Agatha Christie

MISS MARPLE

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST, 2014

Fordította

BORBÁS MÁRIA

ETÉDI PÉTER

SIPOS KATALIN

Miss Marple and Mystery Copyright © 2008

Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The publishers would like to acknowledge

the help ol Karl Pike in the preparation

of this volume.

AGATHA CHRISTIE, MISS MARPLE and the

Agatha Christie Signature are registered

trade marks of Agatha Christie Limited in the UK

and/or elsewhere. All rights reserved.

Magyar fordítás:

Borbás Mária, 1995

Etédi Péter, 1995

Sipos Katalin, 2014

HU ISSN 0865-980X

Tartalom

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

A KEDD ESTI KLUB

MÁSODIK FEJEZET

ASZTARTÉ SZENTÉLYE

HARMADIK FEJEZET

ARANYRUDAK

NEGYEDIK FEJEZET

A VÉRFOLTOS JÁRDA

ÖTÖDIK FEJEZET

INDÍTÉK KONTRA LEHETŐSÉG

HATODIK FEJEZET

SZENT PÉTER HÜVELYKUJJA

HETEDIK FEJEZET

A KÉK MUSKÁTLI

NYOLCADIK FEJEZET

A TÁRSALKODÓNŐ

KILENCEDIK FEJEZET

A NÉGY GYANÚSÍTOTT

TIZEDIK FEJEZET

KARÁCSONYI TRAGÉDIA

TIZENEGYEDIK FEJEZET

HALÁLHOZÓ GYÓGYFŰ

TIZENKETTEDIK FEJEZET

REJTÉLY A NYARALÓBAN

TIZENHARMADIK FEJEZET

HALÁL A PATAKBAN

MISS MARPLE MESÉL

FURA TRÉFA

GYILKOSSÁG MÉRETRE

A HÁZMESTERNÉ BOSSZÚJA

A TÖKÉLETES SZOBALÁNY

MENEDÉK

GREENSHAW BOLONDVÁRA

I.

II.

III.

IV.

LEONARDO és KATHERINE WOOLLEY-nak ajánlom

ELSŐ FEJEZET

A KEDD ESTI KLUB

− Megoldatlan rejtélyek.

Raymond West kifújt egy füstpamacsot, és megfontoltan, tudatos élvezettel ízlelgette a szavakat.

− Megoldatlan rejtélyek.

Elégedetten nézett körül. A szoba ódon hangulatot árasztott, a réges-régi bútorok meg a mennyezeten végigfutó vastag, fekete keresztgerendák nagyon is illettek hozzá. Raymond West elismerő pillantása mindezt elégedetten nyugtázta. Író volt, és szerette, ha az atmoszféra makulátlanul hiteles. Jane néni háza mindig megelégedéssel töltötte el, mert illett nagynénje személyiségéhez. Átnézett a kandallóhoz, ahol az idős hölgy egy nagy karosszékben ült egyenes tartással. Miss Marple fekete brokátruhát viselt, melyet dús, csontszínű csipkegallér díszített. Kezén fekete csipkekesztyű, hófehér kontyán kis fekete csipkekalap. Valami fehér, lágy, bolyhos holmit kötögetett. Ibolyakék, jóindulatú, barátságos szemét szelíd örömmel futtatta végig unokaöccsén és annak vendégein. Szeme először magán a piperkőc Raymondon állapodott meg, aztán a rövidre nyírt fekete hajú Joyce Lemprière-en, a mandulazöld szemű ifjú festőművésznőn, majd Sir Henry Clitheringen, az elegáns világfin. Még két férfi volt a szobában, doktor Pender, az idős lelkész, és Petherick ügyvéd úr, egy keszeg kis ember, aki mindegyre a szemüvege fölött nézgelődött. Miss Marple rövidke ideig szemlélte mindegyiküket, majd ajkán szelíd mosollyal ismét kötésébe merült.

Mr. Petherick azt a száraz köhintést hallatta, amellyel rendre közlendőit szokta bevezetni.

− Jól hallom, Raymond? Megoldatlan rejtélyek? Hm, és mi van velük?

− Az égvilágon semmi − mondta Joyce Lemprière. − Raymond egyszerűen csak szereti a szavak hangzását meg a saját hangját, ahogy kimondja őket.

Raymond West szemrehányó pillantást vetett rá, mire az ifjú hölgy hátravetette fejét, és elnevette magát.

− Nagy szélhámos ez a Raymond, nem igaz, Miss Marple? − erősködött. − Ezt biztosan maga is tudja.

Miss Marple nyájasan rámosolygott, de nem válaszolt.

− Maga az élet is megoldatlan rejtély− vetette közbe a lelkipásztor ünnepélyes hangon.

Raymond felegyenesedett a székében, és heves mozdulattal eloltotta a cigarettáját.

− Nem erre gondoltam. Nem akarok én filozofálni − mondta. − Egyszerű, valóságos, száraz tényekről gondolkodtam, olyan dolgokról, amelyek megtörténtek, de még soha senki nem adott magyarázatot rájuk.

− Tudom én, miféle dolgokra gondolsz, kedvesem − szólalt meg Miss Marple. − Mrs. Carruthersnek például igen különös élménye volt tegnap reggel. Vett Elliotnál három deci savanyú rákot. Benézett még két másik boltba is, és amikor hazaért, azt vette észre, hogy nincs meg a rák. Visszament a két üzletbe, ahova betért, de a ráknak csak a hűlt helye volt. Ezt én igen figyelemreméltónak találom.

− Kínos egy történet − jegyezte meg Sir Henry Clithering komolyan.

− Persze számtalan lehetséges magyarázat van − folytatta Miss Marple, akinek az izgalomtól enyhén kipirosodott az arca. − Esetleg például valaki más…

− Drága nénikém − szakította félbe Raymond West vidáman −, én nem ilyesféle csip-csup dolgokra gondoltam. Gyilkosságokra, nyomtalanul eltűnt személyekre − csupa olyan esetre, amelyekről Sir Henry órákig mesélhetne nekünk, ha úgy tartaná kedve.

− De én szakmai dolgokról soha nem beszélek − szólt Sir Henry szerényen.

Sir Henry Clithering nemrégiben még mint rendőrfőnök dolgozott a Scotland Yardnál, de már visszavonult.

− Gondolom, egy csomó gyilkosság meg mindenféle más dolog is van, amit soha nem derít ki a rendőrség − mondta Joyce Lemprière.

− Ez közismert tény, azt hiszem − tette hozzá Mr. Petherick.

− Kíváncsi vagyok − jegyezte meg Raymond West −, miféle észjárás kell ahhoz, hogy valaki igazán sikeresen bogozzon ki rejtélyes ügyeket. Az embernek valahogy mindig az az érzése, hogy az átlagos rendőrnyomozó munkáját bizonyosan hátráltatja a képzelőerő hiánya.

− Ezt csak egy laikus gondolhatja így − felelte Sir Henry szárazon.

− Nyilván csapatban kell dolgozni − szólt mosolyogva Joyce. − Beleérző készséggel és képzelettel csak egy író rendelkezhet…

Gunyorosan Raymond felé biccentett, de az író komoly maradt.

− Az írásművészet révén az ember betekintést nyer az emberi természetbe − mondta komolyan. − Olyan indítékokra figyelhet fel például, amelyek csak keveseknek tűnnek fel.

− Tudom jól, kedvesem − vetette közbe Miss Marple −, hogy a könyveid nagyon okosak. De te csakugyan azt gondolod, hogy az emberek olyan kiállhatatlanok, mint amilyennek ábrázolod őket?

− Drága néném − felelte Raymond csendesen −, bízzon csak bennük bátran! Isten őrizz, hogy én ingassam meg a hitében.

− Úgy értem − felelte Miss Marple, miközben homlokát ráncolva számolgatta a szemeket a kötésen −, hogy az emberek többsége szerintem se nem jó, se nem rossz, csak, tudod, egyszerűen ostoba.

Mr. Petherick ismét finoman köhintett egyet.

− Nem gondolja, Raymond − kérdezte −, hogy túlságosan nagy fontosságot tulajdonít a képzeletnek? A képzelet veszélyes dolog, ahogy azt mi, ügyvédek nagyon is jól tudjuk. Úgv vélem, az igazság kiderítésének egyetlen logikus módja az, ha az ember részrehajlás nélkül apróra ellenőrzi a bizonyítékokat, a tényekre támaszkodik, és azokat csakis mint tényeket kezeli. Azt is hozzátehetem, hogy az én tapasztalatom szerint ez az egyetlen olyan eljárás, amely sikerre visz.

− Ugyan − fakadt ki Joyce, és fekete fejét méltatlankodva hátravetette. − Le merem fogadni, hogy ebben mindannyiukat lepipálom. Nemcsak nő vagyok − és mondjanak, amit akarnak, a nők olyan beleérző készséggel bírnak, amilyennel a férfiak soha −, hanem művész is. Olyan dolgokat veszek észre, amiket maguk nem. Aztán meg mint művész ráadásul mindenféle rendű-rangú ember között megfordultam. Úgy ismerem az életet, ahogy a drága Miss Marple bizonyosan nem.

− Nem is tudom, kedvesem − mondta Miss Marple. − Olykor azért falun is nagyon fájdalmas és lehangoló dolgok történnek.

− Én is mondhatok valamit? − kérdezte doktor Pender mosolyogva. − Tudom, hogy manapság divat leszólni az egyházat, de azért mi is hallunk dolgokat, és az emberek jellemének olyan oldalát ismerjük, amely a külvilág számára csukott könyv.

− Hát − mondta Joyce −, azt hiszem, igazán jó kis társaság gyűlt itt össze ma este. Mi lenne, ha alakítanánk egy klubot? Milyen nap is van ma? Kedd? Legyen a neve Kedd Esti Klub! Minden héten találkozunk, és a klubtagok sorra előadnak egy-egy érdekes történetet. Valami olyan rejtélyes esetet, amelyről személyes tudomásuk van, és amelynek persze ismerik a megoldását. Lássuk csak, hányan is vagyunk? Egy, kettő, három, négy, öt. Igazából jobb volna, ha hatan lennénk.

− Engem kifelejtettél, aranyoskám − szólalt meg Miss Marple ragyogó mosollyal.

Joyce kissé meghökkent, de zavarán gyorsan úrrá lett.

− Ó, hát ez igazán nagyszerű lenne − örvendezett. − Nem gondoltam volna, hogy maga is szeretne játszani.

− Azt hiszem, nagyon érdekes lesz − jegyezte meg Miss Marple −, főleg, hogy ilyen sok kiváló férfiú van körünkben. Magam sajnos nem hiszem, hogy okos volnék, de ha az ember ennyi évet töltött el St. Mary Meadben, mégiscsak tud egyet s mást az emberi természetről.

− Biztos vagyok benne, hogy a közreműködése igen értékes lesz a számunkra − mondta udvariasan Sir Henry.

− Ki kezdi? − kérdezte Joyce.

− Szerintem itt nincs min gondolkodni − mondta doktor Pender −, amikor abban a szerencsében van részünk, hogy körünkben tudhatjuk a kiváló Sir Henryt…

Mondatát félbehagyva, ültében előzékenyen Sir Henry felé hajolt.

A nyugalomba vonult rendőrfőnök egy kis ideig nem szólt egy szót sem. Aztán végül sóhajtott egyet, megcserélte keresztbe vetett lábait, és belefogott.

− Nem is olyan könnyű, hogy valami olyasmit idézzek fel, ami a tisztelt egybegyűltek óhaja, de azt hiszem, véletlenül mégiscsak tudok egy olyan történetet, amely igen jól megfelel a játékszabályoknak. Lehet, hogy vagy egy évvel ezelőtt olvastak is róla az újságban. Akkor a rendőrség tanácstalanul félretette az ügyet, de aztán néhány nappal ezelőtt mégiscsak tudomást szereztem a rejtély megoldásáról.

A tények igen egyszerűek. Három személy leült vacsorázni, és többek között konzervből kibontott homárt ettek. Még aznap éjjel mindhárman rosszul lettek, annyira, hogy gyorsan orvost kellett hívatni. Ketten rendbe jöttek, de a társaság harmadik tagja meghalt.

− Ó! − hökkent meg Raymond elismerően.

− Tehát maguk a tények, amint mondom, nagyon egyszerűek. A halált a vizsgálatok tanúsága szerint ételmérgezés okozta, kiállították az ilyen értelmű orvosi bizonyítványt, a halottat pedig annak rendje s módja szerint eltemették. Az ügy azonban nem csendesedett el.

Miss Marple rábólintott.

− Mondtak ezt meg azt − jegyezte meg. − Ez szokott történni ilyenkor.

− És most be kell mutatnom kis drámánk szereplőit. A férjet és a feleséget Mr. és Mrs. Jonesnak fogom nevezni, az asszony társalkodónőjét pedig Miss Clarknak. Mr. Jones egy gyógyszergyártó cég utazó ügynöke volt. Ötven körül járt, és a maga nyers, egészséges módján jóképű férfinak mondható. A felesége elég jelentéktelen asszony, úgy negyvenöt éves. A társalkodónő, Miss Clark hatvanéves, kövérkés, életvidám hölgy volt, arca elégedett, pirospozsgás. Mondhatni, egyikük sem különösebben érdekes.

A gondok nagyon különös módon kezdődtek. A megelőző éjszaka Mr. Jones egy kis hotelben szállt meg Birminghamben, ahova jobbára kereskedelmi utazók térnek be. Aznap történetesen új írótömböt meg új itatóspapírt tettek ki, és a szobalány, nem lévén jobb dolga, azzal ütötte agyon az időt, hogy az itatóspapírt silabizálta a tükörben, vajon mit is írt Mr. Jones épp azelőtt. Néhány nap múlva megjelent a lapokban, hogy Mrs. Jones konzervből kibontott homártól meghalt, s ekkor a szobalány elmesélte a személyzet többi tagjának, mit is betűzött ki az itatóspapíron. Ennyit tudott kibogarászni: Teljesen a feleségemre vagyok utalva… ha meghal, majd… ezer…

Emlékezhetnek rá, nem sokkal azelőtt történt, hogy egy férfi megmérgezte a feleségét. Nosza, mi sem kellett több ezeknek az embereknek. Mr. Jones kitervelte, hogy végez a feleségével, és majd sok-sok ezer fontot örököl utána! A személyzet egyik tagjának történetesen rokonai éltek abban a városkában, ahol Jonesék is laktak. Írt nekik, ők meg válaszoltak. Tudomásuk szerint Mr. Jones kitüntető figyelmet tanúsított a helybéli orvos lánya, egy csinos, harminchárom éves fiatal nő iránt. Elkezdtek mindenfélét sutyorogni. Beadvánnyal fordultak a belügyminisztériumhoz. Csak úgy dőltek a névtelen levelek a Scotland Yardhoz, íróik egytől egyig azzal vádolták Mr. Jonest, hogy megölte a feleségét. Meg kell mondjam, egy percig sem hittük, hogy haszontalan fecsegésen meg üres pletykálkodáson kívül bármi lett volna bennük. Ettől függetlenül azonban, hogy csillapítsuk a közfelháborodást, kihantolást rendeltünk el. Egyike volt ez azoknak az eseteknek, amikor a minden alapot nélkülöző babonás közhiedelem végül mégiscsak meglepően igaznak bizonyult. A boncolás során olyan mennyiségű arzént találtak, hogy minden kétséget kizáróan megállapítható volt: az asszony halálát arzénmérgezés okozta. A helyi hatóságokkal együttműködő Scotland Yardra várt a feladat, hogy bebizonyítsa, ki és hogyan mérgezte meg Mrs. Jonest.

− Ó! − kiáltott fel Joyce. − Ez igen! Ezt már szeretem!

− A gyanú természetes módon a férjre terelődött. Előnye származott a felesége halálából. Na persze nem volt szó olyan hatalmas vagyonról, mint romantikus képzelgésében a szobalány gondolta, de azért nyolcezer font is igen szép pénz. A férjnek a keresetén kívül nem volt semmi pénze, mégis elég tékozló életmódot folytatott, és különös fogékonyságot mutatott a szebbik nem iránt. Amennyire csak lehetséges, tapintatosan utánajártunk, mi igazság lehetett a férfinak a doktor lánya iránti vonzalmában; de míg az igazolódni látszott, hogy valamikor gyengéd szálak fűzték az ifjú hölgyhöz, két hónappal az eset előtt kapcsolatuk hirtelen megszakadt, és vélhetőleg még csak nem is találkoztak azóta. Magát az orvost, egy gyanútlan és talpig becsületes, idősödő urat, megdöbbentette a boncolás eredménye. Amikor úgy éjfél körül érte küldtek, mindhárom személyt igen rossz állapotban találta. Azt is rögtön konstatálta, hogy Mrs. Jones állapota kifejezetten súlyos, így hát gyorsan hazaküldetett ópiumért, hogy enyhítse a fájdalmat. Minden erőfeszítése ellenére azonban az asszony meghalt − neki viszont egy pillanatra sem fordult meg a fejében, hogy bűntényre gyanakodjék. Meg volt győződve arról, hogy a halált konzervmérgezés okozta. Aznap este homárt, salátát, marcipántortát, kenyeret és sajtot szolgáltak fel vacsorára. Sajnos a homárból semmi sem maradt − az összeset megették, a konzervdobozt pedig kidobták a szemétbe. Az orvos érdeklődött a szobalánynál, Gladys Linchnél. A lány szörnyen fel volt dúlva, könnyeivel küszködött és egészen zavart volt, s az orvosnak csak nagy nehezen sikerült rávennie, hogy a lényegi dolgokról beszéljen. A lány egyre csak azt ismételgette, hogy a konzervet nem nyitotta ki időnek előtte, és szerinte a homárnak az égvilágon semmi baja nem volt.

Ezekből a tényekből kellett hát kiindulnunk. Ha Jones szántszándékkal arzént adott be a feleségének, a mérget semmiképpen nem keverhette bele egyik ételbe se, mert hiszen mind hárman ettek mindenből. Másrészt − és ezt is figyelembe kell vennünk − Jones maga akkor ért csak haza Birminghamből, amikor a vacsorát már tálalták, így hát nem volt módja arra, hogy bármelyik étellel mesterkedjen.

– És mi a helyzet a társalkodónővel? − kérdezte Joyce. − A testes, életvidám asszonysággal?

Sir Henry bólintott.

– Biztosíthatom, róla sem feledkeztünk meg. De elképzelni se tudjuk, miféle oka lehetett volna a bűntény elkövetésére. Mrs. Jones semmiféle örökséget nem hagyott rá, és végeredményben csak annyi haszna volt asszonya halálából, hogy új állás után nézhetett.

– Ezek szerint vele nem kell számolnunk − szólt Joyce elgondolkozva.

– No mármost, az egyik felügyelőmnek hamarosan igen jelentős tény jutott a tudomására − folytatta Sir Henry. − Aznap este vacsora után Mr. Jones lement a konyhába, és kért egy csésze kukoricakását a feleségének, aki panaszkodott, hogy nem érzi jól magát. Megvárta, amíg Gladys Linch elkészíti az ételt, aztán ő maga fel is vitte a felesége szobájába. Ekkor, elismerem, úgy gondoltuk, megvan a megoldás.

Az ügyvéd bólintott.

– Indítéka volt − mondta, miközben ujjain számlálta az elősorolt pontokat. − Meg lehetősége is. Mint egy gyógyszergyártó cég ügynöke, könnyen hozzájuthatott a méreghez.

− És mindehhez még gyenge jellemű is − toldotta meg a lelkész.

Raymond West Sir Henryre nézett.

− Valami nem stimmel itt − mondta. − Miért nem tartóztatták le?

Sir Henry keserűen elmosolyodott.

− Nem úgy alakultak a dolgok, mint vártuk. Addig úgy ment minden, mint a karikacsapás, de itt váratlan nehézségbe ütköztünk. Jonest nem tartóztattuk le, mert amikor kihallgattuk Miss Clarkot, azt mondta nekünk, hogy a csésze kukoricakását nem Mrs. Jones, hanem ő fogyasztotta el.

− Hát igen, úgy látszik, szokása szerint most is felment Mrs. Jones szobájába. Mrs. Jones felpolcolta a párnáit, úgy ült az ágyában, a csésze kukoricakását meg az éjjeliszekrényre tette.

− Valahogy nem érzem jól magam, Milly − mondta. − Úgy kell nekem, hogy ilyen későn homárt ettem. Megkértem Albertet, hozzon nekem egy csésze kukoricakását, de most, hogy felhozta, már rá sem tudok nézni.

− Igazán kár − felelte Miss Clark −, pedig milyen gusztusosan néz ki. Még csak nem is csomós. Gladys tényleg ragyogó szakácsnő. Manapság csak nagyon kevesen tudják rendesen elkészíteni a kukoricakását. Ami azt illeti, én bizony nem tudnék ellenállni neki, olyan éhes vagyok.

− Ezt el is hiszem, amilyen butuska maga, Milly − mondta neki Mrs. Jones.

− Itt el kell mondjam − szakította meg az elbeszélést Sir Henry −, hogy mivel Miss Clark megriadt rohamos súlygyarapodásától, ahogy manapság divatosan mondják, „fogyózni” kezdett.

− Nem tesz jót vele magának, Milly, igazán nem − erősködött Mrs. Jones. – Ha a jóisten molettnek teremtette, nyilván azt is akarta, hogy molett legyen. Fogyassza csak el nyugodtan az egészet! Nagyon jól fog esni magának, higgye el!

Erre aztán Miss Clark nem is kérette magát tovább, azonmód hozzálátott, és el is fogyasztotta az egészet. Így hát, amint látják, ez alapjaiban rengette meg a férj elleni vádat. Amikor magyarázatot kértünk az itatóspapíron lévő szavakra, Jones habozás nélkül megfelelt. A levelet, mint mondta, válaszként írta Ausztráliában élő bátyjának, aki pénzt kért tőle. Levelében kiemelte, hogy teljesen a felesége pénzére van utalva. Ha a felesége meghal, ő kezeli majd a pénzt, és ha lehetséges, támogatja a bátyját. Sajnálta, hogy nem tud segíteni, de végül is sok ezer ember él a világon hasonlóan nehéz körülmények között.

− És így a vád összeomlott? − kérdezte doktor Pender.

− És így a vád összeomlott − felelte Sir Henry komoran. − Nem kockáztathattuk meg, hogy minden alap nélkül letartóztatjuk Jonest.

Egy darabig mindenki hallgatott. Joyce szólalt meg elsőként.

− Akkor hát ez minden, igaz?

− Egy teljes évig valóban így állt az ügy. A megoldás azonban már a Scotland Yard kezében van, és két vagy három napon belül valószínűleg olvashatnak is róla az újságban.

− A megoldás… − töprengett Joyce. − Hát, kíváncsi vagyok. Gondolkozzunk öt percig, aztán mindenki mondja el, mire jutott.

Raymond West bólintott, és óráján figyelte az idő múlását. Amikor az öt perc letelt, doktor Penderre nézett.

− Legyen ön az első, Pender.

Az idős férfi megrázta a fejét. − Bevallom − kezdte −, teljesen meg vagyok kavarodva. Sehogy sem tudok mást elképzelni, mint hogy valamiképpen mégiscsak a férj a bűnös, de hogy miként csinálta, sejtelmem sincs. Csak azt tudom föltételezni, hogy ő mérgezte meg a feleségét, méghozzá valamilyen eddig még föl nem tárt módon, habár arról, hogy ennyi idő után mindez miként derülhetett ki, fogalmam sincs.

− Joyce?

− A társalkodónő! − mondta határozottan a lány. − Csakis a társalkodónő! Honnan tudnánk, miféle indítéka lehetett? Csak azért, mert már öreg volt, és kövér meg ronda, még nyugodtan szerelmes lehetett Jonesba. De gyűlölhette a feleséget valamilyen más okból is. Képzeljék csak el, milyen lehet társalkodónőnek lenni − folyton mosolyogni kell, zokszó nélkül tűrni minden szeszélyt, elfojtani minden ellenvetést. Egy nap aztán nem bírta tovább, és megölte az asszonyt. Az arzént valószínűleg belekeverte a kukoricakásába, és a mese, Hogy ő ette meg az egészet, egyszerűen hazugság.

− Mr. Petherick?

Az ügyvéd tudálékosan összezárta ujjbegyeit. − Nem szívesen mondok bármit is. A rendelkezésre álló tények alapján nem szívesen.

− De muszáj, Mr. Petherick − nógatta Joyce. − Nem kerülheti ki, hogy véleményt formáljon, és azt mondja, csak „minden kötelezettség nélkül” fejti ki a nézeteit, meg hogy ragaszkodik a jogszerűséghez. Részt kell vennie a játékban!

− Az ismert tények birtokában − fogott hozzá Mr. Petherick − valójában nincs mit mondanom. A magánvéleményem az − mivel, fájdalom, nagyon is sok hasonló esetet láttam −, hogy a férj a bűnös. Az egyetlen, tényekre alapozható magyarázat csak az lehet, hogy Miss Clark valamilyen oknál fogva szándékosan falazott neki. Talán valamilyen anyagi természetű megállapodást kötöttek. A férfi rádöbbenhetett, hogy nyilván őt fogják gyanúsítani, a társalkodónő meg, számolva azzal, hogy a jövőben szegénység vár rá, tisztes összegért cserébe feltehetően beleegyezett, hogy előadja a mesét, miszerint ő ette meg a kukoricakását. Természetesen felettébb szokatlan eset, már ha valóban ez történt. Kétségkívül felettébb szokatlan.

− Egyikükkel sem értek egyet − szólalt meg Raymond. − Kifelejtették az egyetlen fontos személyt az ügyben. Az orvos lányát. Elmondom, hogy néz ki az eset az én olvasatomban. A konzervhomár romlott volt. Az okozta a mérgezési tüneteket. Elküldték a doktorért. Az orvos nagy fájdalmak között találja Mrs. Jonest, aki többet evett a homárból, mint a többiek, és elküld valakit, mint Sir Henry mondta, ópiumért. Nem ő megy, küld valakit. Ki adja át a küldöncnek az ópiumot? Nyilvánvaló, hogy az orvos lánya. Nagyon is valószínű, hogy ő készíti el a gyógyszert. Szereti Jonest, és ebben a pillanatban előtörnek természetének legsötétebb hajlamai, rádöbben, itt a soha vissza nem térő alkalom, hogy megváltsa a férfi szabadságát. A tabletták, amelyeket küld, nem mást, mint színtiszta fehér arzént tartalmaznak. Ez az én megoldásom.

− És akkor most árulja el, Sir Henry, mi az igazság − tört ki mohón Joyce.

− Egy pillanat − csitította Sir Henry. − Miss Marple még nem szólt egy szót sem.

Miss Marple szomorúan ingatta a fejét.

− Ó, istenem, istenem − sopánkodott. − Már megint leesett egy szem. Annyira csak a történetre figyeltem. Szomorú eset, igazán nagyon szomorú. Eszembe juttatja az öreg Mr. Hargravest, aki fent élt a hegyen. A felesége soha nem gyanakodott egy szikrányit se − egészen addig, míg az öreg meg nem halt, s ki nem derült, minden pénzét arra az asszonyra hagyta, akivel együtt élt, s aki öt gyereket szült neki. Valamikor a szobalányuk volt. Milyen kedves lány, mondogatta mindig Mrs. Hargraves. Mindennap megforgatta a matracokat − no persze, azért pénteken nem. Az öreg Hargraves meg a szomszédos városkában házat tartott fenn neki, ő pedig továbbra is egyházgondnok maradt, és minden vasárnap körbejárt a persellyel.

− Drága Jane néni − vágott közbe némi türelmetlenséggel Raymond. − Mi köze van a rég meghalt öreg Hargravesnek a mi ügyünkhöz?

− Ez az eset juttatta eszembe − magyarázta Miss Marple. − A tények olyan nagyon hasonlóak, hát nem? Gondolom, a szegény lány már mindent bevallott, és Sir Henry ezért tudja a megoldást.

− Miféle lány? − jajdult fel Raymond. − Drága, aranyos nénikém, mi a csudáról beszél?

− Hát természetesen arról a szerencsétlen Gladys Linchről − arról, aki olyan szörnyen fel volt dúlva, amikor az orvos beszélt vele −, és hát persze szegénykének minden oka meg is volt rá. Remélem, azt a gyalázatos Jonest felkötik, amiért gyilkosságba vitte azt a szegény lányt. Bár azt hiszem, szegénykét szintén felakasztják.

− Azt hiszem, Miss Marple, valamit félre tetszett érteni – dünnyögte Mr. Petherick.

Miss Marple azonban makacsul megrázta a fejét, és Sir Henryre nézett.

− Jól gondolom, nem igaz? Nekem olyan világosnak tűnik az egész. Az ezer szó az itatóspapíron, meg a marcipántorta, meg a fogyókúrázó társalkodónő − az ember el se tévesztheti.

− Hogy mi van a tortával meg az ezerrel?! − fakadt ki Raymond.

Miss Marple az unokaöccse felé fordult.

− A marcipántorta mázába nyilván ezerédest tettek, szacharint. Mifelénk, tudod, így mondják. Amikor meghallottam, hogy a társalkodónő fogyókúrázott, aztán mégis marcipántortát ettek, és hogy a férj ezerről ír valakinek a levelében, a dolgokat automatikusan összekapcsoltam. Ez az, amiben az arzén volt − az ezerédesben. Odaadta a lánynak, és megmondta neki, tegye bele a torta mázába.

− De hát ez lehetetlen! − szólt közbe Joyce hirtelen. − A tortából mindannyian ettek.

− Ó, dehogy − felelte Miss Marple. – A társalkodónő, mint tudjuk, fogyókúrázott. Az ember nem eszik tortát, ha szigorú diétát tart, még ha az édesítőszerrel készült is − hiszen ott van még benne a liszt meg minden egyéb. Jones meg nyilván lekaparta a szacharinos mázat, és csak a torta tésztájából evett. Gyalázatosan kitervelte a dolgot.

Minden szem Sir Henryre szegeződött.

− Igazán nagyon különös − fogott hozzá lassan −, de Miss Marple bizony fején találta a szöget. Jones bajba vitte Gladys Linchet, ahogy mondani szokás. A lány kétségbeesett. Jones el akarta tenni az útból a feleségét, és azt ígérte a lánynak, hogy feleségül veszi, ha majd Mrs. Jones már nem él. Az arzént belekeverte a szacharinba, és elmagyarázta neki, hogyan használja fel. Gladys Linch egy héttel ezelőtt meghalt. A gyermeke még a születéskor meghalt, Jones meg egy másik nőért elhagyta őt. Amikor Gladys haldoklott, mindent bevallott.

Hosszú másodpercekig csend telepedett a szobára, aztán végül Raymond szólalt meg.

− Hát, Jane néni, az első kört megnyerte. Sehogy se fér a fejembe, hogy tudott így ráhibázni. Soha nem gondoltam volna, hogy annak a kis szolgálónak bármi köze is lehetett volna a dologhoz.

− Persze hogy nem, fiacskám − mondta Miss Marple −, de nem is tudsz annyit az életről, mint én. Az ilyen Jones-féle alakok − faragatlan, kedélyes figurák. Amint meghallottam, hogy van a házban egy csinos kis szobalány, rögtön biztos voltam benne, hogy Jones kikezdett vele. Ez az egész igazán nagyon szomorú és fájdalmas, nem is jó beszélni róla. El se tudom mondani, szegény Mrs. Hargraves mennyire megdöbbent. Rögtön szájára vette a falu − de azért, szerencsére, nem bántották sokáig. Minden csoda három napig tart.

MÁSODIK FEJEZET

ASZTARTÉ SZENTÉLYE

− És most, doktor Pender, ön miről fog mesélni nekünk?

Az idős lelkész szelíden mosolygott.

− Az életem nyugalomban telt − kezdte. − Nagyon kevés olyan dolog történt velem, ami fölkavarta volna. Mégis, egyszer, amikor még fiatal voltam, valami roppant különös és tragikus élményben volt részem.

− Ó! − kiáltott fel Joyce Lemprière bátorítóan.

− Soha nem fogom elfelejteni − folytatta az öregúr. − Az eset nagyon mély benyomást tett rám abban az időben, és mind a mai napig, emlékezetemnek épp csak egy kis megerőltetésével, újraélem annak a borzalmas pillanatnak minden iszonyatát és rettegését, amikor azt kellett látnom, hogy egy embert, bármiféle érzékelhető emberi beavatkozás nélkül, letaglózott a halál.

− Futkos a hátamon a hideg, Pender − panaszkodott Sir Henry.

− Képzelheti, az enyémen hogy futkosott − válaszolt a lelkész. − Soha azóta nem mosolygom meg azokat az embereket, akik valami sajátos hangulatról beszélnek. Bizony, van ilyen dolog. Vannak olyan helyek, amelyek jó vagy gonosz erők befolyása alá kerülnek, s a hatalmuk mindent áthat és átitat.

– Azt a Fenyves nevű házat például nagyon is üldözi a balsors − jegyezte meg Miss Marple. – Az öreg Mr. Smithersnek minden pénze elúszott, és ki kellett költöznie, aztán a Carslake család vette ki, de Johnny Carslake azonmód leesett a lépcsőn, ki is törte a lábát, Mrs. Carslake-nek meg Dél-Franciaországba kellett mennie gyógykúrára, most meg Burdenék laknak benne, és ahogy hallom, szegény Mr. Burden hamarosan kés alá is fekszik.

– Az ilyen dolgokat szerintem túlságosan sok babonás hit veszi körül – vetette közbe Mr. Petherick. − Mérhetetlen kárt okoz az ingatlanoknak az a rengeteg ostoba mendemonda, amit meggondolatlanul híresztelnek róluk.

– Hallottam már egy-két olyan „kísértetről”, akiknek nagyon is robusztus személyiségük volt − jegyezte meg mosolyogva Sir Henry.

– Azt hiszem − szólalt meg Raymond −, hagynunk kellene, hogy doktor Pender folytassa a történetét.

Joyce fölkelt, leoltotta a két lámpát, és attól kezdve már csak a kandalló derengő fényében látták egymást.

– Csak hogy teljes legyen a hangulat − mondta. − Most már mehetünk tovább.

Doktor Pender rámosolygott, hátradőlt a székében, levette csíptetős szemüvegét, és szelíd, emlékező hangon belefogott a történetbe.

− Nem tudom, ismeri-e valamelyikük Dartmoort. A hely, ahol a történetem játszódik, Dartmoor határvidékén van. A birtok elragadóan szép, de akkor már sok éve kínálták megvételre, és sehogy sem akadt rá vevő. Télen elég zord vidék lehetett, de a környék fenséges, és magának a birtoknak is voltak bizonyos különös és eredeti sajátosságai. Végül is egy Haydon nevű úr vette meg – Sir Richard Haydon. Még az egyetemről ismertem, és bár jó néhány évig semmit nem hallottam felőle, barátságunk régi kötelékei nem lazultak meg, és örömmel elfogadtam a meghívását, hogy látogassam meg Néma ligetben, ahogy új szerzeményét nevezték.

Nem gyűlt össze kimondottan nagy társaság. Ott volt maga Richard Haydon meg az unokaöccse, Elliot Haydon. Eljött egy bizonyos Lady Mannering a lányával, egy sápatag, meglehetősen jelentéktelen teremtéssel, akit Violetnek hívtak. Aztán Rogers kapitány a feleségével; megszállott lovasok, bőrük széltől és naptól cserzett − csak a lovaknak meg a vadászatnak éltek. Ott volt még az ifjú dr. Symonds és végül Miss Diana Ashley. Róla azért már korábban is hallottam egyet s mást. A fényképe gyakorta megjelent a társasági lapokban, és az évadnak ő volt az egyik hírhedett szépsége. Valóban rendkívül feltűnő jelenség volt. Magas, fekete hölgy, a bőre gyönyörű, egyenletes fehér, félig lehunyt, sötét, mandulavágású szeme pedig pikáns, keleties megjelenést kölcsönzött neki. Még a hangja is csodaszép volt − mélyen, lágyan búgott, mint az orgona.

Rögtön észrevettem, hogy Richard Haydon barátom rendkívüli módon vonzódik hozzá, és az volt a gyanúm, az egész társaságot csak azért hívta meg, hogy statisztáljanak Dianának. A lány érzéseit azonban nem láttam tisztán. Szeszélyesen osztogatta kegyeit. Megesett, hogy egész nap csak Richarddal beszélgetett, és senki mást nem méltatott figyelemre, aztán másnap már Elliottal udvaroltatott magának, s úgy tűnt, még csak észre sem veszi, hogy Richard egyáltalán a világon van, megint máskor pedig a csendes és tartózkodó Symonds doktort bűvölte igéző mosolyával.

A megérkezésemet követő reggelen házigazdánk körbevezetett minket. A ház önmagában nem fogott meg különösebben, devon-shire-i gránitból emelt, masszív építmény volt. Úgy építették meg, hogy ne kezdje ki az idő. Tágas és kényelmes volt, de nem igazán romantikus. Ablakaiból a Dartmoor hatalmas, hömpölygő hegyvonulataira és szél morzsolta sziklacsúcsaira nyílt kilátás.

A hozzánk legközelebb eső orom lankáin a késő kőkorszak hajdani napjaiból fennmaradt kunyhók álltak különféle elrendezésű körökben. Egy másik hegyen egy nem sokkal korábban feltárt sírdomb emelkedett, benne mindenféle bronz szerszámot találtak. Haydont érdekelték a régi korok kultúrái, és áradó lelkesedéssel beszélt róluk. Ez a bizonyos hely, magyarázta, különösen gazdag a múlt emlékeiben.

Újkőkorszakbeli telepesek, druidák, rómaiak lakhelyét tárták ott fel, és még korai föníciaiak nyomaira is rábukkantak.

− De mind közül az a legérdekesebb hely − mondta. − A nevét már ismerik, Néma liget. Nem nehéz kitalálni, miért hívják pont így.

A vidéknek az a része meglehetősen kopár volt − sziklák, hanga meg haraszt −, de a háztól vagy száz méterre fák sűrűn telepített csoportját láttuk, egy egész kis ligetet.

− Nagyon régi korokból származik − folytatta Haydon. − A fákat persze időnként újratelepítették, de lényegét tekintve megmaradt olyannak, amilyen valaha volt – talán a föníciai telepesek korából származik. Jöjjenek, nézzék csak meg közelebbről!

Mindannyian követtük. Ahogy beléptünk a ligetbe, valami különös, lehangoló érzés kerített hatalmába. Talán a csend volt az oka. Azokon a fákon nem fészkeltek madarak. Elhagyatottság és rettegés érzete lengte be azt a helyet. Láttam, hogy Haydon furcsa mosollyal néz rám.

− Megéreztél valamit a hely szelleméből, Pender? − kérdezte. − Ellenérzést vált ki belőled? Vagy nyugtalanságot?

− Nem tetszik − mondtam csendesen.

− Ahogy gondolod. Jogodban áll. Hited egyik hajdanvolt ősellenségének volt ez az erődítménye. Asztarté ligetében vagyunk.

− Asztarté…?

− Asztarté vagy Istár vagy Astoret, vagy hívd, ahogy akarod. Nekem legjobban a föníciai Asztarté tetszik. Ebben az országban Asztarténak egy ligetét ismerik, fent, az északi határon. Bizonyítékom ugyan nincs rá, de szeretem azt hinni, hogy az igazi, hiteles Asztarté liget itt van. Itt, e fák sűrű kis körében vallási szertartásokat mutattak be hajdan. Szent rítusokat.

− Szent rítusokat… − mormolta Diana Ashley. Szeme álmodón a távolba révedt. − Vajon milyenek lehettek?

− Nem hinném, hogy nagyon tisztességesek! – Rogers kapitányból hangos, üresen kongó nevetés tört ki. − Gondolom, jó kis izgalmas balhék voltak!

Haydon a megjegyzést eleresztette a füle mellett.

− A liget közepén szentélynek kellene állnia – mondta. − Arra ugyan nem futja, de azért egy kis szeszélyt megengedtem magamnak.

Ebben a pillanatban a fák karéjától övezett kis tisztásra léptünk. Közepén olyasforma építmény állt, mint valami nyári lak, kőből. Diana Ashley kérdőn Haydonra nézett.

− Szentélynek neveztem el − mondta házigazdánk. − Ez Asztarté szentélye.

Odavezetett minket. Belül, durván faragott ébenfa oszlopon, furcsa kis szobor állt; oroszlánon ülő, holdsarló alakú szarvakkal ékesített asszonyt ábrázolt.

− A föníciai Asztarté − magyarázta Haydon. – A hold istenasszonya.

− A hold istenasszonya! − örvendezett harsányan Diana. − Ó, rendezzünk vad tivornyát ma éjjel! Jelmezben, álarcosan. Kijövünk ide a holdfényben, és dicsőítjük Asztarté rítusait.

Megrezzentem, mire Elliot Haydon, Richard unokaöccse sietve felém fordult.

− Ez az egész nem tetszik magának, ugye, atyám? − kérdezte.

− Nem − feleltem komoran. − A legkevésbé sem.

Csodálkozva nézett rám. − De hát ez csak bolondozás. Dick se tudhatja, hogy ez itt valóban szent liget-e. Ez csak az ő hóbortja; szeret eljátszani a gondolattal. Egyébként pedig, ha mégis…

− Ha mégis?

− Hát… − Elliot kényszeredetten elnevette magát. − Maga nem hisz az ilyesmiben, igaz? Hiszen maga lelkész.

− Nem vagyok benne biztos, hogy lelkész voltom miatt nem kellene-e hinnem benne.

− De az ilyesminek egyszer s mindenkorra vége.

− Én nem vagyok ebben olyan biztos —mondtam tűnődve. − Egy dolgot tudok csak biztosan: nem vagyok alkatilag érzékeny a különféle hangulatokra, de amióta csak beléptem ebbe a ligetbe, valami furcsa veszélyérzetem van, mintha mindenfelől gonosz erők vennének körül minket.

Elliot nyugtalanul hátrapillantott.

− Igen − mondta aztán −, valahogy tényleg nagyon különös itt minden. Tudom, hogy mire gondol, de azt hiszem, csak a képzeletünk játszik velünk. Magának mi a véleménye, Symonds?

Az orvos hosszasan gondolkodott, mielőtt válaszolt volna. Aztán csendesen annyit mondott:

− Nem tetszik ez nekem. Nem tudom megmondani, miért. De sehogy se tetszik ez az egész.

Ekkor Violet Mannering lépett hozzám.

− Gyűlölöm ezt a helyet − fakadt ki. − Gyűlölöm! Minél gyorsabban menjünk innen!

Elindultunk, a többiek meg követtek minket. Csak Diana Ashley tétovázott. Hátranéztem, és azt láttam, hogy ott áll a szentély előtt, és leszült figyelemmel a bent lévő szobrocskára mered.

Aznap különösen szép, meleg idő volt, és Diana Ashley javaslatát, hogy este rendezzünk jelmezes mulatságot, általános lelkesedés fogadta. Elindult a szokott nevetgélés meg sutyorgás, őrült iramban mindenki nagy titokban ruhákat kezdett varrni, és amikor este mindannyian megjelentünk a vacsoránál, a szokásos vidám kiáltozástól volt hangos az ebédlő. Rogers és a felesége újkőkorszaki kunyhólakónak öltözött − rögtön megértettük, hova lettek a kandalló elől a szőnyegek. Richard Haydonból föníciai tengerész lett, az unokaöccséből meg rablóvezér. Symonds doktor szakács, Lady Mannering ápolónő, a lánya pedig cserkesz rabszolganő volt. Én magam kissé melegen öltöztem, mert szerzetesi csuhába bújtam. Diana Ashley jött le utolsónak, és mindannyiunk némi csalódására formátlan fekete köpenybe burkolta magát.

− A Titokzatos Ismeretlen − jelentette ki könnyed vidámsággal. − Ez vagyok én. Most pedig, az isten szerelmére, lássunk hozzá a vacsorához.

Vacsora után kimentünk. Gyönyörű, bársonyos, meleg este volt, a hold is már felkelőben.

Sétálgattunk, diskuráltunk, észre se vettük, hogy múlik az idő. Vagy egy óra is eltelt már, amikor rádöbbentünk, hogy Diana Ashley nincs köztünk.

− Nem hinném, hogy máris lefeküdt volna − szólt Richard Haydon.

Violet Mannering megrázta a fejét.

− Nem, biztosan nem − mondta. − Vagy egy negyedórával ezelőtt láttam elmenni abban az irányban. − A liget irányába mutatott, amely mostanra már sötétbe burkolózott, és sejtelmes fekete árnyakat vetett a holdfényben.

− Sokért nem adnám, ha tudnám, mire készül − dünnyögte Richard Haydon. − Fogadni mernék, valami gonoszkodáson töri a fejét. Menjünk, nézzük csak meg!

Elindultunk hát együtt a liget felé; bujkált bennünk a kíváncsiság, miben mesterkedik Miss Ashley. Ami engem illet, én valahogy mégiscsak vonakodtam belépni a fák sűrű, baljós körébe. Mintha valami nálam erősebb hatalom azt súgta volna: állj, egy lépést se tovább! Immár minden porcikámban határozottan éreztem, hogy e hely velejéig gonosz. Azt hiszem, társaim többsége is így volt ezzel, bár ezt nem szívesen ismerték volna el. A fák oly közel álltak egymáshoz, hogy a holdfény nem tudott áthatolni rajtuk. Mindenfelől halk sóhajok, suttogások hallatszottak. Hátborzongató egy helyzet volt, és ösztönösen közelebb húzódtunk egymáshoz.

Hirtelen kiértünk a kis tisztásra a liget közepén, s a megdöbbenéstől szinte földbe gyökerezett a lábunk, mert ott, a szentély küszöbén, áttetsző fátyolszövetbe szorosan beburkolva, egy halványan derengő alak állt, hajának sötét halmait két sarlóforma szarv ékítette.

– Uram Jézus! − hördült fel Richard Haydon. Homlokát kiverte a veríték.

Violet Mannering hamarabb kapcsolt.

– Ugyan már, hisz ez Diana! − kiáltott fel. – Mi a csudát csinált magával? Most valahogy egészen másképp néz ki!

A szentély bejáratánál az alak felemelte a kezét. Egy lépést tett előre, és édeskés, magas hangon kántálni kezdett.

– Asztarté papnője vagyok – zümmögte. − Vigyázz, ne jöjj közelebb, mert kezemben tartom a halált!

– Ne csináld ezt, drágám − kérlelte Lady Mannering. − Komolyan mondom, a hideglelést hozod ránk!

Haydon hirtelen Miss Ashley felé lépett.

– Istenem, Diana! − álmélkodott. − Milyen gyönyörű!

A szemem akkorra már hozzászokott a holdfényhez, és tisztábban láttam. Csakugyan, ahogy Violet mondta, Diana egészen megváltozott. Arca most jellegzetesen keleties volt, szeme résnyire szűkült, s valami kegyetlen ragyogás csillant meg benne, ajkán pedig oly különös mosoly vibrált, amilyet még soha életemben nem láttam.

− Vigyázz! – kiáltotta figyelmeztetően. − Ne közelíts az istennőhöz! Ha bárki akár csak egy ujjal is hozzám ér, az halál fia!

− Milyen gyönyörű így, Diana! − szólt ismét Haydon. − De kérem, hagyja abba! Valahogy… nem tetszik ez nekem.

Elindult a lüvön Diana felé, mire a lány heves mozdulattal előrelendítette a karját.

− Állj! − süvöltötte. − Még egy lépés, és Asztarté villáma halálra zúz!

Richard Haydon el nevette magát, meggyorsította lépteit, aztán egyszerre valami nagyon különös dolog történt. Egy pillanatra tétován megállt, majd némi botladozás után előrezuhant.

Úgy maradt, elterülve a földön. Nem mozdult többé.

A tisztás csendjébe hirtelen Diana hisztérikus nevetése hasított. Iszonyú, hátborzongató kacaj volt.

Elliot káromkodva előreugrott.

− Elég legyen ebből! − ordította. − Kelj fel, Dick, az isten áldjon meg, kelj már fel!

De Richard Haydon nem mozdult. Elliot Haydon odaért hozzá, letérdelt mellé, és gyengéden a hátára fordította. Föléje hajolt, és merőn az arcába nézett.

Aztán egy hirtelen mozdulattal talpra ugrott, és pár pillanatig imbolyogva állt.

– Doktor − suttogta. − Doktor, jöjjön ide, az isten szerelmére. Azt hiszem… azt hiszem, meghalt.

Symonds odarohant, Elliot pedig nagyon lassan visszajött hozzánk. Egyre csak a kezét bámulta. Nem értettem, miért.

Abban a pillanatban Diana vadul felsikoltott.

– Megöltem! Ó, édes istenem, igazán nem akartam, de megöltem!

Azzal ájultan összecsuklott, magatehetetlenül a fűbe rogyott.

Mrs. Rogers felkiáltott.

– Jaj, menjünk már erről a borzalmas helyről! – jajveszékelt. − Ki tudja, milyen szörnyűség történik itt még velünk. Rettenetes, ez egészen rettenetes!

Elliot megfogta a vállamat.

– Figyeljen ide, ez lehetetlen − motyogta. – Én mondom magának, ez lehetetlen. Egy embert nem lehet így megölni. Ez − ez természet ellen való.

Megpróbáltam nyugtatgatni.

– Lehet rá magyarázat − mondtam. − Az unokabátyjának bizonyára volt valami rejtett szívgyengesége. A megrázkódtatás és az izgalom…

Elliot félbeszakított.

− Nem érti, mit mondok − nyögte. Felemelte a kezét, hogy lássam. Véres volt.

− Dick nem az ijedségtől halt meg, hanem leszúrták. Szíven döfték. De fegyver nincs sehol.

Hitetlenkedve meredtem rá. Symonds épp akkor végzett a vizsgálattal, és odajött hozzánk. Sápadt volt, és egész testében remegett.

− Mindannyian megőrültünk volna? − zihálta kétségbeesve. − Miféle hely ez, hogy ilyen dolgok történhetnek itt?

− Hát akkor mégiscsak igaz − mondtam.

Az orvos bólintott.

− Olyan a seb, mintha valamilyen hosszú, vékony tőrrel ejtették volna − de semmiféle tőr nincs ott.

Mindannyian egymásra néztünk.

− De hát ott kell lennie! – üvöltötte Elliot Haydon. − Biztos csak kiesett a sebből, és ott van valahol a földön. Menjünk vissza, és nézzük meg!

Átkutattuk a területet, hiába. Aztán Violet Mannering szólalt meg hirtelen:

− Dianának volt valami a kezében. Valami tőrféle. Én láttam. Láttam, hogy megvillan, amikor Richardot fenyegette.

Elliot Haydon megrázta a fejét.

− Hiszen még háromméternyire sem közelítette meg − tiltakozott.

Lady Mannering a földön heverő lány fölé hajolt.

− Most semmi sincs a kezében − állapította meg −, és a földön sem látok semmit. Biztos vagy benne, hogy láttad, Violet? Mert én bizony nem.

Doktor Symonds odament a lányhoz.

− Be kell vinnünk a házba − jelentette ki. – Segítene, Rogers?

Együttes erővel bevittük az eszméletlen lányt. Aztán visszamentünk, és Sir Richard holttestét is elhoztuk.

Doktor Pender itt bocsánatkérő mosollyal megszakította az elbeszélést, és körülnézett.

− Ma már persze okosabbak lennénk − mondta –, tekintettel a rengeteg krimire, ami azóta elárasztotta a piacot. Manapság már minden hátulgombolós tudja, hogy a holttestet nem szabad elmozdítani onnan, ahol megtalálták. De akkoriban mi nem tudtuk még az ilyesmit, ezért aztán Richard Haydon holttestét felvittük a hálószobájába, a komornyikot pedig elküldtük, hogy biciklin gyorsan menjen el a rendőrségre − ami lehetett vagy tizenkét mérföldre.

Ekkor történt, hogy Elliot Haydon félrehívott.

− Nézze csak − kezdte −, én visszamegyek a ligetbe. Meg kell találni azt a fegyvert.

− Már ha van − mondtam kétkedve.

Megragadott a karomnál fogva, és vadul megrázott. − Elhitte azt a babonás maszlagot! Csak nem gondolja komolyan, hogy valami természetfeletti erő okozta Richard halálát? Én mindenesetre visszamegyek, hogy kiderítsem, mi az igazság.

Észérvekkel nehezen magyarázható, de nagyon elleneztem, hogy odamenjen. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy lebeszéljem, de hajthatatlan volt. Annak az áttekinthetetlen sűrűnek már a puszta gondolata is iszonyattal töltött el, és valami újabb katasztrófa baljós előérzete kerített hatalmába. Elliot azonban megmakacsolta magát. Azt hiszem, ő maga is rémült volt, de ezt persze nem ismerte el. Konok elszántsággal elindult, hogy kibogozza a rejtélyt.

Szörnyű éjszaka volt, egyikünk sem tudott aludni, de nem is akartunk volna. Megérkeztek a rendőrök, és hitetlenkedve fogadták a történteket. Mindenképpen ki akarták hallgatni Miss Ashleyt, de meg kellett hajolniuk dr. Symonds akarata előtt, aki hevesen ellenezte az ötletet. Miss Ashley magához tért az ájulásából vagy révületéből, és az orvos erős altatót adott be neki. Másnapig még semmiképpen nem lehetett zavarni.

Reggel hétig senkinek nem jutott eszébe Elliot Haydon, de ekkor Symonds hirtelen megkérdezte, hogy vajon hol lehet. Elmondtam, mit csinált, mire Symonds komor arca még jobban elsötétült. − Bárcsak ne tette volna! Hogy lehet valaki ilyen… ilyen meggondolatlan – dohogott.

− Gondolja, hogy valami történt vele?

− Remélem, nem. Azt hiszem, atyám, jobb, ha maga meg én odamegyünk.

Tudtam, hogy igaza van, de minden bátorságomat össze kellett szednem, hogy vele tartsak. Elindultunk hát együtt, és ismét beléptünk abba a balvégzetű ligetbe. Kétszer is szólítottuk Elliotot, de nem érkezett semmi válasz. Egy-két perc múlva kiértünk a tisztásra − kísérteties volt a kora reggeli fény halvány derengésében. Symonds megragadta a karomat, s én erőtlenül motyogtam valamit. Amikor előző este ott jártunk, egy előrebukott ember testét láttuk a holdfényben. Most, a kelő nap sugarainál, ugyanez a látvány tárult elénk. Elliot Haydon hajszálra ugyanazon a helyen feküdt, mint az unokabátyja.

− Uramisten! − kiáltott tel Symonds. − Őt is leterítette!

Odafutottunk hozzá. Elliot Haydon nem volt eszméleténél, de gyengén lélegzett, s ez alkalommal nem volt kétséges, mi okozta a tragédiát. Hosszú, vékony, bronzból készült fegyver meredt ki a sebből.

− Szerencsére a vállát érte, nem a szívét − jegyezte meg az orvos. − Istenemre mondom, nem tudom, mit gondoljak. Akárhogy is van, nem halt meg, és majd biztosan el tudja mondani, mi történt.

De éppen ez volt az, amit Elliot Haydon nem tudott megtenni. A beszámolója végtelenül homályos volt. Hiába kutatott a tőr után, aztán mikor feladta a keresést, nem messze a szentélytől megállt. Ebben a percben határozottan azt kezdte érezni, hogy valaki nézi a fák közül. Keservesen küzdött az érzés ellen, de nem tudott megszabadulni tőle. Elmondása szerint ekkor különös, hideg szél kerekedett. Úgy tűnt neki, Hogy nem a fák közül jön, hanem a szentély belseje felől. Megfordult, és bekémlelt. Meglátta az istennő kicsi alakját, és úgy érezte, érzéki csalódás áldozata lett. A figura egyre nagyobbnak és nagyobbnak tűnt. Akkor hirtelen mintha erős ütés érte volna a homlokát, amitől kábultan hátratántorodott, és miközben a földre zuhant, hasító, izzó fájdalmat érzett a bal vállában.

A tőrt sikerült azonosítanunk − az volt, amit a hegyen lévő sírdomb mélyén találtak; Richard Haydon vásárolta meg. Hogy hol tarthatta, a házban vagy a liget szentélyében, senki sem tudta.

A rendőrségnek az volt és az is maradt a meggyőződése, hogy Richardot Miss Ashley szántszándékkal ledöfte, de tekintetbe véve mindannyiunk határozott állítását, miszerint még három méterre se közelítette meg őt Richard, nem remélhették, hogy megalapozottan vádat emelhetnek ellene, így hát a históriát azóta is homály fedi, s a rejtély rejtély maradt.

A szobára hosszas csend telepedett.

− Nem nagyon lehet mit mondani − szólalt meg végül Joyce Lemprière. − Olyan iszonyú és… hátborzongató. Önnek van valamilyen megoldása, Pender doktor?

Az idős férfi bólintott. − Igen − mondta. − Van rá magyarázatom − legalábbis valami olyasféle. Elég különös magyarázat − és bizonyos momentumokra ez sem ad egyértelmű választ.

− Részt vettem néhány szeánszon − mondta Joyce −, és bármit mondjanak is, olykor nagyon különös dolgok történnek ott. Azt hiszem, egyfajta hipnózissal lehet magyarázni a dolgot. Az a lány valahogy csakugyan Asztarté papnőjévé változott, és szerintem valamiképpen mégiscsak ő szúrta le a férfit. Talán elhajította a tőrt, amit Miss Mannering látott nála, és így sebezte halálra.

− Vagy talán nem is tőr volt, hanem dárda − vetette fel Raymond West. − Végül is a holdfényben nem lehet sokat látni. Esetleg lehetett nála valami lándzsaféle, amit messziről belevágott a férfiba, aztán meg, úgy gondolom, afféle tömeghipnózissal kell számolnunk. Úgy értem, maguk mindannyian arra számítottak, hogy természetfölötti erő végez vele, és ennek megfelelően annak is látták.

− Sokszor láttam már mulatókban, hogy némelyek rendkívüli dolgokat tudnak művelni sokféle fegyverrel, késsel − szólalt meg Sir Henry. − Nem tartom kizártnak, hogy valaki elrejtőzött a fák között, és onnan hajította el a kést vagy tőrt, méghozzá igen nagy pontossággal − föltéve persze, hogy profi volt. Elismerem, hogy ez kissé merésznek tűnhet, de ez látszik az egyetlen elfogadható magyarázatnak. Bizonyára emlékeznek rá, a másik férfinak határozottan az volt a benyomása, hogy valaki figyeli a fák közül. Az pedig, hogy Miss Mannering állítása szerint Miss Ashley kezében tőr volt, a többiek viszont nem láttak ilyesmit, egyáltalán nem lep meg. Ha annyi mindent tapasztaltak volna, mint én, önök is tudnák, hogy öt ember beszámolója egy és ugyanazon eseményről hihetetlen mértékben különbözhet egymástól.

Mr. Petherick köhintett.

− Ez mind nagyon szép, csak éppen úgy látom, hajlamosak vagyunk megfeledkezni valami alapvető dologról − jegyezte meg. − Mi lett a fegyverrel? Miss Ashley aligha tudott észrevétlenül megszabadulni egy dárdától a tisztás kellős közepén; ha pedig egy lesben álló gyilkos hajított el egy tőrt, akkor annak még akkor is a sebben kellett volna lennie, amikor Haydont a hátára fordították. Azt hiszem, ne bonyolódjunk bele különféle valóságtól elrugaszkodó teóriákba, hanem koncentráljunk a puszta tényekre.

− És attól mennyivel leszünk okosabbak?

− Nos, egy dolog teljesen világosnak tűnik. Senki sem volt Haydon közelében, amikor a földre zuhant, tehát az egyetlen személy, akinek módjában állt leszúrni, saját maga volt. Öngyilkosság, nem vitás.

− De hát mi az isten csudájáért lett volna öngyilkos? − kérdezte Raymond West hitetlenkedve.

Az ügyvéd ismét köhintett. − Itt már megint csak találgatásokba keverednénk − felelte. − De e pillanatban én nem bocsátkoznék ilyesmibe. Nekem úgy tűnik, hogy − kizárva persze a természetfölötti erő lehetőségét, amiben, meg kell mondjam, egy percig sem hiszek − ez az egyetlen módja annak, ahogy a dolog történhetett. Leszúrta magát, és miközben a földre rogyott, oldalra lendülő keze kirántotta a sebből a tőrt, és messze, a fák közé hajította. Úgy gondolom, ez történhetett − bár elismerem, tán némiképp valószínűtlenül hangzik.

– Nem szeretem azt mondani, hogy biztos vagyok a dolgomban − szólalt most meg Miss Marple. − Valójában engem is zavarba ejt az eset. De hát olykor igazán különös dolgok történnek. Tavaly például az a férfi, aki Lady Sharpley garden partyján a golfpályát készítette elő, megbotlott az egyik cövekben, és úgy elesett, hogy vagy öt percre elvesztette az eszméletét.

– Hogyne, hogyne, drága nénikém − jegyezte meg Raymond szelíden −, de őt azért csak nem döfték le, vagy mégis?

– Persze hogy nem, kedvesem − lelelte Miss Marple. − Hisz éppen ezt mondom. Természetesen mindössze egyetlen lehetséges módon szúrhatták le szegény Sir Richardot, de először is azt lenne jó tudni, miben botlott meg. Lehetett persze valamelyik fának a gyökere. Nyilván a lányt nézte, holdvilágnál pedig könnyen megesik, hogy az ember megbotlik valamiben.

– Ha jól értem, azt mondja Miss Marple, Sir Richardot csak egyféleképpen szúrhatták le − nézett rá érdeklődve a lelkész.

– Szomorú dolog ez, és nem is jó belegondolni. Jobbkezes volt, nem igaz? Úgy értem, ahhoz, hogy beledöfjön a saját bal vállába, annak kellett lennie. Mindig sajnáltam szegény Jack Baynest amiatt, amit a háborúban csinált magával. Gondolják csak el, az arrasi súlyos harcok után belelőtt a saját lábába. Akkor mesélte el, amikor meglátogattam a kórházban; nagyon szégyellte a dolgot. Nem hiszem, hogy ez a szegény Elliot Haydon sokat nyert ezen a gyalázatos gaztetten.

− Elliot Haydon? − kiáltott fel Raymond. − Csak nem gondolja, hogy ő tette?!

− Nem értem, hogy tehette volna bárki más − álmélkodott Miss Marple, a szelíd csodálkozástól tágra nyílt szemmel. − Már úgy értem, ha valaki szigorúan a tényekre figyel, mint ahogy Mr. Petherick oly bölcsen tanácsolja, és figyelmen kívül hagyja a pogány istennők keltette baljós légkört, ami egyébként nem igazán kedvemre való. Odament hozzá akkor este, megfordította, amihez persze az kellett, hogy mindenkinek hátat fordítson, és mivel rablóvezérnek volt öltözve, az övébe tűzve feltétlenül kellett legyen nála valamiféle fegyver. Emlékszem, fiatal lány koromban táncoltam egyszer egy rablóvezérnek öltözött úrral. Valóságos fegyverarzenál volt nála, vagy ötféle kés meg tőr, és el se tudom mondani, mennyire kínos meg kellemetlen volt így perdülni-fordulni.

Minden szem dr. Penderre szegeződött.

− Öt évvel a tragédia után tudtam meg az igazságot − mondta. – Levelet kaptam Elliot Haydontól, abból derült fény mindenre. Azt írta, mindig is sejtette, hogy rá gyanakszom. Állítása szerint hirtelen fogta el a kísértés. Ő is szerette Diana Ashleyt, de hát ő csak egy küszködő ügyvéd volt. Úgy vélte, ha Richardtól megszabadul, és örökli a címét meg a birtokait, csodás távlatok nyílhatnak meg előtte. Ahogy letérdelt unokabátyja mellé, a tőr kiesett az övéből, és szinte még mielőtt ideje lett volna gondolkodni, már döfött is, aztán a tőrt visszacsúsztatta az övébe. Később aztán azért szúrta meg a saját vállát, hogy elterelje magáról a gyanút. Azért írta meg nekem mindezt, mert, ahogy leveléből kiderült, másnap a Déli-sarkra készült egy expedícióval, és ki tudja, hátha soha nem tér vissza, őszintén szólva nem hiszem, hogy vissza akart volna jönni, és azt is tudom, amint Miss Marple mondotta az imént, hogy a gyilkosságból semmi haszna sem származott. Levelének következő két mondatára szó szerint emlékszem: „Öt éven keresztül a Pokolban éltem. Most már csak azt remélem, hogy tisztességgel halok meg, s így bűneim alól feloldozást nyerek.”

Csönd lett.

− És valóban, méltósággal halt meg − mondta Sir Henry. − A neveket ugyan megváltoztatta a történetben, dr. Pender, de azért azt hiszem, tudom, ki volt valójában Elliot Haydon.

− Mint korábban már említettem − toldotta még meg az öreg lelkész −, nem hiszem, hogy ez a magyarázat mindenben megfelel a valóságnak. Máig úgy gondolom, azt a ligetet valami gonosz erő szállta meg, oly erő, mely Elliot Haydon tetteit is irányította. Mind a mai napig iszonyat fog el, ha eszembe jut Asztarté szentélye.

HARMADIK FEJEZET

ARANYRUDAK

− Nem tudom, tisztességes dolog-e, hogy ezzel a történettel hozakodom elő − kezdte Raymond West −, mert megoldással nem tudok szolgálni önöknek. A tények azonban oly érdekesek és oly különösek benne, hogy mégis ezt szeretném elmondani. És talán közös erővel még valami logikus következtetésre is juthatunk.

Az események két évvel ezelőtt játszódtak, amikor egy John Newman nevű emberrel vidékre utaztunk, hogy ott töltsük a pünkösdöt, Cornwallban.

− Cornwallban? − vágott közbe hirtelen Joyce Lemprière.

− Igen. Miért?

− Csak furcsa egy kicsit. Az én történetem helyszíne is Cornwall − egy apró, Rathole nevű halászfalu. Csak nem akarja azt mondani, hogy a magáé is ott játszódik?

− Nem. Az én falum Polperran. Cornwall nyugati partvidékén fekszik; kegyetlenül sziklás, vad vidék. Newmannel pár héttel azelőtt ismerkedtünk össze, és nagyon érdekes útitársnak gondoltam. Intelligens, anyagilag független ember volt, ugyanakkor hajlamos a romantikus képzelgésre. legutóbbi szenvedélye okán bérbe vette a Pol House-t. Kiválóan ismerte az Erzsébet-kort, és élénk színekkel ecsetelve rendkívül szemléletesen írta le nekem a Spanyol Armada vereségét. Olyan lelkesen beszélt róla, hogy az ember szinte azt hihette, ő maga is jelen volt az ütközetnél. Lehet, hogy mégiscsak van valami a reinkarnációban? Kíváncsi vagyok rá, bizony, nagyon is kíváncsi vagyok rá.

− Olyan romantikus vagy, Raymond, kedvesem − mondta Miss Marple jóságosan.

− Hát romantikus az aztán végképp nem vagyok − felelte némi ingerültséggel Raymond West.

− Newman pajtás viszont igazán az volt, és éppen ezért nagyon érdekelt engem mint olyan ember, akiben különös módon tovább él a múlt. Úgy tartották, hogy az Armada egyik hajója, amely állítólag spanyol földről származó roppant aranykincset rejtett magában, Cornwall partjai mentén zátonyra futott a hírhedten kiismerhetetlen Kígyó-sziklán. Newman elbeszélése szerint több éven át folytak próbálkozások, hogy kiemeljék a roncsot, és hozzájussanak a kincshez. Úgy vélem, nem ritkák az ilyen történetek, bár a mitikus kincses hajók száma bőven meghaladja a valóban létezettekét. A roncs kiemelésére társaság alakult, de hamarosan csődbe ment, és Newman potom áron megvásárolhatta a vállalkozás jogait. Elképesztően belelkesedett a dologtól. Úgy vélte, most már mindössze a legújabb modern tudományos gépezetektől függhet a siker. Az arany ott van, az pedig nem lehet kérdéses, hogy a felszínre is tudja hozni.

Miközben hallgattam őt, eszembe jutott, milyen gyakran van ez így az életben. A gazdag embernek, mint most Newmannek is, szinte erőfeszítés nélkül ölébe hull a siker, ráadásul a megtalált kincs pénzben kifejezett értéke valószínűleg már nem is jelent sokat a számára. De azt azért be kell vallanom, hogy romantikus hevülete magával ragadott. Szinte láttam a vihar űzte spanyol gályákat, ahogy a part felé sodródnak, s ott ízzé-porrá zúzódnak a fekete sziklákon. Már pusztán magának a „gálya” szónak is romantikus a hangzása. A „spanyol arany” kifejezés borzongató izgalommal tölti el a gyermeket − de még a felnőttet is. Mi több, az idő tájt egy olyan regényen dolgoztam, amelynek bizonyos részei a 16. században játszódnak, s így abban is bízhattam, hogy vendéglátóm igen értékes adalékokkal szolgálhat a helyi sajátosságokat illetően.

Azon a péntek reggelen tehát lelkesülten szálltam vonatra a Paddington pályaudvaron, s nagy örömmel néztem az utazás elé. A fülke csaknem üres volt, egyetlen útitársam a szemközti sarokban ült. Katonás tartású, magas férfi volt, és sehogy sem tudtam szabadulni attól az érzéstől, hogy már láttam valahol. Jó ideig hiába törtem a fejemet, de végül rájöttem. Badgworth felügyelő volt, és akkor futottam össze vele, amikor cikksorozatot írtam az Everson-esetről.

Emlékeztettem rá, hogy már ismerjük egymást, és hamarosan egész kellemesen társalogtunk. Amikor tudtára adtam, hogy Polperranba igyekszem, kiderült, különös véletlen folytán ő ugyancsak oda készül. Nem akartam, hogy tolakodónak tartson, így hát óvakodtam megkérdezni tőle, mi viszi éppen Polperranba. Ehelyett inkább arról meséltem, mi az, ami engem vonz oda, és említést tettem a zátonyra futott spanyol gályáról. Meglepetésemre a felügyelő szinte mindenről tudott. − Az a Juan Fernandez lesz − mondta. − A barátja nem az első ember, aki pénzt öl abba, hogy megpróbálja felszínre hozni a kincset. Romantikus ötlet.

− És valószínűleg az egész história nem több regényes képzelődésnél – tettem hozzá. − Nyilván semmiféle hajó nem futott zátonyra arrafelé.

− Ó, hát ebben bizony téved − javított ki a felügyelő −, és ráadásul sok más hajó is erre a sorsra jutott. Csodálkozna, ha tudná, hány hajó merült el azon a partszakaszon. Valójában most éppen emiatt utazom le oda. Az Otranto is ott süllyedt el hat hónappal ezelőtt.

− Emlékszem, olvastam róla az újságban − feleltem. − Amennyire tudom, senki sem veszett oda.

− Ez igaz − bólintott a felügyelő −, valami azonban mégiscsak odaveszett. Nem igazán köztudott, de az Otranto aranyrudakat szállított.

− Valóban? − kérdeztem meglepetten.

− Természetesen búvárokat küldtünk le, hogy végezzék el a kiemelési munkálatokat, de, Mr. West − az arany eltűnt.

− Eltűnt? − meredtem rá döbbenten. − De hát ez hogyan lehetséges?

− Ezt mi is szeretnénk tudni − mondta. − A szikla tátongó lyukat vágott a páncélterem falán. A búvárok itt könnyen be tudtak jutni, csak éppen a terem üres volt. Mármost az a kérdés, az aranyat a hajótörés előtt vagy után lopták el? És egyáltalán, ott volt-e valaha?

− Nagyon különös eset − morfondíroztam.

− Akkor csak igazán az, ha elgondolkodik egy kicsit az aranyrudakról. Nem egy nyakláncról van szó ugyanis, amit az ember csak úgy zsebre vághat. Ha végiggondolja, micsoda munkával jár ekkora terhet kiemelni − hát, az egész dolog teljességgel lehetetlennek tűnik. Még a hajó indulása előtt manipulálhattak valamit; de ha nem, akkor valamikor az elmúlt hat hónap során hozták a felszínre az aranyat − most pedig azért utazom oda, hogy utánanézzek a dolognak.

Newman az állomáson várt rám. Elnézést kért, hogy nem kocsival jött ki értem, de Truróba kellett vinnie valami szükséges javítás miatt. Helyette egy teherautót hozott el a birtokról.

Felmásztam mellé az ülésre, aztán óvatosan nekivágtunk a halászfalu keskeny, girbegurba utcáinak. Felkapaszkodtunk egy meredek emelkedőn, lehetett vagy húszfokos, majd egy kanyargós kis úton mentünk egy darabig, míg végül befordultunk a Pol House gránitoszlopos kapuján.

Igazán elragadó hely volt; magasan a sziklák tetején helyezkedett el, ragyogó kilátással a tengerre. Az egyik része vagy három-négyszáz éves volt, de egy modern szárnyat is hozzátoldottak. A birtokhoz úgy három-négy hektárnyi földterület tartozott, a ház mögött.

− Isten hozta a Pol House-ban − köszöntött Newman. − És íme, mesterségem címere, az Arany Gálya. − Azzal a bejárati ajtóra mutatott, amely fölött egy spanyol gálya tökéletes mása függött, kifeszített vitorlákkal.

Első estém kifejezetten kellemes és tanulságos volt. Vendéglátóm elém tárta a Juan Fernandez-re vonatkozó régi kéziratait. Térképeket göngyölt ki, és szaggatott vonallal jelölt helyekre mutatott, aztán búvárkészülékek terveit tette elém, amelyektől, mondhatom, egyik ámulatból a másikba estem.

Elmeséltem neki, hogy találkoztam Badgworth felügyelővel, amit nagy érdeklődéssel hallgatott végig.

− Fura népség él itt a part mentén − mondta aztán elgondolkozva. − A vérükben van a csempészés meg a fosztogatás. Ha az ő partszakaszuk mentén süllyed el egy hajó, nem tudnak másként tekinteni rá, mint zsebük dagasztását szolgáló törvényes zsákmányra. Van itt egy fickó, akit meg kellene ismernie. Mit mondjak, érdekes egy ősbölény.

Másnap tiszta, szép időre ébredtem. Newman levitt Polperranba, ahol bemutatott a búvárjának, egy Higgins nevű férfinak. Arcát mintha egy tömbből faragták volna, és oly hihetetlenül szófukar volt, hogy a társalgáshoz jószerével csak egytagú szavakkal járult hozzá. Miután végeztek a bennfentes műszaki dolgok megtárgyalásával, átmentünk a Három Horgonyba. Egy jó kupa sör megoldotta kissé a derék polgár nyelvét.

− Lejött ide Londonból valami detektív uraság − dünnyögte. − Azt mondják, az a hajó, amelyik tavaly novemberben merült el, valami kegyetlenül sok aranyat vitt. Hát, nem az első ilyen teknő volt, az biztos, de nem is az utolsó.

− Nézzenek oda! – bődült el a vendéglős. − Most aztán igazat szóltál, Bill Higgins!

− Meghiszem azt, Mr. Kelvin! − vágta rá Higgins.

Érdeklődve néztem a vendéglőst. Feltűnő jelenség volt, cserzett bőrű, fekete hajú, széles vállán csak úgy dagadtak az izmok. Kivörösödött szemével mindegyre lopva félrenézett, kerülte mások pillantását. Gyanítottam, ez lehet az az ember, akiről Newman beszélt, s akiről azt mondta, érdekes egy ősbölény.

− Nem szeretik mifelénk, ha mindenféle idegenek szaglásznak itt a parton − mondta nyersen.

− Már úgy érti, a rendőrség? − kérdezte Newman mosolyogva.

− Úgy értem, igen − meg mások − mondta Kelvin jelentőségteljesen. − És ezt ne felejtse el uraságod.

− Hát tudja, Newman, ez ugyancsak fenyegetésnek hangzott − mondtam, miközben hazafelé kapaszkodtunk a hegyen.

A barátom el nevette magát.

− Ugyan már, ez képtelenség; nem ártok én ezeknek semmit.

Kétkedve csóváltam a fejem. Volt valami baljós és barbár ebben a Kelvinben. Úgy éreztem, különös, kiszámíthatatlan dolgokat forgathat a fejében.

Azt hiszem, ettől a pillanattól kezdtem nyugtalankodni. Az első éjszaka tűrhetően aludtam, de a második már nyugtalan és gyötrelmes volt. A vasárnap sötéten és komoran érkezett, a borult égen fenyegető vihar készülődött. Sohasem tudtam jól leplezni az érzéseimet, Newman észre is vette, hogy valami nincs rendjén.

− Mi a baj, West? Tisztára görcsben van az idegességtől ma reggel.

− Nem is tudom, de valami szörnyű előérzet gyötör − vallottam be.

− Ez a pocsék idő teszi.

− Igen, lehet.

Mást nem is mondtam neki. Délután kimentünk a tengerre Newman motorcsónakján, de olyan kegyetlen zivatar támadt, hogy örültünk, mikor kijöttünk a partra, és száraz ruhába bújtunk.

Az este nyugtalanságom csak fokozódott. Odakint harsogott és bömbölt a vihar. Tíz óra tájt az égiháború lecsendesedett. Newman kinézett az ablakon.

− Már tisztul − mondta. − Nem csodálkoznék, ha fél órán belül szép csillagos lenne az ég. Ha így lesz, járok egyet.

Ásítottam. − Borzasztó álmos vagyok − motyogtam. − Alig aludtam az éjjel. Azt hiszem, ma korán lefekszem.

Így is tettem. Az előző éjszaka valóban keveset aludtam, aznap éjjel viszont nagyon mélyen. Álmom azonban mégsem volt igazán nyugodt. Változatlanul rettenetes balsejtelmek kínoztak. Iszonyatos álmokat láttam. Borzalmas szakadékok és irdatlan kőszirtek peremén tévelyegtem, és tudtam, ha csak egyszer is megcsúszik a lábam, szörnyethalok. Arra ébredtem, hogy már nyolc óra van. Csúnyán fájt a fejem, és a rettegés, amelyet rémes álmaimban átéltem, még mindig nyomasztott.

Ez az éjszaka oly erősen hatott rám, hogy amikor odaléptem felhúzni az ablakot, az újonnan rám törő rémülettől hátrahőköltem, mert az első dolog, amit megláttam − meg voltam győződve, hogy azt látom −, egy tátongó sírgödör volt, amelyet egy férfi ásott.

Beletelt egy-két percbe, míg összeszedtem magam; akkor aztán rájöttem, hogy a „sírásó” Newman kertésze, és a „sírgödör” nem más, mint egy ágyás, amelybe a kertész három új rózsafát készült ültetni, amelyek a pázsitra fektetve várták, hogy a helyükre kerüljenek.

A kertész felnézett, meglátott, és kalapját megbökve köszöntött.

– Jó reggelt, uram! Szép reggelünk van, uram.

− Igen, azt hiszem − feleltem bizonytalanul. Még mindig képtelen voltam rá, hogy teljesen úrrá legyek mogorva levertségemen.

A reggel azonban, ahogy a kertész is mondta, csakugyan szép volt. A nap ragyogóan sütött, és a tiszta, halványkék égbolt csodás időt ígért. Lementem reggelizni, s közben egy kis dalt fütyörésztem. Newman nem tartott szolgálót a házban; egy középkorú testvérpár jött át naponta, hogy a legszükségesebb dolgokat elvégezze. Nem messze laktak egy tanyán. Egyikük éppen a kávéskannát tette az asztalra, amikor beléptem.

− Jó reggelt, Elizabeth − üdvözöltem. − Mr. Newman még nem jött le?

− Nagyon korán elmehetett, uram − felelte. – Amikor megérkeztünk, már nem volt idehaza.

A nyugtalanság újra elfogott. Az előző két reggelen Newman elég későn jött le; az meg egyébként sem merült fel bennem, hogy korán kelő volna. Baljós előérzetemtől hajtva felrohantam a szobájába. Üres volt − mi több, az ágya bontatlan. Gyorsan körülnéztem, és még valamit észrevettem. Ha Newman sétálni ment, azt mindenképpen az esti ruhájában kellett tennie, mert az nem volt sehol.

Biztos voltam benne, hogy rettentő aggodalmam igazolódott. Newman, ahogy mondta is, esti sétára indult. Valamiért azonban nem tért haza. De miért? Baleset érte? Lezuhant valamelyik szikláról? Azonnal a keresésére kell indulni!

Néhány órán belül segítők egész csapatát sikerült összetoboroznom, és közös erővel tűvé tettünk minden szirtet és sziklát a környéken. De Newmant sehol sem találtuk.

Végső kétségbeesésemben felkerestem Badgworth felügyelőt. Arca roppantul elkomorult.

− Úgy tűnik nekem, valami mocskos dolog folyik itt − mondta. − Van errefelé néhány pofa, akiket nem kínoz halálra a lelkiismeret. Látta már például Kelvint, a Három Horgony tulajdonosát?

Mondtam, hogy volt hozzá szerencsém.

− Azt tudja, hogy négy évvel ezelőtt már a börtönt is megjárta? Súlyos testi sértés, ilyesmi.

− Nem vagyok meglepve − feleltem.

− Az a hír járja a környéken, hogy a barátja túlságosan is beleüti az orrát mások dolgába. Remélem, nem esett komoly baja.

A kutatás kettőzött erővel folyt tovább, de csak késő délután vezetett eredményre. Newmanre egy mély árokban találtunk rá, birtokának egyik szegletében. Kezét és lábát kötéllel szorosan összekötözték, a szájába pedig egy zsebkendőt nyomtak, és még le is ragasztották, nehogy segítségért tudjon kiáltani.

Rettenetesen kimerült, és nagy fájdalmak gyötörték; de miután csuklóját és bokáját alaposan megdörzsöltük, és megitattunk vele egy jó adag whiskyt, már el tudta mondani, mi történt.

Hogy kitisztult az idő, úgy tizenegy óra tájt sétára indult. Elég messze elkóborolt, és a sziklákon egyszer csak ahhoz a helyhez ért, amit az odavalósiak Csempész-öbölnek hívnak, mert sok barlang van arrafelé. Itt azt vette észre hirtelen, hogy néhány férfi a partra tesz valamit egy kis csónakból, és leballagott, hogy megnézze, voltaképpen mit is csinálnak. Bármi volt is, amit pakoltak, nagyon súlyos lehetett, ennek ellenére mégis az egyik legtávolabbi barlangba cipelték.

Newman igazából nem gyanakodott semmi különösre, de azért mégiscsak kíváncsi volt. Észrevétlenül a közelükbe lopózott. Aztán hirtelen ordítást hallott, és csaknem ugyanabban a pillanatban két megtermett tengerész rávetette magát, és leütötték. Amikor magához tért, valami motoros jármű platóján találta magát, és amennyire meg tudta ítélni, azon az úton zötyögtek-rázkódtak, amelyik a partról a faluba vitt. Legnagyobb meglepetésére aztán a teherautó az ő birtokának kapuján fordult be. Ott a férfiak egy ideig suttogva tárgyaltak valamit, végül előrevonszolták, és belehajították egy árokba, ami azon a szakaszon elég mély volt ahhoz, hogy jó darabig biztosan ne találjanak rá. Aztán a teherautó elhajtott, és amennyire a zajból Newman ki tudta venni, egy másik kapun ment ki, ami vagy négyszáz méterrel közelebb esett a faluhoz. Támadóiról nem tudott személyleírást adni, annyit azonban mindenképpen bizonyosnak vélt, hogy tengerészek voltak, s kiejtésük alapján cornwalliak. Badgworth felügyelőt nagyon érdekelte az eset.

− Mérget vennék rá, hogy ott rejtették el a cuccot! − jelentette ki. − Valahogy kiemelték a hajóroncsból, és kerestek egy elhagyatott barlangot. Köztudott, hogy a Csempész-öbölben minden egyes barlangot átkutattunk, és most már inkább a parti szakasztól távolabb vizsgálódunk, így aztán az aranyat nyilván egy olyan barlangba hurcolták az éjjel, amit már átkutattunk, mert azt gondolták, még egyszer biztosan nem megyünk oda. Sajnos legkevesebb tizennyolc órájuk volt, hogy elrejtsék. Mivel Mr. Newmant az éjszaka elkapták, nem hinném, hogy most már akár egy morzsányit is találnánk ott.

A felügyelő elviharzott, hogy átkutassák a barlangot. Egyértelműen bebizonyosodott, hogy az aranyrudakat valóban ott rejtették el egy időre, de aztán kincsüket továbbhurcolták − csak éppen semmi elképzelésünk nem volt, hogy hová.

Egy nyomra vezető jel azonban mégiscsak akadt, és másnap reggel a felügyelő fel is hívta rá a figyelmemet.

− Ezt az utat nagyon kevés gépjármű használja − mondta –, és egy-két helyen tisztán kivehetők a gumiabroncsok nyomai. Az egyik abroncsból hiányzik egy háromszögletű darabka, ez világosan megfigyelhető. A nyomok ezen a kapun vezetnek be, néhány halványabb viszont a másikon visz ki, tehát nem igazán lehet kétséges, hogy ez az az autó, amit keresünk. A kérdés mármost csak az, hogy miért a távolabbi kapun mentek ki? Az egészen világosnak tetszik, hogy a teherautó a faluból jött. Ott viszont alig néhány embernek van csak teherautója – legfeljebb, ha kettőnek-háromnak. Kelvinnek, a Három Horgony tulajdonosának mindenesetre van egy.

− Kelvin eredetileg mivel foglalkozott? − kérdezte Newman.

− Nagyon érdekes, hogy éppen ezt kérdezi, Mr. Newman. Fiatalabb korában hivatásos búvárként dolgozott.

Newmannel egymásra néztünk. A kép lassacskán kezdett összeállni.

− A támadói között véletlenül nem ismerte fel Kelvint? – érdeklődött a felügyelő.

Newman megrázta a fejét.

− Sajnálom, de igazán nem tudok segíteni – felelte. – Nem volt időm, hogy bármit is megfigyeljek.

A felügyelő volt olyan kedves, hogy felajánlotta, kísérjem el a Három Horgonyhoz. A garázs egy meredek kis mellékutcában volt. A kapuját zárva találtuk, de kissé feljebb befordultunk egy sikátorba, ahol rábukkantunk egy oldalsó bejáratra, amin bejutottunk. A felügyelő alig pár pillanatig vizsgálgatta a gumikat, aztán felkiáltott: − A mindenségit, elkaptuk! Itt, a bal hátsó keréken világosan látszik a hiányzó darabka helye. Hát, Mr. Kelvin, kíváncsi vagyok, ebből aztán hogy vágja ki magát.

Raymond West szünetet tartott.

− Igen, és? − kérdezte Joyce. − Eddig nem nagyon látok ebben semmi rejtélyt − hacsak nem arról van szó, hogy az aranyat soha nem találták meg.

− Ami igaz, igaz, az aranyat tényleg nem találták meg − válaszolta Raymond. – De Kelvint sem kapták el soha. Gondolom, túlságosan is rafinált volt nekik, bár arról fogalmam sincs, hogy csinálta. Annak rendje s módja szerint letartóztatták, az abroncsnyomok alapján. Azonban valami egészen váratlan dolog jött közbe. Közvetlenül a garázs kapujával szemben egy villa állt, amit nyárra kivett egy hölgy, egy festőművésznő.

− Ó, ezek a művésznők! − kacagott Joyce.

− Ó, ezek a művésznők, ahogy mondja. Ez a bizonyos hölgy akkor már néhány hete beteg volt, és két ápolónő is gondozta, felváltva. Amelyikük aznap éjjel volt mellette, az ablakhoz húzta a karosszékét. A redőny nem volt leeresztve. Az ápolónő határozottan kijelentette, hogy a teherautó semmiképpen sem jöhetett ki anélkül, hogy ő ne látta volna meg, és megesküdött rá, hogy akkor éjjel semmi esetre sem hagyta el a garázst.

− Nem hiszem, hogy ezt komolyan számításba kellene vennünk − vitatkozott Joyce. − Az ápolónő egyszerűen elaludt. Az ilyenek soha nem tudnak ébren maradni.

− Ez bizony, hogy is mondjam, elő szokott fordulni − vetette közbe Mr. Petherick megfontoltan. − Mindazonáltal olybá tűnik nekem, hogy bizonyos dolgokat kellő körültekintés nélkül tényeknek tekintünk. Mielőtt hitelt érdemlőnek fogadnánk el az ápolónő vallomását, alapos vizsgálat alá kellene vennünk a pártatlanságot. Kétségeket ébreszt, hogy ily gyanús sietséggel igazolja Kelvin alibijét.

− Itt van még a művésznő vallomása is − folytatta Raymond. − Kijelentette, hogy nagy fájdalmai miatt szinte semmit sem aludt, és bizonyosan meghallotta volna a teherautót, hiszen az oly szokatlanul zajos, az éjszaka pedig a vihar elülte után nagyon csendes volt.

− Valóban − bólintott a lelkész −, ezt nem volna helyes figyelmen kívül hagynunk. Egyébként Kelvinnek magának volt alibije?

− Vallomása szerint már este tízkor otthon volt, lefeküdt aludni, de tanúkkal ezt nem tudta igazolni.

− Az ápolónő elaludt, és ugyanígy a beteg is – mondta Joyce. − A betegek mindig azt hiszik, hogy egy szemhunyásnyit sem alszanak éjjel.

Raymond West kérdőn dr. Penderre nézett.

− Tudja, nagyon sajnálom ezt a Kelvint. Jellegzetes esete ez annak, amikor valakinek rossz híre van. Kelvin megjárta már a börtönt. A sérült gumiabroncson kívül, ami − elismerem —túlságosan is figyelemre méltó egybeesés ahhoz, hogy véletlen legyen, nem sok mindent lehet felhozni ellene, a priuszától eltekintve.

− És ön, Sir Henry?

− Véletlenül tudok egyet s mást az esetről − jegyezte meg mosolyogva. − Így aztán természetes, hogy én most nem szólhatok.

− No, akkor halljuk magát, Jane néni. Nem akar semmit mondani nekünk?

− Egy pillanat, kedvesem – mondta Miss Marple. − Azt hiszem, sajnos, eltévesztettem a számolást. Két fordított, három sima, egyet itt most fogyasztok, két fordított − na, meg is van. Mit kérdeztél, kedvesem?

− Hogy mi a véleménye.

− Nem tetszene az neked, kedvesem. Észrevettem már, a fiatalok nem szeretik, ha elmondom. Jobb, ha az ember nem szól egy szót sem.

− Ugyan már, nénikém, mondja csak gyorsan.

− Jól van, fiacskám − egyezett bele Miss Marple, és kötését az ölébe téve unokaöccsére nézett. − Az a véleményem, hogy jobban meg kellene válogatnod, kivel barátkozol. Olyan hiszékeny vagy, Raymond, olyan könnyen rá lehet szedni téged. Azt hiszem, ez azért van, mert író vagy, és olyan nagy a képzelőtehetséged. Hogy egy spanyol gálya? Micsoda história! Ha idősebb lennél, és többet tapasztaltál volna már az életből, jobban vigyáznál magadra. És ráadásul olyan emberrel, akit csak néhány hete ismertél!

Sir Henry hirtelen úgy elkezdett hahotázni, hogy még a könnyei is potyogtak. Térdét csapkodta nevettében.

– Hát ezt jól megkapta, Raymond! − harsogta. – Miss Marple, maga igazán csodálatos! A maga Newman barátját, barátocskám, egészen máshogy hívják − na persze, van neki még jó néhány más neve is. Jelenleg nem éppen Cornwallban időzik, hanem Devon-shire-ben − azon belül is Dartmoorban, hogy pontos legyek –, és a princetoni börtönben hűsöl. Nem a lopott aranyrudakon bukott le, hanem egy londoni bankrabláson. Akkor aztán utánanéztünk az előéletének, és a lopott arany egy jó részét megtaláltuk a Pol House kertjében. Takaros egy ötlet volt. A cornwalli partok mentén végig mindenféle történetek keringenek olyan gályákról, amelyek arannyal csurig tömve zátonyra futottak. Ezzel egyrészt meg lehetett magyarázni a búvár jelenlétét, másrészt pedig később ezzel lehetett volna igazolni a nagy halom aranyat. De szükség volt egy bűnbakra is, és a célnak Kelvin tökéletesen megfelelt. Newman kiválóan játszotta kis komédiáját, és Raymond barátunk, a maga írói hírnevével, megkérdőjelezhetetlen tanúként szolgálhatott.

– No és az abroncsnyom? − akadékoskodott Joyce.

– Ó, az rögtön világos volt, kedveském, habár az autókhoz egyáltalán nem értek − mondta Miss Marple. − Tudod, olykor kereket kell cserélni − sokszor láttam már ilyet −, és itt is nyilván az történt, hogy levették Kelvin teherautójának egyik kerekét, kivitték a kis oldalajtón a sikátorba, aztán felszerelték Mr. Newman teherautójára, a teherautóval pedig az egyik kapun át lementek a partra, felrakták az aranyat, a másik kapun keresztül bevitték, akkor aztán leszerelték a kereket, visszatették Mr. Kelvin teherautójára, közben meg, gondolom, egyikük megkötözte Mr. Newmant az árok mélyén. Ez persze bizonyára roppant kényelmetlen volt neki, és valószínűleg hosszabb időt is töltött gúzsba kötve, mint számította. Azt hiszem, a dolognak ezt a részét az az ember intézte, aki kertésznek mondta magát.

− Miért mondja így, nénikém, hogy „kertésznek mondta magát”? − kíváncsiskodott Raymond.

− Ó, hát hogy lehetett volna igazi kertész?! − kérdezte Miss Marple meglepetten. − Pünkösd hétfőjén soha nem dolgoznak a kertészek. Ezt mindenki tudja.

Elmosolyodott, és összegöngyölte a kötését.

− Ez a kis semmiség vezetett nyomra − mondta. Aztán Raymondra nézett. − Ha majd saját házad lesz, kedvesem, meg egy kis kerted is hozzá, tudni fogod az ilyen apróságokat.

NEGYEDIK FEJEZET

A VÉRFOLTOS JÁRDA

− Lehet, hogy furcsán hangzik, de nem lelkesedem azért, hogy elmondjam a történetemet − mondta Joyce Lemprière. − Nagyon régen történt már − egészen pontosan öt éve −, de azóta is rossz érzésem van, ha csak eszembe jut. Mert ez a felszínen látszólag sugárzó és derűs eset a mélyben hátborzongatóan szörnyű. És ráadásul az a kép, amit azokban a napokban festettem, ugyanezt a hangulatot árasztja. Amikor rápillant az ember, csak egy kis meredek, napsütötte cornwalli utcácskát lát. De ha kissé hosszabban szemléli, valami baljós érzés keríti hatalmába. Soha nem adtam el, de nem is nézek rá soha. A műtermem egyik sarkában áll, a fal felé fordítva.

A helyet Rathole-nak hívták. Különös kis cornwalli halászfalu, igazán festői – talán túlságosan is az. Minden szegletét áthatja az álmos, régi emlékeket idéző cornwalli hangulat. Boltjaiban bubifrizurás, köpenyes lányok rajzolnak vevőcsalogató iniciálékat pergamenlapokra. Ódon, furcsa, csinos kis település, de nagyon is tudatosan az.

– Nem is tudom − sóhajtott Raymond West tűnődve. − A kirándulóbusz az oka mindennek. Legyenek mégoly szűkek is az utak, amelyek levezetnek a környező hegyekből, a festői falucskák nem kerülhetik ki a turistákat.

Joyce bólintott.

− Sok kis keskeny út vezet Rathole-ba, s oly meredekek, mint a házfalak. Nos, hogy folytassam a történetet: két hétre mentem le Cornwallba, festeni. Van Rathole-ban egy nagyon régi fogadó, a Polharwith Címer. A fáma szerint ez az egyetlen ház maradt épen, amikor a spanyolok ezerötszáz-valahányban szétbombázták a falut.

− Na, azt talán mégse − ráncolta homlokát Raymond West. − A történelmet azért ne írja át, Joyce, kedves.

− Jó, hát akárhogy is volt, valami ágyúkat tettek partra, aztán tüzeltek velük, a házak meg összeomlottak. Végül is nem ez a lényeg. A fogadó csodálatos kis régi épület volt, a bejárata elé pedig tornácfelét emeltek, négy oszloppal. Sikerült igen jó helyet fognom, és már épp készültem munkához látni, amikor észrevettem, hogy egy autó araszolgat le kanyarogva a hegyről. Természetesen miért is állt volna meg máshol, mint pont a fogadó előtt − a lehető legrosszabb helyen. Ketten szálltak ki belőle − egy férfi és egy nő −, de nem figyeltem meg őket különösebben. A nő mindenesetre mályvaszínű vászonruhát és mályvaszínű kalapot viselt.

A férfi nemsokára megint kijött, és nagy megkönnyebbülésemre a kocsiját levitte a partra, és ott is hagyta. Visszasétált a fogadóhoz, ott ment el mellettem. Ebben a pillanatban egy másik nyavalyás autó érkezett le kígyózva a hegyről, és egy nő szállt ki belőle, akin a legrikítóbb kartonruha volt, amit valaha is láttam, skarlátvörös mikulásvirágok, igen, azt hiszem, azok voltak rajta, és olyan nagy, egzotikus szalmakalapot viselt − kubai, nem? −, ami szintén élénk skarlátvörös színű volt.

Ez a nő nem a fogadó előtt állt meg, hanem csak az utca vége felé, nem messze a másik autótól. Ott kiszállt, és a férfi, amikor meglátta, meglepetten felkiáltott: − Ó, Carol, milyen csodálatos véletlen! Fantasztikus, hogy itt találkozunk, ezen az isten háta mögötti helyen. Ezer éve nem láttalak! Szervusz, drágám, itt van Margery is − a feleségem, tudod. Gyere csak, hadd mutassalak be neki gyorsan!

Egymás mellett felsétáltak az utcán a fogadó felé, én meg észrevettem, hogy a másik nő épp akkor jön ki a házból, és elindul feléjük. Azt, akit Carolnak hívtak, csak egy pillanatra láthattam, amikor elhajtott mellettem a kocsijával. Arra azért ez is elég volt, hogy feltűnjön, milyen fehérre púderezte az állát, és milyen lángoló vörösre rúzsozta a száját, és felötlött bennem − épp csak felötlött −, hogy Margery vajon tényleg olyan boldog lesz-e, hogy megismerheti. Margeryt nem láttam közelről, de távolról szürke kis teremtésnek, iszonyúan merevnek és jól neveltnek tűnt.

Semmi közöm nem volt az egészhez, persze, de az ember olykor fura dolgokat lát, és önkéntelenül is eltűnődik egy kicsit. Onnan, ahol álltak, beszélgetésükből csak néhány szófoszlány jutott el hozzám. A fürdésről volt szó. A férj, akit, amennyire hallottam, Denisnek hívtak, csónakot akart bérelni, hogy a part mentén evezzenek egy kicsit. Azt mondta, van arrafelé egy híres öböl, amit feltétlenül meg kellene nézniük, úgy egy mérföld távolságra. Carol egyetértett azzal, hogy nézzék meg, de azt javasolta, inkább a parti sziklákon sétáljanak végig, és onnan nézzék meg az öblöt. Azt mondta, gyűlöli a csónakázást. Végül is elérte, amit akart. Ő a sziklaúton megy majd, és az öbölnél csatlakozik hozzájuk, Denis és Margery viszont csónakot bérelnek, és azzal mennek.

Annyit beszéltek a fürdésről, hogy én is kedvet kaptam hozzá. Borzasztó meleg volt akkor délelőtt, és amúgy sem ment jól a munka. Aztán az is eszembe jutott, hogy a fény sokkal kedvezőbb lesz délután. Így aztán összekaptam a cuccaimat, és lementem egy fövenyes partszakaszra, amiről már hallottam − épp az ellenkező irányban volt, mint az öböl, és csuda klassz kis helynek találtam. Fürödtem egy jót, aztán még ott helyben megettem egy marhanyelvet két paradicsommal, és valamikor délután jöttem fel, telve önbizalommal és lelkesedéssel, hogy folytassam a munkát.

Úgy tűnt, mindenki sziesztázik a faluban. Igazam volt a délutáni napfénnyel kapcsolatban, az árnyékok sokkal kifejezőbbek voltak. Képem főtémájának a fogadót szántam. Rézsút egy fénysugár vetült a Polharwith Címer elé, sajátos hatása volt. Úgy vettem észre, hogy a fürdőzők épségben visszatértek, mert egy skarlátvörös meg egy sötétkék fürdőruha volt kiterítve a balkonon, száradtak a napon.

A képem egy sarkában nem tetszett nekem valami, így néhány pillanatra közelebb hajoltam, hogy kiigazítsam. Amikor újra felnéztem, egy alakot pillantottam meg a fogadó egyik oszlopának dőlve − mintha a semmiből került volna oda. A férfi ruházatából úgy ítéltem meg, hogy halászember. Hosszú, fekete szakálla volt, és keresve sem találhattam volna jobb modellt, ha éppen egy spanyol kalózkapitányt akartam volna lefesteni. Lázas sietséggel munkához láttam, nehogy elmenjen, mielőtt még befejezem, bár a szoborszerű tartásából akár azt is hihettem volna, el van szánva rá, hogy örök időkre ott fogja támasztani az oszlopot.

Végül aztán persze elmozdult, de szerencsére akkorra már elkészültem a vázlattal. Odajött hozzám, és megszólított. Micsoda dolgokat mesélt, te jó ég!

− Rathole nagyon érdekes hely volt valaha – mondta.

Tudtam én ezt jól, és meg is mondtam neki, de ez nem szegte kedvét. Végig kellett hallgatnom a falu lebombázásának − akarom mondani lerombolásának − egész históriáját meg azt is, hogy az utolsó ember, akit megöltek, a Polharwith Címer fogadósa volt. Saját házának küszöbén döfte le egy spanyol kapitány, vére a járdára fröccsent, és a foltot száz évig senki sem tudta eltüntetni onnan.

Mindez nagyon jól illett az álmosító, bágyadt délután hangulatához. A férfi lágy, behízelgő hangon mesélt, a mélyben mégis valami ijesztőt éreztem. Rendkívül udvarias volt a modora, ugyanakkor az volt a határozott benyomásom, hogy ez az ember a felszín alatt kegyetlen. Jobban megértette velem a spanyol inkvizíciót és az egyéb szörnyűségeiket, mint még soha senki.

Miközben beszélt, én mindvégig festettem, de hirtelen arra lettem figyelmes, hogy a nagy izgalomban, amellyel történetét követtem, valami olyasmit is ráfestettem a képre, ami a valóságban nem volt ott. A járdának arra a fehér négyszögére, ahova a Polharwith Címer bejárata előtt az a sugárnyaláb esett, vérfoltokat festettem. Egészen rendkívülinek tűnt, hogy az emberi elme így rá tudja szedni a kezet, de amikor újra a fogadó felé néztem, újabb döbbenet ért. A kezem mindössze azt festette, amit a szemem látott − vércseppeket a fehér járdán.

Egy vagy két percig meredten bámultam. Akkor becsuktam a szemem, és azt mondtam magamnak: „Ne légy már ilyen ostoba, nincs ott az égvilágon semmi.” De amikor újra kinyitottam a szemem, a vérfoltok még mindig ott voltak.

Hirtelen azt éreztem, hogy én ezt nem bírom tovább. Félbeszakítottam a halász szóáradatát.

− Mondja csak − kicsit káprázik a szemem, tudja −, azok ott vérfoltok a járdán?

Elnéző kedvességgel nézett rám.

− Manapság már nincsenek vérfoltok, nagysád. Amiről beszéltem, az majdnem ötszáz éve történt.

− Igen, igen, de most, ott a járdán − dadogtam. Nem tudtam többet mondani. Tudtam… tudtam, hogy nem látja, amit én viszont igenis láttam. Felálltam a székemről, kezet fogtunk, és hozzáláttam, hogy elrámoljam a dolgaimat. Miközben pakolásztam, az a fiatalember, aki aznap reggel érkezett autón, kijött a fogadó ajtaján. Felnézett, és zavartan végigtekintett az utcán. Fent a balkonon a felesége beszedte a fürdőruhákat. A férfi elindult a kocsija felé, de hirtelen megfordult, és átjött a halászhoz.

− Mondja csak, barátom, nem tudja véletlenül, az a hölgy, aki azzal a másik autóval jött, visszaérkezett már?

− Az a szépasszony abban a nagy virágos ruhában? Nem, fiatalúr, még nem láttam. Még reggel lement az öböl felé a sziklaúton.

− Tudom, tudom. Mindannyian ott fürödtünk együtt, aztán elvált tőlünk azzal, hogy visszajön ide, de azóta se láttam. Az nem lehet, hogy ennyi idő alatt se érjen vissza. A sziklák itt a környéken ugye nem veszélyesek?

− z attól függ, uram, melyik utat választja az ember. A legjobb, ha ilyenkor visznek magukkal valakit, aki ismerős itten.

Egy percig sem volt kétséges, hogy magára gondol, és azonmód el is kerekítette volna a dolgot, ha a fiatalember minden teketória nélkül belé nem fojtja a szót. Aztán Denis visszafutott a fogadóhoz, és felkiabált a feleségének a balkonra.

− Figyelj csak, Margery, Carol nem jött még vissza. Ez azért furcsa, nem?

Azt nem hallottam, hogy az asszony mit válaszol, de aztán megint a férj szólalt meg:

− Most már igazán nem várhatunk tovább! El kell indulnunk Penrithar felé. Készen vagy? Hozom a kocsit!

Úgy is tett, ahogy mondta, és perceken belül elhajtottak. Eközben én mindegyre azon igyekeztem, hogy bebizonyítsam magamnak, milyen ostobán megcsaltak az érzékeim. Miután az autó elment, átvágtam az utcán a fogadóhoz, hogy közelebbről is megvizsgáljam a járdát. Természetesen egy fia vérfolt sem volt ott. Mindvégig megzavart képzeletem játszott velem. Ettől viszont az egész valahogy még riasztóbb lett. Ekkor történt, hogy miközben ott álldogáltam, meghallottam a halász hangját.

Nagyon furcsán nézett rám. − Azt hitte, nagysád, vérfoltokat látott itt?

Rábólintottam.

− Ez bizony nagyon különös, nagyon különös. Tudja, nagysád, egy babona járja mifelénk. Ha valaki meglátja itt a vérfoltokat…

Félbehagyta a mondatot.

− Akkor? − néztem rá kérdőn.

Kisvártatva folytatta lágy hangján, melynek lejtése cornwalli volt ugyan, kiejtése azonban ösztönösen csiszolt és finom, mentes mindenféle jellegzetes cornwalli szófordulattól.

− Azt mondják az emberek minálunk, hogy ha valaki meglátja azokat a vérfoltokat, huszonnégy órán belül meghal valaki.

Iszonyú, nem? Valósággal futkosott a hátamon a hideg.

De még ekkor se hagyta abba. − Van a templomban egy nagyon érdekes kőtábla, nagysád, egy olyan halálesetről…

− Nem, köszönöm szépen! − vágtam közbe gyorsan, és hirtelen sarkon fordulva felsiettem az utcán a ház felé, ahol megszálltam. Épp, ahogy felértem, megláttam a távolban a Carol nevezetű nőt, amint a sziklaúton közeleg. Sietett. A sziklák szürke háttere előtt úgy nézett ki, mint valami mérgező skarlát virág. A kalapja vérszínű…

Megráztam magam. Már mindenütt csak vért láttam. Tisztára az agyamra ment.

Később meghallottam a kocsijának a zúgását. Kíváncsi voltam, vajon szintén Penritharba tart-e, de ő a másik utat választotta, az ellenkező irányban. Elnéztem, ahogy az autó felkúszik a hegyen, majd eltűnik, és valahogy máris könnyebben lélegeztem. Rathole ismét a maga csendes, álmos arcát mutatta.

− Ha ez minden − szólalt meg Raymond West, ahogy Joyce egy kis szünetet tartott −, akkor máris megvan a diagnózisom. Megülte a gyomrát a marhanyelv, s ahogy ez már ilyenkor lenni szokott, kis vörös pöttyök ugráltak a szeme előtt.

− Még egyáltalán nincs vége − felelte Joyce durcásan. − Hallgassa csak meg a folytatást is. Két nap múlva ezt látom öles betűkkel az újságban: „Balvégzetű fürdőzés”. Azt írták a cikkben, hogy Mrs. Dacre, Denis Dacre kapitány felesége, fürdés közben szerencsétlenül járt, s a Landeer-öbölnél, a strandtól kissé északra belefulladt a tengerbe. A férjével az ottani hotelben szálltak meg, és aznap úgy döntöttek, fürödni mennek. Nem sokkal később azonban hideg szél támadt. Dacre kapitány úgy vélte, nagyon lehűlt az idő, így néhány más szállóvendéggel együtt golfozni ment a közeli pályára. Mrs. Dacre azonban azt mondta, ő egyáltalán nem fázik, és egyedül is lement az öbölhöz. Mivel nem tért vissza idejében, a férje megriadt, és barátaival együtt utánament a strandra. A felesége ruhái egy szikla tövében hevertek, de a szerencsétlen asszonyt nem találták sehol. Holttestét csak majd egy hétre rá sodorta partra a víz az öböltől kissé délre. Halála előtt súlyos ütés érte a fejét, ami a feltételezések szerint úgy történhetett, hogy biztosan fejest ugrott a vízbe, és nekicsapódott egy sziklának. Amennyire ki tudtam számolni, pont huszonnégy órával azután halt meg, hogy megláttam a vérnyomokat.

− Tiltakozom! − dohogott Sir Henry. − Itt semmiféle logikai problémáról nincs szó − ez egy kísértettörténet. Miss Lemprière nyilvánvalóan médium.

Mr. Petherick szokása szerint köhintett egyet.

− Egy dolog elgondolkoztat engem − mondta −, mégpedig az az ütés, ami az asszony fejét érte. Nézetem szerint nem zárhatjuk ki a bűntett lehetőségét, ugyanakkor nincs semmi olyan adat, amiből kiindulhatnánk. Miss Lemprière hallucinációja vagy érzékcsalódása feltétlenül érdekes, de nem látom tisztán, miben kellene végül is állást foglalnunk.

− Emésztési zavar és véletlen egybeesés − szólt Raymond −, mindössze ennyi az egész. Ráadásul még abban sem lehetünk biztosak, hogy a történetben ugyanazokról az emberekről van szó. Amellett pedig az átok, vagy hogy nevezzem, csak Rathole tényleges lakosaira vonatkozhat.

− Az az érzésem − mondta Sir Henry −, hogy annak a baljós tengeri medvének van valami köze az eseményekhez. De egyetértek Mr. Petherickkel, Miss Lemprière valóban nagyon kevés adattal szolgált.

Joyce dr. Penderhez fordult, aki mosolyogva megrázta a fejét.

− Igazán nagyon érdekes történet, de osztanom kell Sir Henry és Mr. Petherick nézetét, miszerint nagyon kevés információ áll a rendelkezésünkre.

Joyce ekkor kíváncsian Miss Marple-re nézett, aki visszamosolygott rá.

− Én is azt gondolom, kedvesem, hogy ez így nem egészen korrekt. Persze az én helyzetem egy kicsit más. Úgy értem, hogy nekünk, nők lévén, többet mondanak a ruhák. Azt hiszem, férfiakat nem egészen tisztességes ilyen probléma elé állítani. Hányszor kellett neki sebesen átöltöznie! Micsoda egy gonosz asszony! Nem is beszélve arról a gyalázatos emberről.

Joyce elképedve meredt rá.

− Nahát, Jane néni! − hüledezett. − Illetve, bocsánat, Miss Marple. Azt hiszem, de tényleg, komolyan azt hiszem, maga rájött a megoldásra.

− Azt azért ne felejtsd el, aranyoskám − felelte Miss Marple −, mennyivel könnyebb az én dolgom itt, ebben a kényelmes karosszékben, mint amilyen a tiéd volt ott, a helyszínen – és mint művész, te ráadásul még biztosan nagyon érzékenyen reagálsz a hangulati hatásokra is. Így, amikor az ember kötöget, csak a tényekre figyel. A járdára a balkonra kiakasztott fürdőruhából csöpögött a vér, és mivel a fürdőruha piros volt, a lelketlen gonosztevők nem vették észre, hogy vérfoltos. Szegény asszony, ó, az a szerencsétlen fiatal teremtés!

− Már megbocsásson, Miss Marple – szólalt meg Sir Henry −, de halvány sejtelmem sincs, voltaképpen mi ez az egész. Örülök, hogy ilyen jól elbeszélgetnek a kisasszonnyal, de nekünk, férfiaknak, fogalmunk sincs, valójában miről is van szó.

− Akkor hát elmondom a történet végét − mondta Joyce. − Eltelt egy év. A keleti parton nyaraltam egy kis üdülőhelyen, éppen festettem, és hirtelen az a különös érzés lepett meg, mint amikor az emberrel valami olyasmi történik, amit egyszer már átélt. Egyszer csak két ember, egy férfi és egy asszony tűnt fel a járdán, és egy harmadik személyt, egy nőt üdvözöltek, aki skarlátvörös mikulásvirágokkal tarkított kartonruhát viselt: − Ó, Carol, milyen csodálatos véletlen! Mennyire örülök! Ezer éve nem láttalak! Hadd mutassam be a feleségemet, Joant. Drágám, ő Miss Harding, régi kedves barátném. – Azonnal felismertem a férfit, ugyanaz az ember volt, Denis, mint akit Rathole-ban láttam. A feleség persze nem volt ugyanaz, de a különbség csak annyi volt, hogy Joannak hívták Margery helyett − egyébként ugyanaz a típus, fiatal, meglehetősen jellegtelen, és roppant jelentéktelen. Egy pillanatra azt hittem, ott helyben megőrülök. Arról kezdtek el beszélgetni, hogy talán jó lenne fürödni egyet. Megmondom, mit csináltam. Fogtam magam, és egyenesen a rendőrségre siettem. Gondoltam, majd biztos azt hiszik, hogy elment az eszem, de nem törődtem vele. Végül is minden simán ment. Volt ott egy ember a Scotland Yardtól, aki éppen emiatt jött le Londonból. A rendőrség láthatóan gyanút fogott, és Denis Dacre nyomába eredt. Jaj, de szörnyű még csak beszélni is ilyesmiről! Ez persze nem a valódi neve volt − minden alkalommal más-más nevet használt. Lányokkal ismerkedett meg, általában halk szavú, jelentéktelen teremtésekkel, akiknek nem volt sok rokonuk vagy barátjuk, feleségül vette őket, aztán nagy összegű életbiztosítást kötött rájuk, és − jaj, de rettenetes! Az igazi felesége az a Carol nevű nő volt, és mindig ugyanazt a tervet hajtották végre. Ezen buktak le végül. A biztosítótársaságok gyanakodni kezdtek. Mindig valami eldugott tengerparti fürdőhelyre ment az új feleségével, ahol aztán kisvártatva megjelent a másik asszony, és elmentek együtt fürödni. A parton meggyilkolták a feleséget, akinek a ruháit ott mindjárt felvette Carol, és együtt visszajöttek a csónakkal. Aztán elhagyták a fürdőhelyet, de előtte még tudakozódtak egy darabig, nem látta-e valaki az állítólagos Carolt. Amikor aztán kiértek a faluból, Carol villámgyorsan visszavette a saját rikító ruháját, feltűnően kifestette magát, visszament, és elhozta a saját kocsiját. Minden egyes alkalommal kiderítették, merre sodor a tengeráram, ezért a halálesetek mintha mindig az áramlási iránynak megfelelő következő fürdőhelyen történtek volna. Ott Carol játszotta a feleség szerepét, mindig valami félreeső partszakaszra ment le, a feleség ruháit egy szikla mellett hagyta, aztán a saját virágmintás kartonruhájában eljött onnan, és míg a férje érte tudott menni, csendben meghúzta magát valahol.

Azt hiszem, amikor szegény Margeryt megölték, a vér ráfröccsenhetett Carol fürdőruhájára, de mivel az piros volt, ahogy Miss Marple is mondta, nem vették észre. Amikor azonban kiakasztották a balkonra, csöpögni kezdett. Brrr − rázkódott meg Joyce −, még most is látom.

− Most már persze nagyon is jól emlékszem − szólt Sir Henry. − A férfit valójában Davis-nek hívták. Teljesen kiment a fejemből, hogy számos álnevének egyike a Dacre volt. Hihetetlen egy dörzsölt pár voltak. Azóta is azon csodálkozom, hogyhogy nem vette észre senki a személycserét. Gondolom, Miss Marple-nak igaza lehet, hogy ruhákat könnyebb azonosítani, mint arcokat; ezzel együtt rendkívül fondorlatosan tervelték ki a gaztetteiket, mert bár gyanakodtunk Davisre, egyáltalán nem volt könnyű rábizonyítani a gyilkosságokat, olyan megdönthetetlennek látszó alibit tudott mindig igazolni.

− Árulja el, Jane néni, hogy csinálja? − kérte Raymond álmélkodva. − Olyan békés életet élt, és mégis, mintha soha semmi nem lepné meg.

− Nincs új a nap alatt, Raymond, kedves – felelte Miss Marple. − Tudod, ott volt például Mrs. Green, öt gyermekét temette el − és mind az ötre biztosítást kötött. Azért ez gyanús, nem úgy találod?

Megcsóválta a lejét.

− A gonoszság nem kerüli el a falut sem, fiam. Olyan kedves fiatalok vagytok. Boldog lennék, ha soha nem kellene megtudnotok, milyen gonosz a világ.

ÖTÖDIK FEJEZET

INDÍTÉK KONTRA LEHETŐSÉG

Mr. Petherick a szokásosnál kissé fontoskodóbban köszörülte meg a torkát.

− Attól tartok, mindazon szenzációs bűnügyek után, amelyekről már volt szerencsénk hallani, az én zsenge kis történetemet nagyon is szelídnek fogja tartani a tisztelt társaság − kezdte bocsánatkérően. − Semminemű vérontással nem szolgálhatok, az esetet mégis érdekes és meglehetős agytornát igénylő rejtélynek vélem, és abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy a megoldását is tudom.

− De nem amolyan jogi csűrés-csavarás, ugye? − kérdezte Joyce Lemprière. − Mindenféle paragrafusok meg a Barnaby kontra Skinner ügy 1881-ből és hasonlók?

Mr. Petherick elismerően hunyorított szemüvege fölött.

− Ó, nem, kedves ifjú hölgyem, ilyesmitől nem kell tartania. A történet, melyet elmondandó vagyok, teljesen egyszerű és követhető eset, még a laikusok számára is.

− Csak semmi jogi furfang! − fenyegette meg egyik kötőtűjével az ügyvédet Miss Marple.

− Erről biztosíthatom − felelte Mr. Petherick.

– Hát, ebben nem vagyok olyan biztos, de azért csak kezdje el.

− Egy korábbi ügyfelemmel történt az eset. Mr. Clode-nak, Simon Clode-nak fogom nevezni. Meglehetősen vagyonos ember volt, és nem messze innen egy nagy házban lakott. Egyetlen fia elesett a háborúban, egy kislány maradt utána. A gyermek édesanyja még a szüléskor meghalt, és amikor a kislány az édesapját is elvesztette, a nagyapjához került, aki az első perctől kezdve szenvedélyesen ragaszkodott hozzá. A kicsi Chris azt csinált a nagyapjával, amit akart. Nem láttam még embert, aki ennyire bolondult volna egy kisgyermekért, nem csoda hát, hogy leírhatatlan volt a fájdalma és kétségbeesése, amikor tizenegy éves korában a kislány tüdőgyulladásban meghalt.

A szegény Simon Clode vigasztalhatatlan volt. Egyik fivére nem sokkal azelőtt hunyt el nagy szegénységben, és három gyermekét − két lányát, Grace-t és Maryt, meg a fiát, George-ot − Simon Clode nagylelkűen magához vette, őket azonban, bár kedves és jólelkű volt hozzájuk, az idős férfi soha nem volt képes olyan odaadással szeretni, mint kicsi unokáját. George Clode egy közeli bankban helyezkedett el, Grace pedig férjhez ment egy Philip Garrod nevű kiváló, fiatal kutató vegyészhez. Mary csendes, magának való lány volt − ő otthon maradt, hogy nagybátyja gondját viselje. Azt hiszem, a maga halk, visszafogott módján szerette az öregurat. És minden jel szerint igazán békésen zajlott az életük. Még azt is hozzátehetem, hogy a kicsi Christobel halála után Simon Clode felkeresett, és arra kért, fogalmazzak meg egy új végrendeletet. Tetemes vagyonát három egyenlő részre osztva unokaöccsére és unokahúgaira hagyta.

Telt-múlt az idő. Egy nap, amikor véletlenül összefutottam George Clode-dal, érdeklődtem nagybátyja hogyléte felől, akit akkor már jó ideje nem láttam. Meglepetésemre George tekintete elborult. − Bárcsak észre tudná téríteni Simon bácsit – mondta bánatosan. Becsületes, de kissé álmatag arca nyugtalan és zavart volt. − Ez a spiritiszta cirkusz egyre elviselhetetlenebb.

− Miféle spiritiszta cirkusz? − kérdeztem döbbenten.

Erre aztán George elmesélte az egész históriát − hogy Mr. Clode miképp merült el egyre inkább a spiritizmusban, és hogy mindennek a tetejébe még egy médiummal is összeakadt, az amerikai Mrs. Eurydice Spragg-gel. Ez az asszony, akit George kertelés nélkül agyafúrt szélhámosnak nevezett, rendkívüli befolyásra tett szert Simon Clode felett. Gyakorlatilag folyton Mr. Clode házában tartózkodott, ahol az ott rendezett számtalan szeánsz során Christobel szelleme rendre megjelent az imádó öregúrnak.

Itt és most kijelentem, hogy nem tartozom azok közé, akik a spiritizmust csak gúnnyal és megvetéssel emlegetik. Mint ahogy már kifejtettem, én a tényekben hiszek. Ebből adódóan, ha részrehajlás nélkül mérlegeljük a spiritizmus létjogosultságát támogató érveket, jócskán kerül a serpenyőbe olyasmi is, amit nem lehet csak úgy egyszerűen csalásnak nevezni vagy könnyedén félresöpörni. Ezért, mint mondom, a szellemidézésnek nem vagyok sem híve, sem ellensége. Vannak bizonyos jelenségek, amelyeket nem lehet nem tudomásul venni.

Másrészt viszont a spiritizmussal csalók és szélhámosok nagyon könnyen vissza is tudnak élni, és mindannak alapján, amit az ifjú George Clode mesélt erről a Mrs. Eurydice Spraggről, egyre inkább az a meggyőződés alakult ki bennem, hogy Simon Clode rossz kezekbe került, és Mrs. Spragg feltehetően egyszerűen csaló, mégpedig a legrosszabb fajtából. Az öregembert, bármennyire is éles eszű volt gyakorlati kérdésekben, elvakította halott unokája iránt érzett rajongó szeretete, és így könnyedén rá lehetett szedni.

Ahogy végiggondoltam a dolgokat, egyre nyugtalanabb lettem. Kedveltem ezeket a fiatalokat, és rá kellett jönnöm, hogy Mrs. Spragg, illetve az a roppant befolyás, amit a nagybátyjukra gyakorolt, gondokat okozhat a jövőben.

Kieszeltem valami ürügyet, és az első adódó alkalommal felkerestem Simon Clode-ot. Mrs. Spragg természetesen ott volt, és rögtön feltűnt, milyen nagy becsben álló vendég. A legrosszabb sejtéseim igazolódtak. Testes, középkorú asszony volt, rikítóan színpompás ruhában. Egyre csak álszent frázisokat pufogtatott – „drága halottaink, akik már nem lehetnek köztünk”, meg ilyesmik.

A férje, Mr. Absolom Spragg is a házban tartózkodott, vékonypénzű, mélabús ábrázatú, aszott emberke, aki folyton kerüli mások pillantását. Amint módomban állt, félrevontam Simon Clode-ot, és tapintatosan kipuhatoltam a véleményét. Lelkesen áradozott. Eurydice Spragg egyszerűen varázslatos! Clode imája meghallgatásra talált! Ennek az asszonynak mit se számít a pénz, elég neki az öröm, hogy egy szenvedő szíven segíthet. Szinte anyai érzéseket táplál a kicsi Chris iránt. Clode már csaknem leányának tekintette a jóságos asszonyt. Aztán részletesen elmesélte, hogyan hallotta meg drága unokája hangját, akitől azt is megtudta, hogy édesapjával és édesanyjával egyetemben jól van, és mindhárman boldogok. Kitért még más érzésekre is, amelyekről a kis Christobel beszámolt − ám ezek a kislányról őrzött emlékeim alapján nagyon is valószínűtlennek tűntek. A gyermek különös súlyt vetett arra, hogy „apa és anya szeretik Mrs. Spragget”.

− De persze − mondta hirtelen Clode – maga csak csúfolódik velem, Petherick.

− Nem, egyáltalán nem. Távolról sem. Sok olyan ember is írt már erről a témáról, akiknek a véleményét habozás nélkül elfogadnám, és bárki médiumot, akit ők javasolnának, tisztelettel és bizalommal fogadnék. Felteszem, ennek a Mrs. Spraggnek kiváló referenciái vannak, nem?

Simon elragadtatottan ömlengett tovább. Ezt az asszonyt az ég küldte! Egy fürdőhelyen találkozott vele, ahol két hónapot töltött a nyáron. Sorsszerű véletlen, micsoda varázslatos eredménnyel!

Nagyon elégedetlenül tértem haza. Legrosszabb félelmeim váltak valóra, de fogalmam sem volt, mit tehetnék. Nem kevés töprengés és mérlegelés után végül levelet írtam Philip Garrodnak, aki, mint említettem, nem sokkal azelőtt feleségül vette az idősebbik Clode lányt, Grace-t. Elébe tártam az ügyet − természetesen a lehető legóvatosabb formában. Felhívtam a figyelmét a veszélyre, hogy az idős ember egy ilyen asszony befolyása alá került. Ha csak egy mód van rá − javasoltam −, lehetőséget kellene teremteni arra, hogy Mr. Clode kapcsolatba kerülhessen jó hírű spiritiszta körökkel. Ennek elrendezése, úgy véltem, nem okozhat nehézséget Philip Garrod számára.

Garrod azonnal válaszolt. Felmérte, amit én nem, hogy Simon Clode egészségi állapota felettébb ingatag, és gyakorlatias emberként esze ágában sem volt hagyni, hogy feleségét és a testvéreit megfosszák az őket jogosan megillető örökségtől. A következő héten el is jött hozzám, és vendégeként nem mást hozott magával, mint a híres Longman professzort. Longman elsőrangú tudós volt, miáltal a spiritizmushoz fűződő kapcsolatát is respektussal kezelték. Nem csak kiváló tudós volt azonban − egyszersmind a legmesszemenőbb becsületesség és feddhetetlenség jellemezte.

Látogatása kifejezetten szerencsétlen eredménnyel járt. Ott-tartózkodása alatt, úgy értesültem, Longman alig szólt pár szót. Két szeánszot tartottak − hogy milyen körülmények között, nem tudom. Míg csak a házban időzött, nem foglalt állást a kérdésben, de elutazása után levelet írt Philip Garrodnak. Ebben elismerte, hogy semmiféle csaláson nem tudta rajtakapni az asszonyt, mindazonáltal a magánvéleménye az, hogy a jelenségek nem tűntek hitelesnek. Mint írta, Mr. Garrodot felhatalmazza arra, hogy ha úgy találja helyesnek, mutassa meg a levelet a nagybátyjának, valamint felvetette, szívesen teremtene Mr. Clode-nak lehetőséget arra, hogy kapcsolatba lépjen egy tökéletesen megbízható médiummal.

Philip Garrod a levéllel egyenesen a nagybátyjához sietett, de más hatást ért el vele, mint amire számított. Az öregember iszonyú haragra gerjedt. Tudja ő jól, csak azért ármánykodnak, hogy rossz hírbe keverjék Mrs. Spragget, ezt a megrágalmazott és ártatlan, szent asszonyt. Mondta is már neki Mrs. Spragg, milyen rettentően féltékenyek rá ebben az országban. Simon Clode azt is hangoztatta, hogy Longman egyszerűen kénytelen volt elismerni, semmiféle csaláson nem tudta rajtakapni az asszonyt. Eurydice Spragg életének legsötétebb óráiban sietett a segítségére, mellé állt és vigaszt nyújtott neki, és ha ez az ára, Clode kész akár egész családjával is összeveszni, de nem engedi őt bántani. Mrs. Spragg többet jelent neki, mint bárki más ezen a világon.

Philip Garrodot minden teketória nélkül kitessékelte a házból − Clode egészsége azonban ingerült dühkitörésének eredményeképpen határozottan megrendült. Az utóbbi egy hónapban már csak alig-alig tudott felkelni, most pedig a betegség minden jel szerint végképp a betegágyához láncolta − míg csak a megváltó halál meg nem szabadítja szenvedéseitől. Két nappal Philip látogatása után sürgős hívást kaptam Simon Clode-tól, és sietve elmentem hozzá. Most is az ágyában feküdt, és még nekem, laikusnak is feltűnt, milyen súlyos beteg. Levegő után kapkodott.

− Nekem már nincs sok hátra − mondta. − Érzem. Kérem, ne vitatkozzon, Petherick. De még mielőtt meghalok, úgy kívánja a tisztesség, hogy megemlékezzem arról a személyről, aki többet tett értem, mint bárki más ezen a világon. Új végrendeletet készítek.

− Semmi akadálya − feleltem −, csak mondja el, nagyjából mit kíván, én pedig megfogalmazok egy tervezetet, és elküldöm önnek.

− Erre már nincs idő − mondta Clode. − Ne vicceljen, barátom, lehet, hogy már a reggelt sem érem meg. Ideírtam ide, hogy mit akarok − itt egy darabig a párnája alatt kotorászott −, maga csak mondja meg, jó-e ez így vagy sem.

Elővett egy darab papírt, rajta durva megfogalmazásban a kívánt szöveg, ceruzával. Meglehetősen egyszerű és világos volt. Unokahúgaira és unokaöccsére egyenként öt-ötezer fontot hagyott, hatalmas ingó és ingatlan vagyonának túlnyomó része viszont Eurydice Spraggre szállt, „a csodálat és hála” jeléül.

A végakarat nem volt kedvemre való, de mit tehettem volna? Simon Clode vitathatatlan szellemi frissességnek örvendett, és józan ítélőképességének teljes birtokában volt.

Meghúzta a csengőt, mire azonnal két szolgáló jött be. A szobalány, Emma Gaunt, egy magas, középkorú nő, már sok éve szolgált a háznál, odaadóan ápolta Clode-ot. Vele együtt jött a szakácsnő is, egy egészségtől duzzadó, harmincas fiatalasszony. Simon Clode rájuk tekintett bozontos szemöldöke alól.

− Azt akarom, hogy írják alá tanúként a végrendeletemet. Emma, hozza ide a töltőtollamat.

Emma engedelmesen az íróasztalhoz ment.

− Nem abból a bal oldali fiókból, fiam − szólt oda Simon ingerülten. − Nem tudja, hogy a jobb oldaliban tartom?

− De uram, hát itt van ebben − mondta Emma, és elővette a tollat.

− Akkor rossz helyre tette a múltkor − zsémbelt az öreg. − Ki nem állhatom, ha a dolgok nem a helyükön vannak.

Még mindig zsörtölődve elvette a tollat, és a javításaimmal kiegészített nyers szöveget átmásolta egy tiszta lapra. Aztán aláírta. Emma Gaunt és a szakácsnő, Lucy David szintén aláírták. Összehajtogattam a végrendeletet, és beletettem egy hosszúkás, kék borítékba. A végakarat, ez az adott helyzetben, ugye, érthető, természetszerűleg egy teljesen közönséges lapra íródott.

A szolgálók épp csak megfordultak, hogy elhagyják a szobát, amikor Clode kifulladva, elgyötört arccal visszahanyatlott párnáira. Aggódva fölé hajoltam, és Emma Gaunt is gyorsan ott termett. Az öregember azonban összeszedte magát, és fáradtan mosolygott.

− Ne ijedjen meg, Petherick, nincs semmi baj. De azért most, hogy elvégeztem, amit akartam, már könnyebben halok meg.

Emma Gaunt kérdőn rám nézett, mintha azt szerette volna tudni, elmehete. Bátorítóan bólintottam, mire a szobalány távozott − előbb azonban fölvette a kék borítékot, amit izgalmamban valahogy a földre ejtettem. Átadta, én meg beletettem a kabátom zsebébe. A szobalány akkor aztán már tényleg kiment.

− Bosszúsnak tűnik, Petherick − mondta Simon Clode. − Maga éppen úgy elfogult Eurydice kárára, mint a többiek.

− Ez nem elfogultság kérdése − válaszoltam. − Tőlem Mrs. Spragg akár az is lehet, amit állít magáról. Abban semmi kivetnivalót nem találnék, ha hálája jeleként ráhagyna egy kisebb összeget, de megmondom magának őszintén, Clode, hibás döntésnek tartom, hogy egy idegen kedvéért a saját véreit kizárja az örökségből.

Ezzel aztán sarkon fordultam és eljöttem. Megtettem, ami tőlem telhetett: hangot adtam tiltakozásomnak.

Már éppen az előszobában voltam, amikor Mary Clode kilépett a nappaliból.

− Csak nem akar máris elmenni? Ugyan, jöjjön kérem, teázzon velünk − mondta, és bevezetett a nappaliba.

A kandallóban lobogott a tűz, a szoba meghitt és barátságos volt. Mary lesegítette a kabátomat. Épp ekkor lépett be a szobába a bátyja, George, aki elvette tőle a kabátot, és a szoba túlsó felében átvetette egy karosszéken. Aztán visszajött a kandallóhoz, teázni. Miközben eszegettük az aprósüteményt, felmerült valami kérdés a birtokkal kapcsolatban. Simon Clode azt mondta, nem akarja, hogy ilyesmivel terheljék, és George-ra hagyta a döntést. George meglehetős ideges volt, nem bízott meg saját ítélete helyességében. Javaslatomra tea után átmentünk a szomszédos dolgozószobába, ahol átnéztem a kérdéses iratokat. Mary Clode is velünk tartott.

Vagy egy negyedóra múlva szedelődzködni kezdtem. Eszembe jutott, hogy a kabátom a nappaliban maradt, így átmentem érte. A szobában Mrs. Spragget találtam, egyedül – a karosszék mellett térdelt, amin a kabátom hevert. Mintha a bútorszövettel babrált volna valamit, teljesen fölöslegesen. Ahogy beléptünk, vérvörös arccal felpattant.

− Ez a huzat soha nem feszül ki rendesen − sopánkodott. − Komolyan mondom, ennél még én is jobbat varrnék.

Elvettem a kabátomat, és belebújtam. Közben észrevettem, hogy a boríték, amiben a végrendelet volt, kiesett a zsebéből, és ott feküdt a földön. Visszatettem a zsebembe, elköszöntem és eljöttem.

Nemsokára már az irodámban voltam − itt most mindent a lehető legaprólékosabban szeretnék elmondani. Levettem a kabátomat, és a zsebéből kivettem a végrendeletet. Az asztal mellett álltam, kezemben a borítékkal, amikor a titkárom benyitott. Valaki telefonon keresett, és mivel az asztalomon lévő készülék nem működött, átmentem a külső irodába. Vagy öt percig lehettem ott, míg le nem bonyolítottam a beszélgetést.

Amikor kijöttem a szobából, a titkárom az ajtóban várt rám.

− Mr. Spragg kíván beszélni önnel. Bevezettem az irodájába.

Ahogy beléptem, azt láttam, hogy Mr. Spragg az íróasztalomnál ül. Felállt, kenetteljes modorban üdvözölt, aztán hosszas, körülményes előadásba fogott. Amennyire ki tudtam venni a lényeget, kissé zavartan a feleségét és saját magát kívánta igazolni. Attól félt, az emberek hetet-havat összehordanak. Pedig a felesége kora gyermekkorától kezdve aranyszívű, segítőkész ember… és így tovább és így tovább. Mi tagadás, elég kurtán válaszolgattam. Végül, azt hiszem, rájött, hogy a látogatása nem sok sikert hoz számára, némiképp váratlanul felállt hát és elment. Akkor eszembe jutott, hogy a végrendeletet az asztalon felejtettem. Fölvettem, lepecsételtem a borítékot, majd ráírtam a szükséges dolgokat, és elzártam a páncélszekrénybe.

Most pedig elérkeztem a történet döntő pontjához. Mr. Simon Clode két hónap múltán meghalt. Nem szeretném hosszú lére ereszteni a dolgokat, mindössze a puszta tényt kívánom leszögezni. Amikor a végrendeletet tartalmazó lepecsételt borítékot felnyitottam, nem volt benne egyéb, mint egy üres papírlap.

Petherick itt szünetet tartott, és a körülötte ülők érdeklődő arcát fürkészte. Elégedetten elmosolyodott.

− Tetszenek érteni, ugyebár? A lepecsételt boríték két hónapig a páncélszekrényemben lapult. Kizárt dolog, hogy ez idő alatt bárki hozzáférhetett volna. Így viszont csak roppant szűk időhatárok között mesterkedhetett vele bárki is − attól kezdve, hogy a végrendelet aláírásra került, addig, amíg elzártam a páncélszekrénybe. Most tehát az a kérdés, hogy kinek volt lehetősége a cserére, illetve kinek állhatott mindez érdekében?

A legfontosabb pontokat röviden összefoglalom. Mr. Clode aláírja a végrendeletet, én meg beleteszem egy borítékba − eddig rendjén is van minden. Aztán belecsúsztatom a kabátom zsebébe. Mary elveszi tőlem a kabátot, odaadja George-nak, akit, míg csak a kabát nála van, egy pillanatra sem tévesztek szem elől.

Mialatt a dolgozószobában voltam, Mrs. Eurydice Spraggnek tömérdek ideje lehetett, hogy kivegye a borítékot a kabátzsebből, és elolvassa az iratot. Az, hogy a borítékot a földön találtam, nem pedig a zsebemben, azt látszik igazolni, hogy valamit csinálhatott vele. De itt egy rendkívül érdekes ponthoz érkezünk: arra kétségkívül volt lehetősége, hogy kicserélje a végrendeletet egy üres papírlapra, indítéka viszont semmi. A végrendelet igencsak kedvező volt az ő számára, és ha kicseréli egy üres papírlapra, épp saját magát fosztja meg attól az örökségtől, amire oly mohón vágyott. Mindez Mr. Spraggre is érvényes. lehetősége neki is volt. A kérdéses dokumentummal két vagy három percre egyedül maradt az irodámban. De megint csak az a helyzet, hogy a hamisítás neki sem állt érdekében. Így tehát a következő furcsa problémával állunk szemben: annak a két embernek, akinek lett volna lehetősége, hogy üres lapra cserélje az iratot, nem volt semmiféle indítéka, annak a két embernek pedig, akinek lett volna indítéka, egyszerűen nem volt lehetősége. Jut eszembe, azért a szobalány, Emma Gaunt sem áll minden gyanún felül, ha engem kérdeznek. Rajongott ifjú gazdáiért, Spraggéket viszont gyűlölte. Biztos vagyok benne, hogy ha eszébe jut, ő is megkísérelte volna kicserélni a végrendeletet. De míg a boríték pár másodpercre kétségkívül nála volt, amikor fölvette a padlóról, és visszaadta nekem, arra nyilvánvalóan semmiféle lehetősége nem volt, hogy bármit is mesterkedjen vele, és az is egyértelműen kizárható, hogy valami bűvésztrükkel – amire egyébként nem lett volna képes − esetleg kicserélte, mert a szóban forgó kék borítékot én magam vittem oda, és teljességgel valószínűtlen, hogy bárkinek is lett volna még egy ugyanolyan a házban.

Petherick sugárzó arccal szemlélte hallgatóságát.

− Nos hát, ez az én kis rejtélyem. Remélem, sikerült minden mozzanatot pontosan megvilágítanom. Örülnék, ha megosztanák velem a véleményüket.

Mindenki legnagyobb meglepetésére Miss Marple kuncogni kezdett, hosszan, jóízűen. Úgy látszik, remekül szórakozott valamin.

− Mi olyan mulatságos, nénikém? − kérdezte Raymond. − Megtudhatnánk esetleg mi is?

− A kis Tommy Symonds jutott az eszembe, komisz egy kölök, de néha nagyon jót lehet mulatni rajta. Tudják, az a fajta, aki olyan ártatlan kerek képű, és mindig valami huncutságon töri a fejét. Azt kérdezi a minap is a vasárnapi iskolában: „Tanító néni kérem, hogy tetszik mondani, a nap nyugaton kél vagy nyugoton kél?” Mire Miss Darston elmagyarázta neki, hogy „kisfiam, mindenki úgy mondja, a nap nyugaton kél”. Az a csibész Tommy meg azt feleli erre: „Hát, én bizony úgy mondanám, hogy a nap keleten kél!” Mondom, vásott egy kölök, meg persze a vicc is ősrégi. Én is már gyerekként ismertem.

− Igazán rendkívül mókás, drága Jane néni − mondta Raymond szelíden −, de gondolom, az égvilágon semmi köze sincs ahhoz az igen érdekes történethez, amelyet Mr. Petherick mesélt el nekünk.

− Ó, dehogynem, már hogyne volna − felelte Miss Marple. − Hiszen ez egy beugratós kérdés. És Mr. Petherick története is pont ilyen beugratós. Drága öreg barátom, hogy ez mennyire magára vall! Csak egy ügyvédtől telik ki ilyesmi. – És rosszallóan csóválta a fejét.

− Lehetséges, hogy maga máris tényleg tudja a megoldást? − kérdezte Petherick hunyorítva.

Miss Marple két szót vetett egy papírra, összehajtogatta, és odaküldte neki.

Mr. Petherick széthajtogatta a papirost, elolvasta, amit Miss Marple írt rá, és elismerően az idős hölgyre nézett.

− Drága barátném − ámuldozott −, van egyáltalán valami, amit maga nem tud?

− Már gyerekként ismertem − felelte Miss Marple. − Sokszor játszottunk ilyesmivel.

− Őszintén szólva, fogalmam sincs, miről beszélnek − szólalt meg Sir Henry. − Biztos vagyok benne, hogy Mr. Petherick valami furfangos jogi szemfényvesztéssel zavar össze minket.

− Egyáltalán nem − válaszolt Mr. Petherick. − Ellenkezőleg. Abszolút tisztességesen, minden hókuszpókusztól mentesen adtam elő a problémát. Ne figyeljenek Miss Marple-ra. Ő a maga sajátos módján látja a dolgokat.

− Feltétlenül rá kellene jönnünk, mi a megoldás − mondta Raymond West kissé bosszúsan. − A tények kétségkívül elég világosnak tűnnek. Az a boríték tehát végül is öt ember kezén ment keresztül. Az világos, hogy Spraggék éppenséggel babrálhattak volna a végrendelettel, ugyanakkor az is legalább annyira nyilvánvaló, hogy nem tették. Marad a másik három. Na most, ha az ember arra gondol, micsoda varázslatos trükköket mutatnak be a bűvészek az ember orra előtt, el tudom képzelni, hogy miközben a szoba túlsó felébe vitte a kabátot, George Clode a borítékot egy másikkal cserélte ki.

− Én viszont azt gondolom, hogy a lány tette − szólalt meg Joyce. − Szerintem a szobalány leszaladt, és elmondta neki, mi folyik az öregúrnál, mire ő gyorsan szerzett egy másik kék borítékot, és kicserélte az eredetivel.

Sir Henry megrázta a fejét. − Egyikükkel sem értek egyet − mondta megfontoltan. − Ilyesmit csak bűvészek csinálnak, színpadon, meg talán regényekben is előfordulnak efféle dolgok, de mindezt a valóságos életben én nem tartom lehetségesnek, főleg akkor nem, ha az én jó Petherick barátom is jelen van, akinek a figyelmét tudvalévőleg semmi sem kerülheti el. Nekem más ötletem van − mindössze egy kósza ötlet, semmi több. Tudjuk, hogy Longman professzor látogatást tett náluk, és eközben alig szólt néhány szót. Magától értetődik, hogy Spraggék oldalát fúrta a kíváncsiság, vajon mi lehet a látogatás eredménye. Ha Simon Clode nem avatta be őket a bizalmába, ami nagyon is valószínű, ők egészen másképp értékelhették Mr. Petherick sietős meghívását. Hogy Mr. Clode korábban már végrendelkezett, mégpedig Eurydice Spragg javára, könnyen hihették, de ugyanakkor azt is, hogy azért készül új végrendelet, mert Longman professzor leleplező vizsgálatának hatására Mr. Clode habozás nélkül kizárja őt az örökségből − vagy másként, ahogy maguk, ügyvédek mondják, Philip Garrod kieszközölte nagybátyjánál a vér szerinti örökösök jogalapjának érvényesítését. Erre az esetre vélhetőleg számít is Mrs. Spragg, és ki akarja cserélni a végrendeletet. Sőt, meg is teszi, de mivel Mr. Petherick a lehető legrosszabb pillanatban lép be, arra már nincs ideje, hogy el is olvassa az iratot, és sebesen elégeti, hátha az ügyvéd észreveszi a csalást.

Joyce nagyon határozottan megrázta a fejét.

− Nem létezik, hogy elolvasás nélkül elégetné.

− Elismerem, nem éppen hibátlan megoldás − felelte Sir Henry. − Azt azért mégsem hihetem, hogy Mr. Petherick, hogy is mondjam… öö… besegített a gondviselésnek.

Csak tréfa volt, persze, de a keszeg kis ügyvéd sértett méltósággal kihúzta magát.

− Roppant méltatlan föltételezés —dohogott.

− És mit mond dr. Pender? − kérdezte Sir Henry.

− Nem mondhatnám, hogy bármi eget rengető eszembe jutott volna. Úgy hiszem, a borítékot vagy Mrs. Spragg, vagy a férje cserélte ki, föltehetően abból a meggondolásból, amit Sir Henry vázolt fel. Ha az asszony csak azután olvasta el a végrendeletet, hogy Mr. Petherick már elment, elég faramuci helyzetbe kerülhetett, hiszen nagyon nehezen tudott volna magyarázatot adni a tettére. Ezért aztán talán becsempészte Mr. Clode iratai közé, ahol bízvást remélhette, hogy az öreg halála után majd megtalálják. De azt, hogy miért nem akadtak rá, nem tudom. Lehet, hogy színtiszta spekuláció, de esetleg Emma Gaunt mégiscsak fölfedezte valamelyik fiókban, és a gazdái iránti túlságos odaadástól vezérelve szántszándékkal megsemmisítette.

− Szerintem dr. Pender megoldása a legjobb − mondta Joyce. − Nem igaz, Mr. Petherick?

Az ügyvéd megrázta a fejét.

− Mondom inkább tovább onnan, ahol abbahagytam. Borzasztóan megdöbbentem, és éppoly tanácstalan voltam, mint most maguk. Magamtól soha nem jöttem volna rá a megoldásra − nagyon is valószínű, hogy nem −, de aztán megtudtam az igazságot. Méghozzá, mondhatom, igen leleményes módon hozták a tudomásomra.

Vagy egy hónapra rá együtt vacsoráztam Philip Garroddal, utána még elbeszélgettünk egy kicsit. Garrod egy igen érdekes esetről számolt be, amelyről nem sokkal azelőtt hallott.

− Kérem, Petherick, kezelje bizalmasan, amiről most mesélni fogok magának.

− Természetesen − feleltem.

− Egy barátomat, aki arra számított, hogy szép örökséghez jut az egyik rokonától, mélységesen felkavarta a hír, miszerint ez a bizonyos rokon azt fontolgatta, hogy egy arra teljességgel méltatlan emberre hagyja a vagyonát. A barátom, mi tagadás, nem válogatja meg a módszereit. Volt a házban egy szobalány, aki nagy odaadással viseltetett a − mondhatom nyugodtan így − törvényes örökösök érdekei iránt. A barátom nagyon egyszerű szívességet kért tőle. Odaadott a lánynak egy töltőtollat, amit annak rendje s módja szerint megtöltött. A lány feladata mindössze annyi volt, hogy a tollat beletegye gazdája íróasztalának egyik fiókjába, de nem abba, ahol rendszerint tartották. Ha a gazdája bármi irathoz kérné tanúként az aláírását, és azt mondaná neki, vigye oda neki a tollát, a lány ne a valódit adja át, hanem ezt a másikat, ami annak pontos mása. Ez minden, amit tennie kell. Semmi más információt nem kapott a barátomtól. Odaadó teremtés lévén, az utasításokat híven végrehajtotta.

Itt megállt, majd azt mondta:

− Remélem, nem untatom, Petherick.

− A legkevésbé sem − feleltem. − Nagyon is érdekel, amit mond.

Összenéztünk.

− A barátomat ön természetesen nem ismeri – tette még hozzá.

− Természetesen nem − nyugtattam meg.

− Akkor rendben is volnánk − mondta Garrod.

Kis szünetet tartott, majd mosolyogva így folytatta: − Ugye, érti? A tollat olyan tintával töltötték meg, amelyet közönségesen csak láthatatlannak neveznek. Keményítőt kell elkeverni a vízben, és néhány csepp jódot hozzáadni. Sötét, kékesfekete oldat jön létre, de az írás négy vagy öt nap alatt teljesen eltűnik.

Miss Marple felkacagott.

− Láthatatlanná váló tinta − kuncogta. − Ismerem jól. Sokszor játszottam vele gyerekkoromban.

És miközben sugárzó arccal körülnézett, ujjával ismét megfenyegette Mr. Pethericket.

− De azért ez mégiscsak beugratós feladvány volt − mondta évődve. − Le se tagadhatná, hogy ügyvéd, barátom.

HATODIK FEJEZET

SZENT PÉTER HÜVELYKUJJA

− És most, Jane néni, maga következik – szólalt meg Raymond West.

− Bizony, Jane néni, mégpedig valami igazán zamatos történetre vágyunk − tette hozzá Joyce Lemprière.

− Most titokban biztos mulattok rajtam, kedveskéim − mondta Miss Marple szelíden. − Azt gondoljátok, hogy mert egész életemben ezen az isten háta mögötti helyen éltem, bizonyára soha semmi érdekes élményben nem volt részem.

− Isten őrizz, hogy a falusi életről valaha is a békés eseménytelenség jusson eszembe − buzgólkodott Raymond. − Pláne nem azon rettentő kinyilatkoztatások után, amelyeket hallhattunk magától. A széles nagyvilág kétségkívül a szeretet és béke szigete St. Mary Meadhez képest.

− Tudod, kedvesem − felelte Miss Marple −, az emberi természetben nincsenek nagy különbségek, bárhol is éljen az ember, falun pedig kiváltképp jó lehetőség adódik arra, hogy közvetlen közelről lehessen megfigyelni minden kis rezdülést.

− Magának aztán tényleg nincs párja, Jane néni! − kiáltott fel Joyce. − Ugye nem bánja, hogy Jane néninek szólítom? − kérdezte. − Nem is tudom, miért hívom így.

− Igazán nem? − somolygott Miss Marple.

Incselkedve felnézett egy pillanatra, mire a lány hirtelen elpirult. Raymond West zavartan mocorgott a székén, torkát köszörülgette.

Miss Marple elmosolyodott, mindkettejükre vetett egy gyengéd pillantást, aztán ismét a kötése fölé hajolt.

− Az persze igaz, hogy az életem, nyugodtan mondhatjuk, nagyon is eseménytelenül telt, de azért meglehetős gyakorlatom van mindenféle apró-cseprő probléma megoldásában. Némelyikükhöz nem kevés találékonyságra volt szükségem, de nem sok értelme lenne, hogy ilyesmikkel fárasszam a társaságot, mert annyira lényegtelen dolgok, hogy biztosan senkit nem érdekelnének. Olyasmik például, mint hogy ki vágta át Mrs. Jones hálós szatyrát, meg hogy Mrs. Sims vajon miért csak egyszer viselte az új bundáját. Az emberi természet rejtelmeivel ismerkedőknek persze ezek is felettébb érdekes dolgok. Nem, sehogy se jut eszembe más történet, ami érdekelné magukat, mint az én szegény Mabel húgom férjének esete.

Már tíz vagy tizenöt év is eltelt azóta, az ügy szerencsére mindenestül lezárult, túl vagyunk rajta, és mindenki rég elfeledkezett róla. Az emberek emlékezete bizony nagyon rövid − de azt hiszem, ez így van jól.

Miss Marple megállt egy pillanatra, és magában motyogott.

− Meg kell számolnom ezt a sort. A fogyasztás nem sikerült valami jól. Egy, kettő, három, négy, öt és most három fordított, úgy. Hol is tartottam? Ó, igen, szegény Mabel.

Mabel az unokahúgom volt. Kedves, igazán nagyon kedves lány, de egy icipicit, hogy is mondjam csak, butácska. Roppant érzelgős volt, és ha felizgatta magát, mindig előbb beszélt, csak azután gondolkodott. Huszonkét éves korában férjhez ment egy bizonyos Mr. Denmanhez, de a házasságuk sajnos nem volt boldog. Sokáig reméltem, hogy a kapcsolatból nem lesz semmi komoly, mert Mr. Denman nagyon indulatos ember volt − nem éppen az a fajta, aki elviselné Mabel ostobaságait −, és ráadásul megtudtam, hogy a családjában elmebaj is előfordult. A lányok persze már akkor is éppoly makacsok voltak, mint manapság, és mint ahogy az idők végezetéig azok is maradnak, és Mabel mégiscsak feleségül ment hozzá.

Miután férjhez ment, ritkán láttam. Egyszer-kétszer eljött ugyan hozzám, és ők is gyakran hívtak magukhoz, de őszintén szólva jobb szeretek otthon ülni, és valami ürüggyel mindig kimentettem magam. Tíz éve voltak házasok, amikor Mr. Denman hirtelen meghalt. Gyerekük nem volt, így a férfi minden pénzét Mabel örökölte. Természetesen azonnal írtam, és felajánlottam, elmegyek hozzá, ha jónak látja; de a válaszlevél meglepően higgadt volt, és az derült ki belőle, férjének halála nem rendítette meg túlságosan. Ez igazából nem lepett meg, mert tudtam, egy ideje nem jöttek ki jól egymással. Aztán vagy három hónap múlva egy kifejezetten hisztérikus levelet kaptam tőle, amelyben arra kért, feltétlenül látogassam meg, mert a dolgok most már igazán rosszra fordultak, és nem bírja tovább.

Persze Clarát rögtön szabadságra küldtem, a nagy ezüstszervizt és a Károly király kori fedeles kupámat meg elzárattam a bankban, és azonnal elmentem Mabelhez. Nagyon rossz idegállapotban találtam. Meglehetősen nagy házban lakott, a berendezés is igazán kényelmes volt. Háromtagú személyzet dolgozott náluk, egy szakácsnő, egy szobalány meg egy gondozónővér, aki Mabel apósának, az öreg Mr. Denmannek viselte gondját, akinek, ahogy mondani szokás, nem volt ki mind a négy kereke. Nem hangoskodott, szép csendben elvolt magában, de azért olykor határozottan fura dolgai voltak. Mondom, a családban akadt elmebajos.

Megdöbbentem, Mabel mennyire megváltozott. Merő ideggörcs volt, keze-lába reszketett, mégse tudtam kivenni belőle, mi történt. Végül úgy tudtam kiszedni belőle, ahogy ilyen dolgokban tanácsos − közvetett úton. Barátairól, Gallagherékről kérdezgettem, akiket sűrűn emlegetett leveleiben. Meglepetésemre azt mondta, hogy már csak alig-alig találkozik velük. Amikor más barátairól faggattam, ugyanezt a választ kaptam. Erre elmagyaráztam neki, milyen butaság, hogy így bezárkózik, és csak emészti magát, meg főleg azt tartottam ostobaságnak, hogy elszakítja magát a barátaitól. Akkor aztán kitört belőle az igazság.

− Nem én akartam, hogy így legyen, ők tehetnek róla. Egyetlen árva lélek sem áll szóba velem mostanában. Ha végigmegyek a főutcán, mindenki kitér az utamból, nehogy véletlenül találkozniuk vagy beszélgetniük kelljen velem. Mintha leprás volnék. Ez egészen rettenetes, már nem bírom tovább. El kell adnom a házat, és még az országot is itt hagyom. De mondja meg, miért kell engem így elűzni az otthonomból? Nem csináltam semmit.

Elmondani sem tudom, mindez mennyire felzaklatott. Akkoriban éppen egy gyapjúsálat kötöttem az öreg Mrs. Haynek, és izgalmamban két szemet úgy elkevertem, hogy csak nagy sokára jöttem rá, hol hibáztam.

− Drága Mabel − mondtam a húgomnak −, meg vagyok döbbenve. De mégis, mi az oka mindennek?

Mabel már gyerekként sem volt könnyű eset. Nem kevés fáradságomba került, hogy rávegyem, adjon egyenes választ a kérdésemre. Mindegyre csak homályos célzásokat tett mindenféle gonosz szóbeszédre meg semmittevő emberekre, akik, nem lévén jobb dolguk, csak pletykálnak, és bogarat ültetnek más emberek fülébe.

− Értem én ezt jól, kedvesem − próbálkoztam. − Valami mendemonda kering rólad, ez világos. De ha a környékbeliek tudják, mit beszélnek rólad, te is feltétlenül hallottad már. És el is fogod nekem mondani.

− De olyan nagyon gonosz − nyöszörgött Mabel.

− Hát persze hogy az − csaptam le gyorsan. − Hogy mi minden megfordul az emberek fejében, tudom én jól. Nem lepődöm én meg már semmin. No, ide figyelj, Mabel, elmondod végre világosan, mit beszélnek rólad az emberek, vagy sem?

Akkor végre megtört a jég.

Geoffrey Denman váratlan és hirtelen halála nyomán mindenféle szóbeszéd kelt szárnyra. Egész pontosan arról volt szó, amit Mabel végre kertelés nélkül kimondott, hogy az emberek azt híresztelték: megmérgezte a férjét.

Mármost úgy gondolom, és ezzel nem mondok újat önöknek, hogy nincs semmi kegyetlenebb, mint a pletyka, és nincs semmi más, amivel ennyire nehezen lehetne szembeszállni. Ha az embert a háta mögött rágalmazzák, nincs mód arra, hogy vitassuk vagy cáfoljuk a mocskolódást, a sutyorgás meg csak egyre hangosabb, és nem lehet megállítani. Egy dologban feltétlenül biztos voltam: Mabel képtelen lett volna arra, hogy bárkit is megmérgezzen. És nem láttam be, miért kellene tönkremennie az életének, miért kellene elmenekülnie a házából, csak azért, mert minden valószínűség szerint valami butaságot csinált.

− Nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél, Mabel kedves − mondtam neki. − El kell mondanod nekem, mi okozhatta, hogy az emberek a szájukra vettek. Valaminek csak lennie kellett.

Mabel összehordott hetet-havat, és azt állította, az égvilágon semmi nem történt − attól eltekintve persze, hogy Geoffrey halála meglehetős hirtelenséggel következett be. Aznap este a vacsoránál még semmi baja nem volt, éjszaka azonban rettenetesen rosszul lett. Orvosért küldtek, de alig pár perccel azután, hogy a doktor megérkezett, a szerencsétlen ember meghalt. Azt gondolták, gombamérgezésben.

− Hát, tudod − mondtam Mabelnek −, az ilyesféle hirtelen haláleset előidézheti, hogy az emberek mindenfélét suttogni kezdenek, de azért valami csak kiválthatta a pletykálkodást. Nem veszekedtetek Geoffreyval, nem kaptatok össze valamin?

Elismerte, hogy a reggelinél csakugyan összevesztek.

− És persze a szolgálók mindent hallottak, igaz? − kérdeztem.

− Nem is voltak bent a szobában.

− Ugyan, kedvesem, kulcslyuk is van a világon!

Sajnos nagyon is jól ismertem Mabel messze hangzó, hisztérikus sikoltozását. Geoffrey Denman sem volt az az ember, aki mérgében suttogóra fogta volna a hangját.

− Min vesztetek össze? − kérdeztem.

− Ó, hát csak a szokásos dolgokon. Ilyenkor mindig ugyanaz játszódott le, aztán Geoffrey elviselhetetlenül kezdett viselkedni, mindenféle förtelmes dolgokat vágott a fejemhez, mire aztán én is megmondtam neki a magamét.

− Ezek szerint sokszor veszekedtetek? − firtattam.

− Nem az én hibám volt…

− Drága gyermekem − mondtam −, a lényegen semmit nem változtat, hogy kinek a hibája volt. De most nem is ez a fontos. Egy ilyen kicsi helyen, mint ez, az emberek magánügyei közprédává válnak. Ti folyton csak veszekedtetek. Egyik reggel aztán különösen csúnyán összekaptok, aznap éjjel pedig a férjed rejtélyes hirtelenséggel meghal. Ez minden, vagy esetleg van még valami más is?

− Nem tudom, mire tetszik gondolni − felelte Mabel dacosan.

− Pedig tudnod kell, kicsikém. Ha valami ostobaságot követtél el, ne titkold el, az isten szerelmére. Hidd el, csak segíteni szeretnék neked.

− Rajtam már senki és semmi nem segíthet − fakadt ki Mabel −, csak a halál.

− Bízz egy kicsit jobban a gondviselésben, gyermekem − csitítottam. − Meg kell neked mondanom, Mabel, biztos vagyok benne, hogy valamit eltitkolsz előlem.

Már gyerekkorában is mindig észrevettem, ha elhallgatott valamit. Hosszú időbe telt, de végül is kiszedtem belőle. Aznap reggel lement a patikába, és arzént vett. Természetesen alá kellett írnia a nyilvántartó könyvet. A patikusnak meg persze eljárt a szája.

− Ki az orvosotok? − kérdeztem.

− Dr. Rawlinson.

Látásból ismertem már. Valamelyik nap Mabel megmutatta nekem az utcán. Nem tudom másként jellemezni, hogy egész őszinte legyek, mint hogy vén trotli volt. Túl sokat láttam már az életből ahhoz, hogy elhiggyem, az orvosok csalhatatlanok. Némelyikük okos, mások nem, de az esetek java részében még a legügyesebbek sem tudják megmondani, mi baja az embernek. Nekem személy szerint nincs dolgom sem velük, sem a piruláikkal.

Végiggondoltam a dolgokat, aztán fölvettem a kis kalapkámat, és felkerestem dr. Rawlinsont. Épp olyan volt, mint gondoltam − kedves, jóindulatú, tétova öregúr, és olyannyira rövidlátó, hogy az már szánni való, aztán még enyhén süket is, mindamellett pedig elképesztően érzékeny nebáncsvirág. Mihelyst szóba hoztam Geoffrey Denman halálát, máris roppant magas lóról beszélt velem, és hosszas előadásba fogott az ehető és a mérges gombákról. Még akkor éjjel kikérdezte a szakácsnőt, aki beismerte, hogy egy-két gomba csakugyan kétes küllemű volt, de mert egyenesen a boltból hozták, fel sem merült benne, hogy az áru netán rossz. Minél többet törte a fejét, annál bizonyosabb volt benne, hogy a gomba valahogy szokatlanul nézett ki.

− Hát persze − mondtam. − Először még teljesen gombaszerű volt, de a végén már bíbor pöttyös narancs lett belőle. Az efféle emberek nem ismernek lehetetlent, ha egy kicsit megerőltetik magukat.

Megtudtam, hogy amikor az orvos megérkezett, Denman már nem tudott beszélni. Nyelni is képtelen volt, és perceken belül meghalt. A doktor messzemenően elégedett volt a bizonyítvánnyal, amit kiadott. Azt azonban már nem tudom pontosan megítélni, mennyi volt ebben a valódi meggyőződés, és mennyi a szemellenzős nyakasság.

Ezután egyenesen hazamentem, és nyíltan megkérdeztem Mabelt, miért vett arzént.

− Valami oka csak volt, hogy megvetted − erősködtem.

Mabel könnyekre fakadt. − Végezni akartam magammal − nyöszörögte. − Olyan nagyon boldogtalan voltam. Gondoltam, véget vetek ennek az egésznek.

− Az arzén megvan még? − kérdeztem.

− Nincs, kidobtam.

Csak ültem ott, és újra meg újra átgondoltam a dolgokat.

− Amikor Geoffrey rosszul lett, mi történt? Hívott téged?

− Nem − rázta meg a fejét Mabel. − Vadul megrántotta a csengőt, többször is egymás után. Végre Dorothy, a szobalány meghallotta, felébresztette a szakácsnőt, és mindketten lementek hozzá. Amikor Dorothy meglátta az uramat, szörnyen megijedt. Geoffrey önkívületben volt, félrebeszélt. A lány ott hagyta nála a szakácsnőt, és értem szaladt. Felkeltem, és bementem a férjemhez. Természetesen azonnal észrevettem, hogy borzasztóan rosszul van. Sajnos Brewster, aki apósom gondját viseli, éjszakára elutazott, nem volt tehát senki, aki tudta volna, mit kellene tenni. Dorothyt gyorsan elküldtem az orvosért, én meg a szakácsnővel ott maradtam Geoffrey mellett. Néhány perc múlva azonban már nem bírtam tovább, olyan rettenetes volt ez az egész. Visszafutottam a szobámba, és magamra zártam az ajtót.

− Hogy lehettél ilyen kegyetlenül önző?! − értetlenkedtem. − Amellett pedig biztos lehetsz benne, hogy a viselkedéseddel csak ártottál magadnak. A szakácsnő telekürtölte vele a falut. Hát, tudod, elég csúnya história.

Ezek után a szolgálókkal beszéltem. A szakácsnő mindegyre a gombával akart előhozakodni, de leintettem. Torkig voltam a gombáival. Helyette mindkettőjüket aprólékosan kifaggattam, milyennek látták a gazdájuk állapotát akkor éjjel. Egybehangzóan azt mondták, hogy iszonyú kínokat állt ki, képtelen volt nyelni, és csak mintha fojtogatták volna, úgy tudott beszélni − de akkor is összefüggéstelenül és zavarosan.

− Mégis, mit tudtak kivenni ebből a háborodott beszédből? − kérdeztem kíváncsian.

− Valami halról beszélt, nem igaz? − tűnődött a szakácsnő, és Dorothyra nézett.

− Egy font halról − erősítette meg a szobalány −, igen, valami efféle képtelenségről. Rögtön láttam, hogy nincs magánál a szegény ember.

Ebből bizony nem sokat lehetett kihámozni, utolsó mentsvárként felkerestem Brewstert; ötvenes, vézna asszony volt.

− Igazán sajnálom, hogy akkor éjszaka nem voltam itt − mondta. − Ahogy hallom, csak tanácstalanul tördelték a kezüket, míg a doktor meg nem jött.

− Úgy tudom, Mr. Denman félrebeszélt − mondtam bizonytalanul de az ételmérgezés nem jár ilyen tünettel, vagy mégis?

− Az attól függ − felelte Brewster.

Megkérdeztem, hogy van a betege.

− Bizony, elég rosszul.

− Gyenge?

− Nem, fizikailag egész jól van − csak hát a látása. Rohamosan romlik. Lehet, hogy mindannyiunkat túlél, de a szellemi leépülése egyre gyorsabb. Mondtam is már többször Mr. Denmannek meg a fiatalasszonynak, hogy intézetbe kellene vinni az öregurat, de Mrs. Denman még csak hallani sem akart róla.

Azt mindenképpen Mabel javára kell írni, hogy mindig jó szíve volt.

Nos hát, ez volt a helyzet. Ahogy meghánytam-vetettem a dolgot, arra jutottam, csak egyet tehetek, de azt mindenképpen. Tekintettel a kósza híresztelésekre, engedélyt kell szerezni a tetem kihantolására, és a boncolás után egyszer s mindenkorra el kell hallgattatni a hazug mocskolódást. Mabel persze cirkuszolt egy sort, és érzelgősen akadékoskodott, hogy megzavarjuk a halott nyugalmát meg effélék, de hajthatatlan voltam.

Ezt a részt nem kívánom különösebben részletezni. Megkaptuk az engedélyt, elvégezték a halottszemlét, vagy hogy hívják, de más eredményt kaptak, mint amire esetleg számíthattunk. Arzénnak nyomát sem találták − ez azért jó hír volt −, de a jelentés szó szerint a következőképpen hangzott: a vizsgálat nem tudta megállapítani, mi okozhatta az elhunyt személy halálát.

Amint látják, ez egyáltalán nem segített ki minket a bajból. Az emberek csak sutyorogtak tovább − ritka mérgekről, amelyeket nem lehet kimutatni, és mindenféle hasonló ostobaságról. A patológust, aki a halottszemlét végezte, alaposan kikérdeztem, jóllehet mindent megtett, hogy valahogy ki tudjon bújni a válaszadás alól; azért annyit csak ki tudtam szedni belőle, megítélése szerint felettébb valószínűtlen, hogy mérges gomba okozta volna a halált. Egyszer csak egy gondolat kezdett motoszkálni a fejemben, és megkérdeztem tőle, ha mégiscsak mérgezés végzett Mr. Denmannel, miféle méreg lehet az, aminek ilyen hatása van. Hosszú magyarázatba kezdett, amiből, bevallom, nem sokat értettem, de végeredményben ez kerekedett ki belőle: a halált esetleg valamiféle erős növényi méreg okozta.

A következő ötlet fordult meg a fejemben: feltéve, hogy Geoffrey Denmannek is hajlama volt az elmebajra, miért ne végezhetett volna saját magával? Annak idején egy darabig orvostanhallgató volt, és bizonyára alaposan megismerte a mérgeket és hatásukat.

Nem gondoltam persze, hogy nagyon valószínűnek hangzik az elképzelésem, de semmi egyéb nem jutott az eszembe. És mondhatom, nem sok híja volt, hogy csődöt nem mondott a tudományom. Most könnyen lehet, hogy maguk, modern fiatalemberek ki fognak nevetni, de amikor igazán nagy bajban vagyok, mindig elmondok magamban egy kis imát − akár séta közben az utcán vagy amikor vásárolok az áruházban. És mindig kapok választ. Lehet, hogy csak valami jelentéktelennek látszó dologgal találkozom, aminek mintha semmi köze sem lenne a problémámhoz, de azért az a pici kis semmiség mégiscsak ott van. Kislány koromban az ágyam fölé tűztem ezt a textust: Kérjetek és adatik néktek. Azon a reggelen, amiről most mesélek, a főutcán sétáltam, és erősen imádkoztam. Becsuktam a szemem, és amikor kinyitottam, mit gondolnak, mi volt az első dolog, amit megláttam?

Öt, különböző fokú érdeklődést tükröző arc fordult Miss Marple felé. Annyit mindenesetre nagy biztonsággal föltételezhetünk, hogy a jelenlévők egyike sem találta volna ki, mi a helyes válasz a kérdésre.

− Egy halkereskedés kirakatát! − mondta nyomatékkal. − Egyetlenegy dolog volt benne, mégpedig egy friss, foltos tőkehal.

Diadalmasan körülnézett.

− Hát ez jó! − rikoltotta Raymond West. − Egy friss tőkehal! Mondhatom, meghallgatásra lelt az imája!

− Igen, Raymond − mondta Miss Marple kimérten −, és semmi szükség rá, hogy ilyen otrombán viselkedj. Isten keze mindenütt jelen van. Az első, amit megláttam, a számos fekete folt volt − Szent Péter hüvelykujjának a nyomai. Ismerik biztosan a legendát. Szent Péter hüvelykujja, ugye. És azonnal megértettem mindent. Hitre volt szükségem, Szent Péter örökké igaz hitére. A két dolgot pedig összekapcsoltam, a hitet − és a halat.

Sir Henry sietősen kifújta az orrát. Joyce az ajkát harapdálta.

− Nos, mi jutott minderről az eszembe? Ne felejtsük el, a szakácsnő is meg a szobalány is azt mondták, a haldokló férfi valami halról beszélt. Meg voltam győződve, teljességgel meg voltam győződve, hogy a rejtély megoldását valahol itt kell keresni. Azzal a feltett szándékkal mentem haza, hogy a végére járok a dolognak.

Miss Marple itt megállt egy pillanatra.

− Eszükbe jutott már − folytatta aztán −, milyen gyakran figyelmen kívül hagyjuk a mondatok közti összefüggést, a szövegkörnyezetet, ahogy mondani szokás? Gondolják csak el, mi mindent jelenthet például ez az egyetlen szó: mentek. Ha valakivel beszélgetünk, és egy épp arra járó ismerősünknek ez az egyetlen szó üti meg a fülét, vajon mire gondolhat? Hogy talán én mentek ki valakit valahonnan? Vagy ők mentek valahova? Vagy esetleg ti mentek ide vagy oda? Arról már nem is beszélve, hogy ők mentek, mentesek valamitől. Ebből az egy árva szóból honnan tudhatná az a szegény ember, hogy voltaképpen mire gondoltam? Így hát amikor felidézünk egy beszélgetést, rendszerint nem a valóságosan elhangzott szavakat ismételjük meg, hanem kissé átformáljuk a mondatokat, mert azt gondoljuk, így is pont ugyanazt jelenti.

Külön-külön leültem a szakácsnővel és Dorothyval, elbeszélgettünk egy kicsit. Megkérdeztem a szakácsnőtől, teljesen biztos-e benne, hogy a gazdája egy font halról beszélt. Azt felelte, egészen biztos.

− Szó szerint ezt mondta? − firtattam. − Vagy esetleg megemlített egy bizonyos halfajtát is?

− Igen, ez az! − derült fel a szakácsnő. − Valami halfajtát emlegetett, tényleg, de hogy mifélét, sehogy se jut eszembe. Egy font − na, mi is volt? Nem olyasmi, amit enni szokott az ember. Kardhal lenne, vagy esetleg talán mégis keszeg? Nem. Nem k-val kezdődött.

Dorothy is úgy emlékezett, a gazdája egy bizonyos halfajtát említett. − Valami fura nevű hal volt, annyi szent − mondta.

− Egy kiló… na, hogy is volt?

− Fontot vagy kilót mondott? − kérdeztem.

− Azt hiszem, kilót mondott. De hát az ember sehogy se lehet benne biztos − olyan nehéz pontosan visszaemlékezni, nem igaz, kisasszony, főleg, ha az egésznek semmi értelme. Na, most már eszembe jutott, egész biztosan emlékszem, kilót mondott, a hal meg k betűvel kezdődött; de nem kardhal volt, meg nem is keszeg.

− Most elérkeztem ahhoz a ponthoz, amire a legbüszkébb vagyok − mondta Miss Marple −, mert hát a drogokhoz aztán igazán nem értek semmit, undok, veszélyes dolgok. Van nekem egy régi receptem, még a nagyanyámtól maradt rám, a varádicstea készítéséről, higgyék el, az minden gyógyszernél többet ér. Tudtam, hogy rengeteg orvosi könyvet tartottak a házban, és az egyikben volt egy hosszú jegyzék a gyógyszerekről. Az volt az elképzelésem, tudják, hogy Geoffrey bevett egy bizonyos gyógyszert, és annak a nevét próbálta kimondani.

Végigbogarásztam a jegyzéket, de jó darabig semmi használhatót nem találtam. Olyan hangzású gyógyszert kerestem, mint amilyent a szolgálók próbálkozásaiból sejteni véltem. Aztán egyszerre rábukkantam − nos, mit gondolnak, mire?

Körülnézett, kissé késleltette a diadal pillanatát.

− Pilokarpin. Értik, ugye? Egy ember, aki alig tud beszélni, és mégis megpróbálja kipréselni magából ezt a szót. Hát hogy hangozhatott ez egy szakácsnőnek, aki soha életében nem hallotta a szót? Nem úgy, mondjuk, mint egy „kiló kárász”?

− A mindenségit! − álmélkodott Sir Henry.

− Soha az életben nem gondoltam volna erre − ismerte el dr. Pender.

− Rendkívül érdekes − mondta Mr. Petherick. − Igazán rendkívül érdekes.

− Gyorsan a megfelelő oldalhoz lapoztam. Elolvastam, mit ír a pilokarpinról meg a szemre gyakorolt hatásáról és még sok egyébről, aminek nem sok köze lehetett ehhez az esethez, és végül egy igen figyelemreméltó mondatra találtam: Sikerrel alkalmazzák az atropinmérgezés ellenszereként.

El se tudom mondani, hogy megvilágosodott egyszerre minden. Soha nem tartottam valószínűnek, hogy Geoffrey Denman öngyilkosságot követett volna el. Ez az új megoldás viszont nemcsak hogy elképzelhetőnek tűnt, de tökéletesen biztos voltam benne, hogy ez az egyedül lehetséges válasz, mert az egyes részek logikusan egybekapcsolódtak.

− Inkább nem kísérlem meg, hogy találgassak − mondta Raymond. − Folytassa csak, Jane néni, és avasson be minket, mi volt olyan megdöbbentően világos.

− A gyógyszerekről természetesen nem tudok semmit − mesélt tovább Miss Marple −, de azt az egyet véletlenül tudtam, hogy amikor kissé romlani kezdett a látásom, az orvos olyan cseppeket írt fel nekem, amiben atropin-szulfát volt. Egyenesen felmentem az öreg Mr. Denman szobájába. Nem kerülgettem a dolgot.

− Mr. Denman − mondtam −, tudok mindent. Miért mérgezte meg a fiát?

Egy-két percig csak bámult rám − a maga módján kedves kis öregember volt −, aztán hahotázni kezdett. Tán a legördögibb kacaj volt, amit életemben hallottam. Biztosíthatom önöket, még a vér is megfagyott az ereimben. Ehhez foghatót addig csak egyszer hallottam, amikor a szegény Mrs. Jones eszét vesztette.

− Hát igen − kezdte −, rendeztem a számlát Geoffreyval. Túljártam azon a nagy eszén. Ki akart innen seperni engem, igaz-e. Ohó, hogy bedugjon engem a bolondokházába? Hallottam, hogy erről beszélgetnek. Mabel jó kislány − kiállt mellettem, de tudtam, arra nem lesz képes, hogy Geoffreyval szembeszálljon. A végén úgyis a fiamé lett volna az utolsó szó; mindig ez történt. De elbántam az én drágalátos fiacskámmal, ezzel az áldott gyermekkel, el én! Ha, ha, ha! Leosontam az éjszaka. Egészen könnyen ment. Brewster nem volt a házban. Az én kedves fiam aludt; az éjjeliszekrényén egy pohár víz állt; éjfél körül mindig felébredt, és egy szuszra kiitta az egészet. Kiöntöttem a vizet − ha, ha! − és a pohárba beletöltöttem a szemcseppemet. Majd felébred, és még mielőtt észrevenné, hogy mit csinál, ledönti a jó kis mérget. Épp csak egy evőkanálnyi volt, de elég az, ó, de mennyire, hogy elég. És meg is itta! Ezek meg jönnek reggel, és nagy óvatosan elmesélik, mi történt. Ott rémüldöztek, nehogy felizgassam magam. Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!

− Hát − mondta Miss Marple −, ez a történet vége. A szegény öregembert persze elmegyógyintézetbe zárták. Valójában nem lehetett komolyan felelősségre vonni azért, amit tett; az igazság mindenesetre kiderült, és mindenki sajnálta Mabelt, és nem győzték kárpótolni az igaztalan gyanúsításért, amit el kellett szenvednie. De ha Geoffrey nem döbben rá, mit nyelt le, és nem próbálja megértetni a háznéppel, hogy késedelem nélkül hozzanak ellenszert, talán soha nem derül ki, mi történt. Az atropin tudtommal nagyon határozott tüneteket okoz − pupillatágulást meg ilyesmit; de persze, ahogy már említettem, dr. Rawlinson nagyon rövidlátó volt, a szegény öreg. És ugyanabban az orvosi könyvben, amelyet aztán továbbolvastam − rendkívül érdekes dolgokat találtam benne −, leírták az ételmérgezés meg az atropinmérgezés tüneteit is, és a kettő bizony elég hasonló. De biztosíthatom a tisztelt társaságot, nem láthatok meg úgy egy friss, foltos tőkehalat, hogy ne jutna eszembe Szent Péter hüvelykujja.

Jó darabig senki sem szólalt meg.

− Kedves barátném − mondta aztán Mr. Petherick −, kedves, drága barátném, maga igazán ámulatba ejt minket.

− Javasolni fogom a Scotland Yardnak, kérjenek magától szaktanácsot − tette hozzá Sir Henry.

− Hát, Jane néni − szólalt meg Raymond −, egy dolgot azért maga se tud.

− Ó, dehogynem, aranyoskám, hogyne tudnám − felelte Miss Marple. − Közvetlenül vacsora előtt történt, nem igaz? Amikor kivitted Joyce-ot, hogy megcsodáljátok a naplementét. Sokan szeretik azt a helyet. Ott, a jázminsövény mellett. A tejesember is azon a helyen kérdezte meg Annie-t, hozzá megy-e feleségül.

− A csuda vigye el, Jane néni − méltatlankodott Raymond −, ne tessék már teljesen tönkretenni ezt a szép románcot. Joyce és én nem is vagyunk olyanok, mint a tejesember meg Annie.

− Ez az, amiben tévedsz, kedvesem − mondta Miss Marple szelíden. − Az emberek nagyon is egyformák. De szerencséjükre ezt maguk sem tudják.

HETEDIK FEJEZET

A KÉK MUSKÁTLI

− Amikor tavaly itt jártam… − kezdte Sir Henry, de aztán elhallgatott.

Vendéglátó háziasszonya, Mrs. Bantry érdeklődve nézett rá.

A Scotland Yard egykori rendőrfőnöke régi barátait, Bantry ezredest és feleségét látogatta meg, akik St. Mary Meadtől nem messze laktak.

Mrs. Bantry tollat tartott a kezében, és épp azt kérdezte Sir Henrytől, szerinte kit hívjanak meg hatodiknak az aznap esti vacsorára.

− Igen? − mosolygott rá Mrs. Bantry bátorítóan. − Amikor tavaly itt járt?

− Mondja csak − tűnődött Sir Henry −, ismer egy bizonyos Miss Marple-t?

Mrs. Bantry elképedt. Mindent várt, csak ezt nem.

− Hogy ismerem-e? Hát ki nem ismeri?! Tipikus mesebeli vénkisasszony. Igazán drága kis teremtés, csak hát olyan reménytelenül régimódi. Csak nem azt akarja mondani, hogy őt hívjam meg?

− Meglepődött?

− Bevallom, egy kicsit igen. Eszembe nem jutna, hogy maga… − de hát biztosan jó oka van rá.

− A magyarázat igen egyszerű. Amikor tavaly itt jártam, szokásunkká vált, hogy megoldatlan rejtélyeket próbáljunk kibogozni; öten vagy hatan voltunk − Raymond West, a regényíró találta ki az egészet. Mindenki elmondott egy történetet, amelynek csak ő ismerte a megoldását, a többiek nem. Játékos kis logikai tornának szántuk − kíváncsiak voltunk, ki az, aki a legjobban meg tudja közelíteni az igazságot.

− És?

− Ahogy ilyenkor már csak lenni szokott − először még azt se vettük észre, hogy Miss Marple egyáltalán játszani szeretne; de nagyon udvariasak voltunk vele − nem akartunk belegázolni a drága kis teremtés lelkébe. A vicc az egészben meg az, hogy minden egyes alkalommal simán lepipált minket.

− Hogy micsoda?!

− Ahogy mondom − úgy beletrafált a közepébe, hogy csak pislogtunk.

− De hát ez elképesztő! Ez a drága kicsi Miss Marple szinte ki se teszi a lábát St. Mary Meadből!

− No, persze. De szerinte pont ezáltal korlátlan lehetősége nyílik arra, hogy megfigyelje az emberi természetet − mintha csak mikroszkópot tartana föléje.

− Ebben azért lehet valami − ismerte el Mrs. Bantry. − Az emberi kisszerűségeket legalábbis alaposan meg lehet ismerni így. De azért azt nem hiszem, hogy akár csak egy valóban izgalmas bűnügyet is össze tudnánk szedni itt a környékről. Talán Arthur kísértethistóriájával azért megpróbálkozhatnánk. Igazán hálás lennék, ha Miss Marple tudna rá találni valami megoldást.

− Nem is tudtam, hogy Arthur hisz a kísértetekben.

− Dehogy hisz! Éppen ezért nem érti az egészet. Egy barátjával esett meg a dolog, George Pritcharddal. Szegény George, annyira hétköznapi ember, és hogy ilyen rettenetes tragédiát kelljen megérnie! Vagy igaz ez a rendkívüli történet, vagy pedig…

− Vagy pedig micsoda?

Mrs. Bantry nem válaszolt. Egy-két perc múlva aztán mintegy mellékesen azt mondta:

− Tudja, szeretem George-ot. Mindenki szereti. Az ember sehogy se hiheti, hogy ő… − de hát persze olyan rémséges dolgok történnek a világban.

Sir Henry bólintott, ő aztán csak tudta, jobban is, mint Mrs. Bantry, hogy az emberek olykor milyen rémséges dolgokra képesek.

Eljött az este, és ahogy Mrs. Bantry végignézett az ebédlőasztala körül ülő vendégein (közben megborzongott egy kicsit, mert az ebédlőben − mint rendesen az angol ebédlőkben − fogvacogtató hideg volt), szemét kis ideig a férje jobbján ülő, merev tartású idős hölgyön nyugtatta. Miss Marple fekete csipkekesztyűt viselt, vállát ódon csipkekendő fedte, galambősz haján kis csipkekalap. A dologházról meg a körzeti védőnő viselt dolgairól társalgott élénken dr. Lloyddal, az idősödő orvossal.

Mrs. Bantry egyre csak csodálkozott. Már az is megfordult a fejében, hogy Sir Henry alaposan beugratta − de ennek nem sok értelme volna. Alig hihető, hogy igaz legyen, amit erről az idős hölgyről mondott.

Pillantása továbbsiklott, és gyengéd szeretettel megállapodott széles vállú, egészségtől kicsattanó férjén, aki épp a lovas történeteivel traktálta Jane Heliert, a csodaszép, népszerű színésznőt. Jane, aki, ha lehet, civilben még szebb volt, mint a színpadon, tágra nyílt szemmel hallgatta, és időnként mérsékelt lelkesedéssel kommentálta a hallottakat: „Ó, igazán?” „Még ilyet!” „Hát ez tényleg fantasztikus!” Halvány fogalma sem volt a lovakról, de nem is erőltette, hogy gazdagítsa ismereteit.

− Arthur, drágám − szólalt meg Mrs. Bantry −, halálra untatod szegény Jane-t. Hagyd a csudába a lovaidat, és meséld el neki inkább a kísértethistóriádat. Tudod, azt a George Pritchard-félét.

− Hogy mi, Dolly? Ó, hát nem is tudom…

− Sir Henry is nagyon kíváncsi rá. Reggel már mondtam neki pár szót az esetről. Nagyon érdekes lenne hallani, ki mit gondol róla.

− Ó, kérem! − ujjongott Jane. − Imádom a kísértethistóriákat!

− Hm − habozott Bantry ezredes. − Soha nem hittem igazán a természetfölötti dolgokban. De azért ez…

Nem hiszem, hogy valaki is ismerné önök közül George Pritchardot. Nagyon derék fiú. A felesége − nos, ő már meghalt szegény. Annyit mondhatok, hogy míg élt, a férjének nem volt sok nyugta tőle. Hipochonder volt a lelkem − az igazat megvallva valami baja tényleg lehetett szegénynek, de bármi volt is az, mindig jócskán rájátszott. Szeszélyes, követelőző, lehetetlen egy asszonynak ismertük. Reggeltől estig csak panaszkodott. Elvárta, hogy a férje egész nap körülötte ugráljon, de semmi se volt elég jó neki, és folyton csak hisztériázott. Meg vagyok róla győződve, hogy a legtöbb férfi már rég tejbe csapta volna az első keze ügyébe eső tárggyal. Nincs igazam, Dolly?

− Rémes egy perszóna volt − erősítette meg Mrs. Bantry. − Ha George Pritchard agyonütötte volna egy baltával, és akár csak egyetlen nő is ül az esküdtszékben, simán felmentik.

− Valójában nem is tudom, hogy kezdődött ez az egész. George nem sokat beszélt róla. Azt azért lehetett tudni, hogy Mrs. Pritchard gyengéje a jövendőmondás volt − a távolbalátás, a tenyérjóslás meg minden efféle. George nem bánta. Ha a feleségét szórakoztatja az ilyesmi, hát csak rajta. De ő nem kért belőle, és ez is a számlájára került.

Az ápolónővérek egyre-másra cserélődtek a házban, néhány hét után Mrs. Pritchard mindegyiket kiutálta. Az egyik fiatal nővérke azonban nagyon odavolt ezért a jövendőmondó maszlagért, és Mrs. Pritchard egy darabig kifejezetten kedvelte. Aztán egyik napról a másikra a lány hirtelen kiesett a kegyeiből, és az asszony ragaszkodott hozzá, hogy hagyja el a házat. Egy másik nővér mellett kardoskodott, aki egyszer már volt nála − idősebb, tapasztalt ápolónő volt, aki jól tudott bánni a neurotikus betegekkel. Copling nővér George szerint derék asszony volt, értelmesen lehetett vele beszélni. Hűvös egykedvűséggel tudta kezelni Mrs. Pritchard hisztériáját és idegrohamait.

Mrs. Pritchard az ebédjét mindig fent költötte el, George és a nővér pedig rendszerint akkor beszélte meg a délutáni menetrendet. Az a gyakorlat alakult ki, hogy kettő és négy között a nővér kimenőt kapott, de „szívességből”, ahogy mondani szokás, néha csak tea után ment el, ha George-nak dolga akadt a kora délutáni órákban. Azon a napon úgy tervezte, hogy meglátogatja a testvérét Golders Greenben, és ezért lehet, hogy egy kicsit későn érkezik csak vissza. George nem volt túlságosan boldog az ötlettől, mert már elígérkezett golfozni. Copling nővér azonban megnyugtatta.

− Egyikünk sem fog hiányozni, Mr. Pritchard. − Huncut fény csillant meg a szemében. − Mrs. Pritchardnak a miénknél izgalmasabb társasága lesz a délután.

− Kicsoda?

− Várjunk csak, nehogy eltévesszem. − Copling nővér még nagyobbakat pislogott. − Zarida, a jövő titkainak tudója.

− Jézus Máriám! − nyögött fel George. − Ez megint valami új, nem?

− Abszolút mértékben. Azt hiszem, még az elődöm, Carstairs nővér ajánlotta. Mrs. Pritchard most fog megismerkedni vele. Arra kért, hogy írjak a nőnek, és ma délutánra hívjam meg.

− Hát, akárhogy is van, én megyek golfozni − mondta George, és hálatelt szívvel gondolt Zaridára, a jövő titkainak tudójára.

Amikor hazaért, Mrs. Pritchardot rendkívül feldúlt állapotban találta. Az asszony, mint rendesen, most is azon a kanapén feküdt, ahol gyengélkedni szokott, kezében egy üvegcse repülősót szorongatott, és sűrű időközönként jókat szippantott belőle.

− George! − sivította. − Hát mit mondtam én neked erről a házról?! Abban a percben, ahogy beléptem ide, rögtön éreztem, hogy valami nincs rendjén. Mondtam vagy nem?!

George erőt vett magán, és ahelyett, amit szíve szerint mondott volna − Állandóan ezt hajtogatod −, csak annyit felelt: − Nem mondhatnám, hogy emlékszem rá.

− Soha nem emlékszel semmire, ami nekem fontos. Hogy milyen közönyösek a férfiak! De te, George, még az átlagnál is érzéketlenebb vagy!

− Ugyan, Mary drágám, ne mondj már ilyet.

− Látod, ez az asszony azonnal tudta. Pedig mennyit mondtam én neked! Ahogy belépett, elfehéredve meghőkölt − már ha érted, hogy mire gondolok −, és azt mondta: „A gonosz van jelen itt − a gonosz és a rettentő veszedelem. Érzem.”

Botor módon George harsányan felnevetett.

− Na, hallod, legalább ma délután kaptál valamit a pénzedért!

A felesége becsukta a szemét, és mélyet szippantott az üvegcséből.

− Mennyire gyűlölsz engem! Ha a halálomon volnék, még akkor is biztosan csak gúnyolódnál és nevetnél rajtam!

George erőteljesen tiltakozott, és néhány perc múlva a felesége tovább mesélt a látogatásról.

− Nevess ki, ha akarsz, de én azért mégis elmondom, mi történt. Ebben a házban veszély fenyeget engem − ő mondta, ez az asszony!

George-nak Zarida iránt korábban érzett hálája szertefoszlott. Tökéletesen tisztában volt vele, ha a felesége egyszer a fejébe vette, hogy másik házba akar költözni, akkor nem lehet megingatni.

− Mi mást mondott még? − kérdezte.

− Nem tudott túl sokat mondani. Annyira felizgatta magát. Egy dologra azonban figyelmeztetett. Volt néhány szál ibolya a szobámban, egy pohárban. Rájuk mutatott, és elhűlve felkiáltott: „Ezeket azonnal vigye ki innen! Ne tartson kék virágot − soha semmiféle kék virágot ne tartson! A kék virág végzetes az ön számára − ezt jól jegyezze meg!”

− És tudod jól − tette még hozzá Mrs. Pritchard −, mindig mondtam neked, a kék színtől idegenkedem. Ösztönösen iszonyodom tőle.

George sokkal bölcsebb volt annál, semhogy megjegyezze, ezt most hallja életében elöszőr. Ehelyett inkább azt kérdezte meg, hogy nézett ki a titokzatos Zarida. Mrs. Pritchard lelkesen válaszolt.

− Fekete hajfonatát feltekeri a füle fölött, a szeme résnyire szűkült, alatta nagy, sötét karikák, a száját és az állát fátyol takarja, és valahogy olyan éneklő hanghordozással beszél − valami határozott külföldi akcentusa van, talán spanyol, azt hiszem.

− Bevetett mindent, ami ilyenkor kell − kacagott vidáman George.

A felesége azonnal becsukta a szemét.

− Szörnyen érzem magam − mondta. − Csöngess a nővérért. A bárdolatlan viselkedés felzaklat, amint te nagyon is jól tudod.

Két napra rá Copling nővér komor arccal lépett oda George-hoz.

− Volna szíves Mrs. Pritchardhoz jönni, kérem. Kapott egy levelet, és roppantul felizgatta magát.

A feleségét a levéllel a kezében találta. Az asszony átnyújtotta neki az írást.

− Olvasd el − suttogta.

George elolvasta. Illatos papírra íródott, nagy, fekete betűkkel.

„Megjelent előttem a jövő. Fogadja meg a tanácsomat, nehogy aztán már késő legyen. Óvakodjon a teliholdtól. A kék kankalin Figyelmeztetést jelent; a kék mályvarózsa Veszélyt; a kék muskátli Halált…”

Épp még mielőtt kirobbant volna belőle a nevetés, George elkapta Copling nővér pillantását, aki egy villanásnyi szemjátékkal beléfojtotta a kacagást. Kínos félszegséggel azt mondta: − Az az asszony biztos csak meg akar ijeszteni, Mary. Ne felejtsd el, hogy kék kankalin meg kék mályvarózsa nincs is.

Mrs. Pritchard azonban zokogni kezdett, és kijelentette, hogy a napjai meg vannak számlálva. Copling nővér kikísérte George-ot az előtérbe.

− Micsoda képtelen ostobaság ez az egész! − fakadt ki George.

− Magam is úgy gondolom.

A nővér hangja valahogy szokatlanul csengett, és George döbbenten meredt rá.

− Csak nem hiszi, nővér, hogy…

− Nem, dehogy, Mr. Pritchard. Nem hiszek a jövőbe látásban. Gyerekes badarságnak tartom. Az viszont aggaszt, hogy akkor mégis mi értelme lehet ennek. A jövendőmondók többnyire nyerni akarnak a bolton. De ennek a nőnek, úgy látom, semmi haszna nem származik abból, hogy rémisztgeti Mrs. Pritchardot. Nem értem, miért teszi. Valami másról lehet itt szó…

− Éspedig?

− Mrs. Pritchard azt mondja, ez a Zarida valahogy halványan ismerősnek tűnt neki.

− No és?

− És nekem ez nem tetszik, Mr. Pritchard, ennyi az egész.

− Nem is tudtam, hogy maga ennyire babonás, nővér.

− Nem vagyok én babonás, uram; csak éppen tudom, mikor gyanús nekem valami.

Az első döbbenetes eset úgy négy nappal ezután következett be. Hogy mindent jól értsenek, le kell írnom Mrs. Pritchard szobáját…

− Jobb, ha ezt rám hagyod, szívem − szólt közbe Mrs. Bantry. − A szoba falát tapéta borította, tudják, az az újfajta, amin egy sereg virág van, mintha az ember virágoskertben lenne. Persze úgy, ahogy van, nem hiteles az egész, mert az egyszerűen lehetetlen, hogy a valóságban ez a rengeteg sok virág mind egyszerre nyílik…

− Dolly, drágám, ne ragadjon magával a szenvedélyes kertművelési precizitásod − figyelmeztette gyengéden a férje. − Mindannyian tudjuk, hogy megszállott kertész vagy.

− De hát ez tényleg képtelenség! − tiltakozott Mrs. Bantry. − Hogy lehet egy csokorba szedni a harangvirágot, a nárciszt, a csillagfürtöt, a mályvarózsát, az őszirózsát meg azt a sok egyebet?!

− Felettébb szakszerűtlen − bólogatott Sir Henry. − De talán haladjunk tovább a történettel.

− Nos, a nagy halom virág között kankalin is volt, egy csomó sárga meg rózsaszín kankalin, és − na, innen inkább te folytasd, Arthur, ez a te történeted.

Bantry ezredes átvette a szót.

− Egy reggel Mrs. Pritchard elkezdte vadul rángatni a csengőt. Összeszaladt a ház − mindenki azt hitte, végveszélyben van; de semmi ilyesmit nem tapasztaltak. Az viszont igaz, hogy rettentően feldúlt volt, és a tapétára mutatott. Ott pedig, mi tagadás, a többi virág közt egy kék kankalin pompázott.

− Ó! − kiáltott fel Miss Helier. − Milyen hátborzongató!

− Felvetődött a kérdés: vajon a kék kankalin nem volt-e ott korábban is? George szerint igen, és a nővér is hajlott erre. De Mrs. Pritchard ezt semmi pénzért nem volt hajlandó elfogadni. Soha azelőtt nem vette észre, hogy a virág ott lett volna, és az éjjel ráadásul telihold volt. Rettenetesen felkavarta az eset.

− Aznap találkoztam George Pritcharddal, ő mesélte el a dolgot − mondta Mrs. Bantry. − Elmentem a feleségéhez, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy nevetségessé tegyem előtte ezt az egész ügyet, de hiába. Amikor eljöttem tőle, már komolyan aggódtam. Emlékszem, összefutottam Jean Instow-val, és előadtam neki a történetet. Fura egy lány ez a Jean. Azt kérdezi tőlem: „És tényleg ennyire kiborította az eset?” Elmondtam neki, szerintem Mrs. Pritchard annyira babonás, hogy nagyon könnyen akár bele is halhat a rémületbe.

Amit aztán erre felelt, igazán megdöbbentett. „Hát, lehet, hogy még ez lenne a legjobb megoldás.” Ezt mondta, képzeljék csak el! És mindezt olyan hűvös tárgyilagossággal, olyan szenvtelen hangon, hogy egészen megrémített. Tudom persze, hogy manapság gyakran megesik az ilyen − hogy az emberek ilyen nyíltan kegyetlenek; de én képtelen vagyok megszokni az ilyesmit. Valahogy nagyon különösen mosolygott rám, és hozzátette: „Magának persze nem tetszik, hogy ezt gondolom, de így van, higgye el. Most mondja meg, mit ér így Mrs. Pritchard élete? Az égvilágon semmit; aztán meg csak pokollá teszi a férje életét is. A legjobb, ami George Pritcharddal történhetne, ha a felesége tényleg szörnyethalna rémületében.” Azt válaszoltam neki, hogy pedig George olyan nagyon jó hozzá. Mire ő azt felelte: „Akkor meg aztán igazán megérdemelne ennyit az a szegény ember. Olyan jóképű férfi. Az a csinos kis nővér, aki legutóbb dolgozott náluk, az is így gondolta. Mi is a neve? Ja igen, Carstairs. Erre föl Mrs. P. rögtön ki is dobta.”

Ez aztán már igazán nem volt kedvemre, hogy Jean ilyeneket mond. Az ember óhatatlanul gondol ezt-azt…

Mrs. Bantry sokat sejtetően elhallgatott.

− Hogyne, drágám − mondta Miss Marple csendesen. − Ez már csak így van. Csinos lány ez a Miss Instow? Golfozik, ha nem csalódom, igaz?

− Igen. Mindenféle sportban nagyon ügyes. Kedves arcú, vonzó teremtés, a haja mézszőke, a bőre napbarnított, a szeme meg átható kék. Mi persze mindig is azt gondoltuk, hogy ő meg George − már úgy értem, ha a dolgok másként alakulnak − olyan nagyszerűen illenének egymáshoz.

− Jó barátok voltak, ő meg George? − kérdezte Miss Marple.

− Ó, hogyne, nagyon is.

− Nem gondolod, Dolly, drágám − érdeklődött mélabúsan Bantry ezredes −, hogy most már talán folytathatnám?

− Jó, akkor hagyjuk, Arthur hadd térjen vissza a kísérteteihez − jegyezte meg Mrs. Bantry lemondóan.

− A történet további részét magától George-tól tudom − folytatta az ezredes. − A rá következő hónap vége felé Mrs. Pritchard szemmel láthatóan egyre inkább pánikba esett. Bejelölte a naptárban, mikor lesz legközelebb holdtölte, és amikor eljött az az este, a nővért is meg George-ot is behívta a szobájába, és kérte, nézzék meg alaposan a tapétát. Rózsaszín és piros mályvarózsákat láttak, de kéket egyet sem. Aztán, amikor George is kiment a szobából, az asszony magára zárta az ajtót…

− Reggel pedig egy nagy, kék mályvarózsát talált a falon − vetette közbe Miss Helier csúfondárosan.

− Ahogy mondja, pontosan − felelte Bantry ezredes. − Helyesebben, majdnem pontosan. A tapétán több mályvarózsa is virított, és annak, amelyik az asszony ágya fölött volt, az egyik virága valóban kékké változott. George igazán megdöbbent; de minél kevésbé értette a dolgot, természetesen annál inkább elutasította, hogy komolyan vegye ezt a cirkuszt. Azt hajtogatta, hogy biztos csak valami ostoba tréfa az egész. Az sem érdekelte, hogy az ajtó egész éjjel zárva volt, meg az sem, hogy Mrs. Pritchard már akkor észrevette a változást, amikor még teljesen egyedül volt, és még senkinek nem nyitott ajtót − még Copling nővérnek se.

Az eset tehát megdöbbentette George-ot; és ugyanakkor esztelen dolgokat kezdett művelni. A felesége ki akart költözni a házból, de ő ezt az istennek se engedte. Most először életében kezdett hajlani rá, hogy higgyen a természetfölötti erőkben, de ezt persze nem vallotta be. Általában beadta a derekát, ha a felesége nagyon akart valamit, de most megmakacsolta magát. Folyton azt ismételgette, hogy a felesége nem fog bohócot csinálni belőle. Pokolian lehetetlen helyzet alakult ki.

És aztán a következő hónap is eltelt, mint egy pillanat. Mrs. Pritchard már nem tiltakozott úgy, mint arra számítani lehetett volna. Azt hiszem, annyira babonás volt, hogy úgy gondolta, a sorsát úgysem kerülheti el. Egyre csak azt mondogatta: „A kék kankalin − figyelmeztetés; a kék mályvarózsa − veszély; a kék muskátli − halál.” Folyton az ágyában feküdt, és az ágyához legközelebb eső rózsaszínes-pirosas muskátlikat figyelte.

Kezdett már mindenkinek az idegeire menni a dolog. Már a nővért is a frász kerülgette. Két nappal holdtölte előtt odament George-hoz, és könyörgött neki, vigye el a házból Mrs. Pritchardot. George dühbe gurult.

− Még ha az összes francos virág is kék ördöggé változna azon az átkozott falon, akkor sem tudna senkit sem megölni! − üvöltözte.

− Pedig megtörténhet. Ölt már meg embert az ijedség.

− Ugyan már! − ordította George.

Mindig is volt benne egy jó adag csökönyösség. Hiába beszél neki az ember. Szerintem titkon azt gondolta, az egész hókuszpókuszt a felesége csinálja, mert hisztériájában valami morbid tervet eszelt ki.

Aztán eljött az a végzetes éjszaka is. Szokása szerint Mrs. Pritchard magára zárta az ajtót. Különös, emelkedett idegállapotba került, és ugyanakkor mégis valahogy nagyon nyugodt volt. A nővér aggódott is miatta, szeretett volna injekciót beadni neki, valami ajzószert, sztrichnint, de Mrs. Pritchard visszautasította. A maga módján, azt hiszem, szinte élvezte a helyzetet. George szerint ez így is volt.

− Nagyon könnyen előfordulhat − jegyezte meg Mrs. Bantry. − Az egész dolgot nyilván körüllengte valami különös, varázsos káprázat.

− Másnap reggel nem volt vad csengőrángatás. Mrs. Pritchard többnyire nyolc körül kelt. Amikor még fél kilenckor sem jött ki, a nővér hangosan bekopogott. Hogy nem jött semmi válasz, előkerítette George-ot, és erősködött, hogy az ajtót be kell törni. Így is tettek, egy vésővel felfeszítették.

Copling nővérnek elég volt egyetlen pillantást vetnie az ágyon mozdulatlanul elnyúló testre. Elküldte George-ot, hogy hívja ki az orvost, de már késő volt. Mrs. Pritchard a doktor szerint már legalább nyolc órája halott volt. A repülősó ott hevert mellette az ágyon, a falon pedig, a feje fölött, az egyik rózsaszínes-pirosas muskátli ragyogó mélykékké változott.

− Iszonyatos − borzongott meg Miss Helier. Sir Henry a homlokát ráncolta.

− Semmi egyéb részlet?

Bantry ezredes megrázta a fejét, Mrs. Bantry viszont gyorsan azt felelte:

− A gáz.

− Miféle gáz? − kérdezte Sir Henry.

− Amikor az orvos megérkezett, enyhe gázszagot lehetett érezni, és igaz, ami igaz, a kandalló gázcsapja egy kissé el volt fordítva: de csak olyan kicsit, hogy az igazán nem számíthatott.

− Mr. Pritchard és a nővér nem vették észre, amikor reggel beléptek a szobába?

− A nővér azt mondta, ő érzett valami kis gázszagot. George a gázt nem érezte, valami furcsa kis rosszullét azonban mégis erőt vett rajta − de azt a megdöbbenésnek tulajdonította, és vélhetőleg az is volt az oka. Mindenesetre a gázmérgezés szóba sem jöhetett. Alig lehetett érezni a szagát.

− És itt vége is a történetnek?

− Nem, még nincs. Mindenfele szóbeszéd kelt szárnyra. A szolgálók, ugye, meghallottak egyet s mást − azt például, amikor Mrs. Pritchard azt vágta az ura fejéhez, hogy az mennyire gyűlöli őt, és még akkor is csak gúnyolódna rajta, ha a halálán lenne. Meg más, későbbi dolgokat is felemlegettek. Egy nap, hogy George sehogy se volt hajlandó más ház után nézni, azt mondta neki Mrs. Pritchard: „Jól van, majd ha meghalok, remélem, mindenki tudni fogja, hogy te öltél meg.” És hogy még szerencsétlenebbül alakuljanak a dolgok, a felesége halálát megelőző nap valami gyomirtót kevert, hogy majd azzal pusztítsa ki a gazt a kerti utakról. Az egyik fiatal szolgáló látta, hogy a méreggel bajlódik, meg azt is, hogy később egy pohár tejet visz fel a feleségének.

A szóbeszéd egyre csak terjedt, és egyre hangosabb lett. Az orvos kiállította a halotti bizonyítványt, nem tudom, mi állt benne pontosan − gutaütés, szívszélhűdés, szívroham? −, mindenesetre nyilván valami orvosi kifejezés, nem sokat jelent. A lényeg az, hogy a szegény asszony alig egy hónapja pihent a sírjában, amikor egy beadvány nyomán elrendelték az exhumálást.

− És a boncolás, jól emlékszem, semmiféle eredményt nem hozott − mondta Sir Henry komoran. − Megint egy eset, amelynek nagyobb volt a füstje, mint a lángja.

− Az egész história tényleg nagyon különös − szólalt meg Mrs. Bantry. − Vegyük például azt a jövendőmondót, Zaridát. Azon a címen, ahol állítólag lakott, soha senki még a hírét sem hallotta!

− Egyetlenegyszer bukkant fel, hogy úgy mondjam, a derült égből. Ami, megjegyzem, kék. Hát ez jó, ez a derült kék ég!

− Mi több − tette hozzá Mrs. Bantry −, a kis Carstairs nővér, aki állítólag beajánlotta, még ő se hallott róla soha.

Egymásra néztek.

− Rejtélyes egy történet − mondta dr. Lloyd. − Az ember persze megpróbálhat találgatni. De hát találgatni, csak úgy…

Megrázta a fejét.

− Feleségül vette Mr. Pritchard Miss Instow-t? − kérdezte Miss Marple a maga szelíd módján.

− Ezt most miért kérdezi? − érdeklődött Sir Henry.

Miss Marple tágra nyitotta ibolyakék szemét.

− Miért, hát nem nagyon is fontos? − kérdezett vissza. − Nos tehát, összeházasodtak?

Bantry ezredes szomorúan ingatta a fejét.

− Mi, hogy is mondjam, számítottunk valami ilyesmire − de hát ennek már másfél éve. Még azt sem hiszem, hogy gyakran találkoznának.

− Ez nagyon fontos − mondta Miss Marple. − Igen, rendkívül fontos.

− Akkor, azt hiszem, mi ketten most ugyanazt gondoljuk − jegyezte meg Mrs. Bantry. − Azt gondolod, ugye…

− Ugyan, Dolly − szólt közbe a férje. − Nincs semmi alapod arra, amit most mondani akarsz. Nem vádolhatsz meg embereket, csak úgy, mindenféle bizonyíték nélkül.

− Arthur, kérlek, megint olyan… olyan férfi módra gondolkozol. A férfiak soha nem mernek kimondani semmit. Végül is magunk között vagyunk. Épp csak támadt egy fantasztikus, vad ötletem, hogy esetleg − mondom, esetleg − Jean Instow jósnőnek álcázta magát. Ne felejtsék el, akár viccből is tehette. Egy pillanatig sem gondolom, hogy bármi bajt akart volna okozni vele; de ha mégis megtette, és ha Mrs. Pritchard elég ostoba volt ahhoz, hogy ijedtében szörnyethaljon… Gondolom, ez az, amire Miss Marple is gondol.

− Nem, kedvesem, nem egészen − felelte Miss Marple. − Tudják, ha arra készülnék, hogy megöljek valakit − ami persze még álmomban sem jutna eszembe, mert hát az olyan gonosz dolog, amúgy meg még egy legyet sem tudnék agyonütni, bár tudom, olykor meg kell tenni az ilyesmit, és biztos vagyok benne, hogy a kertész is a lehető leghumánusabban végez a darazsakkal. Ejnye már, hol is tartottam?

− Hogy mi lenne, ha meg akarna ölni valakit − segítette ki Sir Henry.

− Ó, igen, persze, persze. Szóval, ha ilyesmire készülnék, semmiképpen nem gondolnám elegendőnek, hogy a rémületre bízzam a dolgot. Tudom, lehet időnként olvasni emberekről, akik ijedtükben szörnyethaltak, de szerintem ez mégiscsak rendkívül bizonytalan kimenetelű, és a leglabilisabb idegrendszerű emberek többnyire sokkal bátrabbak, mint hinnénk. Én feltétlenül biztosra mennék, és minden egyes lépést nagy gonddal elterveznék.

− Miss Marple, komolyan megrémít − dünnyögte Sir Henry. − Remélem, soha nem jut eszébe, hogy eltegyen láb alól. Nem sok esélyem lenne.

Miss Marple szemrehányóan nézett rá.

− Azt hittem, elég világosan értésére adtam, hogy ilyen fertelmes gazság soha még csak meg se fordulna a fejemben. Egyszerűen csak megpróbáltam beleképzelni magam egy… egy bizonyos illető helyzetébe.

− George Pritchardra gondol? − kérdezte Bantry ezredes. − Ezt soha nem tudnám elhinni róla − bár, őszintén szólva, még a nővér szerint is ő tette, akit a haláleset után úgy egy hónappal felkerestem. Nagyjából akkor, amikor az exhumálást végezték. Arról fogalma sem volt, miként történhetett a dolog − valójában nem mondott semmit ezzel kapcsolatban −, de az elég világosnak tetszett nekem, hogy úgy gondolta, valami módon George a felelős a felesége haláláért. Meg volt győződve róla.

− Hát, meglehet, nem is járt olyan messze az igazságtól − mondta dr. Lloyd. − És ne felejtsék el, egy nővér mindig tudja. Elmondani ugyan nem mondhatja − bizonyítéka nincs rá −, de tudja.

Sir Henry előrehajolt.

− Na, bökje már ki, Miss Marple − kérlelte. − Nagyon elmerült valamiben, látom. Nem akarja elmondani nekünk?

Miss Marple összerezzent, és halványan elpirult.

− Ó, bocsánat − mondta. − A körzeti védőnőnkön járt az eszem. Nagyon bonyolult kérdés.

− Bonyolultabb kérdés, mint a kék muskátli ügye?

− Minden a kankalinon múlik − kezdte Miss Marple. − Úgy értem, Mrs. Bantry azt mondta, volt sárga meg rózsaszín is. Ha rózsaszín volt, amelyik kékké változott, akkor összeáll a kép. De ha esetleg sárga lett volna…

− Rózsaszín volt − adta meg a választ Mrs. Bantry. Értetlenül bámult. Mindenki Miss Marple-ra meredt.

− Akkor ez, úgy látom, megoldja a kérdést − állapította meg Miss Marple. Szánakozva ingatta a fejét. − Mert hát, ugye, a darazsak idénye is akkorra esett, meg minden. És persze ott a gáz.

− Fölteszem, számtalan vidéki tragédia jutott hirtelen az eszébe, igaz? − évődött Sir Henry.

− Nem éppen tragédiák − felelte Miss Marple. − És semmiképpen nem bűntények. De az igaz, hogy kissé emlékeztet a körzeti védőnőnket érintő gondunkra. A nővérek végül is éppen olyan emberek, mint bárki más, és gondoljanak csak bele, mindig milyen kifogástalanul kell viselkedniük, aztán meg folyton azt a kényelmetlen gallért hordják, és a család minden ügyes-bajos dolga a nyakukba szakad − csoda hát, ha olykor történik egy s más?

Sir Henry szemében felvillant a felismerés szikrája.

− Carstairs nővérre gondol?

− Ó, dehogy. Nem Carstairs nővérre. Copling nővérre. Hallhattuk, volt már ő korábban is a háznál, sokat segített Mr. Pritchardnak, aki, ahogy mondják, igazán vonzó férfi. Biztosra veszem, a szegény teremtés azt hitte − de talán ebbe ne menjünk bele. Nem hiszem, hogy tudott volna Miss Instow-ról, és persze később, amikor megtudta, a férfi ellen fordult, és ott akart ártani neki, ahol csak tudott. Gondolom, a levél árulta el, nem?

− Miféle levél?

− Ó, hát Mrs. Pritchard kérésére írt a jósnőnek, aki aztán el is jött, mintha csak a meghívásnak tenne eleget. De később kiderült, hogy azon a címen soha nem lakott ilyen nevű személy. Ez jól mutatja, hogy Copling nővér keze volt a dologban. Csak mondta, hogy megírja a levelet − nem az a legvalószínűbb hát, hogy ő maga volt a jósnő?

− Látja, erre a levéldologra nem figyeltem fel − mondta Sir Henry. − Pedig mennyire fontos, csakugyan.

− Nem volt veszélytelen lépés − folytatta Miss Marple −, mert Mrs. Pritchard az álruha ellenére is felismerhette volna esetleg. Ekkor viszont a nővér persze eljátszhatta volna, hogy csak tréfált.

− Mire gondolt − kérdezte Sir Henry −, amikor azt mondta, hogy egy bizonyos illető helyében maga nem bízta volna a rémületre a dolgot?

− Az a módszer nem feltétlenül vezet eredményre − felelte Miss Marple. − Nem, én azt hiszem, hogy a riogatás meg a kék virág, ha szabad ilyen katonai szóhasználattal élnem − itt zavartan elnevette magát −, nem volt egyéb, mint álcázás.

− És mi volt mögötte?

− Tudom − mondta Miss Marple bocsánatkérően −, hogy ezekkel a darazsaimmal már egész bogarasnak tűnök. Szegénykéim, ezrével irtják őket, és ráadásul többnyire ilyen szép, nyári napokon. Emlékszem viszont, hogy amikor a kertészem ciánkálit kevert egy bödön vízbe, arra gondoltam, nini, hát ez mennyire hasonlít a repülősóra! És ha az igazi helyett egy repülősós üvegcsébe tennék… mindenesetre az a szegény asszony mindegyre a repülősóját szagolgatta. Azt mondták az imént, ott találták meg az ágyán, a keze mellett. Aztán, miközben Mr. Pritchard az orvosnak ment telefonálni, a nővér nyilván visszacserélte az igazira, és épp csak egy kicsit megnyitotta a gázcsapot, hogy senki ne érezhesse a mandulaszagot, meg hogy meglegyen a magyarázat, ha valaki netán kissé rosszul érezné magát; én egyébként mindig azt hallottam, hogy a ciánnak nem marad nyoma, ha elég hosszú idő eltelik. Persze az is lehet, hogy tévedek, és valami egészen más volt az üvegben − de, gondolom, ez már igazán nem számít semmit.

Miss Marple megállt, egy kicsit kifújta magát.

Jane Helier előrehajolt, és azt kérdezte: − De mi van a kék muskátlival meg a többi virággal?

− A nővérek − felelte Miss Marple − mindig tartanak maguknál lakmuszpapírt, nem igaz? Hogy… hát szóval, hogy vizsgálatokat végezzenek. Nem a legkellemesebb téma, ne is időzzünk el ezen tovább. Egy darabig magam is voltam ápolónő. − Finoman elpirult. − Sav hatására a kék szín pirossá változik, a piros pedig lúg hatására kékké. Nem olyan nagy ügy egy kis piros lakmuszpapírt ráragasztani egy piros virágra − közvetlenül az ágy mellett, persze. Aztán pedig, amikor a szegény asszony a repülősójából szippantgatott, az ammónia erős kigőzölgése a virágot kékké változtatta. Rendkívül agyafúrt ötlet. A muskátli akkor még természetesen nem volt kék, amikor Mrs. Pritchardra rátörték az ajtót − ki figyelt akkor arra? Csak később tűnt fel nekik. Amikor a nővér kicserélte az üvegcséket, a szalmiáksót egy ideig szorosan a tapétához tartotta, gondolom.

− Mintha csak ott lett volna a szobában, Miss Marple − jegyezte meg Sir Henry.

− Ami aggaszt, az az − szólt ismét Miss Marple −, hogy mi lesz szegény Mr. Pritcharddal és azzal a kedves lánnyal, Miss Instow-val. Valószínűleg egymást gyanúsítják, és kerülik a találkozást − az élet meg elszáll, mint egy pillanat.

Megcsóválta a fejét.

− Nem kell aggódnia − mondta Sir Henry. − Ami azt illeti, az én tarsolyomban is van még valami. Letartóztattak nemrég egy ápolónőt, azzal a váddal, hogy meggyilkolta egyik betegét, aki csinos kis összeget hagyott rá. Ciánkálit tett a repülősós üvegcsébe. Copling nővér újra kipróbálta a trükkjét. Miss Instow-nak és Mr. Pritchardnak most már semmi oka, hogy kételkedjen az igazságban.

− Ó, hát ez nagyszerű! − örvendezett Miss Marple. − No, nem az újabb gyilkosságra gondolok, nehogy azt higgyék! Az igazán nagyon szomorú, és csak azt mutatja, mennyi gonoszság gyűlt fel a világban, és ha az ember egyszer utat enged neki… − jut eszembe, muszáj befejeznem dr. Lloyddal azt a kis beszélgetést, amit a körzeti védőnőről kezdtünk el.

NYOLCADIK FEJEZET

A TÁRSALKODÓNŐ

− Nos, dr. Lloyd − szólt Miss Helier −, ön is tud valami vérfagyasztó históriát?

A férfira mosolygott − azzal a mosollyal, ami estéről estére megbabonázta a színházi publikumot. Jane Heliert gyakran emlegették úgy, mint a legszebb nőt Angliában, és féltékeny kolléganői rendre jóindulatú susmutolásba fogtak. „Jane természetesen nem művész. Nem tud játszani − érted, ugye, drágám, hogy mire gondolok. A szeme, az teszi!”

Ez a szem e pillanatban esdeklően szegeződött a szürkülő hajú, öregedő, vénlegény orvosra, aki az utóbbi öt évben St. Mary Mead betegeit gyámolította.

Az orvos egy önkéntelen mozdulattal lehúzogatta mellényét (melyet az utóbbi időben valahogy egyre passzentosabbnak érzett), és vadul törni kezdte a fejét, nehogy kiábrándítsa ezt a bájos teremtést, aki oly bizalmasan szólt hozzá az imént.

− Úgy érzem − mondta Jane álmodozva −, hogy ma este bűnben szeretnék gázolni.

− Hát ez pompás! − jelentette ki Bantiy ezredes, a házigazda. − Pompás, igazán pompás! − És harsány, szívből jövő, katonás nevetésre fakadt. − Ehhez mit szólsz, Dolly?

A felesége, akit ily hirtelen leptek meg a társasági élet kötelezettségei (épp a tavaszi virágágyását tervezgette magában), lelkesen felkapta a fejét.

− Ó, hát hogyne, pompás! − mondta készségesen, bár kissé tétován. − A számból vetted ki a szót.

− Igazán? − kérdezte a sokat megélt Miss Marple, és hunyorintott egyet.

− Tudja, Miss Helier, itt, St. Mary Meadben kevés hátborzongató élményben van részünk − amolyan igazi bűntény meg aztán tényleg csak elvétve akad − mondta dr. Lloyd.

− Meg vagyok döbbenve − csapta össze a kezét Sir Henry Clithering. A Scotland Yard nyugalmazott rendőrfőnöke Miss Marple felé fordult. − Én mindig úgy hallottam a mi drága barátnénktól, hogy St. Mary Mead maga az erkölcsi fertő, a bűn és a züllöttség melegágya.

− Ó, Sir Henry! − tiltakozott Miss Marple, kipirulva a méltatlankodástól. − A leghatározottabban kijelenthetem, hogy ilyesmit soha nem állítottam. Mindössze azt szoktam mondani, hogy az emberi természet falun sem más, mint bárhol másutt, csak itt ráérősebben, közelebbről lehet megfigyelni.

− Ön viszont nem mindig élt itt − mondta Jane Helier, még mindig az orvoshoz intézve a szót. − A legkülönbözőbb helyeken fordult meg a világon, olyan helyeken, ahol történik valami.

− Ez természetesen így is van − válaszolta a doktor. Még mindig kétségbeesve kutatott az emlékezetében. − Ó, hát persze! Igen! Megvan!

Hátradőlt a székében, és megkönnyebbülten felsóhajtott.

− Annyi éve történt már… Csaknem elfelejtettem. A tények azonban csakugyan nagyon különösek voltak, igazán, rendkívül különösek. És a végén az is roppant különös volt, ahogy egy furcsa véletlen a megoldást a kezembe adta.

Miss Helier egy kicsit közelebb húzta hozzá a székét, némi rúzst tett az ajkára, és várakozóan nézett az orvosra. A többiek is érdeklődve fordultak feléje.

− Nem tudom, volt-e már valamelyikük a Kanári-szigeteken − kezdte az orvos.

− Az aztán tényleg gyönyörű lehet! − lelkesedett Jane Helier. − A déli tengereken van, nem? Vagy a Földközin?

− Amikor Dél-Afrikába tartottam, menet közben benéztem − vetette közbe az ezredes. − Tenerife orma csodás látvány, ahogy lebukik mögötte a nap.

− Az eset, amit el fogok mondani, nem Tenerifén történt, hanem Gran Canaria szigetén. Sok év eltelt azóta. Megromlott az egészségem, és az angliai praxisomat kénytelen voltam felfüggeszteni egy időre, külföldre kellett utaznom. Las Palmasban dolgoztam, Gran Canaria legfőbb városában. Sok szempontból nagyon élveztem az ottani életet. Az éghajlat enyhe és napos volt, csodásan lehetett fürdőzni a hullámverésben (borzasztóan szeretek fürödni a tengerben), és a kikötői élet is nagy hatást gyakorolt rám. A világ minden tájáról érkeznek hajók Las Palmasba. Minden reggel kisétáltam a mólóra, és mondhatom, sokkal jobban élveztem, mint amennyire a szebbik nem bármely tagját elbűvölhetné egy Oxford Street-i kalapszalon látványa.

Amint mondom, a világ minden tájáról érkeznek hajók Las Palmasba. Olykor csak néhány órára maradnak, némelykor viszont akár egy-két napra is. Az ottani nagyszállóban, a Metropolban, mindenféle náció képviselői felbukkannak − járják a világot. Még azok az emberek is, akiknek valójában Tenerife az úti céljuk, előbb ide jönnek, és eltöltenek itt néhány napot, mielőtt átmennének a másik szigetre.

Történetem itt, a Metropol Szállóban kezdődik, egy januári csütörtök estén. Táncmulatság zajlott, egy barátommal egy kis asztalnál ültünk, nézelődtünk. Mindenfele ember volt ott, angolok és mások, de a táncolok többsége spanyol volt; és amikor a zenekar egy tangóba kezdett, már csak ők táncoltak, úgy öt-hat pár. Nagyon jól csinálták, csak ültünk és bámultunk. Különösen egy nő váltotta ki csodálatunkat. Magas, gyönyörű, hajlékony, oly kecsesen mozgott, mint egy vad párduc. A veszélynek valami furcsa érzete lengte körül. Ezt meg is mondtam a barátomnak, aki bólintott, hogy ugyanezt gondolja, és azt felelte:

− Az ilyenféle nőknek zajos az életük. Ő sem unatkozik, az biztos.

− A szépség veszélyes adomány is lehet − toldottam meg.

− Nem csak a szépségről van szó − tűnődött. − Van itt még valami más is. Nézd csak meg jobban! Elkerülhetetlen, hogy ez a nő ne keveredjék kalandokba. Talán vonzza is őket. Mondom, zajos az élete. Különös és izgalmas dolgok veszik körül, biztosan. Csak rá kell nézni.

Kis szünetet tartott, aztán mosolyogva még hozzátette:

− Mint ahogy ott arra a két nőre is csak rá kell nézni, és az ember rögtön tudja, soha semmi rendkívüli nem történhet egyikükkel sem. Békés, eseménytelen életre vannak kárhoztatva.

Követtem a tekintetét. A két nő, akikről beszélt, épp aznap este érkezett, hajójuk több utasa még csak most helyezkedett el a szállodában.

Ahogy jobban megnéztem őket, rögtön láttam, mire gondol a barátom. Angol turisták voltak, amolyan tökéletesen finom angol úrihölgyek, külföldön mindegyre ilyeneket lát az ember. Mindketten úgy negyven körül lehettek. Egyikük szőke volt, és egy kissé − épp csak egy kissé − telt. A másik fekete, és egy kissé − megint épp csak egy kissé − soványka. Ahogy mondani szokták, jól tartották magukat, elegánsan szabott, szolid és igazán nem feltűnő tweedkosztümöt viseltek, és még egy leheletnyi festék sem volt rajtuk. Az a fajta csendes magabiztosság sugárzott belőlük, ami a jó nevelésben részesült angol úrihölgyek természetes tulajdonsága. Semmi figyelemre méltó nem volt egyikükön sem. Ezrével lehet látni efféle hölgyeket. Mindazt hiánytalanul megnézik, amit meg akarnak nézni, sétáik alkalmával hónuk alatt szorongatják a bedekkert, és minden egyéb mellett csukott szemmel elmennek. Bárhol járnak, felkeresik az angol könyvtárat és az anglikán templomot, és nagyon is valószínűnek tűnt, hogy legalább az egyikük − de lehet, hogy mind a kettő − festeget. És mint ahogy a barátom mondta, egyikükkel se történik soha semmi izgalmas vagy érdemleges, bár könnyen elképzelhető, hogy a fel világot beutazzák. Újra a tüzes szemű, hajlékony spanyol barátnőnkre néztem, és elmosolyodtam.

− Ó, szegénykéim − sóhajtott fel Jane Helier. − Szerintem igazán butaság, ha az ember nem hoz ki magából mindent, ami csak lehetséges. Az a nő a Bond Streeten − Valentine − igazán csodálatos. Audrey Denman is hozzá jár; látták egyébként Audreyt a „lefelé a lépcsőn”-ben? Az első felvonásban mint kislány valami nagyszerű. Pedig úgy megvan ötven, mint a sicc. Ami azt illeti, egész véletlenül azt is tudom, hogy már inkább a hatvanhoz jár közelebb, mint az ötvenhez.

− Folytassa, kérem − nógatta Mrs. Bantry dr. Lloydot. − Roppantul kedvelem a hajlékony spanyol táncosnőkről szóló történeteket. Egy kis időre legalább elfelejtem, milyen öreg és kövér vagyok.

− Igazán sajnálom − mondta dr. Lloyd bocsánatkérően −, de ki kell ábrándítanom. Nem a spanyol dámáról fogok mesélni.

− Nem?

− Nem. Valójában mind a ketten tévedtünk, a barátom is meg én is. A spanyol szépséggel nem történt az égvilágon semmi különös. Hozzáment egy hajótársaság tisztviselőjéhez, és mire elhagytam a szigetet, már öt gyermeket szült, és iszonyúan elhízott.

− Épp, mint az a lány, az Israel Peters gyereke − jegyezte meg Miss Marple. − Színésznő lett, és olyan jó lába volt, hogy vele játszatták a főszerepet a karácsonyi műsorban. Mindenki azt gondolta, ennek még rossz vége lesz, de aztán férjhez ment egy kereskedelmi utazóhoz, és példás életet éltek.

− A vidéki párhuzam − mormolta Sir Henry gyengéden.

− Szóval − folytatta a doktor −, történetem a két angol hölgyről szól.

− Valami történt velük? − kérdezte Miss Helier suttogva.

− Valami történt velük − és ráadásul rögtön a rá következő napon.

− No! − kapta fel a fejét Mrs. Bantry.

− Amikor aznap este kimentem, belepillantottam a szálloda bejelentőkönyvébe, csak úgy, kíváncsiságból. Gond nélkül megtaláltam a nevüket. Miss Mary Barton és Miss Amy Durrant, Buckingham-shire-ből. Nem gondoltam volna, hogy e nevek viselőivel ilyen hamar találkozni fogok − és ilyen tragikus körülmények között.

Másnapra néhány barátommal pikniket szerveztünk. Úgy terveztük, hogy ebéd után kikocsizunk egy védett öbölbe (ha jól emlékszem, egy Las Nieves nevű falucska mellett volt, de hát oly rég történt már), ahol fürödhetünk is, ha úgy tartja kedvünk. Így is történt, azzal a kis különbséggel, hogy mivel késésben voltunk, útközben megálltunk piknikezni, és utána folytattuk az utunkat Las Nieves felé, hogy még tea előtt fürödni tudjunk egyet.

Ahogy közeledtünk a part felé, rögtön valami borzasztó zűrzavarra lettünk figyelmesek. Mintha a kis falu egész lakossága ott tolongott volna. Ahogy megláttak minket, ész nélkül a kocsink felé rohantak, és izgatottan magyarázni kezdtek valamit. Nem beszéltünk túlzottan jól spanyolul, így beletelt egy kis időbe, mire fölfogtam, miről van szó, de végül is sikerült.

Két angol hölgy bement fürdeni, de az egyik tisztára megőrült, nagyon messze beúszott, és bajba került. A másik utánaúszott, hogy megpróbálja kihozni, de elhagyta az ereje, és ő is belefulladt volna, ha egy ember nem megy utánuk csónakkal, és nem hozza ki a menteni igyekvőt és a fuldoklót − igaz, rajta már nem lehetett segíteni.

Amint felfogtam a lényeget, félrelöktem az embereket, és lerohantam a partra. Először nem ismertem fel a két hölgyet. Ahogy a nő aggódva felnézett, a telt, fekete fürdőruhás alak, fején a szoros, zöld gumi fürdősapkával, nem mondott nekem semmit. A barátnője mellett térdelt, és meglehetős amatőr módon újraélesztéssel kísérletezett. Amikor megmondtam neki, hogy orvos vagyok, megkönnyebbülten felsóhajtott. Azonnal elküldtem az egyik halászkunyhóba, hogy törülközzön meg és vegyen száraz ruhát. Vele ment az egyik hölgy is a társaságunkból. Magam addig az újraélesztéssel próbálkoztam, hasztalan. Sajnos nagyon is világos volt, hogy szegény teremtésből elszállt az élet, és végül kénytelen-kelletlen feladtam. A többiek után mentem a halászkunyhóba, ahol közölnöm kellett a rossz hírt. A kalandot túlélt hölgy addigra már felöltözött, és ekkor azonnal felismertem benne az előző este érkezett két turista egyikét. Meglehetős nyugalommal fogadta a szomorú hírt, és nyilvánvalónak tetszett előttem, hogy sokkal inkább az átélt borzalmak keltette iszonyat, semmint a személyes veszteség okozta fájdalom rendítette meg.

− Szegény Amy − suttogta −, szegény, szegény Amy. Annyira várta, hogy fürödhessen egyet. Pedig nem is volt rossz úszó. Egyszerűen nem értem. Mit gondol, doktor úr, mi okozhatta?

− Talán görcsöt kapott. Elmondaná, hogy mi történt pontosan?

− Már jó ideje fürödhettünk, talán úgy húsz perce, amikor úgy gondoltam, nekem elég, és kijöttem. Amy azonban még úszni akart. Nem sokkal később aztán hirtelen meghallottam a hangját, és rádöbbentem, hogy segítségért kiált. Utánaúsztam, olyan gyorsan, ahogy csak bírtam. Még a felszínen volt, amikor odaértem, de olyan vadul kapaszkodott belém, hogy mindketten lemerültünk. Ha nem jön az az ember a csónakjával, én is belefulladok.

− Sajnos gyakran történik ilyesmi − mondtam. − Nem könnyű dolog valakit kimenteni a vízből.

− Olyan rettenetes ez az egész − folytatta Miss Barton. − Még egy napja sincs, hogy megérkeztünk, és már előre örültünk a napfénynek, ennek a mi kis nyaralásunknak. És most ez történik, ez a borzalmas tragédia.

Megkértem, mesélje el részletesen, mit tud elhunyt társnőjéről, mert elmagyaráztam neki, hogy én igazán mindent megteszek érte, de a spanyol hatóságok pontos információkat fognak kérni. Ezt készséggel meg is tette.

A szerencsétlenül járt nőt Miss Amy Durrantnek hívták, a társalkodónője volt, és úgy öt hónappal azelőtt került hozzá. Nagyon jól kijöttek egymással, de Miss Durrant rendkívül keveset mesélt a családjáról. Kisgyermekként árvaságra jutott, egy nagybátyja nevelte fel, és alig múlt huszonegy éves, amikor már maga kereste meg a megélhetését.

− Hát ez történt − mondta az orvos. Kis szünetet tartott, aztán megismételte a mondatot, de hangja ekkor már mintha a befejezettséget sugallta volna. − Hát ez történt.

− Nem értem − hökkent meg Jane Helier.

− Ennyi lenne az egész? Persze, nagyon tragikus, meg minden, de hát ez nem az, amit én… szóval, amit én vérfagyasztónak mondanék.

− Szerintem lesz azért itt még más is − jegyezte meg Sir Henry.

− Igen − folytatta dr. Lloyd −, van még más is. Tudják, hallottam én ott egy nagyon különös dolgot. Természetesen megkérdeztem a halászokat meg másokat, hogy mit láttak. Végül is szemtanúk voltak. Az egyik asszony nagyon túra dolgot mondott. Akkor oda se figyeltem rá, de aztán később bizony csak eszembe jutott. Határozottan állította, hogy Miss Durrant nem is volt bajban, amikor kikiabált a partra. A másik nő kiúszott hozzá, és − már ahogy ez az asszony mesélte − Miss Durrant fejét szántszándékkal a víz alá nyomta. Mondom, szinte alig figyeltem oda, mit mesél. Olyan hihetetlen egy történet volt, aztán meg a partról azért máshogy látni ezeket a dolgokat. Miss Barton esetleg azt akarhatta elérni, hogy a barátnője elveszítse az eszméletét, mert rádöbbent, hogy a rémült kapálódzás-csimpaszkodás mindkettejüket vízbe fojthatja. Ennek a spanyol asszonynak az elbeszélése szerint, értik, ugye, úgy nézett ki a dolog, mintha… szóval, mintha Miss Barton szándékosan a vízbe akarta volna fojtani a társalkodónőjét.

Ismétlem, akkor nem igazán figyeltem oda erre. Később jutott csak az eszembe. A nagy gondunk az volt, miként tudnánk bármit is megtudni erről az Amy Durrantről. Úgy nézett ki, hogy egy szál rokona sincs. Miss Bartonnal átnéztük a személyes holmiját. Találtunk egy címet, írtunk is egy levelet oda, de kiderült, hogy az csak egy szoba, amit azért vett ki, hogy a dolgait legyen hol tartania. Az asszony, aki kiadta neki a szobát, nem tudott semmit róla, összesen egyszer látta, amikor Miss Durrantnek átadta a kulcsot. A bérlője akkor azt mondta, szereti, ha van egy hely, amit a magáénak tudhat, és ahova bármikor visszatérhet. Volt ugyan néhány szép, régi bútordarab a szobában, aztán pár képzőművészeti album meg egy útiláda, tele kiárusításokon vásárolt maradék anyagokkal, de semmi személyes holmi. Annyit megemlített a szállásadónőjének, hogy még gyerek volt, amikor a szülei meghaltak Indiában, és egy lelkész nagybátyja nevelte fel, azt azonban nem mondta meg, hogy a bácsikája az édesanyja vagy az édesapja testvére volt-e, így hát a névből se tudtunk kiindulni.

Azt éppen nem mondanám, hogy rejtélyes volt a dolog, inkább csak roppant kevés adat állt a rendelkezésünkre. Hasonló helyzetben nagyon sok magányos nő él a világon, büszkék, tartózkodók. A Las Palmas-i holmija közt találtunk néhány régi, fakult fényképet − úgy vágták körbe őket, hogy pont passzoljanak a keretbe, amelyekben tartotta őket, így nem volt már meg rajtuk a fényképész neve, aztán volt ott még egy réges-régi dagerrotípia is, talán az édesanyjáról készülhetett, de inkább a nagymamájáról.

Miss Durrantnek két ajánlója volt. Az egyiknek a nevét Miss Barton már elfelejtette, de a másik némi töprengés után eszébe jutott. Egy akkor már Ausztráliában élő asszonyról volt szó. Írtunk neki. Természetesen jó időbe telt, míg a válasza megérkezett, és mondhatom, abból se jutottunk sokra. Azt írta, hogy Miss Durrant a társalkodónője volt, nagyon meg volt vele elégedve, roppant kedves hölgyet ismert meg benne, a személyes ügyeiről, rokonságáról azonban nem tudott semmit.

Ez volt hát a helyzet − mondom, semmi szokatlan, igazán. Csak éppen ez a két dolog együtt, ez ébresztett nyugtalanságot bennem. Ez az Amy Durrant, akiről senki nem tud az égvilágon semmit, és annak a spanyol asszonynak a különös szavai. De azért van még egy harmadik is: amikor ott a parton a vízbe fúlt nő teste fölé hajoltam, Miss Barton − elmenőben a kalyibák felé − visszanézett. Arcán, nem tudom másként leírni, görcsös szorongás ült − olyan gyötrelmes bizonytalanság, amelynek látványa élesen az agyamba vésődött.

Akkor nem láttam semmi szokatlant ebben. Annak tulajdonítottam, hogy barátnőjének az elvesztése szörnyen megviselte. Később azonban rájöttem, hogy az a szenvedő arckifejezés nem ennek szólt. Semmi különös érzelmi kapocs nem volt köztük, gyötrő fájdalomról szó sem lehetett. Miss Barton kedvelte Amy Durrantet, és a halála megdöbbentette − ennyi az egész.

De akkor miért az a rettenetes, görcsös szorongás? Ez bizony szöget ütött a tejembe. Azt a nézést nem ítéltem meg rosszul, ebben biztos voltam. És szép lassan elkezdett formálódni bennem a válasz, szinte akaratom ellenére. Tételezzük fel, hogy a spanyol asszonynak igaza van; tételezzük fel, hogy Mary Barton szándékosan, hidegvérrel vízbe fojtotta Amy Durrantet. Színleg kimenteni próbálja, de valójában víz alá nyomja a fejét. Egy csónak a partra segíti. A strand elhagyatott, közel s távol egyetlen lelket se látni. És akkor megjelenek én − erre aztán végképp nem számított. Egy orvos! Egy angol orvos! Miss Barton nagyon jól tudja, hogy keltettek már életre embereket sokkal hosszabb fuldoklás után is. De tovább kell játszania a szerepét − elküldtem átöltözni, neki meg ott kell hagynia engem egyedül az áldozatával. És amikor egy pillanatra még hátrafordul, rettenetes, gyötrelmes szorongás jelenik meg az arcán. Mi lesz, ha Amy Durrant magához tér, és elmondja, mi történt?

− Ó! − sikkantott Jane Helier. − Most azért már futkos a hátamon a hideg!

− Ebből a szemszögből nézve a történtek sokkal baljósabbnak tűntek, és Amy Durrant személye egyre titokzatosabbá vált. Valójában ki lehetett ő? Vajon miért kellett neki, jelentéktelen fizetett társalkodónőnek meghalnia? Mi húzódhat meg a végzetes fürdőzés mögött? Miss Barton épp csak néhány hónappal azelőtt alkalmazta, aztán külföldre vitte, és ahogy megérkeztek, a rá következő napon máris megtörtént a tragédia. És milyen kedves, hétköznapi, finom angol hölgy volt mind a kettő! Az egész história hallatlanul elképesztő volt, nem tudtam mire vélni. Talán túlságosan is elragadott a képzeletem.

− Akkor hát nem is csinált semmit? − kérdezte Miss Helier.

− Mit tehettem volna, drága ifjú hölgyem? Semmi bizonyítékom nem volt. A szemtanúk többsége ugyanazt mesélte, mint Miss Barton. Az én egész gyanúmat egy tovatűnő arckifejezésre építettem, amelyet lehet, hogy ráadásul csak képzeltem. A legtöbb, amit tehettem − és amit meg is tettem −, hogy a lehető legaprólékosabb vizsgálatba fogtam Amy Durrant rokonságának a felkutatására. Amikor legközelebb Angliában jártam, még a szállásadónőjét is felkerestem − a látogatásom eredményéről már beszámoltam önöknek.

− De közben folyton azt érezte, hogy itt valami nem stimmel − jegyezte meg Miss Marple.

Dr. Lloyd bólintott.

− Gyakran furdalt is miatta a lelkiismeret. Ki vagyok én, hogy aljas, hidegvérű gyilkossággal gyanúsítsam ezt a kedves, kellemes modorú angol hölgyet? A hátralévő rövidke időben, amíg még a szigeten tartózkodott, igyekeztem is, hogy olyan szívélyes legyek vele, amennyire csak tőlem telik. Elkísértem a spanyol hatóságokhoz. Ami csak egy angol úrtól elvárható, mindent megtettem, hogy támogassam honfitársamat egy idegen országban; és mégis, meg vagyok győződve arról, tudta, hogy őt gyanúsítom, és ellenszenvet érzek iránta.

− A hölgy mennyi ideig maradt még ott? − érdeklődött Miss Marple.

− Talán úgy két hétig, ha jól emlékszem. Miss Durrantet ott temették el a szigeten, és Miss Barton vagy tíz napra rá hajózott vissza Angliába. Az átélt megrázkódtatás annyira megviselte, hogy úgy érezte, képtelen ott maradni a téli hónapokra, ahogy eredetileg tervezte. Legalábbis ezt mondta.

− Valóban úgy tűnt, hogy megviselte az eset? − firtatta Miss Marple.

Az orvos tétovázott.

− Hát, őszintén szólva nem tudom, meglátszott-e rajta valami − felelte óvatosan.

− Például nem hízott egy kicsit? − kérdezte Miss Marple.

− Tudja, furcsa, hogy pont erre kíváncsi. Most, hogy megpróbálok visszagondolni, azt hiszem, igaza van. Igen, ha más feltűnő dolog nem is volt, egy pici súlytöbbletet mintha tényleg fölszedett volna magára.

− Milyen rémes − borzongott meg Jane Helier. − Olyan ez, mintha… mintha az áldozata vérén hízott volna meg.

− Másrészt viszont lehet, hogy igazságtalan vagyok vele − folytatta dr. Lloyd. − Mielőtt elutazott, mondott valamit, ami bizonyos dolgokat tökéletesen más megvilágításba helyezett. Azt hiszem, egyeseknek a lelkiismerete csak lassan ébred fel, és hosszabb időbe telik, míg rádöbbennek tettük borzalmas voltára.

Az elutazása előtti este történt. Kért, hogy nézzek be hozzá, és nagyon szépen megköszönte, hogy annyit segítettem neki. Én persze nem csináltam nagy ügyet a dologból, és azt feleltem, csak azt tettem, ami az adott körülmények között egészen természetesnek mondható. Ezután egy darabig egyikünk sem szólalt meg, majd hirtelen azt kérdezte tőlem:

− Gondolja, hogy az önbíráskodás valaha is igazolható?

Azt feleltem, hogy ez bizony nagyon nehéz kérdés, de végeredményben azt hiszem, nem. A törvény az törvény, és nekünk tartanunk kell magunkat hozzá.

− Még akkor is, ha a törvény tehetetlen?

− Ezt most nem igazán értem.

− Nehéz megmagyaráznom; de előfordulhat, hogy az ember valami nagyon rosszat tesz − esetleg olyasmit is, amit bűnnek tartanak −, csak azért, hogy jó és nemes célt szolgáljon vele.

Hűvösen azt válaszoltam, hogy bűne elkövetésekor vélhetőleg számos gonosztevő gondol valami hasonlót: mire Miss Barton riadtan összerezzent.

− De hát ez borzasztó − motyogta. − Ez borzasztó.

Aztán már más hangon arra kért, adjak neki valami altatót. Képtelen rendesen aludni, amióta − itt tétovázva megállt egy kicsit −, amióta az a szörnyű megrázkódtatás érte.

− Biztos benne, hogy attól van? Semmi nem aggasztja? Nem nyugtalanítja semmi?

− Hogy nyugtalanítana valami? Már mi kellene hogy nyugtalanítson?

Támadóan, gyanakodva beszélt.

− Az álmatlanságot néha szorongás okozza − feleltem színlelt közönnyel.

Egy pillanatra eltűnődött.

− Mire gondol: hogy valaki a jövő miatt szorong, vagy esetleg a múlton gyötrődik, amin már nem tud változtatni?

− Mindegy.

− Mi jó van abban, ha az ember a múlton kesereg? Visszahozni már úgysem lehet − ó, jaj, hát mi haszna lenne?! Nem szabad ilyesmire gondolni. Nem szabad.

Felírtam neki egy enyhe altatót, és elbúcsúztam tőle. Miközben hazafelé ballagtam, egyre csak ez a mondata járt az eszemben: „Visszahozni már úgysem lehet…” De mit? Vagy kit?

Azt hiszem, ez az utolsó beszélgetésünk valahogy felkészített arra, ami aztán történt. Azt természetesen nem mondhatom, hogy számítottam rá, de amikor bekövetkezett, mégsem ért váratlanul. Mert, tudják, Mary Bartonról mindig az volt a benyomásom, hogy lelkiismeretes ember − nem amolyan gyarló bűnös, hanem olyan valaki, akinek elvei vannak, amelyek mellett − míg csak hisz bennük − szilárdan ki is tart. Az az érzésem, hogy amikor utoljára beszélgettünk, megingott. Szavai nyomán határozottan az a benyomásom támadt, hogy aznap este már kezdett erőt venni rajta a léleknek az a rettentő bírája − a bűntudat.

Nos tehát, a dolog egy kis cornwalli fürdőhelyen történt, amely az évnek abban a szakában meglehetős kihalt volt. Lássuk csak, mikor is… igen, március végén. Az újságban olvastam róla. Megszállt egy hölgy egy ottani kis hotelben, egy bizonyos Miss Barton. Nagyon furcsán, igazán sajátságosan viselkedett. Mindenkinek feltűnt. Éjszakánként fel s alá járkált a szobájában, folyton motyogott valamit magában, egyik szomszédja sem tudott aludni tőle. Egyik nap elment a lelkészhez, és azt kérte tőle, hadd beszéljen vele valami roppant fontos és halaszthatatlan ügyben. Bűnt követett el, mondta. Aztán, ahelyett hogy folytatta volna, hirtelen fölállt, és azzal, hogy majd máskor eljön, elsietett. A lelkész kicsit bolondnak vélte, és az önvádnak nem tulajdonított jelentőséget.

A rá következő reggelre eltűnt a szobájából. Egy levelet hagyott hátra, a halottkémnek címezve. Ezt írta:

„Tegnap megpróbáltam beszélni a tiszteletes úrral, be akartam vallani mindent, de nem lehetett. Amy nem engedte. Bűnömet jóvátenni csak egy módon tudom − életet adok életért; és úgy is kell meghalnom, mint neki. A mélységes tenger fog elnyelni. Azt hittem, amit tettem, jogosan tettem. Most már tudom, hogy nem volt igazam. Ha el akarom nyerni Amy bocsánatát, követnem kell őt. Halálomért senkit ne hibáztassanak. Mary Barton.”

Ruháit a hoteltől nem messze, egy félreeső tengeröbölben találták meg a fövenyen; nyilvánvalónak tetszett, hogy a parton levetkőzött, és mindenre elszántan beúszott a tengerbe − az áramlás arrafelé kifejezetten veszélyes, elsodorja az embert.

Holttestét nem találták meg, de egy bizonyos idő eltelte után holtnak nyilvánították. Gazdag nő volt, birtokának értékét százezer fontra becsülték. Mivel nem hagyott hátra végrendeletet, vagyona legközelebbi rokonaira szállt − Ausztráliában élő unokatestvéreire. Az újságok tapintatosan utaltak a kanári-szigeteki tragédiára, és az az elmélet fogalmazódott meg bennük, hogy barátnőjének, Miss Durrantnek a halála megzavarta Miss Mary Barton elméjét. A halottkémi szemle írásos anyagában a szokásos megállapítás került megfogalmazásra: Pillanatnyi elmezavarban elkövetett öngyilkosság.

Ezzel pedig Amy Durrant és Mary Barton tragédiájára leereszkedik a függöny.

Sűrű csönd telepedett a szobára, majd Jane Helier egy mély sóhaj kíséretében méltatlankodni kezdett.

− Ó, hát csak nem fogja épp most befejezni?! A legérdekesebb résznél? Mondja tovább!

− Tudja, Miss Helier, ez nem folytatásos regény. Ez a való élet. És az életben a dolgok ott maradnak abba, ahol nekik tetszik.

− De én ezt nem akarom! − nyűgösködött Jane. − A megoldást is hallani szeretném!

− Ez az a pont, ahol el kell kezdenünk gondolkozni, Miss Helier − magyarázta Sir Henry. − Miért ölte meg Mary Barton a társalkodónőjét? Erre a kérdésre várja tőlünk a választ dr. Lloyd.

− Ó, hát számtalan okból megölhette − mondta Miss Helier. − Például… ó, hát nem is tudom. A társalkodónője az idegeire ment, mondjuk. Vagy féltékeny volt rá, bár igaz, dr. Lloyd nem tett említést egyetlen férfiról sem, de azért ott a hajón… maguk is tudják, miket mesélnek az ilyen hajókról meg a tengeri utakról.

Miss Helier megállt, kicsit kifújta magát, és hallgatóságában immár nem sok kétség maradt afelől, hogy külcsín és belbecs dolgában Jane bájos fejecskéje nem éppen a klasszikus harmónia mintapéldája.

− Számos tippem lenne − szólalt meg Mrs. Bantry. − De azt hiszem, helyesebb, ha csak egyre szorítkozom. Nos, én azt hiszem, Miss Barton apja Amy Durrant édesapját minden vagyonából kiforgatta, és Amy elhatározta, hogy ezért bosszút áll. Ó, nem, ez így pont fordítva van. Nem is olyan egyszerű ez. De akkor vajon miért is ölné meg a gazdag úrhölgy az ő szegény társalkodónőjét? Megvan! Volt Miss Bartonnak egy öccse, aki fiatalkorában Amy Durrant iránt érzett reménytelen szerelme okán agyonlőtte magát. Miss Barton várja, hogy eljöjjön az ő ideje. Amy elszegényedik, és ekkor Miss B. felveszi maga mellé társalkodónőnek. Aztán elviszi a Kanári-szigetekre, és beteljesíti a bosszúját. Na, hogy hangzik?

− Csodálatos! − kiáltott fel Sir Henry. − Épp csak az a bökkenő, hogy fogalmunk sincs róla, volt-e Miss Bartonnak öccse.

− Kikövetkeztetjük − felelte Mrs. Bantry. − Ha nem lett volna öccse, nincs indíték. Tehát nyilván volt neki. Látja, Watsonkám?

− Ez mind nagyon szép, Dolly − vetette közbe a férje −, de ez csak találgatás.

− Hát persze hogy az − válaszolta Mrs. Bantry. − Ez minden, amit tehetünk − találgatunk. Nincs semmi kulcsunk a megoldáshoz. Te is próbálj meg tippelni valamire, drágám.

− Szavamra mondom, fogalmam sincs, mire gondolhatnék − kezdte az ezredes. − De azt hiszem, lehet azért abban valami, amit Miss Helier mondott, hogy egy férfin vesztek össze. Nézd csak, Dolly, szerintem valami lelkész lehetett. Mindketten hímeztek neki mondjuk egy palástot, ő meg először azét a Durrantét vette föl. Biztos lehetsz benne, valami ilyesmi történt. Emlékezz csak vissza, a végén is egy lelkészhez ment el. A nők tisztára elvesztik a fejüket, ha meglátnak egy jóképű papot. Úton-útfélen ilyen történetekbe botlik az ember.

− Azt hiszem, én egy kissé árnyaltabb megoldási javaslattal próbálok előhozakodni − mondta Sir Henry −, bár elismerem, ez is csak találgatás. Az a föltevésem, hogy Miss Barton szellemileg mindig is zavart volt. Sokkal gyakrabban előfordul az ilyesmi, semmint gondolnák. A mániája egyre jobban elhatalmasodott rajta, és küldetésének kezdte hinni, hogy a világot bizonyos emberektől megszabadítsa − vélhetőleg azoktól, akiket „rosszlány”-nak szokás nevezni. Miss Durrant múltjáról gyakorlatilag nem lehet tudni semmit. Tehát nagyon is valószínűsíthető, hogy igenis volt neki múltja − olyan. Ezt megtudja Miss Barton, és elhatározza, hogy végez vele. Később nyugtalanítani kezdi, hogy vajon jogosan cselekedett-e, és úrrá lesz rajta a lelkifurdalás. Ahogy bevégezte, az is azt mutatja, hogy nem volt épeszű. Kérem, Miss Marple, mondja, hogy maga is így gondolja!

− Sajnos nem tehetem, Sir Henry − felelte Miss Marple bocsánatkérő mosollyal. − Én úgy gondolom, hogy a mód, amiként bevégezte, éppenséggel azt mutatja, hogy nagyon is okos és találékony teremtéssel van dolgunk.

Jane Helier hirtelen sikkantott egyet.

− Ó, hogy én milyen buta vagyok! Tippelhetek még egyszer? Hát persze, csak erről lehet szó. Zsarolás! A társalkodónő zsarolta őt. Csak azt nem értem, miért volt olyan okos dolog tőle, hogy megölte magát, ahogy Miss Marple mondja. Halvány sejtelmem sincs, igazán.

− Ó, drága művésznő − mosolygott Sir Henry −, tudja, Miss Marple nemrég hallott St. Mary Meadben egy szakasztott olyan esetet, mint ez.

− Maga mindig kinevet engem, Sir Henry − szólt szemrehányóan Miss Marple. − De bevallom, engem ez az eset egy kicsit tényleg emlékeztet az öreg Mrs. Trout dolgára. Tudják, három halott öregasszony helyett is felvette az öregségi nyugdíjat, három különböző községben.

− Kétségkívül rendkívül bonyolult és fortélyos bűnesetről lehet szó − válaszolt Sir Henry −, csak épp az nem világos nekem, e súlyos bűnténynek mi köze a szóban forgó problémához.

− Persze hogy nem világos, magának − szúrt vissza Miss Marple. − De néhány család igazán nagy szegénységben él, és az öregségi nyugdíj nagy jótétemény a gyerekek számára. Tudom, nehéz ezt megérteni annak, aki nem itt él. Amit valójában mondani akartam, az az, hogy a terv azon állt vagy bukott, hogy egy öregasszony nem sokban különbözik bármely más öregasszonytól.

− Hogy hogy tetszik mondani? − kérdezte Sir Henry összezavarodva.

− Jaj, hogy mennyire rosszul magyarázok mindig. Azt akarom mondani, hogy amikor dr. Lloyd először említette a két hölgyet, nem tudta, melyik volt az egyik, melyik a másik, és nyilván senki más sem tudta a szállodában. Persze egy-két napon belül ez mindenki számára világossá vált volna, csak éppen közvetlenül a rá következő napon egyikük belefulladt a tengerbe, és ha az, aki életben maradt, azt mondta, ő Miss Barton, nem hiszem, hogy bárki fejében is megfordult volna, hogy esetleg ő mégiscsak a másik.

− Arra gondol, hogy… ó, már értem… − mondta Sir Henry eltűnődve.

− Ez az egyetlen ésszerű magyarázat. A drága Mrs. Bantry is ugyanígy kezdte az imént. Miért ölné meg a gazdag úrhölgy az ő szegény társalkodónőjét? Hát nem sokkal valószínűbb, hogy pont fordítva történt?

− Gondolja? − kérdezte Sir Henry. − Igazán megdöbbent.

− Az persze nyilvánvaló − folytatta Miss Marple −, hogy Miss Barton ruháit kellett viselnie, amelyek egy kicsit feszülhettek rajta, és ezért úgy tűnhetett, mintha egy kicsit meghízott volna. Ezért is kérdeztem rá erre. Egy férfi természetszerűleg azt gondolja ilyenkor, hogy a hölgy meghízott egy kicsit, nem pedig azt, hogy a ruhája összement − bár ez most így egy kissé pontatlan megfogalmazás.

− De ha Amy Durrant tényleg megölte Miss Bartont, mit nyert vele? − kérdezte Mrs. Bantry. − A végtelenségig nem csaphatott be mindenkit!

− Csak alig egy hónapig játszotta a szerepét − mutatott rá Miss Marple. − És nyilván ez idő alatt is állandóan úton volt, nehogy véletlenül összefusson valamelyik ismerősével. Ezért mondtam azt, hogy első látásra bizonyos korú hölgyek nem sokban különböznek egymástól. Nem hinném, hogy bárkinek feltűnt volna, nem a saját fényképe van az útlevelében − tudják, milyenek ezek az útlevelek. Aztán márciusban lement arra a cornwalli fürdőhelyre, és hogy magára vonja az emberek figyelmét, elkezdett úgy viselkedni, mint akinek elmentek otthonról, így aztán amikor a parton megtalálták a ruháit, és elolvasták a hátrahagyott levelét, senkiben még csak fel sem merült a kétely.

− Miszerint? − kérdezte Sir Henry.

− Miszerint nincs holttest − szögezte le Miss Marple határozottan. − Hát ez majd kiböki az ember szemét, nem? Csak persze a rengeteg elterelő hadművelet megtette a hatását − beleértve mindenféle színjátékot, önvádat, egyebet. Nincs holttest. Ez a lényeg.

− Úgy érted − hüledezett Mrs. Bantry −, úgy érted, hogy nem is volt lelkifurdalása? Hogy nem… hogy nem is ölte magát vízbe?

− Ugyan már! − felelte Miss Marple. − Már megint eszembe jut az öreg Mrs. Trout. Remekül tudott alakoskodni, de bennem emberére akadt. És a maguk önvádtól gyötrődő Miss Bartonján is átlátok, mint a szitán. Hogy vízbe ölje magát?! Elment inkább Ausztráliába, ha nem csalódom.

− Nem bizony, Miss Marple − mondta dr. Lloyd. − A legkevésbé sem. Megint jó kis meglepetésben volt részem. Igaz, az már Melbourne-ben történt. Azt hittem, ott esek hanyatt.

− Ez volt az a különös véletlen, amiről még az elején beszélt?

Dr. Lloyd bólintott.

− Nem mondhatnám, hogy Miss Bartonnak − vagy Miss Amy Durrantnek, ahogy jobban tetszik − nagy szerencséje volt velem. Egy darabig hajóorvosként dolgoztam, és ahogy Melbourne-ben kiszálltam és elindultam az utcán, az első ember, akibe belebotlottam, az a hölgy volt, akiről azt hittem, Cornwallban belefulladt a tengerbe. Rögtön tudta, hogy − legalábbis előttem − többé már nem játszhatja meg magát, és merész lépést tett − felfedte előttem a titkát. Mondhatom, igazán kétes jellemű hölgy, híján bizonyos alapvető erkölcsi normáknak. Nagy családban nőtt fel, kilencen voltak testvérek, ő volt köztük a legnagyobb. Borzalmas nyomorban éltek. Egyszer egy Angliában élő gazdag unokatestvérükhöz fordultak segítségért. Miss Barton azonban visszautasította kérésüket, ugyanis régebben csúnyán összeveszett az apjukkal. Szörnyen kellett a pénz, mert a három legkisebb gyermek beteg volt, és drága orvosi kezelésre lett volna szükségük. Úgy hiszem, Amy Barton ott és akkor határozta el a hidegvérű gyilkosságot. Áthajózott Angliába, az útiköltséget gyermekgondozásból teremtette elő. Sikerült Miss Bartonnál elhelyezkednie társalkodónőként, Amy Durrant néven. Kivett egy szobát, és kevéske bútorral berendezte, hogy azért valami személyiséghátteret mégiscsak teremtsen magának. A vízbe fojtási tervet az alkalom szülte. Számított rá, hogy előbb-utóbb adódik valamilyen lehetőség. Aztán eljátszotta a maga írta dráma utolsó jelenetét is, majd visszatért Ausztráliába, és amikor eljött az ideje, testvéreivel legközelebbi rokonként megörökölték Miss Barton pénzét.

− Nagyon merész és agyafúrt bűntény − mondta Sir Henry. − Csaknem maga a tökéletes bűntény. Ha Miss Barton lett volna az, aki meghal a Kanári-szigeteken, a gyanú Amy Durrantre terelődik, akinek a Barton családhoz fűződő kapcsolataira vélhetőleg egykettőre fény derül; de a személyiségcserével és, hogy nevezzük így, a kettős bűnténnyel elejét vette ennek a lehetőségnek. Igen, csaknem maga a tökéletes bűntény.

− Mi lett vele? − kérdezte Mrs. Bantry. − Tett ön valamilyen lépést az ügyben, dr. Lloyd?

− Elég lehetetlen helyzetbe kerültem, Mrs. Bantry. Ami a bizonyítékokat illeti, már jogi szempontból, még ma sem tudok szinte semmit felmutatni. Azonkívül voltak bizonyos arra mutató jelek, nekem mint orvosnak elég világosak, hogy bár a hölgy látszólag energikus és életerős, már csak rövid földi létet mért ki neki a sors. Hazakísértem, és láttam, hogy a testvérei − igazán elbűvölő család − rajongva szeretik legidősebb nővérüket, és meg sem fordul a fejükben, hogy esetleg valami súlyos bűnt követhetett el. Miért okozzak fájdalmat nekik, amikor egyébként sem tudok semmit sem bizonyítani? A hölgy vallomását én hallottam egyedül, senki más. Hagytam, hogy a többit a Természet végezze el. Miss Amy Barton hat hónapra rá meghalt. Gyakran eltűnődtem azon, vajon utolsó pillanatáig derűs maradt-e, s még a halálos ágyán is vállalta-e a bűnét.

− Biztosan nem − mondta Mrs. Bantry.

− Szerintem igen − szólt Miss Marple. − Mrs. Trout mindenesetre nem bánta meg.

Jane Helier megborzongott.

− Milyen szomorú − susogta. − Meg vagyok rendülve, komolyan. Azt mondjuk nem teljesen értem, hogy ki ölt meg kit, de mindegy. És hogy kerül ide ez a Mrs. Trout?

− Sehogy, drágám − világosította fel Miss Marple. − Csak egy falusi asszony volt, és nem is a legderekabb.

− Ó, szóval egy falusi asszony − mondta Jane. − De hát falun soha nem történik semmi, nem igaz? − Felsóhajtott. − Azt hiszem, ha falun élnék, tökéletesen elbutulnék.

KILENCEDIK FEJEZET

A NÉGY GYANÚSÍTOTT

A társalgás kellemesen folydogált a különféle felderítetlen és büntetlenül maradt esetekről. A beszélgetésből szép sorban mindenki kivette a részét: Bantry ezredes, aztán telt, szeretetre méltó hitvese, majd Jane Helier, dr. Lloyd és még a kedves öreg Miss Marple is. Az egyetlen ember, aki csak csendben szemlélődött, épp az volt, akitől a jelenlévők közül a leginkább elvárható lett volna, hogy érdemben hozzászól. Sir Henry Clithering, a Scotland Yard nyugalmazott rendőrfőnöke egyre csak a bajszát pödörgette − vagy inkább simítgatta −, és szótlanul üldögélt egy félmosollyal az arcán, mint akinek valami mulatságos dolog jutott az eszébe.

− Sir Henry! − szólította meg végül Mrs. Bantry. − Ha nem mond valamit, isten bizony sikoltozni kezdek! Mit gondol, sok bűn marad büntetlenül, vagy sem?

− Most ugye valami szalagcím jár az eszében, Mrs. Bantry, igaz? Mondjuk: A SCOTLAND YARD MÁR MEGINT TEHETETLEN. És a cikk egy halom megoldatlan rejtélyt tár az olvasó elé.

− Fölteszem, ez az egésznek csak igen kis százalékát teszi ki, nemde? − kérdezte dr. Lloyd.

− Igen, ez így van. A megoldott bűnügyek százai és a büntetésüket elnyert elkövetők körül ritkán csapnak nagy hírverést. De most nem is ez a kérdés, igaz-e. Amikor felderítetlen, illetve megoldatlan bűnügyekről beszélünk, akkor tudnunk kell, hogy ez két különböző dolog. Az első kategóriába tartozik minden olyan eset, amelyről a Scotland Yard még csak soha nem is hallott, amelyről az emberek még csak azt sem tudják, hogy egyáltalán elkövették őket.

− Azt azért nem hinném, hogy sok ilyen volna − vélekedett Mrs. Bantry.

− Úgy gondolja?

− Ugyan már, Sir Henry! Csak nem akarja azt mondani, hogy nem így van?

− Azt kell hinnem − szólt közbe Miss Marple elgondolkozva −, hogy kifejezetten sok ilyen bűntény van.

E kijelentését a bájos idős hölgy a maga békebeli derűjével a lehető legszelídebb hangon tette.

− Na de drága Miss Marple! − hökkent meg Bantry ezredes.

− Természetesen igen sok ember ostoba − folytatta Miss Marple. − Az ostoba embereket meg rajtakapják, mindegy, mit csinálnak. De meglehetős szép számmal vannak olyanok is, akik egyáltalán nem ostobák, és − hacsak nem rendelkeznek szigorú erkölcsi normákkal − félve gondolok arra, miket forgathatnak a fejükben.

− Igen − bólintott Sir Henry −, nagyon sok olyan ember van, aki bizony nem ostoba. Gondolják csak el, hányszor derül fény valamely bűntényre mindössze valami suta baklövés révén, és ilyenkor az embernek óhatatlanul az a kérdés jut eszébe: ha nincs ez az ügyetlenség, vajon valaha is kitudódik-e az eset?

− De hát ez nagyon súlyos dolog, Clithering − jegyezte meg Bantry ezredes. − Igazán, nagyon súlyos.

− Valóban?

− Ezt most miért kérdezi? Hát hogyne lenne az?! Persze hogy nagyon súlyos.

− Most azt mondja, a bűn büntetlen marad: de vajon tényleg így van-e? A törvényt olykor ki lehet játszani, igaz; ok és okozat azonban nem pusztán a törvényi kereteken belül érvényesül. A mondás, hogy a bűn elnyeri méltó büntetését, kétségkívül közhely, az én véleményem szerint azonban nagyon is igaz.

− Jó, talán… − tűnődött Bantry ezredes. − Ez ugyanakkor nem változtat annak a komolyságán… szóval, hogy… − Megállt, tanácstalanul körülnézett.

Sir Henry Clithering elmosolyodott.

− Száz közül kilencvenkilencen feltétlenül ugyanúgy gondolkodnak, ahogyan ön, ezredes − mondta. − De, tudja, valójában nem is a bűn a lényeg, hanem az ártatlanság. Ez az, amire nem szoktak gondolni az emberek.

− Ezt én nem értem − sopánkodott Jane Helier.

− Én igen − mondta Miss Marple. − Amikor Mrs. Trent észrevette, hogy hiányzik öt shilling a táskájából, természetesen a bejárónőre, Mrs. Arthurra gyanakodott mindenki. Trenték meg voltak róla győződve, hogy ő vette el a pénzt, lévén azonban jólelkű emberek, és tudván azt is, hogy az asszonynak nagy családja van, a férje meg iszik, természetesen nem nyúltak, hogy úgy mondjam, a végső eszközökhöz. De már más szemmel néztek rá, és nem hagyták, hogy akkor végezze el a munkáját, amikor ők nincsenek otthon, a helyzete tehát jelentősen megváltozott; lassacskán már a szomszédok is máshogy néztek rá. Aztán egyszer csak kiderült, hogy a nevelőnő volt. Mrs. Trent épp belépni készült a szobába, amikor meglátta a tükörből. Merő véletlenség volt, bár én magam jobb szeretem gondviselésnek nevezni. És azt hiszem, ez az, amire Sir Henry gondol. A legtöbb embert csak az érdekelné, ki vette el a pénzt, és végül kiderül, az, akire senki sem gondolt − pont, mint egy krimiben! De az az ember, akinek az eset ténylegesen élet-halál kérdése volt, szegény jó Mrs. Arthur volt, aki nem csinált az égvilágon semmit. Ilyesmire gondolt, ugye, Sir Henry?

− Igen, Miss Marple, pontosan. Ebben a példában a takarítónőnek szerencséje volt. Kiderült az ártatlansága. De néhány ember egész életén át az igaztalan gyanú árnyékában él, méltatlanul és megtörten.

− Most valami konkrét esetre gondol, igaz, Sir Henry? − kérdezte Mrs. Bantry nagy ravaszul.

− Ami igaz, igaz, Mrs. Bantry, méghozzá egy valóban különös esetre. Egy olyan ügyre, amelyben meggyőződésünk szerint gyilkosságot követtek el − ezt azonban feltehetően soha nem tudjuk bebizonyítani.

− Mérgezés, ugye? − suttogta Jane izgatottan. − Valami olyasmi, amit nem lehet kimutatni.

Dr. Lloyd idegesen mocorgott a székében, Sir Henry pedig megrázta a fejét.

− Nem, drága hölgyem. Nem a dél-amerikai indiánok mérgezett hegyű nyilairól van szó. Bárcsak valami efféle dolog lenne! Sokkal prózaibb esettel állunk szemben − valójában annyira prózaival, hogy bűnét reménytelennek tűnik rábizonyítanunk a valódi tettesre. Egy idős úr leesett a lépcsőn, és nyakát szegte − ennyi történt; egyike azon sajnálatos baleseteknek, amelyekkel nap mint nap találkozhatunk.

− Miért, hát igazából mi történt?

− Ki tudja? − Sir Henry megvonta a vállát. − Talán meglökték hátulról? Esetleg egy cérnaszálat vagy zsineget kifeszítettek keresztbe a lépcső tetején, és később gondosan levették? Soha nem fogjuk megtudni.

− Tehát azt gondolják… szóval, hogy nem baleset volt? De miért? − kérdezte a doktor.

− Ez bizony hosszú történet… de azért, igen, ebben egészen biztosak vagyunk. Amint mondtam, nincs esélyünk arra, hogy bárkire is rábizonyítsuk a tettet − szinte semmi sincs a kezünkben, ugyanakkor ott van az a másik szempont is, amiről pár perce beszéltem. Tudják, négy ember van, aki elkövethette a gyilkosságot. Egyikük kétségkívül bűnös − de a másik bárom ártatlan. És hacsak nem sikerül kiderítenünk az igazságot, ennek a három embernek a bűn árnyékában kell leélnie az életét.

− Azt hiszem − szólalt meg Mrs. Bantry −, jobb lesz, ha mégiscsak elmondja az egészet, elejétől kezdve.

− Végül is nem kell túlságosan hosszúra nyújtanom − mondta Sir Henry. − Az elejét mindenesetre rövidre tudom fogni. Egy Schwartze Hand, vagyis Fekete Kéz nevű német titkos társasággal kell kezdenem, amely nem sokkal a háború után alakult, és hasonlatos egy kissé a Camorrához vagy inkább ahhoz, amit az emberek többnyire a Camorráról gondolnak. Zsarolás és megfélemlítés, erre épült. Ténykedése rövid idő alatt döbbenetes méreteket öltött. Rengeteg embernek okoztak gyötrelmet és szenvedést. A hatóságok nem tudták felszámolni, mert a társaság titkait féltve őrizték, és csaknem lehetetlen volt bárkit is rávenni a besúgásra.

Angliában szinte alig lehetett hallani róluk, de Németországban, mondhatom, bénító hatásuk volt. A társaságot végül szétzilálták és felszámolták, köszönhetően elsősorban egy bizonyos dr. Rosen erőfeszítéseinek, aki egykor kiváló érdemeket szerzett a titkosszolgálati munkában. Csatlakozott a társasághoz, a legbenső körökbe is beépült, és, amint mondom, döntő érdemeket szerzett a társaság szétzúzásában.

Következésképpen azonban reflektorfénybe került, és az egyetlen bölcs lépésnek az mutatkozott, ha elhagyja Németországot − legalábbis egy időre. Angliába jött, de azt megelőzően a berlini rendőrségtől már kaptunk róla anyagokat. Személyes beszélgetést kért tőlem. Szenvtelen, rezignált ember benyomását keltette. Semmi kétsége nem volt afelől, mire számíthat.

− El fognak kapni, Sir Henry − mondta. − Ez egészen biztos. − Nagydarab, erős férfi volt, megnyerő arcú, nagyon mély hangú, és mindössze torokhangú kiejtése árulta el a nemzetiségét. − Ez nem kérdéses, lehet tudni előre. Nem számít, el vagyok készülve rá. Már akkor számoltam a kockázattal, amikor elvállaltam az ügyet. Elvégeztem, amit kitűztem magam elé. A szervezet soha többé nem lesz életképes. Sok tagja azonban még ma is szabadlábon van, és ők a bosszúállás azon módját fogják választani, amelyre még lehetőségük maradt − elveszik az életemet. Mindössze idő kérdése; de én azon vagyok, hogy ez az idő minél később jöjjön el. Tudja, nagyon érdekes anyagot gyűjtök és rendszerezek − életem munkájának az eredményét. fia lehetséges, ezt még szeretném befejezni.

Egyszerű szavakkal, mégis bizonyos magasztossággal beszélt. Csak csodálni tudtam. Azt feleltem neki, hogy minden óvintézkedést meg fogunk tenni, de egy kézmozdulattal leintett.

− Egy nap, előbb vagy utóbb, bizonyosan elkapnak − ismételte meg. − Ha eljön ez a nap, ne eméssze magát. Nincs kétségem afelől, hogy önök minden lehetőt megtesznek.

Aztán felvázolta a terveit, amelyek elég egyszerűek voltak. Egy kis vidéki házban kívánt megtelepedni, ahol nyugodt körülmények között élhet, és haladhat a munkájával. Végül egy somerseti falucskát választott ki − King’s Gnaton volt a neve −, amelytől hét mérföldre esett a legközelebbi vasútállomás, és meglehetősen érintetlen maradt a civilizációtól. Egy roppant elragadó kis házat vett meg, és némi igazítás meg átalakítás után igazán megelégedetten rendezte be az életét. Háztartásához négy ember tartozott: Greta, az unokahúga, aztán egy titkár, a harmadik egy idős német asszony, aki már csaknem negyven éve szolgálta őt hűségesen, és végül külső emberként egy mindenes kertész, aki King’s Gnaton-i lakos volt.

− A négy gyanúsított − mondta dr. Lloyd halkan.

− Pontosan. A négy gyanúsított. Sok egyebet nem tudok mondani. Öt hónapig békésen telt az élet King’s Gnatonban, majd hirtelen bekövetkezett a szerencsétlenség. Egy reggel dr. Rosen leesett a lépcsőn − ez úgy fél órával azelőtt történhetett, hogy holtan találtak rá. Abban az időben, amikor a baleset a vizsgálatok szerint történt, Gertrud a konyhában dolgozott, csukott ajtó mögött, és nem hallott semmit − ezt mondja ő. Fräulein Greta a kertben tartózkodott, virághagymákat duggatott − ezt mondja ő. A kertész, Dobbs, a kis palántázó melegházban épp a tízóraiját költötte el − ezt mondja ő; a titkár pedig − és itt sem mondhatok mást, mint hogy a saját állítása szerint − nem sokkal azelőtt egy kis sétára indult. Egyiküknek sincs alibije − egyikük sem tudja senki más alibijét igazolni. Egy dolog azonban bizonyos. Kívülről senki sem követhette el a tettet, mert King’s Gnaton olyan kicsi falu, hogy bárki idegen azonnal feltűnést keltett volna. A háznak mind az elülső, mind a hátsó bejáratát zárva tartották, mert az épülethez mindenkinek saját kulcsa volt. Láthatják hát, a kör erre a négy emberre szűkül le. És ugyanakkor látszólag mind a négyen gyanún felül állnak. Greta dr. Rosen bátyjának a gyermeke. Gertrud mögött negyvenévi hűséges szolgálat áll. Dobbs soha életében még csak ki se tette a lábát King’s Gnatonból. Charles Templeton, a titkár pedig…

− Igen? − szólt közbe Bantry ezredes. − Vele mi van? Nekem ő látszik gyanúsnak. Róla mit tud?

− Ő meg amiatt tűnik − legalábbis az adott helyen és időben − feddhetetlennek, amit éppenséggel én magam tudtam róla − felelte Sir Henry nyomatékkal. − Charles Templeton ugyanis, tudják, az én emberem volt.

− Ejha! − kiáltott fel Bantry ezredes, jócskán meghökkenve.

− Igen. Azt akartam, hogy valaki mindenképpen ott legyen a helyszínen, ugyanakkor pedig azt sem szerettem volna, hogy a faluban mindenféle szóbeszéd induljon el. Egyébként Rosennek csakugyan szüksége volt titkárra. Templetont bíztam meg a feladattal. Úriember, folyékonyan beszél németül, és mindent egybevéve igen rátermett fickó.

− De hát akkor mégis kit gyanúsít? − kérdezte Mrs. Bantry zavartan. − Bármelyikükről ilyesmit feltételezni… nem, ez igazán képtelenségnek tűnik.

− Igen, látszólag. De nézzük csak meg az érem másik oldalát is. Fräulein Greta dr. Rosen unokahúga volt, igazán bűbájos teremtés, de a háborúban sokszor megtanulhattuk, hogy testvér testvér ellen, apa a fia ellen, bárki bárki ellen fordulhat, és számos igazán döbbenetes dolgot éppen a legbájosabb és leggyöngédebb lánykák követtek el. Ugyanez a dolog Gertrudra is vonatkozik, és ki tudja, az ő esetében még miféle más tényezők is közrejátszhattak. Tán összeveszett Rosennal, és a rajta esett sérelmet a sok évtizedes hűséges szolgálat miatt még fájóbbnak érezhette. Az öregedő háztartási alkalmazottak olykor rendkívüli módon megkeserednek. És Dobbs? Mondhatjuk-e, hogy ő semmiképpen nem lehetett, csak azért, mert a családdal nem volt kapcsolata? A pénz nagy úr. Nem lehetetlen, hogy valamiképpen megkörnyékezték és megvásárolták.

Egy dolog bizonyosnak tűnik: valamiféle üzenetnek vagy parancsnak kellett jönnie, kívülről. Egyébként miért az öt hónapi bántatlanság? A társaság ügynökei nem ültek ölbe tett kézzel, ez biztosra vehető. Csak míg nem győződtek meg minden kétséget kizáróan Rosen árulásáról, altatták az ügyet. De amikor gyanújuk száz százalékig igazolódott, a házon belül várakozó kémüknek elküldték az üzenetet. És az üzenet így szólt: „Megölni!”

− Jaj, milyen mocskos dolog! − borzongott meg Jane Helier.

− De hogy jött az üzenet? Ezt szerettem volna kideríteni − csak így lett volna remény arra, hogy megoldjam a problémát. E négy ember egyikét valamiképpen megkörnyékezték, vagy valahogy kapcsolatot tartottak vele. Azt tudtam, hogy amint a parancs megérkezett, a legkisebb halogatás nélkül azonnal végre kellett hajtani − ez volt a Schwartze Hand jellegzetes módszere.

Hozzáfogtam a vizsgálathoz, mégpedig oly módon, ami feltehetőleg nevetségesen aprólékoskodónak tűnhet önöknek. Ki járt a házban aznap reggel? Senkit nem hagytam ki. Itt van a lista.

A zsebéből előhalászott egy borítékot, és kivett belőle egy papírlapot.

− A hentes, aki némi báránylapockát vitt nekik. lenyomoztuk, mindent rendben lévőnek találtunk.

A fűszeresseqéd, aki egy csomag kukoricalisztet, két font cukrot, egy font vajat és egy font kávét vitt a házba, őt is lenyomoztuk, semmi rendellenességet nem találtunk.

A postás, aki Fräulein Rosennak két prospektust, Gertrudnak egy helybéli levelet, dr. Rosennak három levelet − egyiken külföldi bélyeg −, Mr. Templetonnak pedig két levelet kézbesített, az egyiket szintén külföldi bélyeggel.

Sir Henry megállt, majd egy halom írást vett elő a borítékból.

− Gondolom, szeretnék saját szemükkel látni őket. Az érintettek személyesen adták át nekem a küldeményeket, illetve némelyiket a papírkosárból szedtük ki. Talán fölösleges is mondanom, szakértőink megvizsgálták valamennyit, nem találnak-e láthatatlan tintára vagy bármi egyébre utaló nyomokat. Ez ügyben semmi említésre méltóval nem szolgálhatok.

Mindenki Sir Henry köré gyűlt, a papírokat böngészték. Az egyik prospektus egy műkertésztől, a másik egy jeles londoni szőrmekereskedőtől érkezett. Dr. Rosen három levele közül kettő szintén katalógus volt, az egyikben virágmagvakat ajánlottak a környékről, a másikban írószereket egy londoni cég. A levél pedig így szólt:

Kedves Rosenom!

Most szabadultam Helmuth Spath gyógyintézetéből. Valamelyik nap összefutottam Albert Jacksonnal. Ő és Lester Perry épp most jöttek vissza Aszabiból. Őszintén szólva nem irigylem tőlük ezt az utat. Minél előbb szeretnék hírt hallani önről. Mint már mondtam: óvakodjon egy bizonyos embertől. Tudja, kire gondolok − sajnálom, hogy nem ért velem egyet. Ez a Levelecske mindazonáltal fontos lehet önnek.

Üdvözlettel

Georgine

− Mr. Templeton postája − folytatta Sir Henry − egyrészt ez a számla volt − a szabója küldte el neki, mint látják −, másrészt egy levél, amelyet egy németországi barátjától kapott. A sétája közben sajnos összetépte. Végül itt van ez a levél, Gertrudé.

Kedves Mrs. Swartz!

Reméjük, számíthatunk magára a péntek esti összejövetelünkön − a tiszteletes úr is aszt mondja ő is reméli. Mindenki ott lessz és nagyon örülne. A sonkarecept nagyon jó volt köszönöm szépen. Remélem levelem jó egésségben talájja és látyuk majd pénteken.

Szeretettel

Emma Greene

Ahogy olvasta a levelet, dr. Lloyd elmosolyodott; Mrs. Bantry is.

− Azt hiszem, ez utóbbi levéllel nem sokat kell törődnünk − jegyezte meg a doktor.

− Magam is így gondoltam − felelte Sir Henry −, de azért óvatosságból meggyőződtem róla, hogy ez a Mrs. Greene meg az az egyházközségi est ténylegesen létezik-e. Tudják, az ember soha nem lehet elég óvatos.

− A kedves Miss Marple is mindig ezt mondja − jegyezte meg dr. Lloyd mosolyogva. − Nagyon elmerült valamiben, Miss Marple; ha szabad kérdeznem, most épp min gondolkozott el?

− Tudom, butaság —fogott bele Miss Marple. − Mindössze azon töprengek, vajon a dr. Rosennak szóló levélben a Levelecske szót miért írták nagy L-lel.

Mrs. Bantry fölvette a levelet.

− Ez bizony tényleg így van írva. Jé!

− Igen, drágám − mondta Miss Marple. − Azt hittem, maguknak is feltűnik!

− Ebből a levélből határozott figyelmeztetést lehet kiolvasni − jelentette ki Bantry ezredes. − Ez volt a legelső dolog, amire felfigyeltem. Olyan dolgokat is észreveszek ám, amikre nem is gondolnának. Igen, határozott figyelmeztetést látok − csak hát kinek szól?

− Van itt azért még egy különös momentum − mondta Sir Henry. − Templeton elmondása szerint, amikor a reggelinél dr. Rosen kibontotta a levelet, odatolta neki, mondván, hogy fogalma sincs, ki ez a pasas.

− De hát nem is férfiról van szó − vetette közbe Jane Helier. − Az aláírás szerint egy bizonyos „Georgina” írta a levelet.

− Nehéz megmondani, férfi vagy nő − jegyezte meg dr. Lloyd. − Lehet esetleg Georgey is; de az igaz, hogy inkább Georginának néz ki. Úgy látom viszont, hogy az írás mindenképpen férfikéztől származik.

− Tudják, ez azért érdekes − tűnődött Bantry ezredes. − Csak úgy arrébb tolja a levelet, és úgy csinál, mintha nem tudná, ki írta. Közben nyilván valakinek az arcát akarta megfigyelni. De kiét − a lányét? vagy a férfiét?

− Vagy a szakácsnőét − tette hozzá Mrs. Bantry. − Miért ne lehetett volna ő is a szobában? Talán épp akkor hozta be a reggelit. De egy dolgot sehogy se értek… roppant furcsa…

Homlokát ráncolva a levél fölé hajolt. Miss Marple közelebb húzódott hozzá, majd a lap egy pontjára bökött. Pusmogni kezdtek.

− De a titkár miért tépte el a saját levelét? − kérdezte hirtelen Jane Helier. − Nekem úgy tűnik… Ó! Nem is tudom… nagyon különös. Vajon miért írogattak neki Németországból? Persze ha azt mondja, hogy ő minden gyanún felül áll…

− De Sir Henry nem mondott ilyet − hagyta abba hirtelen Miss Marple a titkos tanácskozást. − Ő négy gyanúsítottat említett. Ebből jól látszik, hogy Mr. Templeton is közéjük tartozik. Igazam van, Sir Henry, vagy nincs?

− Hogyne, Miss Marple. Egy dolgot mindenképpen megtanultam a saját káromon. Az ember soha nem mondhatja, hogy bárki is gyanún felül áll. Azt épp csak pár perce mondtam el, hogy hárman közülük miért lehetnek esetleg bűnösök, ha ez mégoly valószínűtlennek tetszik is. Charles Templetonnal szemben a bűntényt követően nem alkalmaztam ugyanazt az eljárást, mint a többiekkel szemben. De végül mégiscsak sort kerítettem rá, épp azon szabályt követve, amiről az előbb tettem említést. És kénytelen voltam rádöbbenni a következőkre: minden hadsereg, minden tengerészet, minden rendőrség soraiba beférkőzik egy bizonyos számú áruló, még ha ezt nem szívesen ismerjük is el. És Charles Templeton helyzetét is megvizsgáltam, részrehajlás nélkül.

Ugyanazon kérdéseket tettem fel magamnak, amelyeket Miss Helier kérdezett az imént. Hogy lehet az, hogy − egyes-egyedül a házban − pont ő nem képes előadni a levelet, amelyet kapott − ráadásul egy olyan levelet, amelyre német bélyeget tettek? És egyáltalán, miért írogatnak neki Németországból?

Ezzel az utóbbi kérdéssel nem gondoltam én semmi rosszra, és fel is tettem neki. Nagyon egyszerűen megválaszolta. Az édesanyja húga német férfihoz ment feleségül. A levelet egy német unokatestvérétől kapta, egy lánytól. Most tehát megtudtam valamit, amiről korábban sejtelmem sem volt − hogy Charles Templetonnak német rokonai vannak. Ezáltal ő is felkerült a gyanúsítottak listájára, mégpedig azonnal. Bizonyára megértenek − ez a fiú a saját emberem, mindig kedveltem és megbíztam benne; de az igazságérzet és a pártatlan méltányosság nevében el kell ismernem, hogy valójában ő vezeti a listát.

A lényeg azonban az, hogy nem tudom! Nem tudom… És minden valószínűség szerint soha nem is fogom megtudni. Nem az az elsődleges kérdés itt, hogy meg tudjuk-e büntetni a gyilkost. Ezerszer fontosabb dologról van szó. Egy tiszteletet érdemlő ember egész sorsa forog kockán… csak azért, mert gyanúba keveredett; és ugyanakkor e gyanút lehetetlen semmibe venni.

Miss Marple köhintett, és szelíden így szólt:

− Akkor, ha jól értem, Sir Henry, gyakorlatilag egyedül ez az ifjú Templeton az, akinek a sorsát ennyire a szívén viseli?

− Bizonyos értelemben igen. Elméletileg mind a négyükért aggódnom kellene, de valójában nem ez a helyzet. Nézzük például Dobbs helyzetét − az, hogy esetleg gyanakszom rá, nem fogja befolyásolni az életét. Hiszen egyetlen olyan ember sincs a faluban, akinek megfordult volna a fejében, hogy dr. Rosen halálát esetleg nem baleset okozta. Gertrudot kissé jobban érinti a dolog. Fräulein Rosen viselkedése például nyilván megváltozik az irányában. De vélhetőleg ennek nincs sok jelentősége az ő számára.

Ami Greta Rosent illeti − nos, ezzel elérkeztünk a legkritikusabb ponthoz. Nagyon csinos lány, Charles Templeton pedig igazán jóképű fiatalember, és vagy öt hónapon keresztül gyakorlatilag összezárva éltek. És ami elkerülhetetlen volt, az be is következett. Beleszerettek egymásba − még akkor is, ha kapcsolatuk nem jutott el odáig, hogy ezt szavakkal is egymás tudomására hozzák.

És akkor bekövetkezik a katasztrófa. Három hónapja történt; és a visszavonulásom után egy vagy két nappal Greta Rosen felkeresett. A házat már eladta, a nagybátyja ügyeit is elrendezte, és készült visszamenni Németországba. Bár tudta, hogy már nyugállományban vagyok, mégis eljött hozzám, mert szigorúan személyes ügyben akart találkozni velem. Egy darabig csak kerülgette a dolgot, de végül mégiscsak előhozakodott vele. Mi az én véleményem? Az a levél a német bélyeggel − egyre csak azon rágta magát −, amit Charles összetépett. Rendjén van ez? Ugye, nincs vele semmi gond. Természetesen hitte, amit a férfi mondott, ó, de mégis, ha tudhatná! Ha biztosan tudhatná!

Értik, ugye? ugyanaz az érzés: olyan jó lenne hinni, bízni − csak ne volna ott az a szörnyű lappangó kétely, amelyet az ember ugyan mindegyre elhesseget magától, mégse tud megszabadulni tőle. A legteljesebb őszinteséggel beszéltem hozzá, és kértem, ő is tegye ugyanezt. Megkérdeztem tőle, úgy érzi-e, hogy gyengéd szálak kezdtek szövődni köztük.

− Azt hiszem, igen − felelte. − Igen, biztosan tudom. Olyan boldogok voltunk. Olyan örömben telt minden napunk. Tudtuk, mindketten tudtuk. Nem siettünk el semmit, bőven volt időnk. Egy nap majd azt fogja mondani, hogy szeret, és akkor majd én is megmondom neki, hogy szeretem… Ó, de hát gondolhatja! És most hirtelen minden megváltozott. Mintha fal emelkedett volna kettőnk közé − erőltetetten viselkedünk, ha találkozunk, nem tudjuk, mit mondjunk egymásnak. Talán ugyanezt érzi ő is… Mindketten azt mondjuk magunknak: „Ó, ha biztos lehetnék benne!” Ezért, Sir Henry, könyörgök, mondja azt nekem: „Biztos lehet benne, bárki is ölte meg a nagybátyját, az nem Charles Templeton volt!” Kérem, mondja ezt nekem! Nagyon kérem! Az isten szerelmére, könyörgök önnek, mondja ezt nekem!

− És, a fene essen belé − bődült el Sir Heniy, és öklével hatalmasat csapott az asztalra −, nem tudtam, nem mondhattam ezt neki! Lassanként egyre messzebb kerülnek egymástól, ez a két szép fiatal − a gyanú gonosz kísértetként közéjük áll, és nem tudnak megszabadulni tőle.

Hátrahanyatlott a székében, arca fáradtnak és szürkének látszott. Fejét csüggedten ingatta.

− És itt már nem lehet tenni semmit, hacsak… − megint felült a székében, és arcán kissé hamiskás mosoly futott végig − hacsak Miss Marple nem tud segíteni nekünk. Ugye tud, Miss Marple? Az az érzésem, hogy az a levél talán mond valamit magának. Az, amelyikben arról az egyházközségi estről írnak. Nem juttat ez valamit vagy valakit az eszébe, amitől hirtelen minden tökéletesen világos lesz? Nem tudna tenni valamit ezért a két szerencsétlen fiatalért, akik csak boldogok szeretnének lenni?

Kérésében a hamiskás mosoly mögött komoly meggyőződés húzódott. Ennek a régimódi, törékeny kis vénkisasszonynak a szellemi képességeit immár rendkívül nagyra tartotta. Ahogy ránézett a szobán keresztül, szemében olyasmi csillant meg, amit alkalmasint reménynek nevezhetünk.

Miss Marple köhintett, és végigsimított a csipkéjén.

− Egy picit, igen, Annie Poultnyra emlékeztet − ismerte el. − A levél természetesen teljesen világos, nemcsak nekem, de Mrs. Bantrynak is. De nem az, amelyikre ön gondol, hanem a másik. Ha az embert az élete annyira Londonhoz köti, Sir Henry, és így nem is kertészkedik, akkor persze nem csoda, ha nem veszi észre.

− He? Micsodát nem vesz észre? − kérdezte Sir Henry.

Mrs. Bantry előrenyúlt, és elvett egy katalógust. Kinyitotta, és hangosan, élvezettel olvasta:

− Helmuth Spath. A legtisztább lila színű, csodásan szép virág, kivételesen hosszú és erős száron nevelve. Vágott virágként és kertdíszítésre egyaránt kiváló. Feltűnően szép újdonság.

− Albert Jackson. Gyönyörűen formált, erőteljes téglavörös színű, krizantém típusú virág.

− Lester Perry. Élénkpiros, igen dekoratív.

− Aszahi. Ragyogó narancsszínű, mutatós kerti növény, vágott virágként rendkívül tartós.

− Levelecske…

− Nagy L-lel, ne feledjük − mormolta Miss Marple.

− Levelecske. Rózsaszín és fehér árnyalatokban, nagyméretű, tökéletesen formált virág.

Mrs. Bantry lecsapta a katalógust, és roppant hevesen azt mondta:

− Dáliák!

− És a kezdőbetűikből ez a szó áll össze: HALÁL − magyarázta Miss Marple.

− De hát ez a levél magának dr. Rosennak jött − tiltakozott Sir Henry.

− Ez volt benne a ravaszság − mondta Miss Marple. − Ez meg a figyelmeztetés. Mit is kezdene dr. Rosen egy olyan levéllel, amely egy ismeretlen személytől jön, tele ismeretlen nevekkel? Természetes, hogy odatolja a titkárának.

− Akkor hát, ezek szerint…

− Ó, nem! − kiáltott fel Miss Marple. − Nem a titkár! Hát éppen ez teszi olyan tökéletesen világossá, hogy nem a titkár volt. Ha ez lenne a helyzet, soha nem hagyta volna, hogy megtalálják ezt a levelet. És ugyanezért soha nem tépte volna össze a levelét azzal a német bélyeggel. Komolyan mondom, az ártatlansága − már engedelmet kérek, hogy így fejezem ki magam − csak úgy süt.

− Akkor meg kicsoda…

− Nos, ez csaknem biztosra vehető − már amennyire valami is biztos lehet ezen a világon. Volt még ott valaki más is a reggelizőasztalnál, s ez a hölgy − az adott körülmények között teljesen érthető módon − elvette és elolvasta a levelet. Hát így állunk. Emlékszik, a hölgy ugyanezzel a postával kapott egy kertészeti katalógust…

− Greta Rosen − mondta Sir Henry eltűnődve. − De hát akkor a látogatása nálam…

− A férfiak soha nem látják át ezeket a dolgokat − jegyezte meg Miss Marple. − És sajnos gyakran gondolják azt is, hogy mi, korosabb hölgyek − hogy is mondjam, károgó varjak vagyunk, mert úgy látjuk a dolgokat, ahogy. De azért gondoljuk csak meg. A saját neméről az ember sajnos meglehetősen sokat tud. Biztos vagyok benne, hogy szakadék húzódott köztük. A fiatalember hirtelen megmagyarázhatatlan iszonyodást érzett. Ösztönösen gyanakodni kezdett, és ezt nem is tudta leplezni. És meg vagyok győződve róla, hogy a lány önnél tett látogatását a puszta rosszindulat vezette. Végül is ő elég nagy biztonságban érezhette magát; és nem restellte a fáradságot, hogy a gyanút kifejezetten erre a szegény Mr. Templetonra terelje. A látogatása után ön, Sir Henry, már közel sem volt olyan biztos ebben a derék fiúban.

− Biztosan emlékszem, semmi olyat nem mondott… − kezdte Sir Henry.

− A férfiak − ismételte meg Miss Marple csendesen − soha nem látják át ezeket a dolgokat.

− És az a lány… − Sir Henry dühösen kereste a szavakat. − Hidegvérű gyilkosságot követ el, aztán meg ép bőrrel megússza a dolgot!

− Ó, nem, Sir Henry − mondta Miss Marple. − Szó sincs róla. Ezt mind a ketten tudjuk. Emlékezzen csak vissza, mit mondott épp ön nem sokkal ezelőtt. Nem. Greta Rosen nem kerüli el a büntetést. Először is, fölöttébb kétes alakokkal lehet körülvéve − zsarolókkal, terroristákkal −, olyan társakkal, akiktől semmi jóra nem számíthat, és az élete bizonyára szánalmas véget fog érni. Ahogy ön mondja, a bűnösökre nem érdemes sok szót vesztegetni − az ártatlanokra kell figyelni. Hogy Mr. Templeton, aki, állítom, feleségül veszi majd azt a német unokatestvérét, összetépte a levelét, nos, igen, ez gyanús − csak éppen egész más értelemben, mint ahogy mi egész este használjuk. Mintha egy kicsit tartott volna attól, hogy ez a másik lány észreveszi, vagy elkéri, hogy megnézhesse. Igen, azt hiszem, valami kis románc bizonyára szövődött köztük. És aztán ott van Dobbs − bár, mint ahogy mondja, és magam is így gondolom, nem sokat számít neki a dolog. A tízóraiján kívül aligha érdekli valami. És aztán az a szegény öreg Gertrud − aki eszembe juttatta Annie Poultnyt. Szegény Annie Poultny. Ötvenévi hűséges szolgálat után azzal vádolták meg, hogy elsikkasztotta Miss Lamb végrendeletét, bár bizonyítani persze semmit sem tudtak. Majd megszakadt az a szegény hűséges szíve. És aztán, amikor már meghalt, az a papiros előkerült a teásdoboz titkos rekeszéből, ahová Miss Lamb maga dugta el, hogy biztos helyen legyen. De a drága jó Annie-n akkor ez már mit sem segített.

Aggódom is hát ezért a szegény német asszonyért. Ha az ember megöregszik, könnyen megkeseredik, öt sokkal jobban sajnálom, mint Mr. Templetont, aki még fiatal és jóképű, és nyilván a nők kedvence. Ugye, ír neki, Sir Henry? Nem kell sok, épp csak annyi, hogy az ártatlansága minden kétséget kizáróan igazolódott. A kedves öreg gazdáját megölték, ő pedig biztosan egyre csak szomorkodik, és úgy érzi, őt gyanúsítják… Ó, még rágondolni is rossz!

− Feltétlenül írok, Miss Marple − mondta Sir Henry. Elnézte ezt a kis idős hölgyet. − Tudja, azt hiszem, én már soha nem fogom igazán megismerni magát. Valahogy mindig másként nézi a dolgokat, mint ahogy számítom.

− Pedig nem hiszem, hogy bármi különlegessel tudnék szolgálni − felelte Miss Marple szerényen. − Szinte alig teszem ki a lábam St. Mary Meadből.

− És mégis, egy olyan esetet oldott meg most az imént is, amelyet nyugodtan nevezhetünk nemzetközi rejtélynek − folytatta Sir Henry. − Mert megoldotta, ebben biztos vagyok.

Miss Marple elpirult, aztán büszkélkedett egy kicsit.

− Ahhoz képest, ami az én időmben az átlag volt, igazán jó nevelést kaptam, azt hiszem. A nővéremmel volt egy német nevelőnőnk, egy Fräulein. Nagyon érzelmes teremtés volt. Megtanított minket a virágok nyelvére − manapság ezt már csak hírből ismerik, de igazán elbűvölő tanulnivaló volt. A sárga tulipán például reménytelen szerelmet jelent, az őszirózsa meg azt, hogy a féltékenységtől itt halok meg magácska lábainál. Azt a levelet Georgine néven írták alá, ami, úgy emlékszem, németül dáliát jelent, ez pedig az egész dolgot tökéletesen megvilágította. Bárcsak eszembe jutna, mi a dália jelentése, de fájdalom, sehogy se ugrik be! A memóriám, sajnos, már nem a régi.

− De, ugye, nem HALÁL?

− Nem, persze hogy nem. Ez azért szörnyű, nem? Hogy mennyi szomorúság van a világban!

− Bizony − sóhajtott Mrs. Bantry. − Milyen szerencse, ha az embernek vannak virágai és barátai.

− Hallották, ugye, minket csak a második helyre tett − jegyezte meg dr. Lloyd.

− Régebben egy férfi minden este lila orchideát küldött be nekem a színházba − szólalt meg Jane álmodozva.

− „Esedezem a kegyeiért”, ezt jelenti − vágta rá Miss Marple fürgén.

Sir Henry sajátságos kis köhintést hallatott, és elfordította a fejét.

Miss Marple hirtelen felkiáltott.

− Eszembe jutott! A dália árulást és megtévesztést jelent.

− Hát ez bámulatos − mondta Sir Henry. − Valami bámulatos!

És sóhajtott egyet.

TIZEDIK FEJEZET

KARÁCSONYI TRAGÉDIA

− Panasszal kívánok élni − jelentette be Sir Henry Clithering. Jóindulatú hunyorintással körültekintett az egybegyűlt társaságon. Bantry ezredes előrenyújtott lábbal üldögélt, és szemét morcosan a kandallópárkányra függesztette, mintha a kiváló alkalmatosság függelemsértő katona módjára henyén viselkedne valamely díszszemlén; derék felesége titkon egy nemrég érkezett virághagyma-katalógust böngészett, dr. Lloyd őszinte csodálattal Jane Heliert mustrálgatta, maga a gyönyörű ifjú színésznő pedig elmélyülten szemlélte rózsaszínre festett körmeit. Csak Miss Marple, az öregecske vénkisasszony ült nyársat nyelve, és kissé fakult ibolyakék szemével viszonozta Sir Henry hunyorítását.

− Panasszal? − kérdezte.

− Nagyon is súlyossal. Hatan vagyunk, ha nem csalódom, mindkét nem három-három képviselője ül körünkben, és igenis tiltakozom az eltiport férfinem nevében. Ma este eddig három történetet hallhattunk − a három férfi előadásában! Bátorkodom megjegyezni, miszerint úgy volna méltányos, hogy a hölgyek is illő részt vállaljanak estünk programjában.

− Ó! − kapta fel a fejét Mrs. Bantry méltatlankodva. − Igenis, hogy részt vállalunk! Mindvégig a lehető legnagyobb figyelemmel hallgattuk az urakat. A helyes női magatartást gyakoroltuk − nem kívántuk előtérbe tolni magunkat.

− Jaj, de jó kifogás! − morgolódott Sir Henry. − Engedelmével azonban nem tudom elfogadni. Amellett pedig az Ezeregyéjszaka kiváló ellenpéldával szolgál. Szóval, csak rajta, Seherezádém!

− Mármint hogy én? − kérdezte Mrs. Bantry. − Elképzelni sem tudom, miről mesélhetnék. Soha nem volt dolgom véres rejtelmekkel.

− Szó sincs arról, hogy feltétlenül vérben kellene gázolnunk − felelte Sir Henry. − Abban pedig egészen biztos vagyok, hogy legalább az egyiküknek van valami kedvenc rejtelmes esete. Halljuk akkor magát, Miss Marple − meséljen valamit mondjuk „A tanítóné titokzatos találkája” vagy „A bábaasszony baljós balesete” címmel. Ne ábrándítson ki St. Mary Meadből.

Miss Marple megrázta a fejét.

− Nem szolgálhatok semmi olyasmivel, ami érdekelné önt, Sir Henry. A magunk kis rejtelmei azért persze megvannak − ott volt például az a három deci savanyú rák, amelynek oly fölfoghatatlanul nyoma veszett; ez azonban nem érdekelné önöket, mert hiszen annyira jelentéktelen eset − mindazonáltal meglehetős fényt vet az emberi természetre.

− Maga megtanított engem arra, hogy rajongjak az emberi természetért − mondta Sir Henry ünnepélyesen.

− És kegyed, Miss Helier? − érdeklődött Bantry ezredes. − Kegyednek bizonyára számtalan érdekes élmény adódik az életében.

− Úgy ám − toldotta meg dr. Lloyd.

− Nekem? − kérdezett vissza Jane. − Úgy értsem, azt akarják, meséljek valamiről, ami velem esett meg?

− Vagy valamelyik barátjával − könnyítette a feladatot Sir Henry.

− Ó! − sóhajtott Jane bátortalanul. − Nem hiszem, hogy valaha is történt volna velem bármi − mármint ilyesféle dolog. Persze, nem mondom, néha akad pár szál virág meg egy-két különös üzenet − de hát ezek csak amolyan játékok. Tudják, milyenek a férfiak… Nem hiszem, tényleg… − és gondolataiba feledkezve elhallgatott.

− Már látom, nem marad más hátra, mint hogy meghallgassuk ama hőskölteményt a savanyú rákról − mondta Sir Henry. − No, hát akkor rajta, Miss Marple.

− Maga mindig olyan örömét leli abban, hogy csúfolódjon velem, Sir Henry. A rák persze csak szamárság. De most, hogy jobban belegondolok, tényleg eszembe jut egy eset − valójában nem is jó, hogy ennek nevezem, mert hiszen sokkal inkább tragédia volt, semmint egyszerű eset. Bizonyos szempontból eléggé belekeveredtem; azt azonban, amit tettem, mondhatom, soha nem bántam meg − nem, egy pillanatra sem. De nem St. Mary Meadben történt.

− Ez komolyan elkedvetlenít − kesergett Sir Henry. − De igyekszem erőt venni csüggedésemen. Tudtam, hogy számíthatunk magára.

Azzal kényelmesen elhelyezkedett, és várta a fejleményeket. Miss Marple enyhén elpirult.

− Remélem, rendesen el tudom mondani − kezdte aggodalmaskodva. − Félek, hajlamos vagyok a csapongásra. Az ember egyszer csak eltér a tárgytól, és észre sem veszi, hogy már másról beszél. Aztán az is olyan nehéz, hogy minden tény szép sorban a maga helyére kerüljön. Ígérjék meg, hogy elnézőek lesznek velem, ha rosszul mondom el. Olyan nagyon régen történt már.

Amint mondom, a históriához nincs köze St. Mary Meadnek, annál inkább a hidropátiának.

− Az az a vízi repülőgép, ugye? − kérdezte Jane kerekre nyílt szemmel.

− Te nem ismerheted az ilyesmit, drágám − mondta Mrs. Bantry, és elmagyarázta, hogy miről van szó. A férje még hozzátette a magáét.

− Ez a vízgyógyászat szörnyűséges dolog, egyszerűen rémes. Az ember kora reggel felkel, és issza azt az iszapízű vizet. Ráadásul egy csomó öregasszony üldögél körben, és mindenféle komisz pletykákon csámcsog. Jézusom, ha csak rágondolok…

− Ugyan már, Arthur − szólt közbe a felesége szelíden −, ne felejtsd el, milyen jót tett neked.

− Csak az a csomó sutyorgó vénasszony… − nyögdécselt Bantry ezredes.

− Ez, úgy gondolom, tényleg így van − mondta Miss Marple. − Én magam…

− Jaj, drága Miss Marple! − kiáltott fel rémülten az ezredes. − Ugye, nem gondolja, hogy én ezt magára érte…

Miss Marple egy fejmozdulattal belefojtotta a szót, arca kipirult.

− De hát ez csakugyan így van, Bantry ezredes. Mindazonáltal most inkább belekezdenék a történetbe. Csak előbb hadd szedjem össze egy kicsit a gondolataimat. Igen. Pletykálkodás, ahogy ön mondja, igen, hát abból tényleg van bőven. Az emberek nem szívelik az ilyesmit − főleg a fiatalok nem. Az unokaöcsém, aki író − igazán okos könyvei vannak, azt hiszem −, rendkívül csípős megjegyzésekkel illeti azt a jelenséget, hogy az emberekre bármiféle bizonyíték nélkül kígyót-békát kiáltanak, és hogy milyen gonosz dolog az ilyesmi, meg minden. Én viszont azt mondom, hogy ezek a fiatalok jobban tennék, ha előbb gondolkoznának egy kicsit. Egész egyszerűen figyelmen kívül hagyják a tényeket. A lényeg ugyanis nem más, mint hogy ez a csámcsogás, ahogy méltóztatott nevezni, nagyon és gyakran igaz! És azt hiszem, hogy ha − amint mondom − alaposabban megvizsgálnák a tényeket, azt találnák, hogy tíz esetből kilencszer igenis igaz! Ez az, ami ebben úgy bosszantja az embereket.

− Egy ihletett pillanat − vetette közbe Sir Henry.

− Nem, egyáltalán nem, a legkevésbé sem! Mindössze gyakorlat és tapasztalat kérdése az egész. Úgy mondják, hogy ha egy egyiptológusnak valaki megmutatja egy olyan kis fura galacsinhajtó bogárnak az ábrázolását, akkor a kinézetéből meg a tapintásából pontosan meg tudja állapítani, az időszámításunk előtti hányadik századból való, de azt is, ha csak hamisítvány. De az állítását nem tudja mindig észérvekkel igazolni. Egyszerűen csak tudja. Azzal telt az élete, hogy ilyen dolgokkal foglalkozott.

És ez az, amit éppenséggel én is mondani szeretnék (rosszul magyarázok, tudom). Azoknak, akiket az unokaöcsém „felesleges nőknek” nevez, rengeteg idejük van, és érdeklődésük általában az emberekre irányul. Ezért aztán, bizonyára önök is belátják, szép lassan szakértővé válnak, hogy úgy mondjam. A mai fiatalok ugyanakkor fesztelenül beszélnek olyan dolgokról, amelyekre az én fiatalkoromban még csak gondolni is alig mertünk, másrészt azonban lélekben borzasztó ártatlanok. Mindenkinek mindent elhisznek. És ha az ember megpróbálja figyelmeztetni őket, akár csak a legóvatosabb formában is, rögtön azt vágják a fejéhez, hogy begyepesedett vén szamár, és az agya olyan, mint a mosogató.

− De hát végül is − vetette közbe Sir Henry − mi a baj a mosogatóval?

− Na, hát ez az − csapott le mohón Miss Marple. − Az egyik legszükségesebb dolog minden háztartásban; az igaz persze, hogy nem különösebben romantikus. Itt most be kell vallanom, hogy mint mindenki másnak, nekem is vannak érzéseim, és olykor egy-egy meggondolatlan megjegyzéssel bizony nagyon durván megbántottak. Tudom, hogy a férfiakat nem érdeklik a háztartási ügyek, de most azért mégiscsak említést kell tennem egy régebbi cselédlányomról, Ethelről − igazán csinos kis teremtés, és minden dologban roppant szolgálatkész. De ahogy megláttam, rögtön tudtam, hogy ugyanaz a típus, mint Annie Webb vagy a szegény Mrs. Bruitt cselédlánya. Ha alkalom kínálkozott, az enyém és a tiéd között nem tudott különbséget tenni. Egy hónap után aztán ki is adtam az útját, de azért adtam vele írásos ajánlólevelet, hogy becsületes, rendes lány, négyszemközt viszont figyelmeztettem az öreg Mrs. Edwardsot, nehogy eszébe jusson felvenni; az unokaöcsém, Raymond meg iszonyú haragra gerjedt, és azt mondta, ő még ilyen gonoszságot életében nem látott − igen, ahogy mondom, gonoszságot. Ethel aztán Lady Ashtonhoz szegődött, akit nem éreztem kötelességemnek figyelmeztetni − és ugyan mi történt? Az alsóneműjéről az összes csipkét levágta, elvett két gyémánt melltűt, és az éjszaka kellős közepén elszökött, és azóta se hallotta hírét senki!

Miss Marple itt megállt, vett egy mély lélegzetet, aztán folytatta.

− Most azt fogják mondani, hogy ennek semmi köze sincs ahhoz, ami a kestoni gyógyfürdőben történt. Pedig bizonyos szempontból van. Megmagyarázza ugyanis, miért nem éreztem az első perctől kezdve, ahogy megláttam Sanderséket, a legkisebb kétséget sem afelől, hogy a férfi el akarja tenni a feleségét láb alól.

− Tessék?! − hajolt előre Sir Henry értetlenül. Miss Marple nyájas szelídséggel fordult felé.

− Azt mondom, Sir Henry, hogy egy pillanatig sem volt kétségem. Mr. Sanders erős, jó kiállású, pirospozsgás férfi volt, rendkívül szívélyes, és a társaság kedvence. És senki nem lehetett kedvesebb a feleségéhez, mint ő. De én tudtam! Ez az ember azt tervezte, hogy végez a feleségével.

− De kedves Miss Marple…

− Igen, tudom. Ezt mondaná az unokaöcsém, Raymond West is. Azt hajtogatná, hogy a legcsekélyebb bizonyítékom sincs. De én még jól emlékszem Walter Honesra, akié a Zöld Felső fogadó volt. Egy este, amikor hazafelé sétáltak, a felesége beleesett a folyóba − a biztosítási pénzt aztán meg a férfi szépen felvette. És van még egy-két más ember is, aki mind a mai napig szabadon jár-kel − egyikük éppenséggel nincs nagyon messze a mi köreinktől. Elment a feleségével Svájcba egy kis nyári szabadságra, a hegyekbe. Figyelmeztettem az asszonyt, hogy ne menjen − a szegény teremtés nem haragudott meg rám, ahogy tehette volna, csak egyszerűen kinevetett. Roppant mulatságosnak tűnt neki, hogy egy magamfajta fura öreg szerzet ilyeneket mondjon az ő drága Harryjéről. Aztán meg, bizony, bizony, történt egy kis baleset − és Harry most egy másik asszonnyal él együtt. De mit tehettem volna? Éreztem, de semmi bizonyítékom nem volt.

− De kedvesem! − kiáltott fel Mrs. Bantry. − Csak nem gondolod komolyan, hogy…

− Drágám, ezek mindennapos dolgok, igazán azok, hidd el. És különösen a férfiak esnek kísértésbe, lévén, hogy annyival erősebbek. Olyan könnyen megy az ilyesmi, ha balesetnek látszik. Tehát, amint mondom, rögtön tudtam, mi a helyzet Sandersékkel. Egy buszon történt. Alul tömve volt, és fel kellett mennem a tetőre. Amikor mindhárman felálltunk, hogy leszálljunk, Mr. Sanders elvesztette az egyensúlyát, és nekizuhant a feleségének, aki fejjel lefelé előreesett. A kalauz szerencsére nagyon erős ember volt, és elkapta a lépcsőn.

− De hát ez már csak baleset volt, nem?!

− Persze, baleset − semmi sem tűnhetett volna inkább véletlen balesetnek, mint éppen ez. De Mr. Sanders kereskedelmi hajókon dolgozott − ő mondta így nekem −, és meglehetősen furcsállnám, hogy egy ember, aki ilyen undok billegő tákolmányokon nem veszti el az egyensúlyát, elvágódjon egy busz tetején, főleg akkor, ha a hozzám hasonló öregasszony még csak meg se rezdül, ugyan már, ne mondjon nekem ilyet senki!

− Akárhogy is van, úgy vehetjük − mondta Sir Henry −, hogy ez szöget ütött a fejébe. Ott és akkor feltámadt magában a gyanú.

Az öreg hölgy bólintott.

− Meglehetősen biztos voltam a dolgomban, és egy másik eset, mikor nem sokkal ezután épp egy utcán mentünk át, csak még jobban megerősítette a gyanúmat. Kérdezem öntől, Sir Henry, mit tehettem volna? Itt van egy kedves, elégedett, boldog kicsi fiatalasszony, akinek a napjai meg vannak számlálva.

− Drága hölgyem, a lélegzetem is eláll.

− Ez azért van, mert − mint mostanában az emberek többsége − ön sem hajlandó szembenézni a tényekkel. Könnyebb azt gondolni, hogy ilyesmi nem történhet meg. Márpedig ez a dolog így állt, és én tudtam. Igazán nagyon szomorú, de az ember olyan nehéz helyzetben van ilyenkor. A rendőrségre például nem mehettem. És azt is jól láttam, semmi haszna se lenne, ha figyelmeztetném ezt a fiatalasszonyt. Rajongott a férjéért. Úgy döntöttem, hogy megpróbálom a lehető legtöbbet megtudni róluk. Az embernek rengeteg alkalma van erre, miközben a kandalló mellett varrogat. Mrs. Sanders (Gladys, ez volt a keresztneve) boldogan mesélt mindenről. Úgy vettem ki a szavaiból, hogy nem régóta házasok. Bizonyos idő múltán a férje révén csinos kis vagyonkára számíthattak, de egyelőre még nagyon szűkösen éltek. Valójában az asszony kicsiny jövedelméből tartották fenn magukat. Gyakran hallani ilyesmiről. Gladys nagyon fájlalta, hogy nem nyúlhat a tőkéjéhez. Úgy látszik, valahol valakinek helyén volt az esze. De a pénzt arra hagyhatja, akire akarja − ezt menet közben kiderítettem. És a férjével közvetlenül az esküvő után egymás javára végrendeletet készítettek. Roppant megindító. Persze, majd ha Jack ügyei rendbe jönnek − ezt ismételgették minden áldott nap, közben meg egyre csak szűkölködtek, mindössze egyetlen szobácskában húzták meg magukat a legfelső emeleten, a cselédek közt, ahol bizony nagyon veszélyes, ha tűz törne ki, bár történetesen közvetlenül épp az ablakuk előtt vezetett fel a tűzlépcső. Óvatosan megkérdeztem, van-e balkon − veszélyes dolgok ezek a balkonok. Egyetlen lökés − hisz tudják!

Megígértettem vele, hogy nem megy ki a balkonra; azt mondtam, rossz álmot láttam. Ez hatott rá − az ember olykor sok mindent elérhet egy kis babonasággal. Szőke hajú, meglehetősen beteges arcszínű asszonyka volt, haja rendezetlen kontyba kötve a tarkóján. Láttam, hogy roppant hiszékeny. Elmesélte a férjének, amit mondtam, és észrevettem, hogy Mr. Sanders egyszer-kétszer igen furcsán néz rám. Ő nem volt hiszékeny; és tudta, hogy azon a buszon én is ott voltam.

Nagyon aggódtam − igazán, szörnyen aggódtam −, mert sehogy se tudtam kiokoskodni, miként is szedhetném rá ezt a fiatalembert. Azt, hogy a gyógyfürdőben történjék valami, úgy gondoltam, meg tudom akadályozni − csak néhány jól időzített megjegyzést kell elejtenem, hogy lássa, gyanakszom. De ez csak arra elég, hogy a terve végrehajtását későbbre halassza. Kénytelen voltam rájönni, csak akkor van esélyem, ha merész lépésre szánom el magam − valahogy csapdát kell állítanom neki. Ha valahogy úgy tudnám terelgetni, hogy az én választásom szerinti módon próbálja megölni a feleségét − igen, akkor biztosan lelepleződne, és a felesége is kénytelen lenne szembenézni az igazsággal, okozzon ez bármilyen súlyos megrázkódtatást is neki.

− Komolyan mondom, eláll a lélegzetem − szólalt meg dr. Lloyd. − Milyen tervet tudott kieszelni?

− Valamit csak kitaláltam volna, biztos lehet benne − felelte Miss Marple. − De az az ember túljárt az eszemen. Azonnal lépett. Nyilván számított rá, hogy gyanút fogok, és még azelőtt lecsapott, hogy biztos lehettem volna a dolgomban. Tudta, hogy balesetre gyanakodnék. Így hát úgy rendezte, hogy gyilkosság legyen.

A társaság tagjai lélegzet-visszafojtva figyeltek. Miss Marple bólintott, ajka keserűen megfeszült egy pillanatra.

− Azt hiszem, ezt egy kicsit elkapkodtam. Meg kell próbálnom pontosan elmondani, mi is történt. Ez a tragédia mindig felzaklat − folyton úgy érzem, valahogy meg kellett volna akadályoznom.

A gondviselés azonban bölcsen másként rendelkezett. Én mindenesetre amit tudtam, megtettem.

Valami olyasféle érzés volt a levegőben, amelyet nem tudok másnak, mint sajátosan hátborzongatónak nevezni. Úgy tetszett, mindannyiunkra különös nyomás nehezedik − a nyomasztó szerencsétlenség érzete. Először is ott volt George, a portás. Légcsőhurut, tüdőgyulladás, és a negyedik napot már nem élte túl. Nagyon szomorú eset. Mindenkit letaglózott a hír. Ráadásul karácsony előtt négy nappal. És aztán Marynek, az egyik szobalánynak − olyan kedves lány volt —elfertőződött az ujja. Huszonnégy órán belül elvitte.

A társalgóban üldögéltünk Miss Trollope-pal és az öreg Mrs. Carpenterrel; ez a Mrs. Carpenter amolyan károgó vén varjú volt − ha valami tragédiát látott, rögtön felvidult.

− Jól jegyezzék meg, amit mondok − szónokolta. − Ezzel még nincs vége. Ismerik a mondást, ugye? Három az igazság. Mindig igazolódik. Valaki itt még meg fog halni. Egy szemernyi kételyem sincs. És már nem is kell sokáig várnunk. Három az igazság.

Miközben sűrű bólogatás meg kötőtűcsattogás közepette utolsó vészjósló szavait kerepelte, csak úgy véletlenül felnéztem, és észrevettem, hogy Mr. Sanders ott áll a bejárati ajtónál. Nem számított rá, hogy észreveszem, és épp csak egy pillanatra az igazi arcát mutatta. A napnál világosabb volt. Míg élek, hiszem, hogy annak a káráló Mrs. Carpenternek a szavai döntötték el a felesége sorsát. Látni való volt, hogy jár az agya.

Odajött hozzánk, az ismerős nyájas mosolyával.

− Segíthetek a hölgyeknek a karácsonyi bevásárlásban? − kérdezte. − Megyek be Kestonba, mindjárt indulok.

Vagy egy-két percig ott kedélyeskedett velünk, aztán elment. Amint mondom, komolyan aggódtam, és azonnal ezt kérdeztem:

− Hol van Mrs. Sanders? Tudja valaki?

Miss Trollope azt felelte, valami barátaihoz ment, Mortimerékhez, hogy bridzseljenek egyet − ez egy időre megnyugtatott. De azért változatlanul kétségek gyötörtek, és fogalmam sem volt, mit tehetnék. Úgy fél óra múlva felmentem a szobámba. A lépcsőn szembetalálkoztam dr. Colesszal, az orvosommal, és mivel történetesen amúgy is beszélni szerettem volna vele a reumám miatt, azonmód behívtam a szobámba. Akkor mesélte el nekem (bizalmas információként, ahogy mondta), hogy a szegény Mary meghalt. Az igazgató nem akarja, hogy híre terjedjen a dolognak, így aztán volnék szíves nem továbbadni. Azt persze nem mondtam meg neki, hogy másról sem beszélgettünk az elmúlt egy órában, mint éppen erről − mióta csak a szegény teremtés kilehelte a lelkét. Az ilyesmi mindig azonnal kitudódik − ezt dr. Colesnak a maga meglehetős tapasztalatával tudnia kellett volna: de a doktor roppant gyanútlan ember volt, mindig azt hitte, amit éppen hinni akart, és alig egy perc múlva pont ezért riadtam meg annyira. Miközben ugyanis kilépett a szobából, megemlítette, hogy Sanders megkérte, legyen szíves megvizsgálni a feleségét. Az utóbbi időben kissé gyengélkedik, rossz a gyomra meg ilyesmi.

Ezzel szemben ugyanezen a napon Gladys Sanders azt mondta nekem, hogy az emésztése pompás, és ennek nagyon örül.

Értik, ugye? A gyanúm egy pillanat alatt százszorosan felerősödött. Sanders máris készül valamire − de mire? Dr. Coles kiment, még mielőtt eldönthettem volna, tegyek-e neki említést a dologról − bár őszintén szólva nem nagyon tudtam volna, mit is mondhatnék. Ahogy kiléptem a szobámból, ő maga − mármint Sanders − jött lefelé a lépcsőn a felső emeletről. Sétához volt öltözve, és még egyszer megkérdezte tőlem, hozzon-e nekem valamit a városból. Minden erőmet össze kellett szednem, hogy megőrizzem a hidegvéremet. Egyenesen a társalgóba mentem, és teát rendeltem. Emlékszem, pontosan fél hat volt.

Szeretném, ha nagyon világosan el tudnám mondani, mi történt ezután. Még mindig a társalgóban voltam, amikor háromnegyed hétkor Mr. Sanders visszaérkezett. Két úrral volt együtt, jókedvűen társalogtak. Mr. Sanders otthagyta a barátait, és odajött az asztalunkhoz, ahol Miss Trollope-pal ültünk ketten. Azzal állt elő, hogy a feleségének szánt karácsonyi ajándék ügyében szeretne tanácsot kérni tőlünk. Egy retikülről volt szó.

− Tudják, hogy van ez, hölgyeim − mondta. − Én már csak egy faragatlan tengeri medve vagyok. Mit tudhatnék én az efféle dolgokról? Hármat küldtek, hogy válasszam ki közülük a megfelelőt, de ahhoz, hogy ezt eldönthessem, szakértő szemre volna szükségem.

Természetesen azt válaszoltuk, hogy örömmel segítünk, mire megkért minket, ugyan legyünk már szívesek felmenni a szobájukba, mert a felesége bármelyik percben megérkezhet, és ha lehozná a retikülöket, még összefut vele a lépcsőn. így hát felmentünk vele. Azt, ami ezután történt, soha nem fogom elfelejteni − még most is minden hajam szála az égnek áll.

Mr. Sanders kinyitotta a szobájuk ajtaját, és felkapcsolta a villanyt. Nem tudom, melyikünk látta meg elsőnek…

Mrs. Sanders a földön feküdt, arcra borulva − holtan.

Legelébb én értem oda hozzá. Letérdeltem, és megfogtam a csuklóját, hogy megnézzem a pulzusát, de nem volt értelme, a karja már hideg és merev volt. Közvetlenül a feje mellett egy homokkal tömött harisnyát láttam − a fegyvert, amellyel leütötték. Az az ostoba Miss Trollope csak ott állt az ajtóban, fogta a fejét, és szünet nélkül jajveszékelt. Sanders elordította magát: − A feleségem! A feleségem! − és odarohant hozzá. Megakadályoztam, hogy megérintse az asszonyt. Tudják, rögtön biztos voltam benne, hogy ő tette, és nem akartam, hogy valamit esetleg elvegyen vagy elrejtsen.

− Semmihez nem szabad hozzányúlni! − mondtam. − Szedje össze magát, Mr. Sanders. Miss Trollope, kérem, menjen le, és hívja ide az igazgatót.

Én magam nem mozdultam, továbbra is ott térdeltem a holttest mellett. Nem hagyhattam, hogy Sanders egyedül maradjon vele. Azt ugyanakkor kénytelen voltam elismerni, hogy ha ez az ember színészkedik, akkor azt bámulatosan csinálja. Kábának és zavartnak tűnt, mint aki a rémülettől megtébolyodott.

Az igazgató pillanatokon belül ott volt. Gyorsan végignézett a szobán, aztán mindannyiunkat kiküldött, bezárta az ajtót, a kulcsot pedig magához vette. Azután lement, hogy telefonáljon a rendőrségre. Egy örökkévalóságnak tűnt, míg megérkeztek (később tudtuk csak meg, hogy rossz volt a vonal). Az igazgatónak el kellett valakit küldenie a rendőrségre, a gyógyszálló meg ráadásul egészen kint van a városból, a tenyér szélén. Mrs. Carpenter kis híján az idegeinkre ment. Végtelenül boldoggá tette, hogy a „Három az igazság” jóslata ilyen hamar beteljesedett. Sanders, úgy mesélték, közben kiment a házból, fejét a kezébe temetve jajgatott, és fájdalmát minden lehetséges módon közhírré tette.

A rendőrség végre mégiscsak megérkezett. Felmentek az emeletre az igazgatóval és Mr. Sandersszel. Később értem küldtek. Felmentem. A felügyelő az asztalnál ült, írt valamit. Eszes embernek látszott, rögtön megkedveltem.

− Miss Jane Marple? − kérdezte.

− Igen.

− Úgy értesültem, hogy ön jelen volt, amikor a holttestet megtalálták.

Azt feleltem, hogy ez így igaz, és részletesen elmondtam, mi történt. Azt hiszem, a szegény ember jócskán megkönnyebbült, hogy végre olyan valakire akadt, aki értelmesen meg tudta válaszolni a kérdéseit − korábban Sandersszel és Miss Trollope-pal beszélgetett el, ez a hisztérika meg nyilván teljesen magánkívül volt. Hát persze, az ostoba liba! Drága édesanyám megtanított rá, nem is felejtem el soha, hogy egy úrihölgy, ha társaságban van, legyen mindig képes uralkodni magán, még ha egyébként odahaza összeomlik is.

− Aranyigazság − vetette közbe Sir Henry nagy nyomatékkal.

Amikor befejeztem, a felügyelő azt mondta:

− Köszönöm, Marple kisasszony. Most sajnos arra kell kérnem önt, nézze meg még egyszer a holttestet. Pontosan ugyanabban a helyzetben van, mint amikor ön belépett a szobába? Nem vesz észre esetleg valamilyen változást?

Elmagyaráztam, hogy nem engedtem Mr. Sandersnek, hogy bármit is elmozdítson, mire a felügyelő helyeslően biccentett.

− Nagyon feldúltnak látszik Sanders úr− jegyezte meg.

− Annak tűnik… igen − feleltem.

Nem hiszem, hogy különösebben hangsúlyoztam volna a „tűnik” szót, a felügyelő mégis mintha felfigyelt volna rá.

− Tehát biztosra vehető, hogy a holttest pontosan abban a helyzetben van, mint korábban volt? − kérdezte.

− A kalapot kivéve igen − válaszoltam.

A felügyelő hirtelen felkapta a fejét.

− Már hogy érti, hogy a kalapot kivéve?

Elmagyaráztam neki, hogy a kalap akkor szegény Gladys fején volt, míg most ott hever mellette. Természetesen azt hittem, hogy a rendőrök mozdították el. A felügyelő azonban ezt határozottan cáfolta. Mind ez ideig semmit nem mozdítottak el, semmihez nem nyúltak hozzá. Megállt a holttest fölött, zavart töprengéssel nézett le rá. Szegény Gladys utcai ruhában volt − sötétvörös tweed nagykabát volt rajta, szürke prémgallérral. A kalap, ez az olcsó kis piros nemezkalap, a feje mellett volt.

A felügyelő néhány percig szótlanul álldogált, komoran tűnődött magában. Aztán felötlött benne valami.

− Nem tud esetleg visszaemlékezni, Marple kisasszony, volt-e az elhunyt fülében fülbevaló, vagy szokott-e rendszeresen ilyesmit hordani?

Szerencsére elmondhatom magamról, hogy mindent alaposan megfigyelek. Eszembe jutott, hogy igen, a kalap karimája alól gyöngy fénye csillant elő, bár akkor ennek nem szenteltem különösebb figyelmet. Az első kérdését tehát ilyen értelemben tudtam megválaszolni.

− Akkor ez megoldja a kérdést. A hölgy ékszeres dobozkáját ugyanis felforgatták − nem mintha bármi komoly értéke lett volna, ahogy hallom −, és az ujjairól levették a gyűrűit. A gyilkos bizonyára megfeledkezett a fülbevalóról, és miután a bűntényt felfedezték, visszajött érte. Micsoda egy hidegvérű alak! Vagy esetleg… − körülnézett, és azt mondta lassan: − …elrejtőzött itt a szobában, és mindvégig itt volt.

Most azonban ellentmondtam neki. Én magam, magyaráztam, még az ágy alá is benéztem. Az igazgató pedig kinyitotta a szekrényeket. Elbújni sehol másutt nem lehet. Az igaz ugyan, hogy a középen lévő kalaptartó szekrény zárva volt, de mivel az nem igazán mély, és be is van polcozva, kizárt dolog, hogy ott valaki el tudjon rejtőzni.

A felügyelő figyelmesen végighallgatott, majd elgondolkozva bólintott egyet.

− Ha ön mondja, akkor ez így is van, Marple kisasszony − mondta. − Ez esetben viszont a gyilkos, mint az imént említettem, visszajött. Elképesztően nyugodt egy pasas.

− De az igazgató bezárta az ajtót, és magával vitte a kulcsot!

− Ez nem jelent semmit. A balkon meg a tűzlépcső − így mászott be a tolvaj. Még az is lehet, hogy amikor maguk feljöttek, éppenséggel munka közben zavarták meg. A pasas ekkor nyilván kicsusszant az ablakon, és amikor mindenki elment, visszajött és folytatta, ahol abbahagyta.

− Biztos benne − kérdeztem −, hogy valóban volt tolvaj?

Erre szárazon csak annyit felelt:

− Miért, hát nem úgy néz ki?

A hangjában azonban volt valami, ami megnyugtatott. Azt éreztem, hogy a gyászoló özvegy szerepe szerinte sem áll túlságosan jól Mr. Sandersnek.

Most egész őszintén be kell vallanom valamit. Hatalmába kerített az, amit a franciák rögeszmének, idée fixe-nek neveznek. Tudtam, hogy ez az ember, Sanders, azon van, hogy a felesége meghaljon. Amire nem számítottam, az ez a különös és fantasztikus egybeesés volt. Abban biztos voltam, hogy Mr. Sanderst helyesen ítélem meg, és az elgondolásom igaz. Ez a férfi csibész gazember. De míg fájdalmát egy pillanatra sem tartottam másnak, mint álszent képmutatásnak, arra is jól emlékszem, hogy a megdöbbenést és a zavarodottságot ragyogóan játszotta meg. Ez valahogy olyan természetesnek tűnt − ha értik, mire gondolok. Kénytelen vagyok elismerni, hogy a felügyelővel való beszélgetésemet követően különös kétely ébredt bennem. Mert el sem tudtam képzelni, hogy ha ezt a szörnyűséget tényleg Sanders követte el, miért lopódzott volna vissza a tűzlépcsőn, csak azért, hogy magához vegye a fülbevalót is. Rendkívül ésszerűtlen lett volna, márpedig Sanders nagyon is ésszerűen gondolkodott − épp ezért tartottam mindig olyan veszélyesnek.

Miss Marple szétnézett hallgatóságán.

− Ugye értik, hogy mire akarok kilyukadni? Nagyon gyakran épp az következik be, amire az ember a legkevésbé sem számít. Olyan biztos voltam a dolgomban, és nyilván ez az, ami ennyire elvakított. Amikor kiderült, hogy voltaképpen mi is a helyzet, nagyon megdöbbentem. Mert minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy Mr. Sandersnek egyszerűen nem állt módjában elkövetni a gyilkosságot…

Mrs. Bantry meglepett sóhajt hallatott. Miss Marple odafordult.

− Tudom, kedvesem, hogy nem erre számítottál, amikor belefogtam a történetbe. Én sem ezt vártam. De a tények tények, és ha beigazolódik, hogy az ember tévedett, a kudarcot szerényen el kell tudni viselni, és más módon kell próbálkozni újra. Ez a Mr. Sanders, tudtam, lélekben gyilkos − és ebben a szilárd hitemben soha semmi nem ingathatott meg.

És most, fölteszem, maguk a tulajdonképpeni tényeket is szeretnék hallani. Mrs. Sanders, mint tudják, a barátaival, Mortimerékkel töltötte a délutánt, bridzseltek. Negyed hét körül jött el tőlük. A barátai házától a szállóig úgy negyedórába telik az út − ha valaki siet, ennél is kevesebbe. Ezek szerint fél hét tájt érkezhetett vissza. Senki sem látta bejönni, így bizonyára az oldalsó bejáratot használta, és felsietett a szobájukba. Ott átöltözött (őzbőrszín kabátja és szoknyája, melyet a bridzspartihoz vett fel, ott lógott beakasztva a szekrényben), és nyilvánvalóan elmenni készült, amikor lesújtottak rá. Nagyon is valószínű, hogy nem láthatta, ki a gyilkosa. Egy ilyen kis homokzsák, úgy mondják, nagyon hatásos eszköz. A támadó, úgy tűnik, elrejtőzött a szobában, vélhetően az egyik nagy beépített szekrényben − abban, amelyet az asszony nem nyitott ki.

Most pedig arról, Mr. Sanders merre járt. Mint mondtam, úgy fél hat körül elment − vagy talán egy kicsit később. Néhány boltba benézett, vásárolt ezt-azt, aztán hat óra tájban bement a nagyszállóba, ahol összefutott két barátjával − azokkal, akikkel később átjött a fürdőbe. Biliárdoztak, közben meg, gondolom, jó adag whiskyt elkortyoltak. Ez a két férfi (Hitchcock és Spender volt a nevük) hat órától kezdve gyakorlatilag mindvégig vele volt. Hármasban átjöttek a fürdőbe, és Sanders csak akkor vált el tőlük, amikor odajött hozzánk a társalgóban, ahol Miss Trollope-pal ültünk. Ahogy korábban már mondtam, ez úgy háromnegyed hét körül volt − amikor is a felesége már bizonyosan nem élt.

Azt is el kell mondanom, hogy ezzel a két cimborájával váltottam néhány szót. Mit mondjak, nem voltam odáig tőlük. Faragatlan, modortalan emberek voltak − abban az egy dologban viszont teljesen biztos lehettem, hogy amikor azt mondták, Sanders mindvégig a társaságukban volt, kétségkívül igazat beszéltek.

Mindössze egyetlen további apróság merült fel. Megtudtam, hogy bridzselés közben Mrs. Sanderst telefonhoz hívták. Egy bizonyos Mr. Littleworth akart beszélni vele. A fiatalasszony izgatottnak látszott, egyszersmind örült is valaminek − és váratlanul néhány rossz lapot dobott. Aztán hamarabb el is ment, mint várták.

Megkérdezték Mr. Sanderstől, volt-e tudomása arról, hogy egy Littleworth nevű úr esetleg a felesége baráti köréhez tartozott, de a férfi kijelentette, hogy ezt a nevet most hallja életében először. Ez, úgy gondolom, a felesége viselkedésére is magyarázatot adhatott − úgy látszott ugyanis, hogy ezt a nevet ő sem ismerte korábban. Ennek ellenére a telefonálásból kipirultan és mosolyogva tért vissza a kártyaasztalhoz − úgy látszik hát, hogy bárkivel is beszélt, az illető nem a valódi nevét adta meg, és ez bizonyos mértékig már önmagában is gyanús, nem igaz?

Akárhogy is van, számos megoldandó kérdésre kellett választ találni. Először is: járt-e betörő a szobában (ez eléggé valószínűtlen), vagy Mrs. Sanders arra készült, hogy ismét elhagyja a házat, és találkozzon valakivel? Az a valaki vajon a tűzlépcsőn jött fel a szobába? Veszekedés is volt? Vagy alattomos módon hátba támadták az asszonyt?

Miss Marple megállt.

− És? − nézett rá Sir Henry. − Mi a válasz?

− Örülnék, ha megpróbálnák kitalálni.

− A találgatás nem az erősségem − mondta Mrs. Bantry. − Az mindenesetre sajnálatos, hogy Sandersnek ilyen kiváló alibije volt; de ha te is elfogadtad, akkor biztosan nem volt vele semmi gond.

Jane Helier oldalra billentette szépséges fejét, és azt kérdezte:

− A kalaptartó szekrény miért volt bezárva?

− Most nagyon okosat kérdeztél, kedvesem − mondta Miss Marple sugárzó mosollyal. − Én is pont ezen tűnődtem. Bár igaz, a magyarázat egész egyszerű. Egy pár hímzett papucs és néhány zsebkendő volt benne, amelyeket a szegény asszony karácsonyra hímzett a férjének. Ezért zárta be a szekrényt. A kulcsot megtalálták a táskájában.

− Ó! − sóhajtott Jane. − Akkor ez nem is olyan érdekes.

− De igen! Nagyon is az —felelte Miss Marple. − Ez az egyetlen igazán érdekes dolog − mert ez húzta keresztül a gyilkos számítását.

Mindenki az idős hölgyre meredt.

− Két napig én magam sem jöttem rá, hogy ez mennyire fontos − mondta Miss Marple. − Egyre csak töprengtem és töprengtem − és aztán egyik percről a másikra hirtelen minden megvilágosodott. Elmentem a felügyelőhöz, és megkértem, hogy nézzen meg valamit. Az első szóra megtette.

− Mit kért tőle?

− Hogy azt a kalapot próbálja rá annak a szegény lánynak a fejére. De persze nem ment rá. Értik, ugye? Nem az ő kalapja volt.

Mrs. Bantry elképedt.

− De hát akkor ott volt a fején, nem?

− Nem az ő fején…

Miss Marple várt egy pillanatot, hogy szavai jelentését mindenki megértse, aztán folytatta.

− Azt magától értetődőnek tartottuk, hogy az ott a szobában Gladys holtteste volt. Az arcát nem is néztük meg. Emlékeznek rá, arccal a padló felé feküdt, és a kalap mindent eltakart.

− Miért, hát nem is ölték meg?!

− De igen, később. Akkor még azonban, amikor a rendőrségre telefonáltunk, Gladys Sandersnek kutya baja se volt.

− Úgy érti, hogy az ott a földön valaki más volt, és halottnak tettette magát? De hiszen amikor megérintette…

− Halott volt az is szegény, éppen eléggé − mondta Miss Marple komoran.

− De hát a fene egye meg − tört ki Bantry ezredes −, egy hullát nem lehet csak úgy akárhonnan összeszedni! Hova tették akkor ezt… ezt az elsőt?

− Visszavitte, ahonnan hozta − felelte Miss Marple. − Gonosz ötlet volt − de nagyon agyafúrt. A beszélgetésünk ott, a társalgóban, az ültette a bogarat a fülébe. Annak a szegény Marynek, a cselédlánynak a holtteste − hát miért ne kezdjen vele valamit? Ne feledjék, Sandersék szobája a felső szinten volt, ott, ahol a cselédséget is elhelyezték. Mary szobája csak kétajtónyira volt az övéktől. Tudta, hogy a hullaszállítók majd csak késő este jönnek. Átvonszolta a holttestet a balkonon (ötkor már sötét volt), ráadta a felesége egyik ruháját és a piros nagykabátját. És akkor a kalaposszekrényt zárva találta! Csak egy dolgot tehetett, áthozta a szerencsétlen lány egyik saját kalapját. Ki venné észre? A homokzsákot pedig letette a holttest mellé. Aztán lejött, hogy alibit teremtsen magának.

Felhívta a feleségét mint Mr. Littleworth. Azt nem tudom, mit mondott neki − az az asszony olyan hiszékeny volt, de ezt már említettem. Mindenesetre rávette, hogy korábban hagyja ott a bridzspartit, de ne menjen egyenesen vissza a fürdőbe, hanem csak később, hét órakor találkozzon vele a fürdő épületén kívül, a tűzlépcső mellett. Fölteszem, olyasmit mondhatott neki, hogy valami meglepetést készít a számára.

Aztán a barátaival visszatér a fürdőbe, és úgy rendezi a dolgokat, hogy hármasban fedezzük fel a bűntényt. Még azt is eljátssza, mintha meg akarná fordítani a holttestet − és én nem engedem neki! Aztán kihívják a rendőrséget, ő meg kitámolyog az épületből.

A gyilkosság után senki nem kért tőle alibit. Találkozik a feleségével, felviszi a tűzlépcsőn, bemennek a szobába. Talán már a holttestről is mondott neki valamit. Az asszony a test fölé hajol, ő meg előveszi a homokzsákot, és lesújt… Ó, istenem! Még most is rosszullét környékez, ha csak rágondolok! Aztán gyorsan leveszi róla a kabátot meg a szoknyát, beakasztja a szekrénybe, és az asszonyt a másik holttestről levett ruhákba bújtatja.

De a kalap nem megy rá a fejére. Mary bubifrizurát hordott, Gladys Sanders viszont, mint mondtam, kontyba tűzte a haját. Sanders nem tud mit tenni, a kalapot leteszi a holttest mellé, remélve, hogy senki sem fogja észrevenni. Ezután a szegény Mary holttestét visszaviszi a lány szobájába, és illendően visszarendezi korábbi helyzetébe.

− Egészen elképesztő − szólalt megdr. Lloyd. − Nem csekély kockázatot vállalt. Mi történik, ha a rendőrség korábban érkezik?

− Emlékeznek rá, a telefon nem működött − felelte Miss Marple. − Ebben is az ő keze volt. Nem engedhette meg, hogy a rendőrség esetleg túlságosan hamar érkezzen. Amikor aztán megjöttek, előbb az igazgatónál töltöttek egy kis időt, és csak ezután mentek fel a szobába. Ez volt a legkényesebb része a dolognak − hogy esetleg valaki észreveszi a különbséget a kétórás és az alig több mint félórás holttest között; de úgy számított, hogy azoknak, akik elsőként fedezik fel a bűntényt, nem lesznek ilyen jellegű ismereteik.

Dr. Lloyd bólintott.

− Vélhetőleg úgy gondolták, hogy a bűntényt háromnegyed hét körül követték el, gondolom − mondta. − Valójában a gyilkosság hétkor vagy néhány perccel azután történt. Amikor a rendőrorvos megvizsgálta a tetemet, már legalább fél nyolc volt. Nem hiszem, hogy pontosan meg tudta volna határozni.

− Nekem viszont tudnom kellett volna − kesergett Miss Marple. − Annak a szegény lánynak a keze, amikor megfogtam, jéghideg volt. Nem sokkal később a felügyelő viszont azt mondta, hogy a gyilkosságot bizonyára közvetlenül azelőtt követték el, hogy odaértünk. És én nem vettem észre semmit!

− Azt hiszem, nagyon is sokat észrevett, Miss Marple − mondta Sir Henry. − Az eset még az én időm előtt történt. Még csak nem is rémlik, hogy hallottam volna róla. Mi lett a vége?

− Sanderst fölakasztották − válaszolt Miss Marple élesen. − Jól tették. Soha nem bántam meg, hogy segítettem rendőrkézre adni. Még hallani se bírom a halálbüntetés körüli modern humanitárius nyavalygást.

Aztán szigorú arca meglágyult.

− Azért viszont sokszor keserű szemrehányásokat tettem magamnak, hogy annak a szegény asszonykának nem sikerült megmentenem az életét. De ki figyelt volna oda egy öreg vénkisasszony aggályoskodására? Hát, végül is… ki tudja? Talán jobb is neki, hogy akkor halt meg, amikor az életét még boldognak érezte, és így nem ismerhette meg a hosszú, ám örömtelen és kiábrándult élet keserveit egy olyan világban, amelyet egyszerre csak szörnyűségesnek kezdett volna érezni. Szerette azt a gazembert, és bízott benne. Soha nem ismerte meg a valódi énjét.

− Hát − szólt Jane Helier halkan −, akkor ez így biztos jó neki. Igen, egészen biztos. Bárcsak… − de nem folytatta.

Miss Marple ránézett a híres, a gyönyörű, a sikeres Jane Helierre, és szelíden megbiccentette a fejét.

− Értem, szívem − mondta nagyon gyengéden. − Értem.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

HALÁLHOZÓ GYÓGYFŰ

− Na, akkor rajta, Mrs. B. − szólt Sir Henry Clithering bátorítóan.

Mrs. Bantry, a ház asszonya, jeges pillantást vetett rá.

− Már ezerszer megmondtam, hogy engem nem lehet csak úgy Mrs. B.-nek hívni. Ez olyan közönséges!

− Jó, akkor Seherezádé.

− Na, ez a Sehre… vagy hogy hívják, ez aztán még kevésbé! Meg amúgy sem tudok rendesen elmesélni semmit, kérdezze csak meg Arthurt, ha nekem nem hisz.

− Tények dolgában igazán nagyon ügyes vagy, Dolly − mondta Bantry ezredes. − Csak a cifrázás megy egy kicsit nehezen.

− Hát éppen erről van szó! − lelelte Mrs. Bantry. A virághagyma-katalógust, amelyet addig a kezében szorongatott, lecsapta az asztalra. − Figyeltem magukat végig, és nem tudom, hogy csinálják. „Ez mondta, az mondta, maga eltűnődött, ők azt gondolták, mindenki összevissza célozgatott” − nem, erre én képtelen vagyok, hagyjanak nekem békét! És különben is, fogalmam sincs, miféle történetet mesélhetnék én el.

− De drága Mrs. Bantry, ne várja, hogy ezt el is higgyük! − vetette közbe dr. Lloyd. Őszes fejét csúfondáros hitetlenkedéssel ingatta.

− Igazán, kedvesem… − mondta a maga szelíd hangján az öreg Miss Marple.

Mrs. Bantry továbbra is csak makacsul rázta a fejét.

− Fogalmuk sincs, milyen banális az én életem. Mindig csak a cselédség meg a nyűg, hogy hogyan is szerezhetnék mosogatólányt, a városba csak bevásárlás és fogorvos miatt megyek, ott van Ascot (Arthur gyűlöli), és aztán a kert…

− Az ám! − kapta fel a fejét dr. Lloyd. − A kert! Mindannyian tudjuk, mi a szíve csücske, Mrs. Bantry.

− Milyen szép is lehet, ha az embernek van egy kertje − susogta Jane Helier, a gyönyörű, fiatal színésznő. − Már ha persze nem kell ásni, és az ember nem mocskolja össze a kezét. Mennyire szeretem a virágokat!

− Tehát a kert − szögezte le Sir Henry. − Nem tekinthetnénk ezt kiindulási pontnak? Na, gyerünk, Mrs. B.! A mérgezett virággumó, a gyilkos nárcisz, a halálhozó gyógyfű!

− Látja, ez érdekes, hogy pont ezt mondja − figyelt fel Mrs. Bantry. − Most eszembe juttatott valamit. Emlékszel, Arthur, arra az esetre Clodderham Courtban? Na, tudod. Az öreg Sir Ambrose Bercy. Emlékszel, milyen elbűvölő, finom öregúrnak gondoltuk?

− Hogyne, persze. Igen, az aztán tényleg fura egy ügy volt. Meséld csak el, Dolly!

− Jobb lenne, ha te mondanád el, drágám!

− Ugyan már, mondjad csak! Egyedül is boldogulsz. Én meg már amúgy is megtettem a magamét.

Mrs. Bantry vett egy mély lélegzetet, és összekulcsolta a kezét. Az arca roppant lelki tusáról árulkodott. Gyorsan és folyékonyan beszélt.

− Hát, igazából nem sok mindent lehet elmondani. A halálhozó gyógyfű − tényleg ez juttatta az eszembe, bár magamban én csak úgy hívom, hogy zsálya és gyűszűvirág.

− Zsálya és gyűszűvirág? − kérdezte dr. Lloyd. Mrs. Bantry bólintott.

− Tudják, a következőképp történt a dolog − mesélte. − Arthurral Sir Ambrose Bercynél voltunk Clodderham Courtban, és egy nap véletlenül (bár azt sose tudtam megérteni, hogy lehet ilyen butaságot elkövetni) a zsályával együtt egy csomó gyűszűviráglevelet is leszedtek. Ez is belekerült az aznap esti töltött kacsába, mindenki borzasztóan rosszul lett tőle, egy szerencsétlen fiatal leány pedig − Sir Ambrose gyámleánya − meg is halt.

Ezzel megállt.

− Istenem, istenem − mondta Miss Marple −, milyen szomorú.

− Hát nem?

− És? − kérdezte Sir Henry. − Hogy van tovább?

− Hogy lenne? Sehogy − felelte Mrs. Bantry. − Ennyi az egész.

Mindenki csak bámult. Igaz, Hogy előre figyelmeztették őket, de azért arra mégsem számítottak, hogy ennyire kurta lesz a történet.

− De drága hölgyem − tiltakozott Sir Henry −, azt már mégsem hihetem, hogy ennyi lenne az egész. Amit most elmondott, az kétségkívül nagyon tragikus, de semmiképpen nem nevezném rejtélynek.

− Jó, hát azért lenne még mit mondanom, persze − válaszolta Mrs. Bantry. − De ha azt is elmesélném, rögtön kitalálnának mindent.

Dacosan végignézett a társaságon, és panaszos hangon még hozzátette:

− Megmondtam előre, hogy én nem tudom úgy kiszínezni a dolgokat, hogy egy tisztességes történet kerekedjen ki belőle.

− Ohó! − kurjantotta Sir Henry. Felegyenesedett a székében, és szeme elé kapta a cvikkerét. − Tudja, Seherezádé, ez aztán az üdítő szórakozás! Próbára teszi a találékonyságunkat. Még abban sem vagyok biztos, hogy nem szándékosan csinálja − hogy felébressze a kíváncsiságunkat. Mit szólnának néhány jó kis rávezető kérdéshez? Elkezdené, Miss Marple?

− A szakácsnőről szeretnék megtudni valamit − mondta az öreg hölgy. − Nagyon ostoba nőszemély lehetett, vagy pedig elképesztően gyakorlatlan.

− Egyszerűen végtelenül ostoba volt − felelte Mrs. Bantry. − Az eset után órákig jajveszékelt, és azt hajtogatta, hogy a leveleket neki zsályaként hozták be a konyhára, ő meg aztán honnan tudhatta volna?

− Nem sok önálló gondolata lehetett − jegyezte meg Miss Marple. − Gyanítom, már meglehetős öregecske volt, és, ugye, kiválóan főzött?

− Bravó! − biccentett elismerően Mrs. Bantry.

− Maga következik, Miss Helier − szólt Sir Henry.

− Ó! Hogy én kérdezzek valamit? − Hosszasan töprengett, majd végül azt mondta tanácstalanul: − Igazán nem is tudom, mit kérdezhetnék.

Gyönyörű szép szemét esdeklően a nyugalmazott rendőrfőnökre vetette.

− Mi lenne, ha kis drámánk aktorai iránt érdeklődne? − javasolta Sir Henry mosolyogva.

Jane változatlanul csak nagy szemeket meresztett.

− Tudja, a szereplők a megjelenés sorrendjében − segítette ki Sir Henry előzékenyen.

− Ó, hogyne! Remek ötlet! − derült fel Jane.

Mrs. Bantry ujjain sebesen előszámlálta őket.

− Sir Ambrose, aztán Sylvia Keene (a lány, aki meghalt), a harmadik legyen mondjuk egy náluk tartózkodó barátnője, Maud Wye, tudják, amolyan sötét hajú, rejtelmes teremtés, akinek valahogy mégis sikerül felhívni magára a figyelmet. Ott volt még egy bizonyos Mr. Curle, aki azért ment el hozzájuk, hogy könyvekről diskuráljon Sir Ambrose-zal − olyan fura latin ritkaságokról, ismerik az ilyet, egy csomó dohos pergamen az egész. A következő Jerry Lorimer, afféle közvetlen szomszéd − a birtoka, Fairlies, Sir Ambrose-é mellett feküdt. Végül Mrs. Carpenter, amolyan középkorú cicus, akinek mindig sikerül valami jó kis helyre bevackolnia magát. Azt hiszem, mint Sylvia társalkodónője tartózkodott a háznál.

− Ha most én jövök, márpedig úgy hiszem, igen, hisz Miss Helier mellett ülök − mondta Sir Henry −, akkor nem fogom kevéssel beérni. Az imént említett hölgyek és urak mindegyikéről rövid jellemrajzot kérnék, Mrs. Bantry.

− Jaj, ne! − sopánkodott Mrs. Bantry.

− Elsőnek Sir Ambrose-ról − folytatta Sir Henry. − Kezdje vele! Milyennek ismerte?

− Ó, hát nagyon előkelőnek tetsző öregúr volt − és még azt se mondhatnám, hogy igazán öreg lett volna, gondolom, nem volt több hatvannál. De az egészsége eléggé megromlott − gyenge volt a szíve, már a lépcsőn sem tudott felmenni, liftet kellett beszereltessen a házba, és ettől valahogy idősebbnek látszott, mint amennyi valójában volt. Elragadó modorúnak találtuk − mondhatom, kifogástalannak, ennél igazán nem tudok megfelelőbb szót rá. Soha nem láttuk, hogy kijött volna a sodrából, vagy ingerült lett volna. A haja gyönyörű hófehér volt, a hangja pedig különlegesen megnyerő.

− Nagyszerű − mondta Sir Henry. − Sir Ambrose-ról tehát már van némi fogalmunk. Akkor jöjjön most az a Sylvia lány − mit is mondott, mi volt a családneve?

− Keene, Sylvia Keene. Csinos, igazán, nagyon csinos lány volt. A haja szőke, a bőre csodaszép. Okosnak éppen nem volt okos. Őszintén szólva inkább nagyon is buta.

− Ugyan már, Dolly! − tiltakozott a férje.

− Arthurnak erről persze más a véleménye − mondta Mrs. Bantry szárazon. − De higgyék el, tényleg buta volt − soha nem volt egyetlen önálló gondolata.

− Az egyik legbájosabb teremtés volt, akit valaha ismertem − emlékezett Bantry ezredes ellágyultan. − Ha látták volna teniszezni! Elbűvölő, ahogy csinálta, egész egyszerűen elbűvölő. És micsoda jó kedélyű lány volt! Az ember egyből jobb kedvre derült, ha csak meglátta. És mindamellett milyen csinos! Képzelem, hogy donghattak körülötte a legények!

− Hát ez az, amiben nagyon tévedsz − hűtötte le Mrs. Bantry. − A fiatalság önmagában ma már nem bűvöli el a férfiakat. Csak az olyan vén salabaktereket, mint te, Arthur, aki mindenféle sületlenséget hordasz itt össze.

− Szesz nélkül semmi haszna, ha az ember fiatal − szólalt meg Jane.

− Hogy mondod, aranyoskám? − kérdezte Miss Marple.

− Szexszepil, csak így rövidebb − magyarázta Jane.

− Ja, vagy úgy − mondta Miss Marple. − Amire az én fiatalkoromban azt mondták: „szemedben bűvös varázs gyúl”.

− Nem is rossz − jegyezte meg Sir Henry. − A társalkodónő, ha jól emlékszem, cicusként szerepelt az imént, igaz, Mrs. Bantry?

− Nem az alattomos fajta hízelkedőre gondoltam − mondta Mrs. Bantry. − Az egészen más. Csupán egy nagy, puha, doromboló asszonyszemélyről van szó. Mindig csuda nyájas volt. Ilyennek ismertük Adelaide Carpentert.

− Hány éves lehetett?

− Ó, hát úgy negyven körül járhatott. Már jó ideje ott lakott náluk − amióta csak Sylvia betöltötte a tizenegyet, azt hiszem. Nagyon diszkrét hölgy volt. Amolyan szegény sorsú özvegy, rengeteg arisztokrata rokonnal, egy fillér készpénz nélkül. Nekem őszintén szólva nem tetszett − a nagyon fehér, hosszúkás kezű nőket nem szeretem. És nem szeretem a cicusokat.

− Mr. Curle?

− Ő meg olyan görnyedt hátú öregecske könyvmoly. Az ilyenből annyi van, hogy szinte egymás lábát tapossák. Csak akkor csillant fel a szeme, ha meglátott egy penészes könyvet, soha máskor. Nem hinném, hogy Sir Ambrose túlságosan jól ismerte volna.

− És Jerry, a szomszédból?

− Igazán elbűvölő fiú. Jegyben járt Sylviával. Ettől csak még szomorúbb lett a dolog.

− Arra lennék kíváncsi… − kezdte Miss Marple, de aztán megállt.

− Hogy?

− Semmi, semmi.

Sir Henry kíváncsian nézett az idős hölgyre. Azután azt mondta elgondolkodva:

− Tehát ez az ifjú pár jegyben járt. Régóta?

− Körülbelül egy éve. Sir Ambrose nagyon ellenezte, mert szerinte Sylvia még túl fiatal volt. De egyévi jegyesség után beadta a derekát, és úgy volt, hogy hamarosan össze is fognak házasodni.

− Á, igen? Volt az ifjú hölgynek valami vagyona?

− Szinte semmi − soványka száz vagy kétszáz font egy évben.

− Úgy látom, nem sok nyulat ugraszt ki a bokorból, Clithering − nevetett Bantry ezredes.

− Most a doktoron a sor − mondta Sir Henry. − Én visszavonulok.

− A kíváncsiságom főleg szakmai jellegű − kezdte dr. Lloyd. − Azt szeretném tudni, a halottkémi szemle milyen eredménnyel járt − már ha a háziasszonyunk emlékszik erre, illetve ha egyáltalán a tudomására jutott.

− Úgy nagyjából emlékszem, igen − válaszolta Mrs. Bantry. − Digitálinmérgezés − van ilyen?

Dr. Lloyd bólintott.

− A gyűszűvirág aktív hatóanyaga − egyébként digitálisz a latin neve − a szívműködést befolyásolja. Bizonyos szívpanaszok esetén rendkívül hasznos gyógyszer. Mindenesetre ez az egész ügy igen különös. Sose hittem volna, hogy végzetes következménye lehet, ha gyűszűviráglevelet főznek bele az ételbe. Felettébb túlzónak találom ezeket az elméleteket a mérgező levelekről meg bogyókról. Nagyon kevesen tudják csak, hogy az aktív hatóanyagot vagy alkaloidot előbb gondos előkészülettel ki kell vonni a növényből.

− Mrs. MacArthur átküldött a minap néhány különleges virághagymát Mrs. Toomie-nak − mondta Miss Marple. − Mrs. Toomie szakácsnője meg közönséges hagymának nézte őket, és az egész család komolyan megbetegedett.

− De azért mégse haltak bele − állapította meg dr. Lloyd.

− Igaz, nem haltak bele − ismerte el Miss Marple.

− Egy lány, akit ismertem, ételmérgezésben halt meg − mondta Jane Helier.

− Folytatnunk kellene a bűntény vizsgálatát − szólt közbe Sir Henry.

− Bűntény? − döbbent meg Jane. − Azt hittem, véletlen baleset volt.

− Ha az lett volna − magyarázta Sir Henry türelmesen −, nem hiszem, hogy Mrs. Bantry elmondta volna ezt a történetet. Ahogy én látom, csak látszólag volt véletlen − a felszín alatt valami sokkal sötétebb dolgot sejtek. Emlékszem egy esetre − nagy vendégség volt egy házban, és a meghívottak vacsora után beszélgetésbe fogtak. A falakat mindenfele régi fegyver díszítette. Az egyik vendég levett egy lovassági pisztolyt, ráfogta egy másik jelenlévőre, és csak úgy viccből meghúzta a ravaszt. A fegyver meg volt töltve, elsült, és a férfi szörnyethalt. Először is azt kellett kiderítenünk, ki volt az, aki titokban előkészítette és megtöltötte a pisztolyt, másodszor pedig hogy ki irányította úgy a beszélgetést, hogy ez az otromba tréfa legyen az eredménye − a férfi ugyanis, aki meghúzta a ravaszt, teljesen ártatlan volt.

Úgy érzem, itt most nagyon hasonló problémával állunk szemben. Azokat a digitálintartalmú leveleket valaki szándékosan belekeverte a zsályába, tudván tudva, hogy mi lesz a dolog következménye. Mivel a szakácsnőt nem gyanúsítjuk − mert nem gyanúsítjuk, ugye? −, felmerül a kérdés: Ki szedte le a leveleket, és ki vitte be őket a konyhába?

− Ezt roppant egyszerűen meg tudom válaszolni − felelte Mrs. Bantry. − Legalábbis a kérdés második felét. Maga Sylvia volt az, aki a leveleket bevitte a konyhába. A mindennapi munkája része volt, hogy ezt-azt behozzon a kertből: salátát, gyógyfüveket, sárgarépát, minden olyasmit, amit a kertészek mindig rosszul szednek. Úgy látszik, nincs ínyükre, hogy bármi frisset meg zsengét rakjanak az ember elé − megvárják, míg szép nagyra nő. Sylvia és Mrs. Carpenter egy csomó efféle dolgot saját maguk elvégeztek. És az egyik sarokban a zsálya közt tényleg mindenütt gyűszűvirág nőtt, így a tévedést természetesnek lehet venni.

− De Sylvia csak behozta, vagy ő maga is szedte?

− Ez az, amit senki se tud. Feltételezzük, hogy igen.

− A feltételezések − jegyezte meg Sir Henry − veszélyes dolgok.

− Azt viszont tudom, hogy Mrs. Carpenter biztosan nem szedhette − mondta Mrs. Bantry. − Mert aznap délelőtt történetesen éppen velem üldögélt a teraszon. Reggeli után oda mentünk ki. Kora tavaszhoz képest szokatlanul szép, meleg idő volt. Sylvia egyedül ment le a kertbe, de később karonfogva láttam sétálni Maud Wye-jal.

− Akkor hát ők ketten jó barátnők voltak, igaz? − kérdezte Miss Marple.

− Igen − felelte Mrs. Bantry. Úgy látszott, mintha még mondani akart volna valamit, de végül mégsem folytatta.

− Miss Wye régóta volt náluk? − érdeklődött Miss Marple.

− Vagy két hete − mondta Mrs. Bantry. Hangján aggodalom érződött.

− Maga nem kedvelte őt, Mrs. Bantry? − firtatta Sir Henry.

− De igen. Hát éppen ez az. Nagyon is. − Most már kifejezetten nyugtalannak tűnt.

− Valamit eltitkol előlünk, Mrs. Bantry − szólt Sir Henry vádlón.

− Az imént eszembe jutott valami − mondta Miss Marple −, de aztán mégse szóltam.

− Mikor?

− Amikor azt mondtad, hogy a fiatalok jegyben jártak. És hozzátetted, hogy ettől csak még szomorúbb lett a dolog. De tudod, a hangod valahogy nem volt meggyőző − ugye érted, mire gondolok.

− Hogy te micsoda egy félelmetes teremtés vagy! − mondta Mrs. Bantry. − Mintha mindig az ember veséjébe látnál. Igen, akkor csakugyan elgondolkoztam valamin. De nem igazán tudom eldönteni, elmondjam-e.

− Hát persze Hogy el kell mondania − szólt közbe Sir Henry. − Még ha kétségek gyötrik is, ne titkoljon el semmit.

− Na, hát akkor a következőről van szó − kezdett bele Mrs. Bantry. − Egy este − igazság szerint pont a tragédiát megelőző este − vacsora előtt csak úgy kimentem a teraszra. A nappali ablaka nyitva volt, és ahogy véletlenül benéztem, megláttam Jerry Lorimert és Maud Wye-t. Hát, szóval − csókolóztak. Azt persze nem tudhattam, hogy csak egy kis közjátékról van-e szó, vagy esetleg… az ember sose tudhatja, ugye. Arról hallottam, hogy Sir Ambrose sohasem kedvelte igazán Jerry Lorimert − meglehet, tisztában volt vele, miféle fiatalember. Egy dologban azonban feltétlenül biztos vagyok: hogy az a lány, Maud Wye, tényleg szerette. Csak rá kellett nézni, amikor kicsit óvatlan volt. Ráadásul azt hiszem, ő jobban is illett Jerryhez, mint Sylvia.

− Most gyorsan kérdezek valamit, még mielőtt Miss Marple megelőzhetne − mondta Sir Henry. − Azt szeretném tudni, hogy a tragédia után Jerry Lorimer vajon elvette-e Maud Wye-t.

− Igen − felelte Mrs. Bantry. − Elvette. Hat hónapra rá.

− Ó, Seherezádé, Seherezádé! − ingatta a fejét Sir Henry. − Ha belegondolok, először hogy adta elő ezt a történetet! Nem kaptunk egyebet, csak egy csupasz csontvázat − most pedig már milyen sok jó husika van rajta!

− Jaj, ne legyen már ilyen morbid! − méltatlankodott Mrs. Bantry. − Isten bizony, mint egy kannibál. Ha egy vegetáriánus ülne itt köztünk, menten rosszul lenne. Amúgy is úgy tudják mondani, hogy „Én soha nem eszem húst”, hogy a falat kifordul az ember szájából. Mr. Curle például vegetáriánus volt. Valami korpának kinéző fura kulimászt szokott reggelizni. Az ilyen öregedő, görnyedt, szakállas alakok csuda hóbortos figurák. Még az alsóneműjük sem olyan, mint más normális emberé.

− Hát te meg mi a frászt tudsz Mr. Curle alsógatyájáról, Dolly? − morgolódott a férje.

− Semmit, drágám − lelelte Mrs. Bantry méltósággal. − De el tudom képzelni.

− Helyesbítem az iménti kijelentésemet − dörmögte Sir Henry. − Inkább azt mondom, hogy a történetben játszó személyek szerfelett érdekesek. Most már kezdem kiismerni magam rajtuk − maga mit mond, Miss Marple?

− Az emberi természet mindig nagyon érdekes, Sir Henry. És rendkívül tanulságos megfigyelni, hogy bizonyos típusok mennyire azonosan viselkednek egyes helyzetekben.

− Két nő és egy férfi − mondta Sir Henry. − A jó öreg halhatatlan szerelmi háromszög. Itt is ez az alapja mindennek, igaz? Csodálkoznék, ha nem így lenne.

Dr. Lloyd megköszörülte a torkát.

− Végiggondoltam néhány dolgot − kezdte félszegen. − Azt mondja, Mrs. Bantry, hogy maga is rosszul volt?

− Már hogyne lettem volna! Arthur is rosszul volt. Mindenki!

− Éppen ez az, hogy… mindenki − mondta a doktor. − Értik, hogy mire gondolok? Sir Henry történetében, amelyet épp csak az imént mesélt el, egy ember lelőtt egy másikat − de az egész vendégsereget már mégse lőhette halomra.

− Ezt én nem értem − szólalt meg Jane. − Hogy ki lőtt le kit?

− Azt akarom mondani, hogy bárki legyen is az, aki kitervelte ezt a mérgezéses dolgot, nagyon furcsán járt el. Mert vagy vakon hitt a szerencséjében, vagy pedig az emberi életet teljesen és tökéletesen semmibe vette. Alig hihetem, hogy akadna olyan ember, aki képes szántszándékkal megmérgezni nyolc embert csak azért, hogy közülük egyet eltegyen az útból.

− Értem, mire gondol − morfondírozott Sir Henry. − Bevallom, ez bizony eszembe juthatott volna.

− És az nem lehet, hogy ez az illető saját magát is megmérgezte? − kérdezte Jane.

− Hiányzott valaki arról a vacsoráról? − érdeklődött Miss Marple.

Mrs. Bantry megrázta a fejét.

− Nem, ott volt mindenki.

− Kivéve Mr. Lorimert, kedvesem, nem igaz? Ő nem volt állandó vendég a házban, vagy igen?

− Nem; de aznap este ő is velünk vacsorázott − mondta Mrs. Bantry.

− Ó! − lepődött meg Miss Marple. − Hát ez akkor teljesen megváltoztatja a dolgokat!

Mérgelődve ráncolta a homlokát.

− Milyen buta vagyok! − motyogta maga elé. − Hogy én milyen buta vagyok!

− Bevallom, az iménti eszmefuttatása aggaszt, Lloyd − töprengett Sir Henry. − Hogy lehet azt elérni, hogy csak a lány − egyedül és kizárólag a lány − kapjon halálos adagot?

− Sehogy − felelte a doktor. − Éppen ezért fogalmazódott meg bennem a következő kérdés: Mi van akkor, ha nem is a lány volt a kiszemelt áldozat?

− Hogy micsoda?

− Bármiféle ételmérgezés kimenetele erősen bizonytalan. Többen vesznek egyazon tálból. Mi történik? Egy vagy két ember kissé rosszul lesz, másik kettő, mondjuk, súlyosan megbetegszik, egy meghal. Így szokott ez történni − nincs rá recept, hogy úgy mondjam. Vannak olyan esetek is azonban, ahol még egy tényező közrejátszik. A digitálin olyan gyógyszer, amely közvetlenül a szívre hat − mint említettem, bizonyos esetekben felírja az orvos. Na most, abban a házban volt egy ember, aki szívpanaszokkal küszködött. Nem lehet, hogy ő volt a kiszemelt áldozat? Ami a többieknek nem lenne halálos, az ő számára végzetes lehet − legalábbis ésszerűnek tűnik, hogy a gyilkos ezt föltételezze. Hogy másként alakultak a dolgok, csak azt igazolja, amit az előbb mondtam − vagyis bizonytalan és kiszámíthatatlan, hogy a drogok miként hatnak az emberi szervezetre.

− Sir Ambrose lett volna − tűnődött Sir Henry −, ön szerint tehát ő lett volna az, akit meg akartak ölni? Igen, igen… és a lány halála csak tévedés volt.

− Ha meghal, ki kapta volna a pénzét? − kérdezte Jane.

− Nagyon okos kérdés, Miss Helier. Aktív koromban mindig ez volt az egyik legelső dolog, amire rákérdeztünk − mondta Sir Henry.

− Sir Ambrose-nak volt egy fia − kezdte Mrs. Bantry lassan. − Rengeteget veszekedtek, sok éven át. Azt hiszem, nagyon féktelen fiú volt. Az azonban Sir Ambrose-nak mégsem állt módjában, hogy kitagadja az örökségből − Clodderham Court ugyanis hitbizomány volt. A birtok és a cím Martin Bercyre szállt. Sir Ambrose-nak azonban jócskán volt olyan vagyona is, amivel szabadon rendelkezhetett, és mindezeket a gyámleányára, Sylviára hagyta. Mindezt onnan tudom, hogy alig egy évvel az eset után, amelyről most beszélgetünk, Sir Ambrose meghalt, de Sylvia halála után nem bajlódott azzal, hogy új végrendeletet készítsen. A pénze, azt hiszem, a Koronára szállt − vagy esetleg a fiára mint legközelebbi leszármazottra; erre már tényleg nem emlékszem.

− Tehát mindössze két embernek állt érdekében, hogy Sir Ambrose meghaljon: a fiának, aki ott sem volt, és a gyámleányának, aki maga halt meg − mondta Sir Henry elgondolkozva. − Ez nem túl ígéretes.

− Az a másik nő nem kapott semmit? − kérdezte Jane. − Az, akit Mrs. Bantry cicusnak nevez.

− Őt nem említették meg a végrendeletben − felelte Mrs. Bantry.

− Miss Marple, maga ide se figyel − mondta Sir Henry. − Valahol nagyon messze járhat.

− Az öreg Mr. Badgeren, a patikuson járt az eszem − eszmélt fel Miss Marple. − Nagyon fiatal házvezetőnője volt − olyan fiatal, hogy nemcsak a lánya, de akár még az unokája is lehetett volna. Senkinek nem szólt egy árva szót sem, a családja meg, egy csomó unokaöcs meg unokahúg, tele volt várakozással. Aztán amikor meghalt, kiderült, hogy − ha hiszik, ha nem − két évvel azelőtt titokban feleségül vette. Tudom, persze, Mr. Badger patikus volt, ráadásul egy faragatlan vénember, Sir Ambrose pedig, ahogy Mrs. Bantry mondja, kifogástalan úriember, mindazonáltal az emberi természet mégiscsak mindenütt egyforma.

Kis ideig senki nem szólt egy szót sem. Sir Henry keményen Miss Marple-ra nézett, pillantását az idős hölgy kék szemének szelíd, kérdő tekintetével viszonozta. Jane Helier törte meg a csendet.

− Ez a Mrs. Carpenter szemrevaló teremtés volt? − kérdezte.

− Igen, a maga visszafogott módján. Semmi különös.

− Olyan kellemes, melegbarna hangja volt − mondta Bantry ezredes.

− Dorombolás − én annak hívom az ilyesmit − dohogott Mrs. Bantry. − Dorombolás!

− Nehogy egyszer majd még rólad is ilyeneket mondjanak, Dolly.

− Miért, otthon én is szeretek dorombolni − felelte Mrs. Bantry. − És különben is, a nőket nem igazán állhatom, tudod jól. A férfiakat és a virágokat szeretem.

− Remek ízlésre vall − jegyezte meg Sir Henry. − Főleg, hogy a férfiakat tette az első helyre.

− Tapintat is van a világon − mondta Mrs. Bantry. − No, és mi lesz az én kis rejtélyemmel? Azt hiszem, korrektül elmondtam mindent. Ugye, így van, Arthur?

− Igen, drágám. Nem hiszem, hogy bárki szólhatna egy rossz szót is.

− Hát akkor lássuk. Első nebuló! − és Mrs. Bantry Sir Henryre mutatott.

− Kissé hosszú lére fogom ereszteni. Mert, őszintén szólva, semmi biztos támpontom nincs. Először is Sir Ambrose. Meglepne, ha ilyen eredeti módját választaná az öngyilkosságnak − másrészt pedig mi haszna származott volna a gyámleánya halálából? Felejtsük el. Mr. Curle. Semmi oka, hogy megölje a lányt. Ha Sir Ambrose volt a kiszemelt áldozat, tán elcsenhetett volna néhány kéziratritkaságot, amelyek az égvilágon senkinek nem hiányoztak volna. Soványka indíték, felettébb valószínűtlen. Úgy gondolom tehát, hogy bármily súlyos kétségek gyötrik is Mrs. Bantryt a fehérneműjét illetően, Mr. Curle-t tisztáztuk a gyanú alól. Miss Wye. Nem látom, Sir Ambrose meggyilkolására milyen oka lehetett volna. Annál több a Sylviáéra. Mrs. Bantry előadásából kitűnt, hogy Sylviától el akarta venni azt a férfit − méghozzá mindenáron. Aznap délelőtt Sylviával ő is a kertben járt, éppenséggel volt rá lehetősége, hogy leszedje azokat a leveleket. Bizony, őt már nem hagyhatjuk ki oly könnyen a számításból. Az ifjú Lorimer. Nála mindkét esetben találhatunk indítékot. Ha megszabadul a kedvesétől, feleségül tudja venni a másik lányt. Bár az, hogy megölje, túl durva megoldásnak tűnik − mi az manapság, felbontani egy eljegyzést? Ha Sir Ambrose hal meg, a szegény lány helyett egy gazdagot vehet feleségül. Ez fontos is lehet, meg nem is − az anyagi helyzetétől függ. Ha kiderül, hogy a birtokát súlyos jelzálog terhelte, és ezt a tényt Mrs. Bantry szándékosan eltitkolta előlünk, óvást jelentek be. Most lássuk Mrs. Carpentert. Elismerem, gyanakszom rá. Azok a fehér kezek, először is, aztán meg az a tökéletes alibije, amikor azt a gyilkos gyógyfüvet szedték − hát, én bizony mindig bizalmatlan vagyok az alibikkel szemben. És van még egy okom, hogy őt gyanúsítsam, de ezt egyelőre megtartom magamnak. Mindent egybevéve, ha csak egyvalakit nevezhetek meg, akkor az Miss Maud Wye lesz, mert ellene több bizonyíték szól, mint bárki más ellen.

− Második nebuló! − bökött rá Mrs. Bantry dr. Lloydra.

− Azt hiszem, téved, Clithering, hogy ragaszkodik ahhoz a feltevéshez, miszerint a lányt szántszándékkal ölték meg. Meg vagyok győződve arról, hogy a gyilkos Sir Ambrose-zal akart végezni. Azt nem hinném, hogy az ifjú Lorimernek meglett volna a szükséges ismerete. Hajlok arra, hogy azt higgyem, Mrs. Carpenter a bűnös. Régóta együtt volt a családdal, mindent tudott Sir Ambrose egészségi állapotáról, és különösebb fáradság nélkül úgy rendezhette a dolgokat, hogy ez a Sylvia (akiről Mrs. Bantry maga mondta, mennyire buta volt) leszedje a megfelelő leveleket. Indítékot, bevallom, nem találok; de megkockáztatom a feltételezést, hogy egyszer valamikor Sir Ambrose egy olyan végrendeletet is készített, amelyben őt is megemlítették. Ennél jobb ötletem nincs.

Mrs. Bantry most Miss Heliert szemelte ki.

− Nem tudom, mit mondhatnék − szólt Jane. − Legfeljebb azt kérdezném meg: Miért ne tehette volna a lány maga? A leveleket végül is ő vitte be a konyhába. Sir Ambrose meg, ahogy Mrs. Bantry mondja, makacsul ellenezte a házasságát. Ha az öreg meghal, a lány megkapja a pénzét, és gond nélkül férjhez mehet. Sir Ambrose egészségi állapotáról ő legalább annyit tudott, mint Mrs. Carpenter.

Mrs. Bantry mutatóujja Miss Marple-on állapodott meg.

− Most akkor halljuk a tanító nénit!

− Sir Henry olyan szépen összefoglalt mindent, tényleg, nagyon szépen − mondta Miss Marple. − És dr. Lloydnak is mennyire igaza volt abban, amit mondott! Azt hiszem viszont, egy lehetséges szempont mégis elkerülte a doktor úr figyelmét. Nem lévén Sir Ambrose orvosa, nyilván nem tudhatta, miféle szívbaja volt az öregúrnak, igaz?

− Nem értem pontosan, mire gondol − mondta dr. Lloyd.

− Azt föltételezi, ugye, hogy Sir Ambrose-nak olyan jellegű szívpanaszai voltak, amelyekre a digitálin kedvezőtlenül hat. De semmi nem igazolja azt, hogy ez így is van. Lehet éppen fordítva is.

− Éppen fordítva?

− Igen, hiszen azt mondta, gyakran felírják szívpanaszokra is, nem igaz?

− Még így se értem, Miss Marple, mire akar kilyukadni.

− Mindössze arra, hogy ez esetben Sir Ambrose a világ legtermészetesebb módján digitálint tarthatott magánál − anélkül hogy erről bárkinek is számot kellett volna adnia. Azt akarom mondani (mindig milyen rosszul fejezem ki magam!), tegyük fel, hogy az ember digitálinnal akar megmérgezni valakit. Hát nem az lenne a legegyszerűbb és legkönnyebb megoldás, ha egyúttal mindenkit megmérgezne − mégpedig ezekkel a digitálintartalmú levelekkel? Ez persze senki más számára nem lenne végzetes, egy haláleseten pedig senki nem lepődne meg, mert − ahogy dr. Lloyd mondta − az ilyen dolgok annyira kiszámíthatatlanok. Roppant kevéssé valószínű, hogy bárki is megkérdezze, ez a szegény lány nem kapott-e egészen véletlenül még egy halálos adag digitáliszoldatot is vagy valami hasonlót. Az öregúr gond nélkül belekeverhette valami koktélba vagy kávéba, de az sem lehetetlen, hogy erősítő italként nyomta a kezébe.

− Csak nem azt akarja mondani, hogy Sir Ambrose megmérgezte a gyámleányát, ezt az elragadó teremtést, akit úgy szeretett?

− De igen − mondta Miss Marple. − Gondoljanak csak Mr. Badgerre és az ő ifjú házvezetőnőjére. Senki ne mondja nekem, hogy egy hatvanéves férfi nem szerethet bele egy húszéves lányba. Nap mint nap történik ilyesmi − és merem állítani, hogy egy ilyen vén zsarnokra ráadásul csuda különös hatása lehet a szerelemnek. Sok embernek elvette már ez az eszét. Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy a lány férjhez megy − meg is tett mindent, hogy megakadályozza, de sikertelenül. Az őrült féltékenység úgy elhatalmasodott rajta, hogy úgy döntött, inkább megöli a lányt, mintsem hagyja, hogy hozzámenjen az ifjú Lorimerhez. Már egy ideje tervezhette a dolgot, mert azokat a gyűszűvirágmagvakat idejében el kellett vetnie a zsálya közt. Amikor eljött az idő, ő maga leszedte a leveleket, s a lánnyal beküldte őket a konyhába. Még csak belegondolni is rettenetes − de azt hiszem, meg kell próbálnunk könyörületes szemmel nézni a dolgot. Az ilyen korú férfiak olykor roppant különösen viselkednek, ha fiatal lányokról van szó. A mi utolsó orgonistánk is például… De jobb, ha nem pletykálok.

− Valóban így volt? − kérdezte Sir Henry.

Mrs. Bantry bólintott.

− Igen. Fogalmam sem volt róla, mi történt − még álmomban sem jutott volna eszembe, hogy nem baleset volt. Aztán Sir Ambrose halála után kaptam egy levelet. Nem sokkal a halála előtt írta, és úgy rendelkezett, hogy juttassák el hozzám. Feltárta előttem az igazságot. Nem tudom, miért − de az igaz, hogy mi valahogy mindig jól kijöttünk egymással.

A pillanatnyi csendben mintha megérezte volna a többiek kimondatlan rosszallását, és gyorsan hozzátette:

− Most azt gondolják, titkot árultam el. De ez nem így van. Az összes nevet megváltoztattam.

Valójában nem is Sir Ambrose Bercynek hívták. Nem vették észre, milyen értetlenül nézett rám Arthur, amikor kimondtam ezt a nevet? Először nem is tudta, kiről beszélek. Mindent megváltoztattam. Olyan ez, mint amit a folyóiratokban meg a könyvek elején szoktak írni: „E történet minden szereplőjét a képzelet szülte.” Soha nem tudhatjuk, kikről is van szó valójában.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

REJTÉLY A NYARALÓBAN

− Eszembe jutott valami − mondta Jane Helier. Gyönyörű arcát elismerést váró, magabiztos gyermeki mosoly öntötte el. Ez volt az a mosoly, amely esténként megbabonázta a londoni közönséget, és amely fotóskarriereket indított el.

− Az eset − kezdte óvatosan − egy barátnőmmel történt.

Mindenki biztató, ámbár enyhén képmutató szavakat duruzsolt. Bantry ezredes, Mrs. Bantry, Sir Henry Clithering, dr. Lloyd és az öreg Miss Marple egy emberként meg volt győződve arról, hogy Jane „barátnője” maga Jane. Teljességgel képtelen lett volna arra, hogy olyasmi jusson az eszébe vagy olyasmi iránt mutasson érdeklődést, ami nem vele esett meg.

− A barátnőm − folytatta Jane − (a nevét inkább titokban tartom) színésznő volt, mégpedig nagyon ismert színésznő.

Senki nem látszott meglepettnek. Sir Henry Clithering ezt gondolta magában: „Kíváncsi vagyok, hány mondatot sikerül kimondania anélkül, hogy az »ő« helyett »én«-t ne mondana.”

− A barátnőm vidéki turnén volt, vagy egykét évvel ezelőtt. Azt hiszem, helyesebb, ha a hely nevét nem árulom el. Egy folyóparti városka volt, nem messze Londontól. Legyen a neve, mondjuk…

Megállt, homloka aggodalmas ráncba szökött. Egyetlen árva nevecske kiötlése is súlyos gondokat okozott a számára. Sir Henry sietett a segítségére.

− Riverbury? Mit szól hozzá? − ajánlotta a helyzet követelte komolysággal.

− Ó, hát ez pompás! Riverbury, nem fogom elfelejteni. Szóval, amint mondom, ez a… tehát a barátnőm Riverburyben járt a társulatával, amikor is igen különös dolog történt.

Ismét összeráncolta a szemöldökét.

− Nagyon nehéz úgy elmesélni − panaszolta −, ahogy szeretném. Az ember csak összekavarodik, és nem jó sorrendben mondja el a dolgokat.

− De hát ragyogóan csinálja, művésznő − szólt dr. Lloyd bátorítóan. − Folytassa csak bátran!

− Szóval, a következő furcsa eset történt. A barátnőmet megkérték, fáradjon be a rendőrségre. És ő bement. Úgy látszott, betörtek egy folyóparti villába, és a rendőrség letartóztatott egy férfit, az meg valami nagyon különös mesét adott elő. Tehát a színésznőt behívták.

Még soha nem járt a rendőrségen, de nagyon kedvesek voltak hozzá − igazán nagyon kedvesek.

− Meg is volnék lepve, ha nem − jegyezte meg Sir Henry.

− Az őrmester − azt hiszem, őrmester volt, de az is lehet, hogy felügyelő − székkel kínálta, és elmagyarázott egy-két dolgot, én meg persze rögtön láttam, hogy itt valami tévedés történt.

− Aha − gondolta Sir Henry. − Én. Helyben volnánk. Elég sokáig bírta.

− Ezt mesélte a barátnőm − ment tovább Jane. Láthatóan fogalma sem volt róla, hogy elárulta magát. − Elmondta, hogy a szállodában a második szereposztásban az ő szerepét játszó kolléganőjével próbált, és soha életében nem hallott erről a Mr. Faulkenerről. Ékkor azt mondta az őrmester: „Miss Hel…”

Megállt, elpirult.

− Miss Helman − segítette ki egy hunyorintással Sir Henry.

− Igen, igen, ez jó lesz. Köszönöm. Tehát azt mondta: „Nos, Miss Helman, biztosra vettem, hogy tévedés lehet a dologban, hiszen tudom, hogy a Bridge Hotelben szállt meg”, és azt kérdezte, ellenezném-e, ha szembesülést rendelne el − vagy inkább szembesítést mondott? Nem emlékszem.

− Nem számít − mondta Sir Henry bátorítóan.

− Na, mindegy, tehát ezzel a fiatalemberrel. Mire én azt feleltem: „Dehogy, csinálja csak!” Aztán behozták azt a férfit, és azt mondták: „Ez Miss Helier”, és… Ó! − Jane rémülten a szája elé kapta a kezét.

− Ne is törődj vele, kedvesem − vigasztalta Miss Marple. − Amúgy is sejtettük már. A hely nevét pedig nem adtad meg, és egyébként sem tudunk semmi fontosat.

− Hát, gondoltam − szabadkozott Jane −, úgy mondom el, mintha nem velem történt volna. De olyan nehéz! Az embernek kimegy a fejéből.

Mindenki biztosította, hogy az ilyesmi bizony nagyon nehéz, nyugtatgatták és bátorították, ő meg folytatta kissé kusza elbeszélését.

− Jóképű férfi volt, igazán az. Fiatal, vöröses hajú. Amikor meglátott, eltátotta a száját. Az őrmester meg azt kérdezte: „Ez az a hölgy? „ Mire ő így válaszolt: „Nem, hát bizony nem. Milyen szamár vagyok!” És én rámosolyogtam, és azt mondtam, semmi baj.

− El tudom képzelni a jelenetet − vetette közbe Sir Henry.

Jane Helier elgondolkodott.

− Lássuk csak − hogy is folytassam?

− Talán nem ártana, kedvesem, ha megtudhatnánk, miről is van szó egyáltalán − jegyezte meg Miss Marple olyan szelíden, hogy senkinek még csak meg sem fordult a fejében, hogy gúnyolódna. − Már úgy értem, miben tévedett a fiatalember, és mi van ezzel a betöréssel?

− Ó, tényleg − mondta Jane. − Szóval, tudják, ez a fiatalember − Leslie Faulkener, ez volt a neve − írt egy darabot. Ami azt illeti, többet is írt már, de egyiket sem adták elő. Ezt a bizonyos darabot elküldte nekem, hogy olvasnám el. Nem tudtam róla semmit, mert persze százszámra kapom az ilyen darabokat, de csak nagyon keveset olvasok el közülük − csak azokat, amelyekről tudok valamit. Mindenesetre ez volt a helyzet, és úgy látszik, Mr. Faulkener levelet kapott tőlem − csak hát kiderült, hogy nem is én írtam, ugye értik…

Nyugtalanul megállt egy pillanatra, a többiek meg gyorsan biztosították, hogy már hogyne értenék.

− A levélben az állt, hogy elolvastam a darabot, nagyon tetszett, és legyen olyan szíves, látogasson meg, hogy elbeszélgessünk róla. Szerepelt benne a lakcím is: Riverbury, The Bungalow. Szóval Mr. Faulkener szörnyen boldog volt, eljött, és megérkezett erre a helyre − a nyaralóba. Egy szobalány nyitott ajtót, a férfi Miss Heliert kereste, a lány meg azt mondta, itthon van, és várja őt, aztán bevezette őt a nappaliba, ahol egy nő ment elébe. Faulkener magától értetődőnek tartotta, hogy az a nő én vagyok − ami azért elég furcsa, mert végül is látott már engem játszani, és a fotóim is meglehetősen ismertek, nem igaz?

− Szerte az egész országban − vetette közbe sürgősen Mrs. Bantry. − De Jane drágám, egy fénykép nagyon gyakran nem adja vissza hűen az eredetit. És az sem mindegy, hogy valaki a színpadon vagy civilben van. Nem minden színésznő állja ki úgy a próbát, mint te, kedvesem, ezt ne felejtsd el!

− Jó, hát lehet, hogy így van − mondta Jane megenyhülve. − Mindenesetre a férfi úgy írta le azt a nőt, mint aki magas, szőke, kék szemű és nagyon csinos, így aztán végül is eléggé hasonlíthatott rám. Nem fogott gyanút, ez biztos. A nő leült, elkezdett beszélni a darabról, és azt mondta, minden vágya, Hogy eljátszhassa. Mialatt beszélgettek, a szobalány koktélokat hozott be, Mr. Faulkener pedig természetesen meg is itta az egyiket. Na, hát ez minden, amire emlékszik. Amikor felébredt vagy magához tért − vagy mit tudom én, hogy hívják az ilyesmit −, kint feküdt az úton; a sövény mellett, persze, nehogy elüsse valami. Olyan furcsán erőtlennek érezte magát, annyira, hogy éppen csak fel tudott tápászkodni, és szédelegve botorkált az úton − nem is nagyon tudta, hova megy. Azt mondta, hogy ha igazán magánál lett volna, biztos visszamegy a villába, hogy megpróbálja megtudni, mi történt. De tompának és zavarodottnak érezte magát, és csak úgy járkált ott az úton, hogy igazából nem is tudta, mit csinál. Úgy nagyjából akkor tért magához, amikor a rendőrség letartóztatta.

− De miért tartóztatták le? − érdeklődött dr. Lloyd.

− Ó! Hát ezt nem mondtam? − kérdezte Jane tágra meredt szemmel. − Hogy én milyen buta vagyok! A rablás miatt.

− Szóval a rablás miatt… Azt mégis nem tudhatnánk meg, hogy hol, ki, mikor, merre, meddig? − próbálkozott Mrs. Bantry.

− Igen, igen. Szóval ez a villa − természetesen az, amelyikbe a férfi bement − egyáltalán nem is volt az enyém. Egy férfié volt, akit úgy hívnak, hogy…

Ismét sűrű barázdák jelentek meg a homlokán.

− Legyek megint keresztapa? − kérdezte Sir Henry. − Nem gond, álnevek ingyen és bérmentve, írja le a bérlőt, és én elnevezem.

− A házat egy gazdag pénzember vette ki − egy lovag.

− Sir Herman Cohen − ajánlotta Sir Henry.

− Ó, ez nagyon jó. Egy hölgy számára vette ki − egy színész felesége volt, maga is színésznő.

− A színészt Claud Leasonnak fogjuk hívni − közölte Sir Henry −, a hölgyet pedig, mivel nyilván a művésznevét használta, Miss Mary Kerrnek.

− Azt hiszem, maga szörnyen okos − mondta Jane. − El sem tudom képzelni, hogy tudja ezeket ilyen könnyen kitalálni. Nos, ez afféle hétvégi ház volt Sir Herman − Hermant mondott? − és a hölgy számára. És persze a felesége semmit nem tudott az egészről.

− Ami oly sokszor megtörténik − jegyezte meg Sir Henry.

− És Sir Herman egy csomó ékszert ajándékozott ennek a színésznőnek, köztük néhány szépséges smaragdot.

− Na! − dünnyögte dr. Lloyd. − Kezd alakulni a dolog.

− Az ékszerek a nyaralóban voltak, egy kis dobozkába zárva. A rendőrség szerint ez nagy gondatlanság − bárki hozzáférhetett.

− Látod, Dolly? − kérdezte Bantry ezredes. − Mit mondok én mindig neked?

− Az én tapasztalatom szerint viszont − felelte Mrs. Bantry − épp azok vesztik el mindig a dolgaikat, akik olyan borzasztóan óvatosak. Én például az ékszereimet nem zárom ládikába − egy fiókban tartom őket, a harisnyák alatt. Merem állítani, hogy ha − mi is a neve? − ez a Mary Kerr ugyanezt csinálta volna, soha nem lopják el az ékszereit.

− De igen − mondta Jane −, mert az összes fiókot feltörték, és mindent kihajigáltak belőlük.

− Akkor viszont nem is az ékszereket keresték − vitatkozott Mrs. Bantry. − Sokkal inkább titkos iratokat. A könyvekben mindig ilyesmi történik.

− Én nem tudok semmiféle titkos iratokról − felelte Jane bizonytalanul. − Soha még csak egyről se hallottam.

− Ne hagyja magát eltéríteni, Miss Helier − mondta Bantry ezredes. − Dolly fecsegését nem kell komolyan venni.

− Tehát a rablásról − szólalt meg Sir Henry.

− Igen. Szóval, a rendőrséget egy nő hívta fel, aki azt állította magáról, hogy ő Miss Mary Kerr. Azt mondta, hogy a villát kirabolták, és személyleírást adott egy fiatalemberről, aki aznap reggel járt a házban. A szobalányának nem tetszett rajta valami, és nem engedte be, később viszont azt látták, hogy mászik ki az egyik ablakon. Olyan aprólékos leírást adott róla, hogy a rendőrség egy órán belül elfogta Mr. Faulkenert, aki előadta nekik a történetét, és megmutatta azt a levelet, amit állítólag én írtam. És ahogy már elmeséltem, behívtak, és amikor meglátott engem, azt mondta, amiről már szóltam − hogy ott a házban nem is engem látott!

− Nagyon különös eset − szögezte le dr. Lloyd.

− Ismerte Mr. Faulkener Miss Kerrt?

− Nem, nem ismerte − vagy legalábbis ezt állította. De a legfurcsábbat még nem is mondtam el. A rendőrség természetesen kiment a házhoz, és minden úgy fogadta őket, ahogy arról már szó volt − a fiókokat kirángatták, az ékszerek eltűntek, viszont egy teremtett lelket sem találtak. Beletelt jó néhány órába, mire Mary Kerr előkerült, ekkor viszont azt mondta, hogy ő bizony nem hívta a rendőrséget, most hallja csak tőlük, hogy mi történt. Elmondása szerint aznap reggel táviratot kapott egy színházigazgatótól, aki egy csodálatos szerepet ajánlott fel neki, és találkozót kért tőle. Természetesen azonnal felrohant a városba, de amikor odaért, kiderült, hogy csúnyán rászedték. Semmiféle táviratot nem adtak fel.

− Meglehetősen egyszerű trükk, hogy elcsalják a házból − jegyezte meg Sir Henry. − Mi a helyzet a cselédséggel?

− Itt is hasonló dolog történt. Csak egy szobalány volt a háznál, akit telefonon felhívott valaki − Mary Kerrnek adta ki magát, és azt mondta, valami nagyon fontos dolgot elfelejtett magával vinni. Egy retikülről volt szó, a hálószobában hagyta, egy fiókban. Az első vonattal utána kellett vinnie. A szobalány így is tett, és persze, amikor elment, bezárta a házat. De amikor megérkezett Miss Kerr klubjába, ahol úrnőjével kellett volna találkoznia, hiába várt.

− Hm. Kezdem érteni − mondta Sir Henry. − A ház üresen maradt, az pedig, hogy valaki bemásszon az egyik ablakon, nyilván nem jelenthetett komoly problémát. Azt viszont nem látom tisztán, ez a Mr. Faulkener hol jön be a képbe. Ki hívta fel a rendőrséget, ha nem Miss Kerr?

− Ez az, amire soha senki nem tudott választ adni.

− Különös − mormolta Sir Henry. − Azt lehet tudni, hogy ez a fiatalember ténylegesen az volt-e, akinek mondta magát?

− Ó, igen, a dolognak ez a része teljesen rendben van. Még a levelet is megmutatta, amit állítólag én írtam. A legkevésbé sem emlékeztetett a kézírásomra − de hát ezt ő honnan tudhatta volna?

− Na, akkor most világosan szögezzük le a tényállást − mondta Sir Henry. − Javítson ki, ha valamit rosszul mondanék. A hölgyet és a szobalányt elcsalják a házból. Ezt a fiatalembert egy hamis levéllel odahívják − ez utóbbi ténynek az ad különös színezetet, hogy azon a héten maga tényleg Riverburyben játszik. A fiatalembert elkábítják, a rendőrséget meg fölhívják, hogy a gyanút rátereljék. A házat pedig kirabolják − fölteszem, az ékszereket vitték el.

− Igen, hogyne.

− Valamikor később aztán előkerültek?

− Nem, soha. Ami azt illeti, Sir Herman mindent megtett, hogy eltussolja a dolgokat. De nem sikerült neki, és ha jól emlékszem, a felesége be is adta a válópert. Ennek az eredményéről azonban már nem tudok.

− Mi lett Mr. Leslie Faulkenerrel?

− Elengedték a végén. A rendőrség nem talált elegendő bizonyítékot. Nem gondolja, hogy az egész dolog meglehetősen különös?

− Határozottan. Először is, kinek a történetét higgyük el? Miközben elmesélte, úgy vettem észre, Miss Helier inkább Mr. Faulkenerhez húz. A megérzésen kívül van valami konkrétum is, ami ezt alátámasztaná?

− Nem… nincs − felelte Jane vonakodva. − Azt hiszem, nincs. De olyan nagyon kedves volt, és olyan bocsánatkérően nézett rám, amiért összekevert valakivel, hogy biztos vagyok benne, az igazat mondta.

− Értem − mondta Sir Henry mosolyogva. − De azt azért el kell ismernie, könnyen előfordulhat, hogy Faulkener egyszerűen csak kitalálta a történetét. Azt a levelet ő maga is megírhatta. És miután kirabolta a házat, még el is kábíthatta saját magát. De bevallom, sejtelmem sincs, miért tette volna mindezt. Mennyivel egyszerűbb, ha csak odamegy, kirabolja a házat, és szép csendben eltűnik − hacsak esetleg nem látta meg valamelyik szomszéd, Faulkener pedig rájött, hogy észrevették. Ekkor végül is még gyorsan kiagyalhatta a meséjét, hogy elterelje magáról a gyanút, és meg tudja indokolni, mit keresett ott.

− Jómódú volt? − kérdezte Miss Marple.

− Nem hiszem − válaszolta Jane. − Nem, inkább úgy gondolnám, nagyon is rosszul ment a sora.

− Az egész dolog valahogy nagyon furcsa − szólt közbe dr. Lloyd. − Azt kell mondjam, hogy ha a fiatalember történetét igaznak fogadjuk el, az ügy csak még kevésbé átlátható. Miért volt szüksége ennek az ismeretlen nőnek − aki Miss Heliernek adta ki magát − arra, hogy ezt az ismeretlen férfit belerángassa az ügybe? Miért kellett ezt a rafinált színjátékot megrendeznie?

− Mondd csak, Jane − szólalt meg Mrs. Bantry. − Előfordult-e az ügy bármely szakaszában, hogy az ifjú Faulkener szemtől szembe találkozott Mary Kerr-rel?

− Nem is tudom − mondta Jane lassan, ahogy töprengve kutatott az emlékezetében.

− Mert ha nem − derült fel Mrs. Bantry −, az ügy meg van oldva! Biztos vagyok benne, hogy jól gondolom. Mi sem könnyebb annál, mint hogy valaki azt állítsa, felhívták a városba. Aztán a Paddingtonról, vagy mit tudom én, melyik pályaudvarról telefonál a szobalányának, aki felszáll az első vonatra, ő meg azonmód visszamegy. A fiatalember megérkezik a megadott időben, a nő elkábítja, és alaposan felforgatja a lakást, hogy nyilvánvaló legyen, rablás történt. Ezután felhívja a rendőrséget, személyleírást ad a bűnbakról, és visszarohan a városba. Aztán egy késői vonattal hazaérkezik, és megjátssza a nagy ártatlant.

− De miért lopná el a saját ékszereit, Dolly?

− Ugyan már, ezek mindig ezt csinálják − válaszolta Mrs. Bantry. − És különben is, ezernyi oka lehet. Talán sürgősen pénzre volt szüksége − az öreg Sir Herman nem akar adni neki, mire ő megjátssza, hogy az ékszereit ellopták, aztán meg titokban eladja őket. De az sem lehetetlen, hogy valaki zsarolta, és azzal fenyegetőzött, mindent elmond a férjének vagy Sir Herman feleségének. Meglehet, már el is adta az ékszereket, Sir Herman viszont gyanút fog, és azonnal látni akarja őket, tehát valamit gyorsan ki kell találnia. Könyvekben gyakran előfordul az ilyesmi. Vagy talán a smaragdokat új foglalatba akarja tetetni, és néhány drágakőutánzat került a helyükbe. Vagy − ez igazán jó ötlet, és könyvekben sem szerepel túl gyakran − eljátssza, hogy az ékszereket ellopták, hisztérikus rohamot kap, a férfi meg újakat vesz neki. Így most már egy helyett két szettje van. Az efféle nők, meg vagyok győződve, szörnyen ravaszak.

− Nagyon okos vagy, Dolly − álmélkodott Jane. − Erre én soha nem gondoltam.

− Az lehet, hogy okos vagy, de azt azért nem állította Jane, hogy igazad is van − mondta Bantry ezredes. − Én leginkább arra a pénzemberre gyanakszom. Ő nyilván tudhatta, miként kell egy olyan táviratot megfogalmazni, hogy azt a hölgyet eltüntesse az útból, a többit meg egy új barátnő segítségével könnyedén elintézhette. Ahogy látom, arra senki nem gondolt, hogy tőle is alibit kérjen.

− És maga mit gondol, Miss Marple? − kérdezte Jane az idős hölgy felé fordulva, aki csak szótlanul üldögélt, arcát gondterhelt töprengés felhőzte.

− Nem is tudom, kedvesem, mit mondjak. Sir Henry bizonyára ki fog nevetni, de most semmiféle falusi párhuzam nem jut az eszembe. Természetesen számtalan kérdés adódik. Itt van például a szobalány. Egy ilyen, hm, rendhagyó háztartásban, amint az elbeszélésedből kiderül, a szobalány kétségkívül tökéletesen tisztában van a dolgok állásával, és egy valóban tisztességes lány nem is menne el ilyen helyre − az anyja egy percig sem engedné oda. Ezért aztán úgy gondolom, ez a szobalány vélhetően nem is volt igazán megbízható. Akár még a tolvajok cinkosa is lehetett. Nyitva hagyja nekik a házat, aztán valóban be is megy Londonba, mintha csak tényleg az állítólagos telefonhívásnak tenne eleget, hogy elterelje magáról a gyanút. Bevallom, nekem ez tűnik még a legvalószínűbb megoldásnak. Csak éppen ha közönséges, átlagos tolvajokról van szó, akkor itt valami nincs rendjén. Több tudásról árulkodik a dolog, mint amennyivel egy szobalány minden valószínűség szerint rendelkezhet.

Miss Marple szünetet tartott, majd kissé elábrándozva így folytatta:

− Nem tehetek róla, de valahogy az az érzésem, hogy itt valami − szóval, hogy itt valami személyes ügyről lehetett szó. Esetleg valaki így akart elégtételt venni valamiért, nem? Egy fiatal színésznő például, akivel rosszul bántak? Nem gondolják, hogy ez jobban megmagyarázná a dolgokat? Megpróbálja a férfit szántszándékkal lehetetlen helyzetbe hozni. Nekem ez valahogy így néz ki. És mégis… nem tűnik tökéletesen megnyugtatónak még így sem…

− De doktor úr, hiszen maga még nem is mondott semmit − szólalt meg Jane. − Magáról megfeledkeztem.

− Rólam mindig mindenki megfeledkezik − mondta a deresedet doktor szomorúan. − Bizonyára nagyon jelentéktelen alak lehetek.

− Jaj, dehogy! − sopánkodott Jane. − Kérem, mondja el, mit gondol!

− Abban a sajátos helyzetben vagyok, hogy egyrészt mindenkivel egyetértek, másrészt viszont senkivel sem. Én magam azt a kissé erőltetett és valószínűleg teljesen téves elméletet dolgoztam ki, miszerint talán a feleségnek lehet valami köze a dologhoz. Már úgy értem, Sir Herman feleségének. Semmi alapom nincs rá, hogy ezt feltételezzem, csak hát meglepődnének, ha tisztában lennének azokkal a rendkívüli − tényleg, felettébb rendkívüli − dolgokkal, amelyek elkövetésére egy megcsalt asszony képes.

− Ó, dr. Lloyd! − kiáltott fel Miss Marple izgatottan. − Hogy milyen okosat mondott! És nekem egészen eddig még csak eszembe se jutott az a szegény Mrs. Pebmarsh.

Jane értetlenül meredt rá.

− Mrs. Pebmarsh? Az meg kicsoda?

− Hát − tétovázott Miss Marple −, nem is tudom, az ő példája jó-e ide. Mrs. Pebmarsh mosónő. Ellopott egy blúzba tűzött opáltűt, és egy másik nő házába csempészte be.

Jane most csak még zavarodottabbnak tűnt, mint valaha.

− És ez mindent egy csapásra világossá tesz a maga számára, Miss Marple? − kérdezte Sir Henry a maga sajátos kis hunyorintásával.

Legnagyobb meglepetésére azonban Miss Marple megrázta a fejét.

− Nem, attól tartok, nem. Belátom, teljesen tanácstalan vagyok. Azt viszont tudom, hogy a nőknek össze kell tartaniuk − vészhelyzetben az embernek a saját neme pártjára kell állnia. Úgy vélem, ez a tanulsága Miss Helier történetének.

− Bevallom, rejtélyünk eme sajátos erkölcsnemesítő vonatkozása elkerülte a figyelmemet − mondotta Sir Henry ünnepélyesen. − Talán akkor látom át a dolog roppant jelentőségét, ha Miss Helier fellebbenti a titokról a fátylat.

− Hogy mondja? − dadogta Jane zavartan.

− Az a benyomásom, gyermeki nyelven szólva, hogy „szabad a gazda”. Kegyednek, Miss Helier, és egyedül csak kegyednek jutott osztályrészül az a dicsőség, miszerint olyan tökéletesen rejtélyes ügyet tárt elénk, hogy még maga Miss Marple is elismeri, legyőzetett.

− Mindannyian feladják? − kérdezte Jane.

− Igen. − Sir Henry egy percig várt, hátha valaki más megtöri a csendet, de aztán ismét szóvivőnek nevezte ki magát. − Vagyis lélegzet-visszafojtva várjuk, hevenyészett kísérleteink közül melyik leend majdan a győztes megoldás. Az urak egyet-egyet adtak elő, Miss Marple kettőt, Mrs. B. pedig kerek egy tucatot.

− Nem is volt az egy tucat − javította ki Mrs. Bantry. − Egy főtéma variációi voltak. És hányszor kell még a tudomására hoznom, hogy engem márpedig nem hívhat Mrs. B.-nek?

− Tehát mindannyian feladják − mondta Jane gondterhelten. − Ez nagyon érdekes.

Hátradőlt a székében, és szórakozottan a körmeit kezdte fényesítgetni.

− Na, Jane − nógatta Mrs. Bantry. − Ki vele! Mi a megoldás?

− A megoldás?

− Igen. Mi történt valójában?

Jane nagy szemeket meresztett rá.

− Halvány fogalmam sincs.

− Hogy micsoda?!

− Mindig szerettem volna tudni. Azt gondoltam, maguk itt mind olyan okosak, hogy egyikük biztosan megmondja majd nekem is.

Mindenkiben forrt a méreg. Jane-nek a szépsége miatt sok mindent el tudtak nézni − de ez volt az a pillanat, amikor úgy érezték, a butasága túl messzire ment. Az ilyen mérvű ostobaságra még a legistenibb szépség sem jelenthet mentséget.

− Azt akarja mondani, hogy az igazságot soha nem derítették ki? − kérdezte Sir Henry.

− Igen. Mondom, ezért gondoltam azt, hogy talán majd maguktól megtudom.

Jane hangján sértettség érződött. Nyilvánvaló volt, úgy érezte, belegázoltak a lelkébe.

− Hát, nem… hát én ezt… − makogta Bantry ezredes.

− Te aztán könnyen az ember idegeire tudsz menni, Jane − mondta a felesége. − Na, mindegy. Míg élek, biztos leszek benne, hogy nekem volt igazam. És ha megmondod a szereplők valódi nevét, akkor már egészen biztos leszek benne.

− Nem hiszem, hogy ezt megtehetném − suttogta Jane.

− Nem, kedvesem − mondta Miss Marple. − Miss Helier ezt nem teheti.

− Már miért ne tehetné? − csattant fel Mrs. Bantry. − Na, igazán, ne légy már olyan rátarti, Jane. Nekünk, vénebbeknek szükségünk van egy kis locsogásra. Legalább azt mondd meg, ki volt az a pénzember.

De Jane megrázta a fejét, és Miss Marple, a maga ódivatú módján, továbbra is a pártját fogta.

− Nagyon megrázó eset lehetett − mondta.

− Nem is − vallotta be Jane. − Azt hiszem… azt hiszem, inkább élveztem.

− Hát, meglehet − felelte Miss Marple. − Nyilván egy kis színt vitt az egyhangúságba. Melyik darabban játszottál akkor, gyermekem?

− A Smith-ben.

− Ó, igen. Az egy Somerset Maugham-darab, igaz? A munkái, azt hiszem, egytől egyig nagyon okosak. Csaknem mindegyiket láttam.

− Ha jól tudom, jövő ősszel ismét turnéztok vele, nem igaz? − kérdezte Mrs. Bantry.

Jane bólintott.

− Hát − emelkedett fel a székéből Miss Marple −, mennem kell. Hogy eljárt az idő! De nagyon kellemes este volt. Igazán, roppant kellemes. Azt hiszem, Miss Helier története viszi el a pálmát. Nem gondolják?

− Sajnálom, hogy haragszanak rám − mondta Jane. − Merthogy nem tudtam a végét. Talán korábban kellett volna szólnom.

Arcára szomorkás mosoly ült. Dr. Lloyd lovagiasan elhárította a mentegetőzést.

− De drága ifjú hölgyem, már miért kellett volna? Formás kis problémát tárt elénk, elménket csiszolandó. Csak azt sajnálom, hogy egyikünk sem tudta meggyőzően megoldani.

− Maga csak beszéljen a saját nevében − torkolta le Mrs. Bantry. − Én igenis megoldottam. Efelől nincs kétségem.

− Tudod, azt hiszem, igazad van − jegyezte meg Jane. − Olyan jól hangzott, amit mondtál.

− A hét közül mégis melyikre gondol? − ugratta őket Sir Henry.

Dr. Lloyd előzékenyen segített felhúzni Miss Marple lábára a kalucsnit. − A biztonság kedvéért, tudja − magyarázta az öreg hölgy. A doktor felajánlotta, hogy hazakíséri ódon kis házába. Miss Marple számtalan gyapjúkendőbe bugyolálta magát, és még egyszer mindenkinek jó éjszakát kívánt, utoljára Jane Helierhez lépett, és előrehajolva a színésznő fülébe súgott valamit. Jane-ből döbbent kiáltás szakadt ki, oly hangos, hogy mindenki odakapta a fejét.

Arcán derűs mosollyal jobbra-balra biccentgetve Miss Marple kiment a szobából; Jane elképedve bámult utána.

− Itt az ideje, hogy aludni menjünk, Jane − mondta Mrs. Bantry. − Mi baj van? Úgy ülsz itt, mintha kísértetet láttál volna.

Jane egy mély sóhajjal magához tért, a két férfinak szemkápráztató mosoly kíséretében búcsút intett, és a ház asszonyát követve felment a lépcsőn. Mrs. Bantry bement a lány szobájába.

− Hát itt már majdnem kialudt a tűz! − zsörtölt Mrs. Bantry, és mérgesen, ám eredménytelenül belekotort a parázsba. − Biztos már eleve rosszul rakták meg. Milyen ügyetlenek ezek a szobalányok! Bár, igaz, elég későre jár. Hiszen már egy óra is elmúlt!

− Gondolod, sokan vannak ilyenek? − kérdezte Jane Helier.

− Mint a szobalány?

− Nem. Mint ez a fura vénkisasszony − mi is a neve… Marple?

− Ja, vagy úgy. Nem is tudom. Szerintem egy efféle kicsi faluban nem is olyan ritka az ilyen.

− Ó, istenem − sóhajtott Jane. − Nem tudom, mit csináljak.

− De hát mi baj van?

− Nyugtalan vagyok.

− Mi miatt?

− Dolly − vágott bele Jane baljós ünnepélyességgel −, tudod, hogy ez a különös öreg hölgy mit súgott a fülembe, mielőtt elment?

− Nem. Mit?

− Azt mondta: „A helyedben, kedvesem, én ezt nem tenném. Soha ne add ki magadat teljesen egy nőnek, még akkor se, ha abban a pillanatban úgy érzed is, a legjobb barátnőd.” Tudod, Dolly, ez borzasztóan igaz.

− Mármint ez a bölcsesség? Igen, talán. De nem tudom, hogy jön ez ide.

− Azt hiszem, az ember soha nem bízhat meg igazán egy nőben. Mert visszaélhet vele. Erre bizony nem gondoltam.

− Miféle nőről beszélsz, Jane?

− Netta Greene-ről, aki a második szereposztásban játssza a szerepem.

− De hát Miss Marple mi az ördögöt tud róla?

− Azt hiszem, megsejtett valamit − csak tudnám, honnan?

− Jane, volnál szíves most azonnal megmondani, miről is van szó egyáltalán?

− A történetem. Amit elmondtam. Ó, Dolly, az a nő… tudod, aki elvette tőlem Claudot.

Mrs. Bantry bólintott; lázas gyorsasággal végigpergette magában Jane szerencsétlen házasságait − az elsőben Claud Averbury, a színész volt a férje.

− Őt vette feleségül, és megmondhattam volna neki előre, milyen lesz ez az új házassága. Claud nem tudja, de Sir Joseph Salmonnak viszonya van vele − a hétvégéket egy villában töltik; erről meséltem az előbb. Le akartam leplezni, mert azt szeretném, ha mindenki tudná, miféle nő ez a perszóna. És a rablás révén mindenre fény derül.

− Jane! − kapkodott levegő után Mrs. Bantry. − A saját történetedet mondtad el?

Jane bólintott.

− Ezért választottam a Smith-t. Tudod, abban szobalánynak vagyok öltözve. Mindig kéznél van a ruha. És amikor a rendőrség hívat, mi sem egyszerűbb, mint azt mondani, a szállodában éppen a szerepemet próbáltam a kolléganőmmel. Közben persze nem ott, hanem a villában voltunk. Csak kinyitom az ajtót, behozom a koktélokat, Netta pedig Jane Heliernek adja ki magát. Természetesen az a férfi őt soha többé nem látja, attól tehát nem kell tartani, hogy egyszer majd még felismeri. Én meg mint szobalány nagyon el tudom változtatni a külsőmet; és különben is, mit számít az embereknek egy szobalány, rá se néznek. Azt is megbeszéltük, hogy utána a férfit kivonszoljuk az útra, ellopjuk az ékszeres ládikát, felhívjuk a rendőrséget, és visszamegyünk a szállodába. Az persze nem jó, hogy az a szegény fiatalember bajba kerül, de Sir Henry szerint ettől nem kell tartani. És az a nő benne lesz az újságokban, meg minden − és Claud végre megláthatja, kit vett feleségül.

Mrs. Bantry sóhajtozva lerogyott egy székre.

− Ó, szegény fejem! És egész időn keresztül − ó, Jane Helier, hogy te micsoda egy álnok teremtés vagy! Így, pontról pontra elmondani az egészet!

− Mert mondjon bárki bármit, jó színésznő vagyok − mondta Jane önelégülten. − Mindig is az voltam. Egyszer sem árultam el magam, igaz?

− Miss Marple mégiscsak ráhibázott − motyogta Mrs. Bantry. − Tényleg személyes ügyről volt szó. Igen, igen. Jane, jó gyermekem, ugye tudod, hogy a rablás az mégiscsak rablás, és akár börtönbe is kerülhettél volna?

− Hát, mindenesetre egyikőtök sem jött rá − felelte Jane. − Kivéve Miss Marple-t. − Arcára ismét nyugtalanság költözött. − Dolly, tényleg azt gondolod, hogy sokan vannak hozzá hasonlók?

− Az igazat megvallva, nem − mondta Mrs. Bantry.

Jane ismét felsóhajtott.

− Mégiscsak jobb, ha az ember nem reszkíroz meg egy ilyen dolgot. És még Netta is visszaélhet a bizalmammal, ez bizony igaz. Ellenem fordulhat, esetleg zsarolni kezd, bármi ilyesmi. Ő segített kidolgozni a részleteket, és megfogadta, hogy kitart mellettem, de a nőkben soha nem lehet biztos az ember. Nem, azt hiszem, Miss Marple-nak igaza van. Jobb, ha nem kockáztatom meg.

− De drágám, hiszen már meg is tetted!

− Ó, nem. − Jane kerekre nyitotta kék szemét. − Hát nem érted? Még az égvilágon semmi nem történt! Ti voltatok, hogy úgy mondjam − a kísérleti nyulak.

− Nem állítanám, hogy értem, mit beszélsz − mondta Mrs. Bantry méltósággal. − Azt akarod mondani, hogy ez az egész csak terv, nem pedig valóságos, múltbeli tett?

− Az ősszel akartam megcsinálni − szeptemberben. Most aztán igazán nem tudom, mit tegyek.

− És Jane Marple rájött − egész egyszerűen rájött az igazságra, és nekünk egy árva szót sem szólt − dohogott Mrs. Bantry.

− Szerintem ezért mondta azt, hogy a nőknek össze kell tartaniuk. Nem akart kiadni a férfiak előtt. Ez igazán szép volt tőle. Az persze nem baj, hogy most már te is tudod, Dolly.

− Hát, Jane, nagyon szépen kérlek, hagyj fel az ötlettel!

− Azt hiszem, így lesz − suttogta Miss Helier. − Akadhat még más Miss Marple is…

TIZENHARMADIK FEJEZET

HALÁL A PATAKBAN

Sir Henry Clithering, a Scotland Yard nyugalmazott rendőrfőnöke barátainál, Bantryéknél időzött, St. Mary Mead kicsiny falucskájától nem messze.

A vendégjoggal élve azon a szombat reggelen csak jóval tíz óra után ballagott le ráérős nyugalommal a reggelihez, és az ebédlő ajtajában csaknem összeütközött a ház asszonyával, Mrs. Bantryvel. A kedves hölgy épp nagy sebbel-lobbal viharzott ki a szobából, láthatóan roppant mód felizgatta valami.

Bantry ezredes az asztalnál ült, arca jócskán kivörösödött.

− Jó reggelt, Clithering! Szép napunk van. Szolgálja ki magát!

Sir Henry engedelmesen szedett a szalonnás veséből, és ahogy közelebb húzta a székét, a házigazda így szólt:

− Dolly egy kicsit ingerült ma reggel.

− Ühüm… magam is így láttam − mondta Sir Henry jámboran.

Eltöprengett egy kicsit. Mrs. Bantry békés természetű asszony volt, ritkán jött ki a sodrából. Amennyire Sir Henry tudta, csak egyvalami érdekelte igazán − a kertje.

− Igen − lolytatta Bantry ezredes. − Most reggel hallottunk valamit, az borította ki. Egy lány a faluból, Emmott lánya − tudja, Emmott, akié a Kék Vadkan.

− Ó, hogyne, persze.

− Na, i-igen − tűnődött Bantry ezredes. − Csinos lány. Bajba került. A szokásos történet. Erről vitatkoztam Dollyval. Nagy butaság volt. Az asszonyokra nem lehet józan ésszel hatni. Dolly körömszakadtáig védte ezt a lányt − tudja, milyenek a nők −, a férfiak mind vadállatok, meg minden efféle; satöbbi satöbbi. De azért ez mégsem ennyire egyszerű − főleg manapság. Nagyon is jól tudják a lányok, mit akarnak. Attól még, hogy egy ilyen fiatal fickó elcsábít egy lányt, még nem feltétlenül gazember. Kettőn áll a vásár, legalábbis többnyire. Ezt a Sandford gyereket éppenséggel nagyon kedvelem. Csak egy ostoba szamár; még hogy egy Don Juan − ugyan már!

− Ez a Sandford vitte bajba a lányt?

− Úgy hírlik. Nem mintha én bármit is tudnék a dologról − tette hozzá az ezredes óvatosan. − Ezek a népek itt összevissza locsognak mindent. Tudja, miféle hely ez! Mondom, valójában nem tudok semmit. És nem is vagyok olyan, mint Dolly − hogy mindenféle következtetést vonjak le és jobbra-balra vádaskodjam. A fene egye meg, az ember vigyázzon arra, mit mond! Tudja, amikor itt van ez a halottkémi szemle is, meg minden.

− Hogy micsoda?

Bantry ezredes rámeredt.

− Miért, hát nem mondtam még? A lány vízbe ölte magát. Ezért ez a nagy izgalom.

− Hű, de ronda dolog − mondta Sir Henry.

− Hát, bizony az. Nem is szeretek rágondolni. Az a szegény kis csinos fruska. Az apja mindenesetre elég nehéz eset. Gondolom, ez a szerencsétlen teremtés megrettent attól, mi várhat rá.

Elhallgatott egy pillanatra.

− Ez az, ami úgy felizgatta Dollyt.

− Hol történt?

− A pataknál. Közvetlenül a malom alatt, ahol nagyon sebes a víz sodrása. Van ott egy gyalogút meg egy híd, át a patakon. Azt mondják, onnan vetette magát a vízbe. Hát, bizony, még rágondolni is rossz.

Azzal Bantry ezredes vészjósló zörgés kíséretében felvette az újságját, és megkísérelte, hogy a kormány legújabb gaztettein elandalodva elterelje figyelmét ezekről a fájdalmas dolgokról.

Sir Henryt csak kevéssé érdekelte a falusi tragédia. Reggeli után kitett a gyepre egy kényelmes széket, elnyújtózott benne, kalapját a szemébe nyomta, és békés elmélkedésbe fogott az élet szépségeiről.

Úgy fél tizenkettő tájt egv takaros szobalány lépett oda hozzá a pázsiton.

− Uram, ha volna szíves. Miss Marple jött át, és beszélni szeretne önnel.

− Miss Marple?

Sir Henry felült, és megigazította a kalapját. Meglepte, hogy ezt a nevet hallja. Nagyon is jól emlékezett Miss Marple-ra − az a nyájas, szelíd vénkisasszonyos modor, az a bámulatos éleselméjűség. Eszébe jutott egy tucat megoldatlan eset − és az, ahogy ez a tipikus „falusi vénkisasszony” minden egyes alkalommal milyen tévedhetetlenül talált rá a rejtély nyitjára. Sir Henry rendkívüli tiszteletet érzett Miss Marple iránt. Kíváncsi volt, most mi járatban lehet.

Miss Marple a nappaliban várt rá − mint mindig, most is elképesztően egyenes tartással ült, vidám színekben pompázó külhoni bevásárlókosarát maga mellé tette a földre. Orcája kipirult; izgatottnak látszott.

− Sir Henry − ó, mennyire örülök. Milyen szerencse, hogy itt találom. Véletlenül meghallottam, hogy lejött ide egy kis időre… kérem, bocsásson meg a háborgatásért…

− Ugyan, boldog vagyok, hogy láthatom. − Kezet fogtak. − Mrs. Bantry sajnos nincs itthon.

− Tudom − felelte Miss Marple. − Amikor jöttem, láttam, hogy Footittal, a hentessel beszélget. Szegény Henry Footit, tegnap elütötte egy autó; mármint a kutyáját − ez volt a neve. Egy olyan selymes szőrű foxterrier, erős, veszekedős fajta, a hentesek mindig ilyet tartanak, azt hiszem.

− Igen − mondta Sir Henry szolgálatkészen.

− Örülök, hogy akkor jöttem, amikor Mrs. Bantry nincs itthon − folytatta Miss Marple. − Merthogy maga az, akivel beszélni szeretnék. Erről a szomorú esetről.

− Henry Footitról? − kérdezte Sir Henry enyhén tanácstalanul.

Miss Marple szemrehányóan nézett rá.

− Ugyan már. Rose Emmottról, természetesen. Hallotta már?

Sir Henry bólintott.

− Bantry mesélte. Nagyon szomorú.

Meg volt kavarodva egy kissé. Elképzelni sem tudta, Miss Marple miért akarhat vele Rose Emmottról beszélni.

Miss Marple visszaült. Sir Henry is leült melléje. Amikor az öreg hölgy beszélni kezdett, a viselkedése megváltozott. Az arca megszigorodott, és egész lényéből valami különös méltóság áradt.

− Talán emlékszik, Sir Henry, hogy néhány alkalommal egy igazán kellemes játékot játszottunk. Különféle rejtélyekről meséltünk, és megoldásokat kerestünk. Volt olyan kedves azt mondani, hogy… hogy nem csináltam nagyon rosszul.

− Mindannyiunkat kenterbe vert − válaszolt Sir Henry meleg hangon. − Zseniális volt, ahogy rendre eljutott az igazsághoz. És, emlékszem, mindig valamilyen falusi párhuzam adta a kulcsot a megfejtéshez.

Miközben beszélt, mosolygott, de Miss Marple nem. Az öreg hölgy nagyon komoly maradt.

− Amit akkor mondott, arra bátorított, hogy most eljöjjek magához. Úgy érzem, ha elmondok önnek valamit, biztos, hogy kinevetni legalábbis nem fog.

Sir Henry rádöbbent, hogy Miss Marple halálosan komolyan beszél.

− Nem, természetesen nem fogom kinevetni − mondta csendesen.

− Sir Henry… ez a lány… Rose Emmott. Nem ölte ő vízbe magát − meggyilkolták. És én tudom, hogy ki tette.

Sir Henry három teljes másodpercig döbbent mozdulatlansággal ült. Miss Marple hangja tökéletesen higgadt és nyugodt volt. Ahhoz képest, amennyi érzelem látszott rajta, éppenséggel a leghétköznapibb kijelentést is tehette volna.

− Ez nagyon súlyos állítás, Miss Marple − mondta Sir Henry, miután újra levegőhöz jutott.

Az öreg hölgy szelíden bólogatott.

− Tudom, tudom… ezért kellett eljönnöm önhöz.

− De drága Miss Marple, rossz helyen jár. Manapság én már csak egyszerű civil vagyok. Ha valóban az állítása szerinti ismeret birtokában van, a rendőrségre kell mennie.

− Nem hiszem, hogy megtehetném − mondta Miss Marple.

− De miért nem?

− Mert, tudja, semmiféle − ahogy ön mondja − ismerettel nem rendelkezem.

− Azt akarja mondani, hogy végeredményben csak sejtése van a dologról?

− Nevezheti így is, ha tetszik, de mégsem erről van szó. Egyáltalán nem. Én ugyanis tudom − bizonyos okoknál fogva; de ha ezekről az okokról beszámolnék Drewitt felügyelőnek − hát, egyszerűen csak kinevetne. És még nem is hibáztathatnám. Nagyon nehéz lehet megérteni, ha valaki, mondjuk így, sajátos tudással rendelkezik.

− Úgymint? − kérdezte Sir Henry.

Miss Marple most egy kissé elmosolyodott.

− Ha most azt mondanám önnek, hogy azért tudom, mert egy bizonyos Peasegood nevű ember, amikor jó néhány évvel ezelőtt egy kordéról zöldséget árult, az unokahúgomnak sárgarépa helyett fehérrépát adott…

És szónokias gesztussal felvetette a fejét.

− Hát ezt most jól megmondta − mormolta Sir Henry. − Ha jól értem tehát, mindössze egy hasonló eset alapján von le következtetéseket.

− Tudom, milyenek az emberek − mondta Miss Marple. − Jól is néznénk ki, ha ennyi, falun leélt év után sem tudnám. Most csak az a kérdés, hogy hisz-e nekem vagy sem.

Egyenesen Sir Henry szemébe nézett. Arcát immár egészen elöntötte a pirosság. Rezzenéstelenül állta Sir Henry tekintetét.

Sir Henry hatalmas élettapasztalattal rendelkező ember volt. Döntéseit pillanatok alatt, minden teketória nélkül szokta meghozni. És bármennyire is valószínűtlenül bizarrnak tűnt Miss Marple kijelentése, rögtön tudta, szemernyi kételye sincs.

− Hiszek magának, Miss Marple. Csak azt nem tudom, mit szeretne tőlem, miért jött pont hozzám.

− Annyit, de annyit gondolkoztam rajta − mondta Miss Marple. − Mint mondtam, bizonyítékok nélkül teljesen fölösleges lenne elmennem a rendőrségre. Egy szál bizonyítékom sincs. Annyit kérnék öntől, hogy kapcsolódjon be az ügybe − Drewitt felügyelőnek roppantul hízelegne a dolog, ebben biztos vagyok. És ha a későbbiek folyamán arra kerül a sor, Melchett ezredest, a rendőrkapitányt is kedve szerint megpuhíthatja, erre mérget vehet.

Esdeklően nézett Sir Henryre.

− És milyen adatokat tud a rendelkezésemre bocsátani? Mi az, amin el tudok indulni?

− Arra gondoltam − felelte Miss Marple −, hogy felírok egy nevet − a nevet − egy darab papírra, és átadom önnek. Ha aztán a nyomozás során kiderülne, hogy ez a személy − ez a bizonyos személy − semmiféle kapcsolatba nem hozható az üggyel − nos, hát akkor bizonyára tévedtem.

Megállt, majd kis idő múltán megborzongva hozzátette:

− Szörnyű, végtelenül szörnyű lenne, ha egy ártatlan ember bitófára jutna.

− Mi a csudát… − hökkent meg Sir Henry. Az öreg hölgy szemébe nyugtalanság költözött.

− Lehet, hogy tévedek − bár őszintén szólva nem hiszem. Tudja, Drewitt felügyelő igazán intelligens ember. De a középszerű intellektus olykor rendkívül veszélyes. A végső lépés, az szokott elmaradni.

Sir Henry kíváncsian nézett rá.

Miss Marple egy darabig kis retiküljében kotorászott, majd elővett egy kis jegyzettömböt, letépett róla egy lapot, nagy gondossággal ráírt egy nevet, kettőbe hajtotta, és átadta Sir Henrynek.

A férfi szétnyitotta és elolvasta. A név semmit nem mondott neki, de a szemöldökét azért kissé felvonta. Elgondolkozva Miss Marple-ra nézett, a lapot a zsebébe dugta.

− Hát, tudja − mondta −, fura egy dologba rángat itt bele engem. Soha életemben nem csináltam semmi ehhez foghatót. De bízom benne, hogy jól ítélem meg magát, Miss Marple.

Sir Henry Melchett ezredessel, a megyei rendőrkapitánnyal és Drewitt felügyelővel ült egy szobában.

A rendőrkapitány agresszívan katonás viselkedésű, kicsi emberke volt. A felügyelő nagydarab, széles vállú férfi; maga a józan ész.

− Őszintén szólva kissé zavarban vagyok, hogy így magukra törtem − mondta Sir Henry, kellemes mosolyával. − Valójában nem is tudom, mit keresek itt.

− Kedves barátom, el vagyunk ragadtatva! Nagy kitüntetés ez nekünk!

− Roppant megtiszteltetés, Sir Henry− mondta a felügyelő.

A rendőrkapitány közben ezt gondolta: „A szegény ember, halálra unja magát Bantryéknél. Az öreg egyre csak a kormányt szapulja, az öregasszony meg a virággumóiról locsog.”

A felügyelő ezt gondolta: „Milyen kár, hogy nem valami kacifántosabb esettel bajlódunk. Úgy hallottam, Clithering egyike Anglia legjobb koponyáinak. Igazán kár, hogy ilyen sima üggyel van dolgunk.”

Aztán a rendőrkapitány, immár hangosan, ezt mondta:

− Sajnos ez csak egy ilyen mocskos kis hétköznapi eset. Először azt gondoltuk, a lány beleölte magát a vízbe. Útban volt már a gyerek, tudja. Az orvosunk, Haydock azonban résen volt. Észrevette, hogy a felsőkarján − már a lányén − zúzódások vannak. Még a halála előtt estek rajta. Nyilván, ahol a pasas megragadta − úgy lökte bele a vízbe.

− Sok erő kell az ilyesmihez?

− Nem hiszem. Nem sok dulakodás lehetett − a lányt biztosan váratlanul érte a dolog. Egy gyaloghíd van ott, csúszósak a pallók. Mi sem könnyebb annál, mint letaszítani onnan valakit − azon az oldalon még korlát sincs.

− Az már biztos, hogy ott történt a tragédia?

− Igen. Van itt egy kisfiú, Jimmy Brown, tizenkét éves. Az erdőben volt, a túloldalon. Valami sikoltásfélét hallott a híd felől, aztán egy csobbanást. Erősen szürkült már, nem sokat lehetett látni. Hirtelen azt vette észre, hogy valami fehéres dolgot sodor lefelé a víz, mire aztán elrohant segítségért. Kihúzták a lányt, de már nem lehetett feléleszteni.

Sir Henry bólintott.

− A hídon nem látott senkit a fiú?

− Nem. De, mondom, szürkület volt már, arrafelé meg egyébként is mindig mindent köd borít. Meg fogom kérdezni tőle, közvetlenül az eset előtt vagy után nem látott-e valakit. Tudja, ez a gyerek természetszerűleg azt feltételezte, hogy a lány belevetette magát a vízbe. Na, persze, mindenki azt hitte.

− Viszont itt van ez a cédula − mondta Drewitt felügyelő. Sir Henryhez fordult.

− A lány zsebében találtuk, uram. Amolyan vékony művészceruzával írták, és bár a papír ronggyá ázott, el tudtuk olvasni.

− És mi van benne?

− Az a fiatal Sandford írta. „Rendben van − azt mondja−, fél kilenckor ott leszek a hídnál. R. S.” Hát, ami azt illeti, majdnem pont fél kilenc volt − épp csak pár perccel múlt, amikor Jimmy Brown meghallotta a kiáltást és a csobbanást.

− Nem tudom, találkozott-e már maga ezzel a Sandforddal − folytatta Melchett ezredes. − Vagy egy hónapja van itt. Építész, afféle ifjú titán, ilyen fura modern kócerájokat épít. Allingtonnak tervez valami házat. A jó ég tudja, mi sül ki belőle − mindenféle hóbortos ötlettel rakja tele, gondolom. Üveg ebédlőasztal meg olyan acélból és nádból összeeszkábált fogorvosi kínzószék, ilyesmi. Mindegy, végül is nem oszt, nem szoroz, de azért azt jól mutatja, miféle ember ez a Sandford. Komcsi, tudja − egy erkölcsi nulla.

− A csábítás − mondta Sir Henry halkan − kétségkívül sok ezer éves bűncselekmény, bár olyan ősi hagyományai természetesen nincsenek, mint az emberölésnek.

Melchett ezredes nagy szemeket meresztett rá.

− Igen, persze − motyogta. − Hogyne. Hogyne.

− Hát így állunk, Sir Henry − mondta Drewitt. − Ronda egy ügy, de legalább világos. Ez a Sandford bajba viszi a lányt. Aztán egyből pucolni akar vissza Londonba. Van ott egy barátnője − szép kis fiatal teremtés −, már el is jegyezték egymást. Na, persze, ha ezt meghallja, Sandford az életben nem látja többet. Ez a derék ember találkozik Rose-zal a hídon − ködös este van, közel s távol egy lélek sincs −, megragadja a vállánál fogva, és beletaszítja a vízbe. Mocsok egy alak − megérdemli, amit majd kap érte. Ez az én véleményem.

Sir Henry egy-két percig szótlanul üldögélt. Érzékelhette, mennyire hajlanak errefelé az előítéletre. Egy modern gondolkodású ifjú építész nem számíthat osztatlan népszerűségre a maradi St. Mary Meadben.

− Kétség sem férhet hozzá tehát, hogy ez a Sandford lett volna a születendő gyermek apja? − kérdezte aztán.

− Biztosra veheti − felelte Drewitt. − Rose Emmott elmondta az apjának. Azt gondolta a szerencsétlen, ez a fickó majd elveszi. Még hogy elveszi! Ugyan már!

„Te jó ég! − gondolta Sir Henry −, mintha egy múlt századi melodrámába csöppentem volna! Gyanútlan leány, londoni gazfickó, zord atya, hitszegés − már csak a hűséges falusi szerelmes hiányzik. Igen, azt hiszem, ideje, hogy ez ügyben is kérdezősködjem.”

Fennhangon ezt kérdezte:

− Nem volt ennek a lánynak valakije innen a faluból?

− Mármint Joe Ellis? − kérdezett vissza a felügyelő. − Remek fickó ez a Joe. Asztalos. Ó! Ha Rose kitartott volna mellette…

Melchett ezredes egyetértőleg bólogatott.

− Az ember húzzon csak a maga fajtájához − fortyogott.

− Joe Ellis hogy viselte a dolgot ? − kérdezte Sir Henry.

− Senki nem tudja − válaszolta a felügyelő. − Ez a Joe olyan magának való gyerek. Zárkózott. Rose csinálhatott bármit, az pont úgy volt jó neki. Az orránál fogva vezette. Joe azt remélte, egyszer majd még visszatér hozzá.

− Szeretnék beszélni vele − mondta Sir Henry.

− Ó, hát majd elmegyünk hozzá − felelte Melchett ezredes. − Egyetlen szálat sem hagyunk figyelmen kívül. Én magam úgy gondolnám, előbb beszéljünk az öreg Emmott-tal, aztán Sandforddal, aztán majd elmehetünk Ellishez is. Ez így megfelel, Clithering?

Sir Henry bólintott, hogy ez bizony pompás.

Tom Emmottot a Kék Vadkanban találták. Robusztus, negyvenes férfi volt, sunyi pillantású, erőszakos állú.

− Örvendek a szerencsének, uraim − jó reggelt, ezredes úr. Jöjjenek ide, beljebb, itt nyugodtan beszélhetünk. Szolgálhatok valamivel az uraknak? Nem? Ahogy tetszik. A szegény lányom ügyében jöttek, igaz? Ó, hát derék leány volt ez a Rose, derék bizony. Mindig jó kislány volt, míg csak ez a mocskos disznó − már engedelmet kérek, de hát az − ide nem tolta a képét. Azt ígérte neki, hogy elveszi feleségül, azt ám. De a fejére hozom a törvényt, úgy éljek. Rávette, a disznó. A mocskos gyilkos. Micsoda szégyen ez minekünk! Jaj, szegény lányom!

− A lánya egyértelműen kijelentette önnek, hogy az állapotáért Mr. Sandford a felelős? − kérdezte Melchett élesen.

− Ahogy mondja. Itt, ebben a szobában.

− És maga erre mit mondott neki? − érdeklődött Sir Henry.

− Hogy mit mondtam neki? − A férfi egy pillanatra meghökkent.

− Igen. Nem fenyegette meg például, hogy elkergeti a háztól?

− Hát, egy kicsit elöntött a méreg − ez már csak természetes, nem? Maguk is úgy gondolják, hogy természetes, biztosan. De a háztól persze nem kergettem el. Ilyet én sose tennék. − A sértett ártatlanság szobra volt. − Nem. Hát akkor, kérdem én, a törvény mire való? Mire való a törvény, ha nem erre? Az a disznó adja vissza a lányom becsületét. Mert ha nem teszi, istenemre mondom, meg fog fizetni érte.

Öklével az asztalra vágott.

− Mikor látta utoljára a lányát? − kérdezte Melchett.

− Tegnap, úgy öt körül.

− A viselkedése nem volt szokatlan?

− Nem, csak olyan, mint rendesen. Nem vettem én észre semmit. Ha tudtam volna…

− De nem tudta − mondta a felügyelő szárazon. Ezzel aztán el is mentek.

− Ez az Emmott nem kelt valami jó benyomást − tűnődött Sir Henry.

− Elég sötét alak − felelte Melchett. − Ha tehetné, az utolsó fillért is kiszipolyozná Sandfordból.

Ezután az építészt keresték fel. Rex Sandford egészen máshogy nézett ki, mint Sir Henry elképzelte magában. Magas, hirtelenszőke, nagyon vékony fiatalember volt. Kék szeme ábrándosan csillogott, haja rendezetlenül lógott a nyakába. Beszéde valahogy kissé nőiesnek hatott.

Melchett ezredes mindhármójukat bemutatta. Aztán rögtön a tárgyra tért, és megkérdezte az építészt, mit csinált, merre járt az előző este.

− Nem kényszeríthetem, hogy bármit is mondjon, de minden, amit mond, felhasználható ön ellen − mondta figyelmeztetően. − Megértette? Azt akarom, hogy világosan lássa a helyzetét.

− Nem… nem értem − hebegte Sandford.

− De azt ugye tudja, hogy Rose Emmott tegnap este vízbe fűlt?

− Igen. Ó, istenem, ez olyan borzasztó! Egy szemhunyást sem aludtam az éjjel, igazán. Ma sem tudtam semmit sem csinálni. Felelősnek érzem magam − szörnyen felelősnek.

Beletúrt a hajába, így az még rendezetlenebb lett.

− Soha nem akartam semmi rosszat neki − mondta panaszos hangon. − Soha nem gondoltam volna. Eszembe nem jutott, hogy ezt a megoldást választja.

Leült az asztalhoz, arcát a kezébe temette.

− Úgy értsem, Mr. Sandford, hogy megtagadja a választ arra a kérdésemre, hol volt tegnap este fél kilenckor?

− Ó, nem, dehogy. Elmentem itthonról. Jártam egyet.

− Miss Emmott-tal ment találkozni?

− Nem. Magamban voltam. Az erdőben. Nagyot sétáltam.

− Akkor mégis milyen magyarázatot tud adni erre a cédulára? Az elhunyt leány zsebében találtuk.

És Drewitt felügyelő érzelemmentesen, hangosan felolvasta a szöveget.

− Nos, uram − tette még hozzá. − Tagadja-e, hogy ezt ön írta?

− Nem… nem tagadom. Igazuk van. Én írtam. Rose arra kért, találkozzam vele. Ragaszkodott hozzá. Nem tudtam, mit csináljak. így aztán megírtam ezt a levélkét.

− Ohó, így már sokkal jobb − mondta a felügyelő.

− De nem mentem el! − Sandford hangja az izgatottságtól a magasba csapott. − Nem mentem el! Úgy éreztem, sokkal jobb lesz, ha nem. Holnap készültem visszamenni Londonba. Úgy éreztem, jobb, ha nem… ha nem találkozom vele. Azt gondoltam, majd írok neki Londonból, és valahogy majd… majd megállapodunk.

− Tudatában van ön annak, uram, hogy ez a lány gyermeket várt, és a gyermek apjaként önt nevezte meg?

Sandford felnyögött, de nem válaszolt.

− Igazat mondott a lány, uram, vagy sem?

Sandford még mélyebbre temette az arcát.

− Azt hiszem, igen − jött tenyere mögül a tompa válasz.

− Ó! − Drewitt felügyelő nem tudta palástolni elégedettségét. − Most ha erről a „sétáról” válthatnánk néhány szót. Látta önt valaki tegnap este?

− Nem tudom. Nem hiszem. Amennyire vissza tudok emlékezni, nem találkoztam senkivel.

− Ez bizony nagy kár.

− Mit akar ezzel mondani? − Sandford dühödten meredt rá. − Mit számít az, hogy sétáltam-e vagy sem?! Mit változtat ez már azon, hogy Rose a vízbe ölte magát?

− Ó, hát csak annyit, hogy szegény Rose nem tett ilyet − válaszolta a felügyelő. − Merthogy, tudja, szántszándékkal belökték a vízbe, kedves uram.

− Hogy szánt… − Egy vagy két percbe is beletelt, míg teljes szörnyűségében felfogta a dolgot. − Úristen! Akkor…

Halálra váltan meredt maga elé.

Melchett ezredes az ajtó felé indult.

− Semmi szín alatt nem hagyhatja el a házat, Sandford − mondta. − Ezt jól értse meg!

A három férfi kilépett a házból. A felügyelő és a rendőrkapitány sokatmondó pillantásokat váltott.

− Azt hiszem, ennyi elég is, uram − jegyezte meg a felügyelő.

− Igen. Adassa ki az elfogatási parancsot, és tartóztassák le.

− Bocsássanak meg − mondta Sir Henry. − Bent felejtettem a kesztyűmet.

Sebesen visszatért a házba. Sandford még ugyanúgy ült, ahogy magára hagyták, üres tekintettel bámult maga elé.

− Azért jöttem vissza − kezdte Sir Henry −, hogy megmondjam magának, én személy szerint minden tőlem telhetőt meg kívánok tenni, hogy a segítségére legyek. Hogy ezt miért teszem, nem áll módomban felfedni ön előtt. De arra kérem, mondja el nagyon röviden, hogyha hajlandó rá, végül is mi történt pontosan ön és Rose között.

− Nagyon csinos lány volt − mondta Sandford. − Nagyon csinos és nagyon csábító. És − és egyszerűen rám szállt. Isten a tanúm, hogy igazat mondok. Nem hagyott békén. Én meg nagyon egyedül voltam itt, senki nem kedvelt túlzottan, és… és, mondom, megdöbbentően csinos volt, és eléggé tudta is, hogy mit akar, meg minden…

A hangja elhalkult. Felnézett. − És akkor megtörtént. Azt akarta, hogy vegyem feleségül. Nem tudtam, mit csináljak. Jegyben járok egy lánnyal Londonban. Ha valaha is a fülébe jut ez az egész − és persze meg lógja tudni, biztosan −, hát akkor mindennek vége. Nem értené meg. Hogy is tehetné? Én már csak rongy ember leszek a szemében. Mondom, nem tudtam, mit tegyek. Megpróbáltam kerülni Rose-t. Arra gondoltam, visszamegyek a városba, leülök az ügyvédemmel, elrendezzük az anyagi dolgokat meg minden egyebet, hogy valamiképpen kárpótoljam. Istenem, milyen ostoba voltam! Mennyire világos minden − most, hogy itt van ez a vád ellenem. De elhibázták. Saját maga csinálta, ez biztos.

− Fenyegetőzött valaha Rose, hogy végez magával?

Sandford megrázta a fejét.

− Soha. Nem, ezt végül is mégsem mondhatom. Nem az a fajta volt.

− Mit tud Joe Ellisről?

− Arról az asztalosfiúról? Amolyan jellegzetes falusi gyerek, unalmas figura − de bolondult Rose-ért.

− Gondolja, hogy féltékeny volt? − vetette fel Sir Henry.

− Szerintem egy kicsit biztos − de valahogy roppant tunya. Csendben kérődzik a fájdalmán.

− Hát − mondta Sir Henry −, most már mennem kell.

Csatlakozott a többiekhez.

− Tudja, Melchett − szólt az ezredeshez −, az az érzésem, mégiscsak beszélnünk kellene azzal a másik fickóval is, azzal az Ellisszel, mielőtt komolyabb lépésre szánjuk el magunkat. Szerencsétlen dolog, ha valakit letartóztat, aztán meg kiderül, tévedés volt. Öltek már féltékenységből embert, nem is egyszer.

− Ez igaz, valóban − mondta a felügyelő. − De Joe Ellis nem az a fajta. A légynek sem tudna ártani. Hiszen még azt sem látta soha senki, hogy kijött volna a sodrából. De azért rendben van, a biztonság kedvéért tőle is kérdezzük meg, hol volt tegnap este. Most biztos otthon találjuk. Mrs. Bartlettnél lakik − nagyon jóravaló asszony, megözvegyült szegény, mosásból tartja el magát.

A kicsi házikó, amerre útjukat vették, makulátlanul tiszta és takaros volt. Egy középkorú, erős, testes asszony nyitott ajtót, megnyerő arcú, kék szemű.

− Jó napot, Mrs. Bartlett − köszönt a felügyelő. − Joe Ellis itthon van?

− Még tán tíz perce sincs, hogy hazaért − felelte Mrs. Bartlett. − Jöjjenek csak, uraim, kerüljenek beljebb.

Kezét kötényébe törölte, és bevezette őket egy kicsi, utcai nappaliba, amelybe kitömött madarak, porcelánkutyák, egy dívány és számtalan haszontalan bútordarab volt bezsúfolva.

Az asszony sebesen széket kerített nekik, arrébb tett egy stelázsit, hogy több hely legyen, és kiment szólni Ellisnek.

− Joe, három úr vár itt rád benn.

Egy hang a hátsó konyhából azt válaszolta:

− Mindjárt megyek, csak megmosdom gyorsan.

Mrs. Bartlett az ajtóban mosolygott.

− Jöjjön be, Mrs. Bartlett —mondta Melchett ezredes. − Üljön le közénk.

− Ó, nem, uram, azt már nem.

Az ötlet megdöbbentette Mrs. Bartlettet.

− Jó lakó ez a Joe Ellis? − kérdezte Melchett látszólag közömbös hangon.

− Keresve se találni jobbat, uram. Józan életű, derék fiú. Italhoz hozzá nem nyúlna. Büszke a munkájára. És mindig nagyon kedves, mindent megcsinál a háznál. Azokat a polcokat ő rakta fel nekem, és a konyhába is csinált egy új kredencet. És ha bármi adódik a házban − ó, hát Joe mindent szó nélkül megcsinál, és még köszönetét se vár érte. Kevés ilyen derék fiú van, mint Joe, uram.

− Egyszer majd még nagy szerencséje lesz vele egy lánynak − mondta Melchett hanyagul. − Nagyon odavolt ezért a szegény Rose Emottért, nem igaz?

Mrs. Bartlett felsóhajtott.

− Rossz volt nézni, komolyan mondom. Hogy még a lába nyomát is megcsókolta, az a lány meg egy fikarcnyit sem törődött vele.

− Joe hol szokta tölteni az estéit, Mrs. Bartlett?

− Rendszerint idehaza. Gyakran fúr-farag valamit, aztán meg a könyvelést próbálja kitanulni, levelező tanfolyamon.

− Ó, igazán? Tegnap este is itthon volt?

− Igen, uram.

− Biztos benne, Mrs. Bartlett? − kérdezte Sir Henry élesen.

Az asszony feléje fordult.

− Egészen biztos, uram.

− Nem ment el valahova úgy nyolc-fél kilenc között, például?

− Ó, nem. − Mrs. Bantry felnevetett. − Csaknem egész este a kredencet csinálta nekem, én meg segítettem neki.

Sir Henry ránézett mosolygós, magabiztos arcára, és először hasított bele a kétely.

A következő percben Ellis is belépett.

Magas, széles vállú fiatalember volt, a maga falusias módján kifejezetten jóképű; félénk, kék szemű, barátságos mosolyú. Mindent egybevéve szeretetre méltó óriás.

Melchett nyitotta meg a társalgást. Mrs. Bartlett visszahúzódott a konyhába.

− Rose Emmott halála ügyében nyomozunk. Maga ismerte őt, Ellis.

− Igen. − Egy pillanatig tétovázott, majd azt mormolta: − Azt reméltem, egyszer majd még a feleségem lesz. Szegény kislány.

− Tudta, hogy másállapotban van?

− Igen. − Szemében harag villant. − Cserbenhagyta az az ember. De jobb is volt így. Rose nem lett volna boldog vele. Amikor ez történt, azt gondoltam, hozzám fordul. Én gondját viseltem volna.

− Dacára, hogy…

− Nem az ő hibája volt. Az a férfi mindenféléket ígérgetett neki. Félrevezette. Ó, hát mesélt ő erről nekem sokat. Nem akarta ő elveszejteni magát. Nem ért az az ember annyit.

− Ellis, hol volt maga tegnap este tél kilenckor?

Csak a képzelet játszott volna Sir Henryvel, vagy tényleg volt egy árnyalatnyi kényszeredettség a készséges − talán túl készséges − válaszban?

− Itthon. Mrs. Bartlettnek bütyköltem össze valamit a konyhában. Kérdezze csak meg tőle nyugodtan. Majd ő megmondja.

„Túl gyors volt ez, fiú − gondolta Sir Henry. − Lassabb vagy te ennél, nem ilyen talpraesett. Szépen kigondoltad előre az egészet.”

Aztán azt mondta magának, csak képzelődik. Mindenféléket beképzel − még azt is, hogy abban a kék szempárban nyugtalanság villant meg egy pillanatra.

Még néhány kérdés és válasz, aztán befejezték. Sir Henry kis türelmet kért a többiektől, és kiment a konyhába. Mrs. Bartlett a tűzhely körül sürgölődött. Kedves mosollyal nézett fel. A fal mellett ott állt az új kredenc. Még nem volt teljesen kész. Néhány szerszám meg deszkadarab hevert mellette a földön.

− Ez az, amin tegnap este dolgozott Ellis? − kérdezte Sir Henry.

− Ez, uram − szép munka, igaz? Ügyes kezű fiú ez a Joe.

A tekintetében nem látszott semmi nyugtalanság, semmi zavar.

De Ellis − vagy csak képzelte volna? Nem, az ő tekintete mögött volt valami.

„Meg kell szorongatnom a fiút” − gondolta Sir Henry.

Megfordult, Hogy kimenjen a konyhából, és nekiment egy babakocsinak.

− Remélem, nem ébresztettem fel a kicsit − mondta.

Mrs. Bartlett felnevetett.

− Ó, azt ugyan nem. Nincs gyerekem − elég baj az nekem. Ezen szoktam vinni a szennyest meg a tiszta ruhát, mikor hogy, uram.

− Vagy úgy…

Kis szünet után egy hirtelen ötlettől vezérelve azt mondta:

− Mrs. Bartlett. Maga ismerte Rose Emmottot. Mondja már meg nekem, úgy igazából mit gondolt róla?

Az asszony felhúzta a szemöldökét.

− Tudja, uram, én azt mondom, léha egy teremtés volt. De hát meghalt − és halottakról vagy jót, vagy semmit.

− Okom van rá, hogy ezt kérdezzem − nagyon jó okom.

A hangja rábeszélően csengett.

Mrs. Bartlett fontolgatta egy darabig a választ, a férfi arcát vizslatta. Végül rászánta magát.

− Semmirekellő perszóna volt, uram − mondta csendesen. − Joe előtt nem mondanám. Alaposan rászedte ezt a fiút. Ezt csinálják az ilyenek − elég szomorú. Tudja, hogy megy az ilyesmi.

Igen, Sir Henry tudta. A Joe Ellis-féle jámbor óriások roppant sérülékenyek. Vakon bíznak. És éppen ezért a felismerés csak még nagyobb megrázkódtatást jelenthet a számukra.

Kavargó fejjel, zavartan hagyta el a házat. Úgy érezte, áthatolhatatlan falba ütközött. Joe Ellis egész este otthon dolgozott. Mrs. Bartlett is vele volt. Hogy tudna ez ellen bármit is felhozni? Semmi nincs a kezében; hacsak Joe Ellis gyanúsan készséges válaszát nem számítja ide − azt, amelyik olyan túlontúl talpraesett volt.

− Hát, ez meglehetősen sima ügynek látszik − szólalt meg Melchett.

− Magam is így látom, uram − mondta a felügyelő. − Sandford a mi emberünk. A meséje nem áll meg a lábán. Napnál világosabb a dolog. Szerintem a lány meg az apja, nagyon is valószínű, zsarolni akarták őt. Annyi pénze viszont nem volt, de azt se akarta, hogy a dolog a szívszerelme fülébe jusson. Kétségbeesett, és nem látott más kiutat. Mit szól hozzá, uram? − fordult tisztelettel Sir Henryhez.

− Logikus, igen − ismerte el Sir Henry. − És mégis… Sandfordról sehogy sem tudom elképzelni, hogy bármi erőszakos lépésre szánná el magát.

De közben tudta, hogy ez minden, csak nem komoly ellenérv. Még a legszelídebb állat is, ha sarokba szorítják, egészen megdöbbentő dolgokra képes.

− Azzal a fiúval én azért mégiscsak beszélnék − mondta hirtelen. − Azzal, aki a kiáltást hallotta.

Jimmy Brownról rögtön kiderült, Hogy intelligens fiú; kis növésű gyerek volt, csontos, csibészes arcú. Mohón várta a kérdéseket, és nagyon zokon vette, amikor nem azt firtatták, amit azon a végzetes estén látott-hallott.

− Úgy tudom, te akkor este kimentél a faluból, át a hídon − mondta Sir Henry. − Odaát voltál, túl a patakon. Ahogy átmentél a hídon, láttál valakit azon az oldalon?

− Valaki ott mászkált az erdőben. Mr. Sandford, azt hiszem, ő volt, az építész úr, aki azt a fura házat csinálja.

A három férfi sokatmondó pillantásokat váltott.

− Ez úgy tíz perccel azelőtt volt, hogy a kiáltást hallottad?

A fiú bólintott.

− Láttál-e valaki mást − a patak innenső oldalán, a falu felől?

− Egy férfi ment a gyalogúton, lassan. Fütyörészett. Joe Ellis lehetett.

− Az nem lehet, hogy láttad, ki volt − vágott közbe a felügyelő élesen. − Esteledett már, meg köd is volt.

− A fütyörészésből gondolom − felelte a fiú. − Joe Ellis mindig ugyanazt fütyüli − „Úgy szeretnék boldog lenni” − nem is tud mást.

Hangjából a maradiakat lenéző gúny csendült ki.

− Egy ilyen dalt bárki fütyülhet − mondta Melchett. − A híd felé ment?

− Nem. A másik irányba − a falu felé.

− Nem hinném, hogy sokat kellene törődnünk ezzel az ismeretlen emberrel − szólt ismét Melchett.

− Hallottad a kiáltást és a csobbanást, aztán néhány perc múlva megláttad a lefelé sodródó testet, ekkor, hogy segítséget hívj, a híd felé iramodtál, aztán át a hídon, és egyenesen be a faluba. Eközben nem láttál valakit a híd közelében?

− Azt hiszem, mintha két férfi ment volna az ösvényen egy talicskával; de elég messze voltak, és nem tudom, melyik irányba mentek, én meg Mr. Gilesékhez futottam be, mert ők laknak oda legközelebb.

− Nagyon ügyesen csináltad, fiam − mondta Melchett. − Igazán mondom, elismerésre méltó. Helyén volt az eszed. Te ugye cserkész vagy, igaz?

− Igen, uram.

− Jól van, fiam! Derék gyerek vagy!

Sir Henry csak csendben gondolkodott. Elővett a zsebéből egy papírlapot, jól megnézte, aztán megcsóválta a fejét. Ez sehogy se lehet… bár, ki tudja…

Úgy döntött, hogy ellátogat Miss Marple-hoz.

Az öreg hölgy enyhén zsúfolt, csinos, ódon hangulatú nappalijában fogadta.

− Eljöttem, hogy beszámoljak róla, mire jutottam eddig − kezdte Sir Henry. − Úgy látom, hogy a mi szemszögünkből nézve a dolgok sajnos nem túl jól alakulnak. Sandfordot le fogják tartóztatni. És őszintén szólva azt kell mondanom, meg tudom érteni őket.

− Ezek szerint nem talált semmit, ami − hogy is mondjam − alátámasztaná a feltevésemet? − Miss Marple aggodalmasan tördelte a kezét. − Talán tévedtem, csúnyán tévedtem. Maga annyira tapasztalt ember − biztos kiderítené, ha úgy lenne, ahogy gondolom.

− Először is − jelentette ki Sir Henry −, nehezen tudom elhinni. Másodszor pedig megdönthetetlen alibije van. Joe Ellis egész este polcokat eszkábált össze a konyhában, Mrs. Bartlett is ott volt, még segített is neki.

Miss Marple előrehajolt, meglepetten levegő után kapkodott.

− De hát ez nem lehet! − mondta. − Péntek este volt!

− Igen. Miért?

− Mondom, péntek este. Mrs. Bartlett mindig péntek este viszi vissza a kimosott ruhát a megrendelőinek.

Sir Henry hátradőlt a székében. Eszébe jutott Jimmy elbeszélése arról a fütyörésző emberről, és − igen − ez pont beleillik a képbe.

Felállt, melegen kezet szorított Miss Marple-lal.

− Azt hiszem, tudom, mit tegyek − mondta. − Legalábbis meg fogom próbálni…

Öt perc múlva ismét Mrs. Bartlett házában volt, és a nappaliban Joe Ellisszel állt szemközt a porcelánkutyák között.

− Maga hazudott nekünk a tegnap estéről, Ellis − mondta élesen. − Nyolc és fél kilenc között nem a kredencet csinálta itt a konyhában. Néhány perccel azelőtt, hogy Rose Emmottot meggyilkolták, a híd felé látták menni magát a patakparti ösvényen.

A férfi felhördült.

− Nem, nem, nem ölték meg, az nem lehet. Én nem csináltam semmit. Beleugrott a vízbe, biztosan. Annyira kétségbe volt esve. Egy ujjal se bántottam volna, nem én.

− Akkor miért hazudta azt, hogy itthon volt? − kérdezte Sir Henry nyersen.

A férfi zavartan a padlóra szegezte a szemét.

− Meg voltam ijedve. Mrs. Bartlett látott engem arrafelé, és amikor nem sokkal utána meghallottuk, mi történt − hát, azt gondolta, még bajom lehet belőle. Megbeszéltük, hogy azt fogom mondani, itt dolgoztam a konyhában, és ő is ezt mondja majd. Kevés ilyen asszony van, kevés. Mindig nagyon jó volt hozzám.

Sir Henry egy szó nélkül otthagyta Ellist, és kiment a konyhába. Mrs. Bartlett épp egy lábost mosogatott.

− Mrs. Bartlett − szólalt meg −, tudok mindent. Jobb, ha mindent bevall − hacsak nem akarja azt, hogy Joe Ellist felakasszák valami olyasmiért, amit nem követett el… Nem, ugye, látom, ezt nem akarja. Elmondom magának, mi történt. Elment itthonról, hogy visszavigye a mosott holmit. Útközben összefutott Rose Emmott-tal. Rose kidobta Joe-t, és összeállt ezzel az idegennel. De Rose bajba került, Joe meg úgy gondolta, segít rajta − még feleségül is veszi, ha Rose hozzámegy. Ez a fiú négy éve magánál lakik. És maga beleszeretett. Magának akarta megtartani. Gyűlölte azt a lányt − nem tudta még a gondolatát sem elviselni, hogy az az utolsó kis cafka elvegye magától a férfit, akit szeret. Maga erős asszony, Mrs. Bartlett. Megragadta a lányt a vállánál fogva, és letaszította a hídról. Néhány perc múlva találkozott Joe-val. Az a kis Jimmy látta magukat távolról − de a sötétben azt hitte, a babakocsi talicska, és két férfi tolja. Maga elhitette Joe-val, hogy valószínűleg őt fogják gyanúsítani, és kitervelt neki egy alibit, amit azonban valójában a saját alibijének szánt. Nos hát, ugye így történt, Mrs. Bartlett?

Visszafojtott lélegzettel várt. Mindent erre az egy lapra tett fel.

Az asszony ott állt előtte, és miközben kötényében megtörölte a kezét, lassan elszánta magát.

− Igen, uram, pont így − mondta a maga csendes, fojtott hangján (veszélyes hang, ötlött fel Sir Henryben). − Nem is tudom, mi fogott el hirtelen. Szégyentelen − ez volt az a lány. Elfogott az indulat − az nem lehet, hogy elvegye tőlem Joe-t. Az életem nem volt boldog, uram. A férjem, szegény − beteges, mogorva ember − hamar meghalt. Ápoltam és gondját viseltem, becsülettel. És aztán Joe idejött hozzám lakni. Tudom, őszülök már, uram, de azért én még nem vagyok öregasszony. Épp csak negyven múltam, uram. Ezer között sincs olyan, mint Joe. Mindent megtettem volna érte − mindent a világon. Olyan volt, mint egy kisgyerek, uram, olyan gyengéd, olyan ártatlan. Ő az enyém volt, uram, hogy a gondját viseljem, hogy vigyázzak rá. És akkor ez… ez a… − Nyelt egyet, uralkodott magán. Még ebben a pillanatban is erős asszony volt. Kihúzta magát, és keményen Sir Henry szemébe nézett. − Készen állok, uram. Mehetünk. Soha nem hittem volna, hogy kiderül. Nem tudom, hogy jött rá, uram… bizony mondom, nem tudom.

Sir Henry szelíden megrázta a fejét.

− Nem én jöttem rá, asszonyom − mondta, és arra a kis papírszeletre gondolt, amely még akkor is ott lapult a zsebében, rajta kecses, régimódi írással néhány szó.

„Mrs. Bartlett, akinél Joe Ellis lakik, a Malom soron.”

Miss Marple-nak már megint igaza volt.

MISS MARPLE MESÉL

Nem hinném, kedveseim, hogy valaha is meséltem volna nektek − sem neked, Raymond, sem pedig neked, Joan − arról a meglehetősen furcsa kis esetről, amely néhány esztendeje történt. Nem szeretném, ha hiúnak gondolnátok − persze jól tudom, hogy hozzátok, fiatalokhoz mérten egyáltalán nem vagyok okos − hiszen Raymond írja azokat az igen modern könyveket mindenféle kellemetlen fiatalemberekről és nőkről − Joan meg azokat a roppant figyelemreméltó képeket festi szegletes emberekről, akiken mindenféle fura duzzanat van imott-amott −, igazán nagyon ügyesek és okosak vagytok, kedveseim, de ahogy Raymond mindig mondja (nagyon kedvesen, hiszen ő minden unokaöcsök legkedvesebbike): én reménytelenül ómódi vagyok. A Viktória-kor maradványa. Én Mr. Alma-Tademát és Mr. Frederic Leightont csodálom, akiket pedig ti merőben elavultnak tartotok. Nos, hol is tartottam? Ó, igen − hogy nem szeretném, ha hiúnak tűnnék, de óhatatlanul egy irinyó-pirinyót meg voltam elégedve magammal, mert egy csipetnyi józan ész segítségével alighanem sikerült megoldanom egy problémát, amely előtt nálamnál sokkal okosabb emberek értetlenül álltak. Holott valójában úgy gondolom, az egész dolog kezdettől fogva tökéletesen nyilvánvaló volt…

Nos, elmondom az én kis történetemet, és ha az a véleményetek, hogy elbizakodott vagyok, ne feledjétek, hogy legalább segítettem egy embertársamon, aki igen nagy bajba keveredett.

Egy este, úgy kilenc óra tájban értesültem a dologról, amikor Gwen − ugye, emlékeztek Gwenre, a kis vörös hajú szolgálómra −, tehát amikor Gwen bejött, és közölte, hogy Mr. Petherick és még egy úr szeretne meglátogatni. Gwen a szalonba vezette őket − igen helyesen. Én az ebédlőben üldögéltem, mert kora tavasz lévén pazarlásnak tartottam volna, ha két szobát fűtünk.

Szóltam Gwennek, hogy hozzon be meggylikőrt és poharakat, én pedig a szalonba siettem. Nem tudom, emlékeztek-e Mr. Petherick-re? Két esztendeje meghalt, de hosszú évek óta jó barátom volt, és ő intézte jogi ügyeimet. Igen éles eszű ember volt, és kitűnő ügyvéd. Most a fia viszi az ügyeimet − nagyon helyes fiú, roppant modern gondolkodású −, de valahogy nem vagyok iránta olyan bizalommal, mint az édesapja iránt.

Elmagyaráztam Mr. Pethericknek, mi a helyzet a fűtéssel, és rögtön azt mondta, hogy szívesen bejönnek az ebédlőbe, és nyomban be is mutatta barátját, bizonyos Mr. Rhodest. Fiatalabb volt nála − alig valamivel múlhatott negyvenéves −, és első pillantásra láttam, hogy itt valami nagy baj van. A magatartása igen sajátos volt. Még akár gorombának is lehetett volna vélni, ha az ember nincs tisztában vele, hogy szegény roppant idegfeszültségben szenved.

Amikor letelepedtünk az ebédlőben és Gwen behozta a meggylikőrt, Mr. Petherick elmondta, minek köszönhetem a látogatást.

− Meg kell bocsátania egy régi barátja alkalmatlankodását, Miss Marple − kezdte. − Voltaképpen konzultálni szeretnénk kegyeddel.

Nem egészen értettem, mire gondol, ő azonban folytatta:

− Betegség esetén az ember szeret két véleményt meghallgatni − a specialistáét és a háziorvosét. Manapság divat az előzőt többre értékelni, én azonban nem egészen értek egyet ezzel a nézettel. A specialistának csak a maga szakterületén vannak tapasztalatai − a háziorvosnak talán kevesebb a tudása, de lényegesen szélesebb körű a tapasztalata.

Értettem, mire céloz, hiszen egy fiatal unokahúgom akkoriban rohant el a gyermekével egy igen jól ismert bőrgyógyász szakorvoshoz, anélkül hogy előzőleg kikérte volna a háziorvosuk véleményét, akit maradi vénembernek tartott. A specialista valami roppant drága gyógymódot írt elő, és csak később derült ki, hogy a gyermek a kanyarónak egy kevésbé ismert válfajában betegedett meg.

Mindezt csupán azért említem − mert általában iszonyodom a kitérőktől −, hogy megmutassam, mennyire méltányolom Mr. Petherick álláspontját, de változatlanul fogalmam sem volt róla, voltaképpen mire is akar kilyukadni.

− Ha Mr. Rhodes beteg… − kezdtem, de elhallgattam, mert a szegény ember keservesen felkacagott.

− Alighanem nyakcsigolyatörés következtében fogok elhalálozni néhány hónap múlva − mondta.

És akkor kikerekedett a történet. Nemrégiben gyilkosság történt Barnchesterben − egy körülbelül húszmérföldnyire fekvő városban. Sajnos az esetre annak idején nem fordítottam különösebb figyelmet, akkoriban ugyanis nagy volt az izgalom a faluban a körzeti ápolónő miatt, és külső események − mint például egy indiai földrengés vagy egy barnchesteri gyilkosság, noha valójában persze sokkal fontosabbak voltak − háttérbe szorultak a mi helyi kis szenzációink mögött. A falusiak már csak ilyenek. Arra mindenesetre emlékeztem, hogy olvastam arról: egy asszonyt leszúrtak egy szállodában, de a neve nem jutott az eszembe. Most azonban kiderült, hogy az áldozat Mr. Rhodes felesége volt, és ami még ennél is rosszabb: a férjet gyanúsítják a gyilkosság elkövetésével.

Mr. Petherick mindezt igen világosan elmagyarázta: elmondta azt is, hogy a törvényszéki halottszemlén az esküdtszék ismeretlen tettes vagy tettesek által elkövetett gyilkosságot állapított meg, Mr. Rhodesnak azonban oka van hinni, hogy egy-két nap múlva letartóztatják, ezért felkereste Mr. Pethericket, és rábízta az ügyet. Mr. Petherick azt is elmondta, hogy aznap délután konzultáltak Sir Malcolm Olde királyi tanácsossal, és hogyha Mr. Rhodes ellen vádat emelnek, Sir Malcolmot szándékoznak megbízni a védelemmel.

Sir Malcolm fiatal ember, mondta Mr. Petherick, a módszerei fölöttébb korszerűek, és máris körvonalazta, hogy mire építené fel a védelmet. Mr. Petherick azonban nem volt tökéletesen elégedett ezzel a tervvel.

− Mindez ugyanis, drága hölgyem − magyarázta −, a specialista szempontjait tükrözi. Ha egy ügyet Sir Malcolm kezébe tesznek le, ő csupán egyetlen szempontot vesz figyelembe − azt, hogy mi a legvalószínűbb módja a védelemnek. De még a védelem legjobb módja is figyelmen kívül hagyhatja azt, ami véleményem szerint minden ügy sarkalatos pontja. Nevezetesen: hogy valójában mi is történt.

Ezek után Mr. Petherick igen kedves és hízelgő mondatokat mondott megfigyelőképességemről, ítélőképességemről, az emberi természetről való széles körű ismereteimről, és engedélyemet kérte, hogy elmondhassa a történteket, abban a reményben, hogy némi magyarázattal szolgálhatok.

Jól láttam, hogy Mr. Rhodes igen erősen kételkedik abban, hogy bármi hasznomat vehetik, és bosszantja, amiért iderángatták. Mr. Petherick azonban ügyet sem vetett rá, és előadta a március 8-ának éjszakáján történteket.

Mr. és Mrs. Rhodes a barnchesteri Korona Szállóban szálltak meg. Mrs. Rhodes (ahogy Mr. Petherick óvatos fogalmazásából kivehettem) bizonyos mértékig hipochonder volt, és vacsora után azonnal lefeküdt. Férjével két egymásba nyíló szobát foglaltak el. Mr. Rhodes, aki őskori kovakövekről írt könyvet, leült dolgozni a feleségével szomszédos szobában. Tizenegy órakor összerakta az iratait, és lefekvéshez készült. Előbb azonban benézett felesége szobájába, megtudakolni, hogy van-e az asszonynak valami kívánsága. Ekkor fedezte fel, hogy ég a villany, felesége pedig az ágyon fekszik − holtan, átdöfött szívvel. Legalább egy órája halott lehetett − de valószínűleg még régebben. A következő tényeket állapították meg: Mrs. Rhodes szobájának volt még egy ajtaja, ez a folyosóra nyílt. Az ajtó belülről volt bezárva. A szoba egyetlen ablaka be volt csukva és reteszelve. Mr. Rhodes szerint senki sem ment át a szobán, amelyben ő ült, csak egy szobalány, aki forró vizes palackokat hozott. A sebben talált fegyver hegyes tőr volt, amely eredetileg Mrs. Rhodes öltözőasztalán feküdt. A hölgy papírvágó késnek használta. Ujjlenyomatot nem találtak rajta.

Megállapították tehát, hogy az áldozat szobájába nem lépett be más, mint Mr. Rhodes és a szobalány.

Kérdezősködtem a szobalány felől.

− Mi is legelőször ő iránta érdeklődtünk − mondta Mr. Petherick. − Mary Hill helybeli nő. Tíz esztendeje szobalány a Koronában. Semmiféle okát nem látjuk, miért intézett volna hirtelen gyilkos támadást egy vendég ellen. Egyébként is feltűnően ostoba teremtés, majdhogynem gyengeelméjű. A történetet mindannyiszor ugyanúgy mondta el. Amikor Mrs. Rhodesnak bevitte a forró vizes palackot, a hölgy kába volt − félig már aludt, őszintén szólva nem hiszem, és meggyőződésem, hogy semmiféle esküdtszék sem hinné, hogy Mary Hill követte el a gyilkosságot.

Mr. Petherick megemlített még néhány részletet. A Korona Szálló lépcsőfordulójában van egy miniatűr hall, ahol néha kávéznak egypáran. A hallból jobbra nyíló folyosón az utolsó ajtó a Mr. Rhodesé. A folyosó itt derékszögben befordul, ugyancsak jobbra, és a sarok utáni első ajtó a Mrs. Rhodes szobájáé. Történetesen mind a két ajtót tanúk látták. Az első ajtót − amely Mr. Rhodes szobájába vezet, és amelyet A jelzéssel fogok említeni − négy személy látta: két kereskedelmi utazó és egy idősebb házaspár, akik a hallban kávéztak. Szerintük senki sem ment se be, se ki az A ajtón, Mr. Rhodes és a szobalány kivételével. Ami a másik, a B jelzésű ajtót illeti, azon a folyosószakaszon egy villanyszerelő dolgozott, s ő ugyancsak eskü alatt vallja, hogy a B ajtón se be, se ki nem lépett más, csak a szobalány.

Valóban igen különös és érdekes eset. Minden jel arra vallott, hogy csakis Mr. Rhodes gyilkolhatta meg a feleségét. Láttam azonban, hogy Mr. Petherick szilárdul meg van győződve kliense ártatlanságáról − márpedig Mr. Petherick igen éles eszű ember volt.

A halottszemlén Mr. Rhodes tétovázva, zavarosan beszélt valami nőről, aki fenyegető leveleket írt a feleségének. A történet, mint értesültem, egyáltalán nem volt meggyőző. Amikor Mr. Petherick kérdőre vonta, Mr. Rhodes a következő magyarázattal szolgált:

− Őszintén szólva egy percig sem hittem el. Azt hittem, Amy találta ki az egész históriát.

Mint szavaiból kivehettem, Mrs. Rhodes afféle romantikus hazudozó volt, aki egész életében mindent kiszínezett, ami csak történt vele. Hihetetlennek hangzó kalandokról mesélt. Ha elcsúszott egy banánhéjon − elbeszélése szerint hajszál híja volt, hogy szörnyet nem halt. Ha tüzet fogott egy lámpaernyő − nos, az élete forgott kockán, miközben kimentették a lángok közül. A férje már megszokta, hogy mindig csak módjával higgye a felesége meséit. Amikor a felesége valami nőről mesélt, akinek a gyerekét ő − Mrs. Rhodes − elgázolta, és a nő bosszút esküdött −, nos, Mr. Rhodes egyszerűen elengedte a füle mellett a históriát. Az eset még a házasságuk előtt történt, és a felesége ugyan felolvasott neki néhány eszelős stílusban fogalmazott levelet, ő azonban élt a gyanúperrel, hogy valójában a felesége tollából származnak. Egyszer-kétszer már valóban művelt ilyesmit. Hisztériára hajlamos nő volt, aki szüntelen izgalomra vágyott.

Nos, én mindezt teljesen természetesnek tartottam − nálunk a faluban is él egy fiatal nő, aki igen hasonló dolgokat művel. Az ilyen emberekkel csak az a veszedelmes, hogy ha valóban előfordul velük valami különleges, senki sem hisz nekik. Érzésem szerint ebben az esetben is ez történhetett. A rendőrség pedig azt hitte, hogy Mr. Rhodes találta ki ezt a valószínűtlen történetet, hogy elterelje magáról a gyanút.

Megkérdeztem, tartózkodott-e ugyanakkor a szállodában magányos hölgyvendég. Mint megtudtam, kettő is − egy bizonyos Mrs. Granby, egy Indiában szolgált katonatiszt özvegye, meg egy Miss Carruthers nevű marcona dzsentri vénkisasszony. Mr. Petherick hozzáfűzte: tüzetes érdeklődéssel sem sikerült senkit sem találni, aki az említett hölgyek bármelyikét is látta volna a tett színhelyének közelében, és egyiküket sem lehetett semmi módon kapcsolatba hozni a bűnténnyel. Megkértem, írja le a két hölgy külsejét. Mint mondta, Mrs. Granby vöröses haját rendetlenül hordja, arca sápadt, életkora ötven év körüli. Meglehetősen festői ruhadarabokat visel, indiai selyemholmit és hasonlót. Miss Carruthers negyvenéves lehet, csíptetőt hord, haját férfiasan rövidre nyíratja, pattogó stílusban beszél, rendszerint lovaglócsizmát, lovaglóostort és férfias szabású kosztümöket visel.

− Ejnye − mondtam −, így igazán nehéz lesz.

Mr. Petherick kérdő pillantást vetett rám, akkor azonban nem óhajtottam többet mondani. Ehelyett megkérdeztem, mit mondott Sir Malcolm Olde.

Sir Malcolm bízott benne, hogy ellentmondásos orvosi szakvéleményt produkálhat, és hogy áthidalhatja az ujjlenyomatok körüli nehézségeket. Megkérdeztem Mr. Rhodest, mi a véleménye, amire közölte, hogy minden doktor ostoba, és hogy ő egyszerűen nem hiszi, hogy a felesége önkezével vetett véget életének. − Nem volt az a fajta teremtés − mondta egyszerűen; és én hittem neki. Hisztérikus emberek nemigen követnek el öngyilkosságot.

Gondolkodtam egy percig, azután megkérdeztem, vajon Mrs. Rhodes szobájából közvetlenül a folyosóra nyílik-e az ajtó. Nem, mondta Mr. Rhodes, van egy kis előtér, amelyből a fürdőszoba és a mellékhelyiség nyílik. A hálószobából az előtérbe nyíló ajtó volt belülről bezárva és bereteszelve.

− Ebben az esetben − mondtam − az egész dolog figyelemre méltóan egyszerű.

És valóban az is volt… a világon a legeslegegyszerűbb. És ezt mégsem vette észre eddig senki.

Mr. Petherick és Mr. Rhodes úgy bámult rám, hogy valósággal zavarba jöttem.

− Miss Marple talán nem mérte fel teljesen a nehézségeket − szólalt meg végül Mr. Rhodes.

− De igen − mondtam. − Négy lehetőség van. Mrs. Rhodest vagy a férje ölte meg, vagy a szobalány, vagy öngyilkosságot követett el, vagy külső személy ölte meg, akit sem be-, sem kilépni nem látott senki.

− Márpedig ez lehetetlen! − szakított félbe Mr. Rhodes. − A szobámba senki be nem léphetett, senki át nem mehetett rajta úgy, hogy meg ne láttam volna, és még ha a feleségem szobájába beléphetett volna is valaki anélkül, hogy a villanyszerelő észrevegye, hogy az ördögbe mehetett ki, és maradt utána belülről zárva az ajtó?

− Nos, Miss Marple? − nézett rám bátorítólag Mr. Petherick.

− Szeretnék valamit kérdezni, Mr. Rhodes − mondtam. − Hogy nézett ki az a szobalány?

Nem tudja biztosan, mondta erre Mr. Rhodes, úgy véli, elég magas lehetett, de hogy szőke-e vagy barna, arra nem emlékszik. Mr. Petherickhez fordultam, és feltettem neki is ugyanezt a kérdést.

Középmagas nő, mondta, a haja sötétszőke, a szeme kék, az arca pirospozsgás.

− Maga jobb megfigyelő, mint én, Petherick − mondta erre Mr. Rhodes.

Bátorkodtam ellentmondani. Majd megkérdeztem Mr. Rhodest, le tudná-e írni az én szobalányomat. Erre azonban sem ő, sem Mr. Petherick nem volt képes.

− Értik most már, mit jelent ez? − kérdeztem. − Mind a ketten tele vannak a maguk gondjaival, és az a személy, aki beengedte magukat, csupán egy szobalány. Ugyanez áll Mr. Rhodesra a szállodában. Elmélyedt a munkájában. Látta a szobalány ruháját, kötényét. Mr. Petherick azonban − kikérdezte ugyanazt a nőt. Ő mint személyt látta.

És erre épített az a nő, aki a gyilkosságot elkövette.

Minthogy még ekkor sem értették, kénytelen voltam megmagyarázni.

− A dolog, gondolom, a következőképpen történt. A szobalány belépett az A ajtón, átment Mr. Rhodes szobáján, bement Mrs. Rhodes szobájába a forró vizes palackkal, majd az előtéren át kiment a B folyosóra. X − így nevezem a gyilkos nőt − a B ajtón lépett be a kis előtérbe, elrejtőzött… khm… egy bizonyos helyiségben, és várt, amíg a szobalány kiment. Ezután belépett Mrs. Rhodes szobájába, elvette az öltözőasztalról a tőrt (a szobát a nap folyamán minden bizonnyal már felderítette), az ágyhoz lépett, leszúrta a szunyókáló asszonyt, letörölte a tőr markolatát, bezárta és elreteszelte az ajtót, amelyen belépett, majd átment azon a szobán, amelyben Mr. Rhodes dolgozott.

− De hiszen akkor láttam volna! − kiáltott fel Mr. Rhodes. − A villanyszerelő is látta volna, amikor bement.

− Nem − ráztam meg a fejemet. − Itt van a tévedés. Ön nem látta − mert a nő szobalánynak volt öltözve. − Hagytam néhány másodpercet, hogy ezt megeméssze, majd folytattam. − Ön elmerült a munkájában − a szeme sarkából látta, amint egy szobalány bejön, átmegy a felesége szobájába, visszajön és kimegy. Ugyanaz a ruha volt − de nem ugyanaz a nő. Ezt látták a kávézó vendégek is − hogy egy szobalány bemegy és egy szobalány kijön. Ugyanezt látta a villanyszerelő. Ha egy szobalány csinos, az urak esetleg észreveszik az arcát − hiszen tudjuk, milyen az emberi természet! −, de ha csak amolyan mindennapi külsejű, középkorú nő − nos −, akkor csak a szobalány ruháját látják − nem magát a nőt.

− De ki volt az? − kiáltott fel Mr. Rhodes.

− Nos − mondtam −, ez már egy kicsit nehezebb. Vagy Mrs. Granby, vagy Miss Carruthers. Mrs. Granbyről feltételezhetjük, hogy parókát visel − akkor tehát szobalányként valószínűleg a saját haja volt az. Másrészt viszont Miss Carruthers a férfiasan rövidre nyírt frizurájával könnyen vehetett parókát a szerepéhez. Nem hinném, hogy nehéz lenne megállapítaniuk, melyikük volt az. Én részemről inkább Miss Carruthersre gondolok.

És valóban, kedveseim, ez a vége a históriának. A Carruthers álnév volt, de valóban ő volt a kérdéses nő. Terhelt családból származik. Mrs. Rhodes vakmerő és veszedelmes vezető volt, és elgázolta a nő kislányát, a szegény asszony pedig ebbe beleőrült, őrültségét ravaszul leplezte, kivéve, hogy kiszemelt áldozatának eszelős leveleket irkált. Egy ideje már nyomon követte Mrs. Rhodest, és igen ügyesen főzte ki a tervét. Másnap reggel első dolga volt, hogy a parókát és a szobalányruhát postán feladja. Amikor szembesítették a tényekkel, letört, és mindent bevallott. A szerencsétlen most Broadmoorban van, az elmegyógyintézetben. Elmebeteg létére igen ravaszul tervezte meg a bűntényt.

Mr. Petherick utóbb felkeresett, és hozott egy roppant kedves levelet Mr. Rhodestól. Valósággal belepirultam. Azután öreg barátom megkérdezte:

− Csak még valami − miért gondolta valószínűbbnek, hogy a Carruthers nő volt a tettes, és nem Mrs. Granby? Hiszen egyiküket sem látta.

− Nos − válaszoltam −, a lovaglócsizma meg a lovaglóostor volt gyanús. Ilyesmit legfeljebb könyvekben hordanak − a való életben ritkán. A mai negyvenes nők pedig soha. Mindez arra vallott, hogy a nő alakoskodik, és kissé túljátssza a szerepét.

Szerénységem tiltja, hogy elismételjem, mit mondott erre Mr. Petherick − de nem tagadom, egy irinyó-pirinyót magam is elégedett voltam magammal.

És igazán különös, hogy a dolgok a való életben is néha úgy alakulnak, mint a mesében. Mr. Rhodes újra megnősült − egy kedves, okos leányt vett el −, és van egy gyönyörű kisbabájuk, és − képzeljétek! − engem kértek fel keresztmamának! Hát nem aranyos tőlük?

Jaj, istenkém, remélem, nem untattalak benneteket túlságosan…

FURA TRÉFA

− Ez pedig − fejezte be a vendégek bemutatását Jane Helier − Miss Marple!

Színésznő lévén, értett hozzá, hogyan kell előadni a slusszpoént. Hangjából egyenlő arányban csengett tisztelet és diadal.

Csak az volt a fura, hogy e büszke bemutatás tárgya egy szelíd, kicsit zavart vénkisasszony volt. Az ifjú pár szemében, akik Jane jóvoltából épp megismerkedtek vele, hitetlenség és enyhe csalódottság tükröződött. Rokonszenvesnek látszottak; Charmian Stroud, a leány, karcsú volt és fekete, a férfi, Edward Rossiter, szőke hajú, nyájas, ifjú óriás.

− Igazán nagyon örülünk, hogy megismerhetjük − sietett megszólalni Charmian. De a szemében kétség látszott. Gyors, kérdő pillantást vetett Jane Helierre.

− Drágám − válaszolt a pillantásra Jane −, Miss Marple egyszerűen csodálatos! Mindent ráhagyhattok. Megígértem nektek, hogy ide fogom csalni − és sikerült. − Majd Miss Marple-hoz fordult; − Tudom, hogy segít rajtuk. Biztosan nem esik nehezére.

Miss Marple békés tekintetű porcelánkék szemét Mr. Rossiterre emelte. − Elmondaná, miről is van szó?

− Jane barátai vagyunk − vágott közbe Charmian türelmetlenül. − Edward meg én kellemetlen kutyaszorítóba kerültünk. Jane azt mondta, ha eljövünk a bulijára, bemutat minket valakinek, aki… aki majd… aki biztosan…

Edward a segítségére sietett. − Jane szerint maga a csúcs, ha detektívmunkáról van szó, Miss Marple!

Az idős hölgy szeme huncutul csillogott; de szerényen protestált. − Ó, nem, dehogy! Szó sincs róla. Csak éppen ha valaki falun él, mint én, akkor igen sokat megtud az emberi természetről. No de valóban kíváncsivá tesznek. Meséljék el, mi a problémájuk.

− Bevallom, igen elcsépelt dolog − mondta Edward. − Elásott kincs.

− Csakugyan? De hiszen ez roppant izgalmas!

− Tudom. Mint a Kincses sziget. Csakhogy a mi problémánkban az égvilágon semmi romantikus nincsen. Semmiféle titkos térkép koponyával, lábszárcsontokkal, semmiféle utasítás, hogy „négy lépés balra, nyugat-északnyugatnak”. Szörnyen prózai − csak arról van szó, hogy hol ássunk.

− Egyáltalán megpróbálták már?

− Merem állítani, hogy legalább két hektárt felástunk! Az egész telekre veteményest lehetne telepíteni! Csak azon vitatkozunk, tököt termesszünk-e vagy burgonyát.

− Csakugyan elmondhatjuk az egészet? − kérdezte hirtelen Charmian.

− Hát hogyne, kedvesem.

− Keressünk egy nyugodt sarkot. Gyere, Edward. − Kimentek a zsúfolt, füstös szobából, fel a lépcsőn az emeleti kis nappaliba. Amikor valamennyien letelepedtek, Charmian belevágott.

− Tehát a történet a következő: Matthew bácsi közös nagybátyánk − illetve inkább a dédnagybácsikánk volt. Edwardon meg rajtam kívül nem volt más rokona. Kedvelt bennünket, és állandóan hangoztatta, hogy ha meghal, a pénzét kettőnkre hagyja. Nos, márciusban meghalt, és a végrendeletében mindenét Edwardra meg rám hagyta, egyenlő arányban. Amit az imént mondtam, meglehetősen érzéketlennek hangzik, pedig igazán sajnáltuk, hogy meghalt − őszintén kedveltük az öregurat. De már jó ideje betegeskedett.

A lényeg az, hogy arról a „minden”-ről, amit ránk hagyott, kiderült, hogy gyakorlatilag − semmi. És mi tagadás, ez bizony mind a kettőnknek meglehetős csapás volt, igaz, Edward?

Edward bólintott. − Tudniillik − magyarázta - mind a ketten számítottunk rá valamelyest. Mármint ha az ember tudja, hogy szép pénzre van kilátása, hát − hogy is mondjam − kissé leáll. Nem igyekszik maga megkeresni azt a pénzt. Én katonatiszt vagyok − a zsoldomon kívül jóformán nincs semmim −, Charmiannak meg egy huncut garasa sincsen. Segédrendező egy kis színházban − érdekes munka, szereti is, de pénz az nincs benne. Régóta tervezzük, hogy összeházasodunk, és a dolog anyagi oldala nem aggasztott, hiszen úgy tudtuk, egyszer majd jómódúak leszünk.

− Hát nem lettünk! − mondta Charmian. − Sőt mi több, Ansteyst, a családi birtokot, amit mind a ketten imádunk, valószínűleg el kell adnunk. És ezt a gondolatot egyszerűen nem tudjuk elviselni! Pedig ha nem találjuk meg Matthew bácsi pénzét, előbb-utóbb meg kell válnunk a birtoktól.

− A dolog lényeges pontjához azonban még nem érkeztünk el − vette át a szót Edward.

− Hát akkor folytasd te.

Edward Miss Marple-hoz fordult.

− A helyzet a következő. Ahogy Matthew bácsi öregedett, egyre gyanakvóbb lett. Lassan már nem bízott senkiben.

− Roppant bölcs dolog − bólintott Miss Marple. − Az emberi aljasság sajnos határtalan.

− Lehetséges. Akárhogyan is, Matthew bácsikánknak mindenesetre ez volt a véleménye. Egyik barátjának egy bankcsődnél veszett oda minden pénze, egy másikat egy csaló ügyvéd forgatott ki mindenéből, ő maga is rajtavesztett egy csalárd vállalkozáson. A végén már hosszas előadásokat tartott arról, hogy a vagyon megóvásának egyetlen biztos módja, ha az ember minden pénzéből aranyrudakat vásárol, és azokat elássa.

− Aha − bólintott Miss Marple. − Kezdem érteni.

− Igen. A barátai vitatkoztak vele, rámutattak, hogy így nem kap kamatot, de Matthew bácsikánk azt mondta, az végtére nem számít. Az ember a vagyona javát, mondogatta, tartsa egy skatulyában az ágya alatt, vagy ássa el a kertjében. Szó szerint ezt mondta.

− És amikor meghalt − folytatta a történetet Charmian −, jóformán semmit sem hagyott hátra kötvényekben, pedig nagyon gazdag volt. Úgyhogy szerintünk bizonyára csakugyan elásta a pénzét.

− Megtudtuk − magyarázta Edward −, hogy a kötvényei nagy részét eladta, és időnként igen nagy összegeket vett fel, de hogy ezek hova lettek, azt senki sem tudja. De nagyon is valószínű, hogy megvalósította az elméletét, csakugyan aranyat vásárolt, és elásta.

− És a halála előtt nem mondott semmit? Nem hagyott hátra írást? Levelet?

− Épp ez az őrjítő a dologban. Nem hagyott. Napokig nem volt öntudatánál, de közvetlenül a halála előtt visszanyerte az eszméletét. Kettőnkre nézett, és kuncogott. Igen − halkan, alig hallhatóan, de kuncogott. Azt mondta: „Ti jól jártok, galambocskáim.” És ránk kacsintott. És aztán… meghalt. Szegény jó Matthew bácsi.

− Mond ez önnek valamit? − kérdezte izgatottan Edward.

− Nem − rázta meg a fejét Miss Marple −, pillanatnyilag nem jut eszembe semmi.

− Pedig Jane azt ígérte! − kiáltott fel csalódottan Charmian. − Hogy Miss Marple rögtön meg fogja mondani, hol ássunk!

Miss Marple elmosolyodott.

− No, azért nem vagyok én varázsló! Nem ismertem a bácsikájukat, nem tudom, miféle ember volt, és nem ismerem magát a házat meg a környezetét sem.

− És ha ismerné? − kérdezte Charmian.

− Nos, akkor igazán egyszerű lenne − mondta Miss Marple.

− Egyszerű! − sóhajtott fel Charmian. − Jöjjön le Ansteysbe, majd meglátja, mennyire „egyszerű”!

Talán nem számított rá, hogy a meghívást komolyan veszik, de Miss Marple menten rávágta:

− Igazán nagyon kedves magácskától, kedvesem. Mindig is szerettem az elásott kincsekről szóló meséket! Hát még − tette hozzá, és sugárzó, ómódi mosolyt vetett rájuk − ha szerelmesek is szerepelnek a történetben!

− Hát most láthatta! − jelentette ki színpadiasan Charmian.

Bejárták Ansteys minden zegét-zugát. A konyhakertet, amelyet valóságos lövészárkok szabdaltak darabokra. A kis erdőt, ahol frissen ásott árok feketéllett jóformán minden fa körül. A valaha ápolt pázsitszőnyeget, amelyet most rút gödrök csúfítottak. Jártak a padláson, ahol halmokban állt az ósdi utazóládák és bőröndök kirámolt tartalma. Voltak a pincében, ahol fel voltak forgatva még az ódon macskakövek is. Megmérték, végigkopogtatták a falakat, és sorra megmutatták Miss Marple-nak valamennyi antik bútordarabot, amelynek titkos fiókja volt vagy lehetett.

A nappali szoba asztalán jókora rakás papír halmozódott − mindaz, amit a megboldogult Matthew Stroud hátrahagyott. Semmit el nem dobtak, és Charmian meg Edward újból és újból végignéztek minden számlát, minden meghívót, minden hivatalos levelet − hátha eddig észrevétlen nyomra bukkannak.

− Tudna mondani valamit, amit nem néztünk meg? − kérdezte Charmian reménykedve Miss Marple-t.

Az idős hölgy megrázta a lejét. − Nagyon alapos munkát végeztek, kedvesem. Talán, ha szabad ezt mondanom, egy kicsit túlságosan is alaposat. Én mindig azt tartottam célravezetőnek, ha az embernek határozott terve van. Mrs. Eldritchnek, egy régi barátnőmnek például volt egy helyes kis cselédlánya, aki gyönyörűen fényesítette a linóleumot, de annyira szorgalmas volt, hogy a fürdőszoba padlóját egy kicsit túlságosan is kifényesítette, és egy alkalommal, amikor Mrs. Eldritch kilépett a fürdőkádból, a parafa szőnyeg kicsúszott alóla, csúnyán elesett, és bizony eltörte a lábát! Ami annál is kellemetlenebb volt, mert a fürdőszoba ajtaja természetesen be volt zárva, és a végén a kertésznek kellett létrán bemásznia a fürdőszobaablakon − ami szörnyen kétségbeejtette Mrs. Eldritchet, hiszen egész életében igen szemérmes teremtés volt.

Edward nyugtalanul mocorgott.

− Kérem, bocsássanak meg − szólt sietősen Miss Marple. − Az ember néha elkalandozik… csak a dolgok általában mindig emlékeztetnek valamire. És ez néha segít. Én csupán annyit akartam mondani, hogy ha megpróbálnánk összeszedni az eszünket, és rájönni egy valószínű helyre…

− Hát jöjjön rá, Miss Marple − mondta rosszkedvűen Edward. − Charmian meg én már az összes használható eszünket összeszedtük − mindhiába.

− Ejnye, ejnye. Természetesen nagyon kifáradtak. Ha megengedik, átnézném ezeket itt. − És az asztalon tornyosuló papírhalomra mutatott. − Már természetesen ha nincs közte bizalmas természetű irat − igazán nem szeretném, ha illetéktelen kíváncsisággal vádolnának…

− Ó, tessék csak nyugodtan. De sajnos semmit sem fog találni.

Miss Marple leült az asztalhoz, és módszeresen átrágta magát az irathalmazon. Amivel végzett, gépiesen kis rakásokba rendezte. És amikor mindent elolvasott, csak ült, és néhány percig maga elé meredt.

Edward egy árnyalatnyi kajánsággal szólalt meg:

− Nos, Miss Marple?

Miss Marple összerezzent. − Szíves elnézésüket kérem. Igen hasznos volt.

− Talált valami nyomravezetőt?

− Ó, nem, semmi ilyesmit, de úgy hiszem, most már tudom, milyen ember volt a maguk Matthew bácsikája. Körülbelül olyan lehetett, mint az én Henry bácsikám. Kedvelte a meglehetősen nyilvánvaló tréfákat. Ugyebár agglegény volt − és vajon miért? Talán fiatalkorában csalódás érte? Módszeres volt, bizonyos mértékig, de nem szerette a megkötöttséget − mint a legtöbb agglegény!

Miss Marple háta mögött Charmian grimaszt vágott: „Kicsit gyagyás az öreglány”, körülbelül ezt akarta Edward tudomására juttatni.

Miss Marple zavartalanul tovább csevegett néhai Henry bácsikájáról. − A szójátékokat is nagyon kedvelte. Amit pedig legtöbben ki nem állhatnak. A játék a szavakkal néha roppant bosszantó. Henry bácsikám is gyanakvó természetű ember volt. Szentül hitte, hogy a cselédei meglopják. És néha meg is lopták, de nem mindig. Nála szegénynél pedig ez valóságos megszállottsággá fajult. Amikor már a végét járta, azzal gyanúsította őket, hogy megmérgezik, és nem volt hajlandó egyebet enni, csak kemény tojást! Annak a belsejéhez ugyanis senki sem férhet hozzá. A drága Henry bácsi valamikor maga volt a jó kedély − és hogy szerette a vacsora utáni kávét! − Ez a kávé nagyon kívánós − mondogatta, ami természetesen annyit jelentett, hogy többet kíván.

Edward úgy érezte, ha még egy szót hall Henry bácsiról, egyszerűen megtébolyodik.

− A fiatalokat is nagyon kedvelte − folytatta rendíthetetlenül Miss Marple −, de szívesen megtréfálta őket. Szebbnél szebb cukorkásdobozokat rakott olyan magasra, hogy a gyerekek látták, de nem érhették el.

„Vesszen az udvariasság!” − gondolta Charmian. − Rémes ember lehetett! − kiáltott fel.

− Ó, dehogyis, kedvesem, csak megcsontosodott agglegény, aki nem szokott hozzá a gyerekekhez. És egyáltalán nem volt ostoba. Jócskán tartott odahaza pénzt, és páncélszekrénye is volt. Annyit emlegette, hogy egy éjszaka betörtek hozzá, és valamilyen vegyi eljárással lyukat vágtak a páncélszekrénybe.

− Úgy kell neki! − mondta Edward.

− Igen ám, csakhogy a páncélszekrény üres volt! − vágta rá Miss Marple. − A pénzét ugyanis másutt tartotta − egy többkötetes prédikációgyűjtemény mögött, a könyvespolcon. Merthogy az ilyenfajta könyvet soha senkinek eszébe nem jut kézbe venni, mondta Henry bácsikám.

− Hohó! − szakította félbe izgatottan Edward. − Nem is rossz ötlet! Mi lenne, ha a könyvtárszobában keresnénk?

Charmian dühösen rázta meg a fejét.

− Gondolod, hogy ez nekem nem jutott eszembe? Múlt kedden, amikor Portsmouthba mentél, egytől egyig kiszedtem valamennyi könyvet, mindet jól kiráztam − sehol semmi.

Edward felsóhajtott. Aztán összeszedte magát, és igyekezett tapintatosan megszabadulni vendégüktől, aki nem váltotta be a hozzá fűzött reményt. − Igazán nagyon kedves, hogy lejött hozzánk, Miss Marple, és megpróbált segíteni. Sajnálom, hogy hiába fáradt. Nem akarjuk túlságosan igénybe venni az idejét. Hozom a kocsit, és még el tetszik érni a három harmincas vonatot…

− De hiszen előbb meg kell találnunk a pénzt, nem igaz? − mondta Miss Marple. − Nem szabad feladnia, Mr. Rossiter. Próba − szerencse.

− Kegyed tehát tovább akar próbálkozni?

− Pontosabban − mondta Miss Marple − még el sem kezdtem. Először is: fogjunk nyulat − ahogy nagyanyáink híres szakácskönyvében olvashatjuk. Nos, mi úgyszólván már megfogtuk a nyulat − a nyúl ez esetben természetesen a maguk Matthew bácsikája. És most már csak azt kell meghatároznunk, hova rejthette el a pénzt, ami nyilván egészen egyszerű lesz.

− Egyszerű?! − kiáltott tel Charmian.

− Hát hogyne, kedvesem. Bizonyára egészen nyilvánvaló módon járt el. Titkos fiók − szerintem ez a megoldás.

− Aranyrudakat aligha rejthetett holmi titkos fiókba − mondta fanyarul Edward.

− Hát persze hogy nem. Csakhogy nincs okunk feltételezni, hogy a pénz aranyban van.

− De hiszen mindig azt mondta…

− Ahogyan az én Henry bácsikám mindig a páncélszekrényt emlegette! Erős a gyanúm, hogy a maguk bácsikájánál is merő álcázás volt az egész. Mármost gyémántok például igen jól elférnének egy titkos fiókban.

− Csakhogy végignéztük valamennyi titkos fiókot. Asztalost hívtunk, az vizsgálta végig az összes bútort.

− Csakugyan, kedves? Milyen okos gondolat. Úgy vélném, a bácsikájuk íróasztala lenne a legvalószínűbb rejtekhely. Az a magas, fiókos írószekrény volt talán, amott a falnál?

− Igen. Mindjárt megmutatom − lépett a szóban forgó bútorhoz Charmian. Lehajtotta a fedelét. Bent apró rekeszek, fiókok sorakoztak. Charmian kinyitotta a középső kis ajtót, és a bal oldali fiókban megérintett egy rugót. A középső rekesz alja kattant, és előrecsúszott. Charmian kihúzta − a rekesz alatt sekély üreg volt. Üresen.

− Ejnye, milyen különös véletlen! − kiáltott fel Miss Marple. − Az én Henry bácsikámnak szakasztott ilyen írószekrénye volt, csak az övé diófa, ez pedig mahagóni.

− Akárhogyan is − mondta Charmian −, itt nincs semmi, ahogy látni tetszik.

− A maguk asztalosa alighanem fiatal ember − vélte Miss Marple. − Nem tudhat mindent. Akkoriban igen ravasz rejtekhelyeket találtak ki az emberek. A titok mindig további titkot rejtett.

Takaros, ősz kontyából kihúzott egy hajtűt. Kiegyenesítette, és a hegyét beleillesztette a titkos rekesz oldalán egy parányi lyukba, amelyet mintha szú rágott volna ki. És némi nehézséggel kihúzott egy aprócska fiókot. Néhány megfakult boríték volt benne.

Edward és Charmian együttesen vetették rá magukat a leletre. Edward reszkető ujjakkal nyitotta ki a legfelső borítékot. Egy összehajtogatott papírlap hullott ki belőle. Edward izgatottan hajtotta szét.

Majd dühösen felkiáltott, és ledobta a papírt.

− Valami vacak ételrecept!

− De levél is van mellette − nézd! − sikoltott fel Charmian. És már olvasta is:

„Szeretett kedves Matthew-m!

Nem tagadom, igen bosszúnak tűnik az idő, amióta nem kaptam hírt felőled. Igyekszem elfoglalni magamat a rám kirótt feladatokkal, és gyakorta mondom magamnak, milyen szerencsés vagyok, hogy ily sok távoli és változatos vidékét megismerhetem földünknek, habár, midőn Amerikába utaztam, alig hittem volna, hogy e távoli szigetekre is eljutok!”

− Honnan is jött a levél? − szakította félbe a felolvasást Charmian. − Nézd − Hawaiiról! No, lássuk csak tovább:

„A bennszülöttek, fájdalom, még távol vannak attól, hogy meglássák a Világosságot. Ruhátlan, vad állapotban leledzenek, idejük nagy részét úszással, tánccal töltik, magukat virágfüzérekkel ékesítik, és evésben-ivásban lelik gyönyörűségüket. Mr. Graynek sikerült néhány tévelygő lelket a helyes útra térítenie, de a munka keserves, és ő is, Mrs. Gray is gyakorta elkedvetlenednek. Én minden tőlem telhetőt megteszek, hogy bátorítsam őket − még a bennszülöttek némely ételének elkészítési módját is megtanultam, hogy étrendünket változatosabbá tegyem, de megvallom, időnként rajtam is erőt vesz a csüggedés, amelynek okát csupán Te ismerheted, drága Matthav-m. A távolság keserves próbája a szerető szíveknek. Ám lelkemnek mindig nagy vigaszára szolgál, ha levelet kapok Tőled, amelyben biztosítasz rendíthetetlen hűségedről. Az én érzelmeim felől nem kell, hogy kételyeid legyenek − tántoríthatatlan hűséggel gondolok Rád, és várom, hogy a Gondviselés kegyéből viszontláthassuk egymást.

Hogy lásd, a hétköznapok gondjai közepette is szem előtt tartom jólétedet, mellékelten küldöm a bennszülöttek egyik kedves ételének receptjét − vegyes zöldség gombamártással −, s ha kipróbálod és magad is ízleled különleges zamatát, tudom, rám gondolsz majd, ki itt élek e távoli pontján a földgolyónak, de innen is hű szívem minden melegével küldöm hozzád szerelmes gondolataimat,

a Te szerető Belindád.

Ui.: Levelemet, szokás szerint, közös barátnénk, Matilda Graves címére küldöm. Remélem, az Úr nem veszi bűnömül ezt az ártatlan ravaszkodást.”

− Egy misszionáriusnő! − füttyentett Edward. − Hát ez volt Matthew bácsikánk szerelmi románca! Vajon miért nem házasodtak össze?

− A hölgy láthatólag bejárta majd’ az egész világot − lapozgatott a borítékok között Charmian. − Mauritius… csupa egzotikus Hely. Bizonyára sárgaláz vitte el, vagy ilyesmi.

Halk kuncogásra lettek figyelmesek. Miss Marple láthatólag igen jól szórakozott. − Ejnye, ejnye − ingatta a fejét. − Még ilyet!

Az ételreceptet tanulmányozta. Kérdő pillantásuk láttán felolvasta: − „Vegyes zöldség gombamártással. Végy egy font sárgarépát, leveles fehérrépát, ugyancsak zeller zöldjét. Egy szál articsókát tölts meg zsályával, rozmaringgal, majoránnával, gyömbérrel, borítsd vastagon cukorral, és süsd lassú tűzön, míg meg nem barnul. Körítsd parajjal, és tálald bőséges gombaszósszal.” Nos, erről mi a véleményük?

− Szörnyű kotyvalék − mondta Edward.

− Ó, nem, én azt hiszem, igen ízletes lehetett. De az egészről mit gondolnak?

Edward arca hirtelen földerült.

− Gondolja, Miss Marple, hogy ez valamiféle… titkos kód? Hogy rejtjelezett szöveg? − Kikapta az idős hölgy kezéből a receptet. − Ide nézz, Charmian, lehet, hogy tényleg az! Különben mi értelme egy ételreceptet titkos fiókba rejteni?

− Úgy bizony − bólogatott Miss Marple. − Roppant jelentőségteljes.

− Tudom! − csillant fel Charmian szeme. − Láthatatlan tinta! Tűz fölé kell tartani! Gyorsan kapcsoljuk be a hősugárzót!

Edward bekapcsolta, de semmiféle titkos írás nem bukkant elő. Miss Marple finoman köhintett.

− Azt hiszem, kedveseim, kicsit túlságosan is megnehezítik maguknak a dolgot. A recept úgyszólván csak jelzés. Én úgy vélem, valójában a levelek jelentősek.

− A levelek?

− Igen − bólintott Miss Marple. − Nézzék csak meg jobban.

De Edward jóformán nem is hallotta. − Charmian! Ide nézz! A borítékok nagyon régiek − de a leveleket jóval később írhatták!

− Pontosan − bólintott Miss Marple.

− Csak olyanok, mintha régiek volnának. Csupa hamisítvány. Méghozzá fogadni mernék, hogy valamennyi Matthew bácsi kezétől származik!

− Úgy, ahogy mondja − bólogatott Miss Marple.

− Tiszta halandzsa az egész! Soha nem is volt az életében semmiféle misszionáriusnő! Biztosan kód, mégiscsak!

− De kedves gyermekeim − igazán semmi ok, hogy ennyire megnehezítsék a dolgot. A bácsikájuk valójában egyszerű lélek volt. Szerette a tréfát − ennyi az egész.

A fiatalok, ezúttal első ízben, teljes figyelemmel fordultak Miss Marple felé.

− Pontosan mire gondol, Miss Marple? − kérdezte Charmian.

− Arra, kedves, hogy a pénzt e percben a kezében tartja.

Charmian lebámult a kezében tartott borítékra.

− A recept, kedves. Az árulja el a turpisságot. A recept − ami pusztán jelzés. Ha elhagyjuk a vastag cukorréteget, a lassú tüzet − mi marad? Zöldség, csupa zöldség. No meg persze a gomba − ugyebár bolondgomba. Zöldség és bolondgomba! Vagyis: bolondság, esztelenség, értelmetlenség. Nyilvánvaló tehát, hogy a levelek fontosak. És mint az imént megállapították − a leveleket a bácsikájuk írta, és közben nyilván igen jól mulatott. És mint ugyancsak észrevették, a borítékokon a kézírás sokkal régibb − tehát a boríték nem is tartozhatott a levélhez, hiszen a postabélyeg kelte azon, amelyet a kezében tart: ezernyolcszázötvenegy.

Miss Marple elhallgatott. Aztán igen hangsúlyosan megismételte: − Ezernyolcszáz-ötvenegy. És ez, ugyebár, mindent megmagyaráz?!

− Nekem ugyan nem − mondta Edward.

− Nos, talán nekem is csak azért, mert a kis unokaöcsémre, Lionelre emlékeztet. Olyan aranyos kisfiú és szenvedélyes bélyeggyűjtő. Mindent tud a bélyegekről! Valóságos előadást tartott nekem mindenfele ritka és drága bélyegről, és mesélte, hogy nemrégiben egy csodálatos bélyegkincs került napvilágra. Elárverezték. Még arra is emlékszem, hogy különösen egy bélyeget emlegetett − egy ezernyolcszázötvenegyes kibocsátású kék kétcentest. Úgy emlékszem, huszonötezer fontért kelt el. Képzeljék csak el! Gondolom, a többi darab is hasonlóképpen ritka és értékes. Nem kétséges, hogy a bácsikájuk nem maga vásárolta meg, hanem közvetítő útján, mert kerülni akarta a nyilvánosságot.

Edward felnyögött. Leroskadt egy székre, arcát kezébe temette.

− Mi baj? − tudakolta Charmian.

− Semmi. Csak éppen belém hasított a szörnyű gondolat, hogy ha Miss Marple nincs, egyszerűen elégettük volna ezeket a „szerelmes leveleket” − ahogy az úri tisztesség kívánja!

− Hát igen − bólogatott Miss Marple. − Ezek a tréfás kedvű öregurak nem gondolnak ilyesmire. Emlékszem, Henry bácsikám egyszer a kedvenc unokahúgának egy ötfontos bankjegyet küldött karácsonyi ajándékul. Betette egy karácsonyi üdvözlőkártya két lapja közé, összeragasztotta, és kívül ráírta: „Boldog karácsonyt kívánok. Sajnos idén csak ennyi telik tőlem.” Szegény leányka pedig bosszankodott, hogy nagybátyja ennyire szűkmarkú, és mérgében rögtön a tűzbe hajította az üdvözlőlapot. Henry bácsikám aztán persze kénytelen volt másik ötfontossal kárpótolni a kislányt.

Edwardnak Henry bácsi iránt tanúsított érzelmei száznyolcvan tokos fordulatot vettek.

− Miss Marple − szólt ünnepélyesen −, most pedig felbontunk egy üveg pezsgőt a kegyed Henry bácsikájának egészségére!

GYILKOSSÁG MÉRETRE

Miss Politt megmarkolta a kopogtatót, és udvariasan megkoppintotta a házikó ajtaját. Illő szünet után megint kopogott. Eközben a bal hóna alatt tartott csomag egy kicsit megcsúszott − hát megigazította. A csomag Mrs. Spenlow új zöld téli ruháját rejtette, próbára készen. Miss Politt bal kezében fekete selyemszatyor lógott, benne centiméter, tűpárna, meg egy nagy szabóolló.

Miss Politt magas volt és szikár, karvalyorrú, száját összecsücsörítette, ritkás haja vasszürke. Tétovázott valamelyest, hogy kezelésbe vegye-e harmadszor is a kopogtatót. Végigpillantott az utcán, és meglátott egy sietősen közeledő alakot. A jó kedélyű, viharvert, ötvenöt esztendős Miss Hartnell szokásos harsány basszus hangján kurjantott rá:

− Szép jó napot, Miss Politt!

− Jó napot, Miss Hartnell − felelte a varrónő. Hangja igen vékony volt, hanglejtése roppant előkelő. Pályafutását mint komorna kezdte. − Elnézést − folytatta −, de nem tudja véletlenül, hogy Mrs. Spenlow elmente hazulról?

− Fogalmam sincs − válaszolt Miss Hartnell.

− Milyen kellemetlen… Ma délután kellene próbálnom Mrs. Spenlow új ruháját. Fél négyben állapodtunk meg.

Miss Hartnell az órájára nézett.

− Pár perccel elmúlt fél.

− Igen. Háromszor is kopogtam, de senki sem válaszolt, hát azt gondoltam, Mrs. Spenlow talán megfeledkezett a próbáról, és elment hazulról. Pedig sohasem szokta elfelejteni a megbeszélt időpontot, és a ruhát holnapután fel akarja venni.

Miss Hartnell belépett a kertkapun, végigment az ösvényen, és csatlakozott Miss Politthoz a „Nefelejcs-lak” ajtaja előtt.

− Vajon miért nem nyit ajtót Gladys? − tűnődött. − Ja, persze, csütörtök van − Gladys kimenős. Mrs. Spenlow alighanem elaludt. Talán nem zörgött elég hangosan ezzel a holmival.

Megragadta a kopogtatót, fülsiketítő tratatát vert ki az ajtón, s ráadásul ököllel is alaposan megdöngette a fatáblát. Majd sztentori hangon elkiáltotta magát: − Halló, odabent!

Semmi válasz.

− Mrs. Spenlow bizonyára mégiscsak megfeledkezett a próbáról, és elment − mondta Miss Politt. − Majd visszajövök később. − És indulni készült az ösvényen.

− Szamárság − mondta Miss Hartnell ellentmondást nem tűrő hangon. − Nem mehetett el. Találkoztunk volna. Benézek az ablakon, hátha látok valami életjelet.

Szokásos kedélyes módján felkacagott, jelezvén, hogy csak tréfált. Futó pillantást vetett a legközelebbi ablaktáblán át − futó pillantást, mert nagyon jól tudta, hogy az utcai szobát jóformán sohasem használják. Mr. és Mrs. Spenlow jobban kedveli a hátsó kis nappali szobát.

Akármennyire futó volt is a pillantás, a célját elérte. Miss Hartnell valóban nem látott semmi életjelet. Épp ellenkezőleg: az ablakon át meglátta, hogy Mrs. Spenlow a kandalló előtti szőnyegen fekszik − holtan.

− Természetesen − mesélte később Miss Hartnell − nem vesztettem el a fejemet. Annak a Politt nőnek halvány fogalma sem volt, hogy mit csináljon. „Ne veszítsük el a fejünket” mondtam neki. „Maga maradjon itt, én megyek Palk rendőrért.” Valamit motyogott, hogy nem szeretne egyedül ott maradni, de ügyet se vetettem rá. Az ilyenfajta személyekkel erélyesen kell bánni. Rettenetesen szeretnek hisztériás jeleneteket rendezni. Szóval, épp indultam, és abban a szempillantásban bukkant elő Mr. Spenlow a ház mögül.

Miss Hartnell itt hatásos szünetet tartott. Hallgatósága ilyenkor izgatottan kérdezgette:

− És mondd, milyennek látszott?

Amire Miss Hartnell így folytatta:

− Isten bizony, azonnal gyanút fogtam! Túlságosan nyugodt volt. Egyáltalán nem látszott rajta semmiféle meglepetés. Akárki akármit mond: ha egy férfi meghallja, hogy a felesége meghalt, és rajta az égvilágon semmiféle érzelem nem látszik − az egész egyszerűen természetellenes!

Ezzel a megállapítással mindenki egyetértett.

Egyetértett vele a rendőrség is. Annyira gyanúsnak találták Mr. Spenlow közönyét, hogy egy percet sem vesztegettek: azonnal megvizsgálták, van-e haszna ennek az úrnak a felesége halálából. Amikor felfedezték, hogy a házaspárnak Mrs. Spenlow volt a pénzes tagja, és hogy az esküvőjük után hamarosan készült végrendelet értelmében az asszony pénzét a férje örökli − gyanújuk még jobban megizmosodott.

Miss Marple-t, ezt a szelíd arcú − és egyesek szerint viperanyelvű − öregkisasszonyt, aki a lelkészlak melletti házban lakott, igen hamar kikérdezték − alig fél órával a bűntény felfedezése után.

− Mrs. Spenlow meggyilkolásával kapcsolatban? − kérdezte Miss Marple.

Palk közrendőr megdöbbent.

− Megkérdezhetem, hölgyem, hogyan szerzett tudomást az esetről?

− A hal − mondta magyarázólag Miss Marple.

Amiből Palk közrendőr rögtön megértette, hogy a hírt a halárus kifutófiúja szállította, Miss Marple vacsorájával egyetemben.

− A nappali szoba padlóján feküdt − folytatta szelíden Miss Marple. − Megfojtották − minden valószínűség szerint egy igen keskeny övvel. De akármivel is − nem hagyták ott.

− Hogy ez a Fred gyerek honnan tud mindenről?! − mérgelődött Palk.

Miss Marple ügyesen a szavába vágott.

− Tű van a zubbonyában − mondta.

Palk közrendőr meglepetten lenézett.

− „Hogyha tűt látsz, emeld fel, a szerencse nem hagy el”, szokták mondani.

− Remélem, beválik. Nos, mit óhajt kérdezni tőlem?

Palk közrendőr megköszörülte a torkát, fontoskodó képet vágott, és jegyzetfüzetébe pillantott. − Kérdésemre Mr. Arthur Spenlow, a megboldogult férje a következő kijelentést tette: ma tizennégy óra harminc perckor, amennyire emlékszik, felhívta Miss Marple, és megkérdezte, átmenne-e hozzá tizenöt óra tizenöt perckor, mert fontos dologban szeretné kikérni a véleményét. Nos, hölgyem, megfelel ez a valóságnak?

− A legkevésbé sem − mondta határozottan Miss Marple.

− Nem hívta fel Mr. Spenlow-t tizennégy óra harminc perckor?

− Sem tizennégy óra harminc perckor, se máskor.

− Aha − bólintott Palk közrendőr, és elégedetten szopogatta a bajsza végét.

− És még mit mondott Mr. Spenlow?

− Kijelentette, hogy otthonról tizenöt óra tíz perckor távozott, ám amikor a kért időpontban ideért, Miss Marple szolgálója tudatta vele, hogy úrnője „nincs idehaza”.

− Ez valóban igaz − mondta Miss Marple. − Mr. Spenlow idejött, én azonban a Nőegylet ülésén voltam.

− Aha − mondta ismét Palk közrendőr.

− Mondja csak, biztos úr − kiáltott fel Miss Marple −, lehetséges, hogy maga Mr. Spenlow-t gyanúsítja?!

− Az ügy jelenlegi szakaszában nem nyilatkozhatom, de úgy nézem, hogy valaki − ne nevezzük nevén − ravaszkodni próbál.

− Mr. Spenlow? − tűnődött Miss Marple.

Kedvelte Mr. Spenlow-t. Apró, vézna emberke volt, merev, kimért modorú; a tisztesség szobrát róla lehetett volna megmintázni. Különösnek látszott, hogy vidékre költözött, mert lerítt róla, hogy városi ember volt világéletében. Miss Marple-nak azonban elárulta az okát. − Kisfiú korom óta az volt a vágyam − mesélte −, hogy egyszer vidéken éljek és legyen saját kertem. Mindig nagyon szerettem a virágokat. A feleségemnek virágüzlete volt. Ott ismerkedtünk meg.

Száraz kijelentés, de romantikus hátteret sejtetett. Egy fiatalabb, csinosabb Mrs. Spenlow a temérdek virág között…

Mr. Spenlow azonban igazából semmit sem értett a virágokhoz. Nem ismerte a magvakat, fogalma sem volt oltásról, metszésről, kiültetésről, évelőkről, egynyáriakról. Csak egy látomás lebegett a szeme előtt − egy kis házikó kertje, sűrűn beültetve édes illatú, tarkabarka virágokkal. Szinte szánalmas volt, ahogy útbaigazításért folyamodott Miss Marple-hoz, és a hallottakat bevezette egy kis jegyzetfüzetbe.

Csendes, rendes, módszeres emberke volt. Talán épp ezért keltette fel a rendőrség érdeklődését, amikor a feleségét meggyilkolva találták. Türelmesen, kitartással sok mindent megtudtak a megboldogult Mrs. Spenlow-ról, és hamarosan St. Mary Mead falva is tudott róla mindent.

A néhai Mrs. Spenlow szobalányként kezdte a pályafutását egy nagyúri házban. Állását akkor adta fel, amikor féleségül ment a másodkertészhez, és együttesen virágüzletet vásároltak Londonban. Az üzlet virágzott − a kertész kevésbé. Hamarosan megbetegedett és meghalt.

Özvegye tovább vitte az üzletet, és ki is bővítette. A vállalkozás továbbra is virágzott. Majd szép summáért eladta a boltot, és másodszor is a házasság révébe evezett − ezúttal Mr. Spenlow, egy középkorú ékszerész oldalán, aki szerény, rosszul menő üzletet örökölt. Nemsokára ezt a boltot is eladták, és leköltöztek St. Mary Meadbe.

Mrs. Spenlow jómódú asszony volt. A virágüzlet árát befektette − „a szellemek utasítása szerint”, magyarázta ország-világnak. A szellemek szokatlanul jó tanácsokkal látták el. Minden befektetése kedvezőnek bizonyult, méghozzá nagyon kedvezőnek. Ahelyett azonban, hogy ez öregbítette volna a szellemvilágba vetett hitét, Mrs. Spenlow rútul cserbenhagyta a médiumokat meg a szeánszokat, és rövid, ám lelkes kirándulást tett egy indiai indíttatású homályos vallásba, amelynek alapja a mély lélegzetvétel volt. De mire St. Mary Meadbe költözött, már visszatért a hagyományos anglikán hithez. Sok időt töltött a lelkészlakban, és hűségesen látogatta az istentiszteletet. A falusi boltokban vásárolt, részt vett a közösség életében, és bridzselni járt falubeli ismerőseihez.

Eseménytelen, mindennapi élet. És − derült égből − gyilkosság.

Melchett ezredes, a rendőrfőnök magához kérette Slack felügyelőt.

Slack magabiztos férfiú volt. Ha egyszer a fejébe vett valamit, nem lehetett eltéríteni a meggyőződésétől. És most nagyon is meg volt győződve az igazáról. − A férj volt a tettes, uram − közölte határozottan.

− Gondolja?

− Egészen bizonyos. Csak rá kell nézni. Bűnös − ez nem is vitás. A fájdalomnak, az érzésnek egy szikrája se látszik rajta. Amikor hazament, tudta, hogy az asszony halott.

− De nem próbálkozott volna legalább a kétségbeesett férjet alakítani?

− Ő aztán nem, uram. Túlságosan önelégült a fickó. Az urak általában nem tudnak színjátszani. Túlságosan merevek.

− Másik nő van a dologban? − kérdezte Melchett ezredes.

− Eddig még nem akadtunk ilyenre. Persze ravasz az emberünk. Eltünteti a nyomait. Ahogy látom, egyszerűen elege volt a feleségéből. Az asszonyé volt a pénz, és a férjének nem lehetett mellette könnyű az élete − Mrs. Spenlow minduntalan beleesett valamilyen „izmusba”. A férje hidegvérrel elhatározta, hogy elteszi láb alól, és aztán éli az életét.

− Igen, lehetséges, hogy így volt.

− Csak így lehetett, uram. Gondosan előkészítette a terveit. Úgy tett, mintha felhívták volna telefonon…

Melchett félbeszakította.

− Nem tudták lenyomozni a telefonhívást?

− Nem, uram. Ami vagy azt jelenti, hogy az emberünk hazudott, vagy pedig nyilvános fülkéből érkezett a hívás. A faluban mindössze két nyilvános telefon van: a vasútállomáson és a postahivatalban. A postahivatalból nem telefonáltak. Mrs. Blade mindenkit lát, aki belép. Az állomásról éppenséggel telefonálhattak. Tizennégy huszonhétkor vonat fut be, és olyankor nagy a jövés-menés. De a lényeg az, hogy az emberünk szerint Miss Marple hívta, márpedig ez nem igaz. A hívás nem Miss Marple házából történt, ő maga pedig a nőegyletben volt.

− Figyelembe vette azt az eshetőséget is, hogy a férjet szándékosan távolították el − olyasvalaki, aki meg akarta gyilkolni Mrs. Spenlow-t?

− Ugyebár Ted Gerardra gondol, uram? Foglalkoztam a fiúval − csakhogy ott nincs indítóok. Nem nyer semmit Mrs. Spenlow halálával.

− De gyanús figura. Tekintélyes összegű sikkasztást követett el.

− Nem mondom, hogy nem kétes alak. De magától ment oda a főnökéhez, és vallotta be a sikkasztást. Pedig a munkaadója fel sem fedezte.

− A fiú szektás, úgy tudom.

− Valóban, uram. Mint mondja, megtért, és jóvá akarja tenni a bűneit. Ezért vallotta be, hogy elemelte a pénzt. Persze lehet, hogy ez csak furfang. Talán azt gondolta, hogy gyanúsítják, és megjátszotta az őszinte bűnbánatot.

− Maga nagyon szkeptikus, Slack − mondta Melchett ezredes. − Mellesleg, beszélt egyáltalán Miss Marple-lal?

− Neki vajon mi köze a dologhoz, uram?

− Semmi a világon. De hallani szokott mindenfélét. Miért nem megy el hozzá, elbeszélgetni? Igen éles eszű idős hölgy.

Slack témát váltott.

− Kérdezni szerettem volna valamit, uram. Az az úriház, ahol a megboldogult annak idején szolgált − Sir Robert Abercrombie kastélya. Ott történt az az ékszerlopás − vagyont érő smaragdokat loptak el. És soha nem jöttek a tettes nyomára. Utánanéztem az esetnek − akkor történhetett, amikor Spenlow-né ott szolgált, bár akkoriban még jóformán kislány volt. Gondolja, uram, hogy ő is benne volt az ügyben? Spenlow jelentéktelen kis ékszerész volt − ilyenek közül kerülnek ki az orgazdák.

Melchett ezredes megrázta a fejét.

− Nem hiszem, hogy közük volt az ügyhöz. Az asszony akkoriban még nem is ismerte Spenlow-t. Emlékszem az esetre. Rendőri körökben úgy vélekedtek, hogy a háziak fiának a keze volt a dologban − Jim Abercrombie hírhedt léhűtő volt. Nyakig volt adósságban, amit azonban közvetlenül az ékszerlopás után kifizettek − állítólag valami gazdag nő, mondják, de valójában nem tudom… Az öreg Abercrombie igen kitérően nyilatkozott… megpróbálta kivonni az ügyet a rendőrség hatásköréből.

− Hát csak éppen eszembe jutott, uram − mondta Slack.

Miss Marple szívesen fogadta Slack felügyelőt, kivált, amikor meghallotta, hogy Melchett ezredes küldi.

− Nahát, igazán milyen kedves Melchett ezredestől. Nem gondoltam volna, hogy emlékszik rám.

− De még mennyire emlékszik. Azt mondta, amit kegyed nem tud a St. Mary Meadben történő dolgokról, azt nem is érdemes tudni.

− Roppant hízelgő − de valójában nem tudok én semmit. Mármint erről a gyilkosságról.

− De azt bizonyára tudja, mit beszélnek az emberek.

− Hogyne, természetesen − de ugyebár nem lenne helyes holmi szóbeszédet elismételni?

Slack felügyelő igyekezett kedélyes hangot megütni.

− Mi most nem hivatalosan beszélgetünk − mondta. − Tekintsük bizalmas csevegésnek.

− Tehát valóban arra kíváncsi, mit beszélnek a falubeliek? Hogy van-e benne igazság, vagy sem?

− Úgy valahogy.

− Nos, természetesen mindenfélét mondanak, találgatnak. És valójában két táborra oszlik a falu. Sokan azt gondolják, hogy a férj tette. Ilyen esetekben rendszerint az a természetes, hogy a házastársat gyanúsítják, nemdebár?

− Lehetséges − mondta óvatosan a felügyelő.

− Az az állandó összezártság. No meg igen gyakran − a pénz. Hallom, Mrs. Spenlow-é volt a pénz, következésképpen Mr. Spenlow hasznot húz a halálából. Sajnos ebben a gonosz világban a legfelháborítóbb feltételezések gyakran igazolódnak.

− A férj valóban szép summát örököl.

− Igen. És egészen lehetségesnek tűnik, ugyebár, hogy megfojtja az asszonyt, kimegy a hátsó ajtón, átvág a mezőn az én házamig, engem keres, azt állítja, hogy telefonhívást kapott tőlem, aztán hazamegy; „rádöbben”, hogy a távollétében meggyilkolták a feleségét − és közben persze azt reméli, hogy a bűncselekményt holmi csavargó vagy betörő számlájára írják.

A felügyelő bólintott. − Adva van ugye a pénz… és ha mostanában rossz volt a kettőjük viszonya…

Miss Marple azonban félbeszakította.

− Ó, dehogy. Szó sincs róla.

− Ezt kegyed biztosan tudja?

− Mindenki értesült volna róla, ha nézeteltéréseik vannak! A szolgálójuk, Gladys Brent szétkürtölte volna a faluban.

− Talán nem tudott róla… − vélekedett a felügyelő.

A válasz csak egy szánakozó mosoly volt.

− Nos, a másik vélemény pedig a következő − folytatta Miss Marple. − Ted Gerard. Jóképű fiatalember. Sajnos az előnyös külső gyakran téves képzeteket kelt. Az utolsó előtti káplánunk például − valósággal elbűvölte a lányokat! Tódultak a templomba − még az esti imádságra is. És sok idősebb hölgy is egyre buzgóbban tevékenykedett az egyházközségi munkában − és mennyi papucsot hímeztek, sálat kötöttek neki! Valósággal zavarba hozták szegény fiatalembert.

No de hol is tartottam? Ó, igen, Ted Gerard. Persze hogy arról a fiatalemberről is sokat pletykáltak. Igen gyakran látogatta meg Mrs. Spenlow-t, habár az asszonyka maga mondta nekem, hogy egyazon szekta iránt érdeklődnek. Vallási mozgalom. Nagyon őszinték, nagyon komolyak. És Mrs. Spenlow-t valósággal lenyűgözték.

Miss Marple lélegzetet vett, majd folytatta.

− És egészen bizonyos vagyok benne, semmi ok feltételezni, hogy bármi is lett volna kettejük között − de hát tudja, milyenek az emberek. Sokan meg vannak róla győződve, hogy Mrs. Spenlow belehabarodott a fiatalemberbe, és hogy tekintélyes pénzösszeget kölcsönzött neki. Ám az valóban igaz, hogy aznap csakugyan látták Ted Gerardot az állomáson. A vonaton − a tizennégy huszonhetesen. És persze egészen könnyű lett volna ugyebár a másik oldalon leszállni a vonatról, átvágni a sövényen, és hátulról megkerülni az épületet − a bejárat érintése nélkül. Észrevétlenül eljuthatott volna Spenlow-ék házához. És természetesen az emberek azt is furcsának találják, hogy mi volt Mrs. Spenlow-n.

− Miért? Mi volt rajta?

− Pongyola. Nem ruha. − Miss Marple elpirult. − Amiből ugyebár némelyek bizonyos következtetéseket vonnak le.

− Kegyed is?

− Ó, dehogy. Egyáltalán nem. Szerintem egészen természetes volt.

− Ugyan miért?

− Az adott körülmények között − mondta Miss Marple. Tekintete hűvös volt, elgondolkodó.

− Újabb indíték a férj számára − vélte Slack felügyelő. − Féltékenység.

− Ó, Mr. Spenlow sohasem lett volna féltékeny. Nem az a fajta férfi, aki észrevesz dolgokat. Ha a felesége elmegy, és levelet hagy a tűpárnára tűzve − abból megértette volna, hogy ilyesmi történt.

Slack felügyelőt zavarba hozta az öregkisasszony átható pillantása. Úgy érezte, Miss Marple utal valamire, de fogalma sem volt, hogy mire.

− És maga, felügyelő úr, talált valami nyomot a helyszínen? − kérdezte most igen jelentőségteljesen Miss Marple.

− Manapság nem hagy a tettes ujjlenyomatot vagy cigarettahamut, Miss Marple.

− Csakhogy, szerintem, ez régimódi bűncselekmény…

− Ezt hogy tetszik érteni? − kérdezte szúrós tekintettel Slack.

− Azt hiszem − mondta lassan Miss Marple −, hogy Palk rendőr esetleg segíthetne magának, ő érkezett elsőnek − a „tett színhelyére”, ahogy mondani szokás.

Mr. Spenlow egy kerti széken ült. Zavart tekintettel nézett maga elé. − Természetesen lehetséges, hogy képzelődöm −, mondta vékony, precíz hangján. − A hallásom már nem a régi. De szinte bizonyos, hogy egy kisfiú azt kiabálta utánam az utcán: „Ott megy a feleséggyilkos!” Ebből… ebből az a benyomásom támadt, mintha arra akarna utalni, hogy én… hogy én öltem meg drága feleségemet!

Miss Marple finom mozdulattal levágott egy hervadt rózsát.

− Helyes a benyomása − bólintott.

− No de mi ültethetett ilyen gondolatot a gyermek fejébe?

Miss Marple köhintett.

− Alighanem olyasmi, amit a felnőttektől hallott.

− Kegyed tehát úgy véli, hogy mások is ezt gondolják rólam?

− St. Mary Mead lakosságának legalább a fele.

− De drága hölgyem − mitől támadhatott ilyen gondolatuk? Hiszen én szívből szerettem a feleségemet. Sajnos ő nem kedvelte meg annyira a vidéki életet, mint ahogy reméltem, de a százszázalékos egyetértés igen ritka minden házasságban. Biztosíthatom, hogy nagyon lesújt az elvesztése.

− Bizonyára. De ne haragudjon az őszinteségemért − ez nem látszik magán.

Mr. Spenlow kihúzta satnya alakját.

− Drága hölgyem, sok esztendővel ezelőtt olvastam egy bizonyos kínai bölcselőről, aki, midőn elveszítette hőn szeretett hitvesét, nyugodtan tovább verte a gongot az utcán − bevett kínai szokás, vélhetőleg −, mintha mi sem történt volna. Városának lakosai csodálták lelki erejét.

− St. Mary Mead lakosai azonban egészen másként reagálnak. Nem sok érzékük van a kínai bölcselethez.

− De kegyed megért?

Miss Marple bólintott.

− Henry bácsikám − magyarázta − roppant fegyelmezett volt. „Az ember ne mutassa ki az érzelmeit” − mondogatta mindig. Ő is nagyon kedvelte a virágokat.

− Arra gondoltam − csillant fel némi érdeklődés Mr. Spenlow szemében −, hogy a ház nyugati falánál talán lugast telepíthetnék. Rózsaszín futórózsával, és talán lonccal. És van az a csillag formájú fehér virág, a neve pillanatnyilag nem jut eszembe…

Miss Marple, azon a hangon, ahogyan háromesztendős dédunokaöccséhez szokott beszélni, így szólt:

− Van egy nagyon szép, képes virágkatalógusom. Talán szívesen átnézné − nekem be kell mennem a faluba.

Mr. Spenlow boldogan üldögélt a kertben a katalógussal, Miss Marple pedig felment a szobájába, egy ruháját gyorsan csomagolópapírba tekerte, kilépett a házból, és fürge léptekkel a postahivatalba sietett. Miss Politt, a varrónő, a postahivatal fölötti lakásban lakott.

Miss Marple azonban nem ment fel rögtön az emeletre. Éppen fél három volt, és a Much Benhambe tartó autóbusz egy perc késéssel húzott be a postahivatal elé. St. Mary Mead életében a nap egyik eseménye volt ez. A postamesternő csomagokkal sietett ki − a postán ugyanis édességet, füzetes regényeket, gyerekjátékokat is árultak.

Miss Marple néhány percig egyedül volt a postahivatalban.

Csak amikor a postamesternő visszatért állomáshelyére, akkor ment fel az emeletre Miss Marple, és magyarázta el Miss Polittnak, hogy a régi szürke krepdesinruháját szeretné kissé divatosabbra átalakíttatni. Miss Politt megígérte, hogy megtesz minden tőle telhetőt.

A rendőrfőnök kissé meglepődött, amikor Miss Marple-t jelentették be. Az idős hölgy sűrű mentegetőzés közepette lépett a szobába. − Igazán roppantul restellem, hogy zavarom. Tudom, hogy igen elfoglalt, de hát mindig annyira kedves volt, Melchett ezredes, hogy úgy éreztem: inkább magához jövök el, mint Slack felügyelőhöz. Különben sem szeretném, ha Palk rendőr bajba keveredne. Valójában azt hiszem, nem lett volna szabad semmihez hozzányúlnia.

Melchett ezredes nem egészen értette a dolgot.

− Palk? A St. Mary Mead-i rendőr, igaz? Mit követett el?

− Felemelt egy tűt. A zubbonyába tűzte. És én arra gondoltam, hogy valószínűleg Mrs. Spenlow házában vehette fel.

− Igen, igen, de hát végtére is − mi az: egy tű? Ami azt illeti, valóban Mrs. Spenlow holtteste mellől emelte fel azt a tűt. Tegnap bement Slackhez, és megemlítette − bizonyára kegyed biztatta rá, igaz? Természetesen nem lett volna szabad semmihez hozzányúlnia, de, mint mondtam, mi az: egy tű? Közönséges gombostű volt. Amilyet bármelyik nő használ.

− Nem, nem, Melchett ezredes, ebben téved. Férfiszemmel nézve természetesen olyannak látszott, mint bármelyik gombostű − csakhogy nem az volt. Különleges tű volt, igen vékony, az a fajta, amit dobozszámra vásárolnak, és főleg varrónők használják.

Melchett ezredes az idős hölgyre bámult − mint aki előtt feldereng a világosság. Miss Marple buzgón bólogatott.

− Igen, természetesen. Számomra teljesen nyilvánvaló. Azért volt pongyolában, mert az új ruháját készült próbálni, és kiment az elülső szobába, és Miss Politt mondott valamit a méretekről, és a centiméterét az asszony nyaka köré kanyarította − és mást nem is kellett tennie, csak keresztbe vetni a végét, és megrántani − mint hallom, ez egyáltalán nem nehéz. Aztán persze kiment, és behúzta az ajtót, és ott állt és kopogtatott, mint aki akkor érkezett. De a tű arra vall, hogy előzőleg már bent volt a házban.

− És Spenlow-nak Miss Politt telefonált?

− Igen. A postáról, fél háromkor − amikor befut a busz, és a postahivatalban nincs senki.

− De drága Miss Marple, miért? − kérdezte Melchett ezredes. − Az ég szerelmére − miért? Indíték nélkül nincs gyilkosság.

− Nos, Melchett ezredes, az én tudomásom szerint ez a bűntény igen messzire nyúlik vissza. Két unokafivéremre emlékeztet, Antonyra és Gordonra. Akármihez fogott Antony, minden arannyá vált a keze alatt, szegény Gordonnak pedig minden balul ütött ki. A versenyló lesántult, a részvények ára leesett, az ingatlan elértéktelenedett. Szerintem mind a két nő benne volt.

− Miben?!

− Az ékszerlopásban. Valamikor régen. Mint hallom, roppant értékes smaragdok voltak. A komorna és a szobalány. Egy dolgot ugyanis soha senki meg nem magyarázott − hogy amikor a szobalány hozzáment a kertészhez, honnan volt annyi pénzük, hogy virágüzletet nyithattak?

A válasz: a zsákmány. Ugye így mondják? Akármihez fogott, minden arannyá vált a keze alatt. A pénz pénzt fiadzott. De a másik, a komorna, balszerencsés volt. Lecsúszott; falusi varrónő lett belőle. Aztán találkoztak. Eleinte nem volt semmi baj, amíg Mr. Ted Gerard színre nem lépett.

Mrs. Spenlow-t máris gyötörte a lelkiismeret, és hajlamos volt a vallási bigottságra. Ez a fiatalember alighanem biztatta, hogy „tegyen vallomást”, hogy „könnyítsen a lelkén”, és merem állítani, hogy már-már készen is állt rá. Miss Politt azonban nem osztozott a véleményében. Ő csak annyit tudott, hogy még börtönbe zárják a hosszú évekkel ezelőtt elkövetett lopás miatt. Elhatározta hát, hogy véget vet a dolognak. Sajnos, tartok tőle, hogy mindig is gonosz teremtés volt. A szeme se rebbent volna, ha ezt a derék, ostoba Mr. Spenlow-t felakasztják.

− Khm… bizonyos mértékig… khm… − szólalt meg lassan Melchett ezredes − igazolni tudjuk a kegyed elméletét. Kideríthető, ha a Politt nő valóban azonos Abercrombie-ék komornájával, csak hát…

− Nem lesz nehéz − nyugtatta meg Miss Marple. − Az a fajta nő, aki menten megtörik, mihelyt szembesítik az igazsággal. No meg aztán, itt van nálam a centimétere. Tegnap… khm… tulajdonítottam el, miközben ruhát próbáltam. Ha nem találja, és azt gondolja, hogy a rendőrségnél van − nos, tudatlan teremtés lévén, azt fogja gondolni, hogy ez bűnjelnek számít.

Miss Marple bátorító mosolyt vetett a rendőrfőnökre.

− Higgye el, nem lesz semmi problémájuk. − Ugyanezen a hangon biztosította valamikor réges-régen kedvenc nénikéje Melchettet, Hogy minden bizonnyal sikeresen teszi le a felvételi vizsgát a katonai akadémián.

És úgy is történt.

A HÁZMESTERNÉ BOSSZÚJA

− Nos, hogy vagyunk? − kérdezte betegét Haydock doktor.

Miss Marple halvány mosolyt vetett rá párnáiról.

− Azt hiszem, hogy valójában jobban vagyok − ismerte be −, de szörnyen lehangoltnak érzem magam. Talán jobb lett volna, ha meghalok. Végtére is − eljárt felettem az idő. Nem kellek senkinek, nem hiányoznék senkinek…

Haydock doktor szokásos nyers modorában szakította félbe.

− Igen, igen, ezt ismerjük, az influenzát követő jellegzetes depresszió. Valami kell magának, ami felrázza egy kicsit. Amolyan lelki serkentőszer.

Miss Marple sóhajtva rázta meg a fejét.

− Sőt mi több − folytatta a doktor −, már el is hoztam magammal az orvosságot!

Azzal egy nagy borítékot dobott az ágyra.

− Épp magának való. Az ilyesfajta rejtvényeket szereti megoldani.

− Rejtvény? − Miss Marple szemében némi érdeklődés csillant.

− Szerény irodalmi próbálkozásom − vörösödött el a doktor. − Megkíséreltem az esetet novellaformába önteni. „Így szólt a férfi”, „mondta a lány”, „gondolta magában” és így tovább. A történet azonban valóságos tényeken alapul.

− De miért rejtvény? − kérdezte Miss Marple.

Haydock doktor szélesen elmosolyodott.

− Mert magának kell megfejtenie. Kíváncsi vagyok, csakugyan olyan okos-e, amilyennek teszi magát.

És ezzel a búcsúdöféssel távozott.

Miss Marple pedig kivette a borítékból a kéziratot, és olvasni kezdte.

− No és hol a menyecske? − kérdezte kedélyesen Miss Harmon.

A falut majd szétvetette a kíváncsiság, annyira szerették volna már látni Harry Laxton dúsgazdag és világszép fiatal feleségét, akit külhonból hozott magával. Az volt az általános − és elnéző − vélemény, hogy Harry, a hírhedt tékozló fiú megfogta az isten lábát. Harryvel mindig mindenki elnéző volt. Még a betört ablakok tulajdonosai, Harry parittyájának kárvallottjai is feledték jogos haragjukat, amikor meglátták a kis Harry gyerek őszintén bűnbánó ábrázatát. Betört ablakok, kifosztott gyümölcsösök, orvul elejtett nyulak szegélyezték Harry kamaszkorát, később pedig adósságot adósságra halmozott, hírbe keverte a trafikosék lányát, mire a családja sürgősen elküldte Afrikába − és a falu közvéleménye, amelyet különféle idősödő hajadonok képviseltek, elnézően morogta: − Fiatalság, bolondság! Majd csak benő a feje lágya!

És a tékozló fiú hazatért − nem bűnbánóan, hanem diadalmenetben. Harry Laxton „megcsinálta a szerencséjét”. Összeszedte magát, keményen dolgozott, s végül megismerkedett egy dúsgazdag, félig angol, félig francia lánnyal, és rövid udvarlás után elvette feleségül.

Harry élhetett volna Londonban, vásárolhatott volna birtokot valahol vidéken, ahol jó vadászterület van, ő azonban úgy döntött, hogy hazatér szűkebb pátriájába. És itt, a lehető legromantikusabb módon, megvásárolta Kingsdeant, azt a lerobbant birtokot, amelynek az intézői lakásában töltötte gyerekkorát.

Maga az udvarház már vagy hetven esztendeje lakatlan volt. Elhanyagoltan düledezett, omladozott. Egyetlen lakható sarkában egy vén házmester élt feleségestül. A ház nagy volt, de csúf, a kertet felverte a gaz, a fák, bokrok elvadultak − Kingsdean valóságos elvarázsolt kastély volt.

A kellemes, igénytelen intézői lakot hosszú esztendőkig bérelte Laxton őrnagy, Harry édesapja. Gyerekkorában Harry állandóan a birtokon csavargott, úgy ismerte az elvadult erdőt, akár a tenyerét, és szívesen lődörgött a félig romos udvarházban.

Laxton őrnagy néhány éve meghalt, mindenki azt gondolhatta hát, hogy Harryt már semmi sem köti hajdani otthonához − és mégis ide hozta magával fiatal feleségét. A roskatag udvarházat lebontották. Építőmunkások hada szállta meg a helyet, és szinte varázslatosan rövid idő alatt állt a vakító fehér új ház az ódon fák között.

Ezután vonult be a kertészsereg, a nyomukban pedig a bútorszállító kocsik. Megérkezett a cselédség. Legvégül pedig pompás limuzin szállította Harryt és feleségét a bejárat elé.

A falu rohant, hogy tiszteletét tegye, és Mrs. Price, a legnagyobb falubeli ház tulajdonosa, aki magát a helyi társaság vezérszellemének tekintette, meghívókat küldött szét „a fiatalasszony tiszteletére” rendezett estélyre.

Óriási esemény volt. Számos hölgy új ruhát csináltatott az alkalomra. Mindenki izgatott volt, kíváncsi volt, alig várta, hogy megismerkedjék a mesebeli királykisasszonnyal. Hiszen olyan ez az egész, mint valami tündérmese!

Miss Harmon, a viharvert, kedélyes öregkisasszony akkor hangoztatta az előzőekben idézett kérdést, amikor átnyomakodott a zsúfolt szalon ajtaján. A kis Miss Brent, vézna, kiszáradt hajadon, izgatottan szolgált információval.

− Ó, kedvesem, elbűvölő teremtés! És milyen jó modorú! És milyen fiatal! Az ember szinte irigyli, ha valakinek ennyire megvan mindene! Szép is, gazdag is, jól nevelt is − és milyen elegáns, nincs benne semmi közönséges − és a drága Hariy a tenyerén hordja!

− Semmi sem tart örökké! − vélte Miss Harmon.

Miss Brent vékony orra megrezzent. − Ó, kedvesem, csak nem gondolod…

− Ismerjük valamennyien a mi Harrynket! − jelentette ki Miss Harmon. − Nagyon jól tudjuk, hogy milyen.

− Nagyon jól tudjuk, milyen volt! De most már…

− Ó, a férfiak nem változnak − legyintett Miss Harmon. − Aki nagy kutya volt fiatalon, öregkorára is az marad. Ismerem a fajtájukat.

− Ejnye, ejnye. Szegény asszonyka. − Miss Brent arcán elégedettség ömlött el. − Hát igen, alighanem meggyűlik még a baja a férjével. Valakinek figyelmeztetnie kell… Vajon hallott-e arról a régi históriáról?

A két hölgy jelentőségteljes pillantást váltott.

− Nagyon helytelen lenne − folytatta Miss Brent −, ha nem értesülne róla. Igazán kínos. Kivált, hogy a faluban csak egyetlen patika van.

A trafikosék lánya ugyanis Mr. Edge-hez, a patikushoz ment feleségül.

− Sokkal helyesebb lenne − tódította Miss Brent −, ha Mrs. Laxton Much Benhambe járna, a Boots gyógyszertárba.

− Lefogadom, hogy ezt maga Harry Laxton fogja javasolni − vélte Miss Harmon.

És a két hölgy ismét jelentőségteljesen nézett össze.

− Igen, nekem is az a véleményem − mondta Miss Harmon −, hogy az asszonykának tudnia kellene róla.

− Bestiák! − szólt felháborodva bácsikájához, Haydock doktorhoz Clarice Vane. − Némelyik nő valóságos szörnyeteg!

Nagybátyja kíváncsian nézett rá.

Clarice magas, csinos, fekete lány volt, melegszívű, könnyen hevülő természet. Nagy barna szeme most méltatlankodva villogott. − Akár a dühös macskák… sziszegnek, fújnak… És minduntalan célzásokat ejtenek el.

− Harry Laxtonról?

− Igen, meg a trafikosék lányáról.

− Ó, az a régi ügy! − vont vállat a doktor. − Sok fiatalembernek volt hasonló szerelmi históriája.

− Hát persze. Volt, és el is múlt. Miért kell hát felhánytorgatni? Hiszen hosszú évek teltek el azóta! Mint a keselyűk, amint hullákon lakmároznak!

− Elhiszem, kedvesem, hogy te így látod. Csakhogy tudod, idelent minálunk igen kevés érdekes dolog történik, hát muszáj szegényeknek a hajdani botrányokon rágódni. Csak azt nem értem, miért ejt ez téged ennyire kétségbe?

Clarice Vane az ajkába harapott. Arcát elfutotta a vér. Különösen fojtott hangon szólalt meg:

− Olyan… olyan boldognak látszanak. Mármint Laxtonék. Fiatalok, szeretik egymást, minden olyan szép körülöttük. Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy holmi suttogások, pletykák, célzások, rosszindulatú szóbeszéd és általános utálatosság elronthatják!

− Aha. Értem.

− Épp az imént beszélgettem Laxtonnal − folytatta Clarice. − Annyira boldog, úgy fel van dobva, és annyira… igen, annyira izgatott, amiért sikerült megvalósítania a szíve vágyát, és újjáépítenie a házat. Úgy örül, mint valami gyerek. Az asszony pedig − nos, azt hiszem, ő még soha életében semmi rosszat nem tapasztalt. Mindig megvolt mindene. De hiszen láttad magad is, Freddie bácsi. Mi a véleményed róla?

Az orvos késlekedett a válasszal. Mások szemében Louise Laxton irigylésre méltó lehet. A szerencse elkényeztetett gyermeke. De őt csak a hajdani slágerre emlékeztette: „Szegény kicsi gazdag lány…”

Finom csontú, törékeny kis teremtés, lenszőke haja merev csigákban övezi arcát, óriási kék szeme sóvárogva néz a világba.

Louise elbágyadt egy kicsit. A gratulációk áradata elárasztotta. Azt remélte, hogy hamarosan hazamehetnek. Talán Harry is megelégelte a mulatságot. Férjére sandított. Olyan magas, olyan széles a válla, olyan nagy élvezetét leli ebben a szörnyű, unalmas estélyben…

„Szegény kicsi gazdag lány…”

− Uhh! − Ez a megkönnyebbülés nagy sóhaja volt.

Harry mosolyogva fordult feleségéhez. Autón hajtottak hazafelé.

− Drágám, hogy milyen szörnyű volt ez az estély! − mondta Louise.

− Igen, elég szörnyű − nevetett Harry. − Annyi baj legyen, édes. Muszáj volt végigcsinálni. Ezek a vén macskák mind ismertek engem kölyökkoromban. Rémes csalódás lett volna nekik, ha nem vehetnek téged alaposan szemügyre.

Louise fintort vágott.

− Gyakran együtt kell majd lennünk velük?

− Á, dehogy. Majd mindenki levizitel nálunk, te pedig visszaadod a látogatást, és ezzel vége. Meghívhatod a barátnőidet, teheted, ami jólesik.

Louise egy-két percnyi hallgatás után megkérdezte:

− Lakik a környéken valaki, akivel kellemes együtt lenni?

− Hogyne. A vidéki dzsentritársaság. Bár lehetséges, hogy egy kicsit őket is unnád. Többnyire a kertjük érdekli őket, meg a vadászkutyák, meg a lovak. Persze te is fogsz lovagolni. Azt majd nagyon élvezed, meglátod. Van odaát Elgintonban egy ló, szeretném, ha megnéznéd. Gyönyörű állat, tökéletesen idomított, semmi rosszindulat nincs benne, de csupa élet.

A kocsi lassított, amikor bekanyarodtak a birtok kapuján. Harry eltekerte a kormányt, és káromkodott, mikor egy groteszk figura az út közepén felszökkent az autó előtt. Hajszál híja volt, hogy el nem gázolták. Az alak ott állt, az öklét rázta, és a távolodó autó után ordítozott. Louise megragadta férje karját.

− Ki volt ez? Ki ez a szörnyű szipirtyó?

Harry arca komor volt. − Az öreg Murgatroydné. Ő meg a férje amolyan házmesterfélék voltak a régi házban. Majdnem harminc évig ott laktak.

− De miért rázta felénk az öklét?

Harry elvörösödött. − Mert… mert nagyon rossz néven vette, hogy lebontattam a házat. Neki meg persze felmondtam. A férje két éve meghalt. Azt mondják, a halála után az asszony egy kicsit megzavarodott.

− De… csak nem éhezik?

Louise-nak ködös és meglehetősen drámai elképzelései voltak. Aki nagyon gazdag, az elszakad az élet valóságától.

− Úristen! − kiáltott felháborodottan Harry. − Louise, mit képzelsz te rólam? Tisztességes nyugdíjat adok neki természetesen! És egy saját kis házba költöztettem.

− De hát akkor mi bántja? − kérdezte döbbenten Louise.

− Honnan tudjam? − kérdezte még mindig komoran Harry. − Dilis az öreglány! Imádta azt a házat.

− De hiszen már valósággal romba dőlt!

− Hát persze. A fala kidőlt-bedőlt, a tető lyukas volt − nem is volt már biztonságos. De azért neki alighanem sokat jelentett. Nagyon sokáig élt ott. Nem is tudom… Valószínűleg becsavarodott a szerencsétlen.

− És megátkozott minket − mondta kényelmetlenül Louise. − Jaj, Harry, bárcsak ne tette volna!

Louise úgy érezte, új otthonát megfertőzi, megmérgezi a bolond vénasszony rosszindulatú figurája. Ha autón ment el, ha kilovagolt, ha a kutyáit járatta, az a groteszk alak mindig ott leskelődött, összegörnyedve, vasszürke, kócos tincsein ócska kalappal, magában átkokat motyogva.

Louise maga is arra a meggyőződésre jutott, hogy az öregasszony megzavarodott. De ettől semmi sem lett könnyebb. Mrs. Murgatroyd sohasem lépett be a házba, nem is élt határozott fenyegetéssel, nem erőszakoskodott. Gunnyasztó alakja mindig ott volt látható, a kapu előtt. Semmi értelme nem lett volna a rendőrséghez fordulni, Harry Laxton ehhez amúgy sem szívesen folyamodott volna. Ez csak erősítené a vén szörnyeteg iránt a falu rokonszenvét, mondta, ő sokkal könnyebben fogta fel az egészet, mint Louise.

− Sose izgasd magad, drágám. Majd megunja ezt az ostoba átkozódást. Valószínűleg csak ki akarja próbálni, milyen hatást ér el vele.

− Tévedsz, Harry. Valóban gyűlöl bennünket. Érzem. A vesztünket kívánja.

− De ő sem boszorkány, drágám, még ha annak látszik is! Hagyj már fel ezzel a beteges képzelgéssel!

Louise hallgatott. Most, hogy a költözködés első izgalma elült, furcsán magányosnak érezte magát, és tartalmatlannak az életét. Eddig Londonban élt, Párizsban vagy a Riviérán. Nem ismerte az angol vidéki életet, nem is volt hozzá érzéke. A kertészkedéshez nem értett, legfeljebb a virágokat tudta ízlésesen elrendezni. A kutyákat sem szerette igazán. A szomszédokat, akikkel megismerkedett, szívből unta. Leginkább a lovaglást élvezte; olykor Harryvel lovagolt ki, máskor, ha férjét elfoglalták a birtok ügyei, magában. Átvágott az erdőn, az ösvényeken, élvezte, milyen egyenletesen vágtat Harry herceg, a gyönyörű ló, amelyet a férjétől kapott. De még Harry herceg, az érzékeny pej is meghőkölt, amikor úrnőjével a hátán elügetett a rosszindulatú vénasszony kuporgó alakja mellett.

Egy szép napon Louise összeszedte minden bátorságát. Ezúttal gyalogsétára indult. Elment Mrs. Murgatroyd mellett, mintha észre sem venné, ám hirtelen sarkon fordult, és egyenesen odament hozzá. Kissé remegett a hangja, amikor megkérdezte:

− Mi a baj? Mit akar tőlem? Mi a szándéka?

Az öregasszony csak pislogott. Ravasz, sötét arca volt, vasszürke haja kusza csimbókokban csüngött, gyanakvó szeme csipás volt. Talán iszik, gondolta Louise.

A vénség sipító, de mégis fenyegető hangon szólalt meg:

− Azt kérdi, mit akarok? Még hogy mit! Azt, amit elvettek tőlem! Ki dobott ki a házamból? Majd negyven évig ott laktam, lánykorom óta! Gonoszság volt kidobni engem onnan, és gonosz sorsot hoz majd magára meg őrá!

− De hiszen nagyon szép kis háza van − mondta Louise −, és…

Torkán rekedt a szó. Az öregasszony égnek vetette két karját.

− Mi hasznom belőle? − sikította. − Nekem a magam háza kell, a magam tűzhelye, ahol évekig üldögéltem. Azt megmondom, hogy magának meg neki egyetlen boldog perce se lesz abban a csuda új házukban. Fekete bánat szálljon magukra! Gond és halál és az én átkom! Hogy rohadjon el, feketedjen meg az a szép arca!

Louise sarkon fordult, és botladozva futásnak eredt. „El kell mennem innen!”, gondolta. „El kell adnunk a házat! Azonnal mennünk kell!”

E pillanatban igazán könnyűnek látszott a megoldás. Hanem Harry értetlen magatartása megdöbbentette.

− Hogy elmenjünk? − kiáltotta. − Hogy adjuk el a házat? Egy bolond vénasszony fenyegetőzése miatt? Azt hiszem, te is megbolondultál!

− Nem. Csak meg vagyok rémülve. Tudom, hogy valami nagy baj ér bennünket.

− Hagyd csak rám Mrs. Murgatroydot − mondta komoran Harry. − Majd én elintézem!

Clarice Vane és az újdonsült Mrs. Laxton összebarátkozott. A két fiatal teremtés hasonló korú volt, bár alkatuk is, ízlésük is igen különböző. Clarice társasága megnyugtatólag hatott Louise-ra. Clarice olyan önálló, annyira magabiztos. Louise megemlítette Mrs. Murgatroyd dolgát, a fenyegetéseket, de Clarice inkább bosszantónak, mintsem ijesztőnek találta az ügyet.

− Szörnyen ostoba helyzet − mondta. − Igazán nagyon bosszanthat benneteket.

− Tudod, Clarice, én… én néha rémesen félek. A szívem majd kiugrik a helyéből.

− Szamárság. Ne engedd, hogy egy ilyen ostobaság elkeserítsen. Az a nő hamarosan beleun a játékba.

Louise hallgatott.

− Mi baj? − kérdezte Clarice.

Louise csak néhány pillanat elteltével válaszolt, de akkor csak úgy ömlött belőle a szó.

− Gyűlölöm ezt a helyet! Utálok itt lenni! Az erdő, ez a ház, éjszaka az a rémes csönd, és az a hátborzongató bagolyhuhogás! Meg az emberek, meg minden…

− Az emberek. Miféle emberek?

− A falubeliek. Azok a szimatoló vén pletykafészkek.

− Mit mondanak? − kérdezte éles hangon Clarice.

− Nem tudom. Semmi különöset. De szörnyen rosszindulatúak. Ha az ember beszélget velük, az az érzése, hogy már nem bízhat senkiben − az égvilágon senkiben.

− Ne törődj velük − mondta nyers hangon Clarice. − Nincs más dolguk, csak a pletyka. És annak a sok mocsoknak a nagy részét csak kitalálják.

− Bárcsak soha ne jöttem volna ide − sóhajtott Louise. Aztán ellágyult a hangja. − De Harry annyira imádja Kingsdeant…

„Te pedig Harryt imádod”, gondolta Clarice. − Mennem kell − mondta hirtelen.

− Majd a kocsi hazavisz. Gyere el minél hamarabb.

Clarice bólintott. Louise-t valamelyest megvigasztalta új barátnőjének látogatása. Harry örült, hogy jobb kedvében találja, és biztatta: hívja meg Clarice-t minél gyakrabban.

Aztán egy szép napon így szólt:

− Jó híreim vannak, drágám.

− Igazán? Micsoda?

− Elintéztem Murgatroydnét. Van egy fia Amerikában, tudod. Nos, rábeszéltem, hogy menjen ki hozzá. Fizetem az útiköltségét.

− Ó, Harry, hiszen ez csodálatos! A végén még megszeretem Kingsdeant!

− Hogy megszereted? Hiszen ez a legcsodálatosabb hely a világon!

Louise megborzongott. Nem tudott egy csapásra megszabadulni babonás félelmétől.

Ha St. Mary Mead hölgyei azt az élvezetes reményt dédelgették, hogy a fiatalasszonynak tájékoztatással szolgálhatnak a férje múltjáról, ettől az örömtől maga Harry Laxton fosztotta meg őket.

Miss Harmon és Clarice Vane is bent volt Mr. Edge patikájában − az egyikük molyirtót vásárolt, a másik egy csomag bórsavat −, amikor belépett Harry Laxton és a felesége.

Harry üdvözölte a hölgyeket, majd a pult felé fordult, és egy fogkefét kért, ám mondat közben elhallgatott, majd kedélyesen felkiáltott:

− Nahát, kit látnak szemeim! Hiszen ez Bella saját személyében!

Mrs. Edge, aki a hátsó helyiségből sietett elő, mert a patikában nagy volt a forgalom, vidáman Harryre mosolygott, nagy fehér fogai kivillantak. Valaha csinos, fekete lány volt, és még most is szemrevaló asszony, noha tekintélyes súlyt szedett magára; arcvonásai durvábbak lettek, de nagy barna szeme melegen sugárzott, amikor viszonozta az üdvözlést:

− Bizony hogy Bella, és nagyon örül, hogy régi kedves ismerőst láthat viszont!

Harry a feleségéhez fordult.

− Bella hajdani szívszerelmem, Louise. Őrülten bele voltam habarodva − igaz, Bella?

− Ha maga mondja − vont vállat kacéran Mrs. Edge.

Louise nevetett. − A férjem nagyon boldog, hogy viszontláthatja régi barátait − mondta.

− Ó, mi nem felejtettük el magát, Harry − kacagott Mrs. Edge. − Szinte olyan, mint a mesében, hogy megnősült, és új házat építtetett annak a romhalmaznak a helyébe!

− Remekül néz ki, Bella − mondta Harry. Mrs. Edge pedig kacagva közölte, hogy remekül is érzi magát, azután megkérdezte, milyen fogkefével szolgálhat.

Clarice az elképedt Miss Harmon ábrázatát figyelte, és magában ujjongott: „Jól van, Harry! ügyesen csinálta!”

Haydock doktor homlokát ráncolva fordult unokahúgához:

− Mi ez az ostobaság az öreg Mrs. Murgatroyddal? Hogy Kingsdean körül ólálkodik, az öklét rázza, és átkozza az új lakókat?

− Nem ostobaság. Pontosan így igaz. Louise eléggé kétségbe is van esve miatta.

− Mondd meg neki, hogy ne aggódjon. Még amikor Murgatroydék házmesterkedtek, szüntelenül morogtak a ház miatt − csak azért maradtak ott, mert Murgatroyd ivott, és máshol nem kapott munkát.

− Majd elmesélem Louise-nak − mondta kétkedő hangon Clarice. − De nem gondolnám, hogy el is hiszi. Az a vénasszony valósággal rikoltozik dühében.

− Annak idején nagyon szerette Harryt. Nem értem az egészet.

− No mindegy − mondta Clarice. − Nemsokára megszabadulnak tőle. Harry fizeti az útiköltségét Amerikába.

Három nap múlva a ló levetette Louise-t, és a fiatalasszony szörnyethalt.

A pék teherautójának sofőrje és kihordója szemtanúja volt a balesetnek. Látták, amint Louise kilovagol a kapun, látták, amint az öregasszony felugrik, és az út közepén hadonászik, látták, hogy a ló meghőköl, felágaskodik, majd vadul végigszáguld az úton, és a fején át leveti magáról Louise Laxtont.

Az egyik ember ott állt az eszméletlen alak fölött, nem tudta, mit tegyen, a másik a házba rohant segítségért.

Harry Laxton futva közeledett, az arckifejezése szinte kísérteties volt. A férfiak levették a teherautó ajtaját, arra fektették az asszonyt, és bevitték a házba. Louise nem nyerte vissza az eszméletét, és meghalt, mire az orvos megérkezett.

(Itt végződik Haydock doktor kézirata.)

Amikor az orvos másnap beállított, örömmel konstatálta, hogy Miss Marple orcája rózsásra pirult, és sokkal élénkebb az egész hangulata.

− Nos − szólt a doktor −, hogy hangzik a verdikt?

− Mi a probléma, Haydock doktor? − kérdezett vissza Miss Marple.

− Ejnye, drága hölgyem, hát tőlem várja a választ?

− Úgy gondolom − mondta Miss Marple −, hogy a házmesterné különös magatartása. Miért viselkedett ennyire furcsán? Az emberek általában rosszul viselik, ha kiteszik őket a régi otthonukból. Csakhogy ez nem volt az otthona. Sőt amíg ott lakott, mást se tett, mint zsörtölődött, panaszkodott. Igen, ez valóban gyanús. Egyébként mi lett az öregasszonnyal?

− Meglépett Liverpoolba. A baleset megijesztette. Úgy gondolta, majd ott várja ki, amíg a hajója indul.

− Mindez roppant kézenfekvő lehetett valakinek − vélte Miss Marple. − Igen, azt hiszem, „A házmesterné viselkedésének problémája” igen könnyen megoldható. Megvesztegették, igaz?

− Tehát ez a kegyed megoldása?

− Nos, ha nem volt természetes, hogy így viselkedik, akkor alighanem „megjátszotta magát”, ahogy manapság mondják, és ez azt jelenti, hogy valaki megfizette érte.

− Talán azt is tudja, ki volt az a valaki?

− Ó, igen, azt hiszem. Megint csak a pénz, sajnos… És régen észrevettem, hogy az urak általában mindig egyugyanazon típusú nőhöz vonzódnak.

− No, ezt már nem tudom követni.

− Pedig roppant logikus az egész. Harry Laxton bolondult Bella Edge-ért, aki fekete hajú, élénk teremtés. A maga Clarice húga ugyanaz a típus. De a szegény kis feleség már egészen másfajta volt − szőke, szelíd, ragaszkodó −, egyáltalán nem Harry Laxton zsánere. Tehát nyilván a pénzéért vette el. És a pénzéért gyilkolta is meg!

− Kegyed tehát a „gyilkosság” szót használja?

− Nos, Harry mindenesetre a megfelelő típus. Nőcsábász és tökéletesen gátlástalan. Gondolom, meg akarta szerezni a felesége pénzét, aztán elvenni a maga unokahúgát. Néhányan láthatták, amint Mrs. Edge-dzsel beszél. De nem hiszem, hogy az asszony még érdekelte volna. Bár merem állítani, hogy szegény teremtéssel elhitette, csak azért, hogy ezzel is a maga céljait szolgálja. Az ujja köré csavarta szegényt.

− És mégis mit gondol, hogyan gyilkolta meg a feleségét?

Miss Marple néhány percig szótlanul meredt maga elé, álmatag kék szemével.

− Nagyszerű volt az időzítés − a pék embereivel mint szemtanúkkal. Látták az öregasszonyt, és a ló riadalmát persze ennek tulajdonították. De én magam azt gondolom, hogy légpuska riaszthatta meg, vagy talán parittya. Igen, épp amikor a ló kiügetett a kapun. A ló természetesen meghőkölt, és levetette Mrs. Laxtont.

Miss Marple elhallgatott, összevonta szemöldökét.

− A zuhanásba is belehalhatott. De ez nem volt biztos. Márpedig Laxton az a fajta ember, aki gondosan elkészíti terveit, és semmit sem bíz a véletlenre. Végtére Mrs. Edge is adhatott neki valami megfelelő szert a férje tudta nélkül. Máskülönben Harry miért fecsérelte volna rá az idejét?

Igen, alighanem lehetett a keze ügyében valami gyorsan ölő méreg, amit beadhatott még a maga megérkezése előtt. Végtére ha egy asszonyt levet a ló, súlyosan megsérül, és úgy hal meg, hogy vissza sem nyeri az eszméletét; nos − egy orvos rendes körülmények között nem gyanakodna, igaz? A sokk számlájára írná, vagy ilyesmi.

Haydock doktor bólintott.

− Mi keltette fel a gyanúját? − kérdezte Miss Marple.

− Nem kellett hozzá nagy okosság − mondta Haydock doktor. − Csupán az a jól ismert és elcsépelt tény, hogy a gyilkos annyira el van ragadtatva a tulajdon zsenialitásától, hogy megfeledkezik a kellő óvatosságról. Épp néhány vigasztaló szót szóltam a kétségbeesett férjhez − és szívből szántam szegény embert −, amikor levetette magát a heverőre egy kis színjátszás céljából, és a zsebéből kiesett egy injekciós fecskendő.

Olyan rémülten kapta fel, hogy ez szeget ütött a fejembe. Harry Laxton nem kábítószeres; az egészségi állapota kitűnő; mit csinál egy injekciós fecskendővel? Boncolás közben szem előtt tartottam bizonyos lehetőségeket. És strophantint találtam. A többi már nem volt nehéz. Laxtonnak volt a birtokában strophantin, és amikor Bella Edge-et kikérdezték a rendőrök, megtört, és bevallotta, hogy ő adta a szert Laxtonnak. És végül az öreg Mrs. Murgatroyd bevallotta, hogy Harry Laxton bérelte fel az átkozódós színjátékra.

− És az unokahúga túltette magát a dolgon?

− Igen. Tetszett neki is a fickó, de nem volt köztük semmi.

Az orvos felemelte kéziratát.

− Kitűnőt érdemel, Miss Marple − de kitűnő jár nekem is, a receptemért. Kegyed valósággal visszafiatalodott!

A TÖKÉLETES SZOBALÁNY

− Nagysága, kérem, beszélhetnék a nagyságával egy pillanatra?

Bárki úgy vélhetné, ez a kérdés képtelenség, hiszen Edna, Miss Marple kis szolgálója valójában épp beszélt úrnőjével. Miss Marple azonban, jól ismervén ezt a nyelvet, nyomban válaszolt:

− Természetesen, Edna. Jöjjön be, és csukja be az ajtót. Mi a baj?

Edna engedelmesen becsukta az ajtót, beljebb lépett a szobába, aztán köténye sarkát gyűrögetve megállt, és nagyokat nyelt.

− Nos, Edna? − biztatta Miss Marple.

− Jaj, nagysága, kérem, az unokanővéremről van szó, Gladysről.

− Ejnye − mondta Miss Marple, a leggyakoribb és sajnos legvalószínűbb eshetőségre gondolva. − Csak nem került… bajba?

Edna gyorsan megnyugtatta. − Nem, asszonyom, szó sincs róla. Gladdie nem olyan lány. De odavan. Felmondtak neki!

− Ejnye, igazán sajnálom. Az udvarházban volt alkalmazásban, ugye, a… hogy is hívják őket? a Skinner kisasszonyoknál?

− Igen, nagysága, kérem. És Gladdie nagyon odavan… borzasztóan odavan.

− Gladys eddig is eléggé gyakran változtatta a helyét, nem?

− De igen, nagysága, kérem. Gladdie szereti a változatosságot. Nem szívesen marad sokáig egy helyben, ha tetszik érteni, hogy gondolom. De mindig ő szokott felmondani!

− És most fordítva történt? − kérdezte szárazon Miss Marple.

− Igen, nagysága, kérem, és szegény Gladys szörnyen ki van borulva.

Miss Marple kissé meglepődött. Emlékezete szerint Gladys, aki néha az ő konyhájában uzsonnázott, amikor kimenője volt, jól megtermett, vihogó leány, és semmi sem hozza ki a sodrából.

− Mert ugyanis… − folytatta Edna − mert ugyanis Skinner kisasszony úgy nézett rá…

− Hogyan nézett rá Skinner kisasszony? − firtatta türelmesen Miss Marple.

Ezúttal Edna folyamatosan adta elő a híranyagot.

− Jaj, nagysága, kérem, hát az valami iszonyú, hogy szegény Gladysnek miben volt része. Tetszik tudni, Emily kisasszonynak eltűnt egy brosstűje. Hát olyan felfordulást még nem látott a világ, és persze senki se szereti, ha ilyesmi történik; tisztára kiborítja az embert, ha tetszik érteni, hogy gondolom. Persze Gladys is kereste mindenhol, és a végén Lavinia kisasszony azt mondta, elmegy a rendőrségre, és akkor egyszer csak előkerült a brosstű! Az öltözködőasztal fiókjában volt, egész mélyen beszorulva, és Gladys nagyon boldog volt.

Másnap aztán véletlenül kicsúszott a kezéből egy tányér, és Lavinia kisasszony egyszer csak rátámadt Gladdie-re, hogy elsején távozhat! És Gladdie szentül hiszi, hogy annak a tányérnak semmi köze nem volt az egészhez, és hogy Lavinia kisasszony csak kifogást keresett, mert biztosan a brosstű miatt volt az egész, mert azt gondolják, ő vette el, aztán megijedt, hogy elmennek a rendőrségre, és gyorsan visszatette, pedig Gladdie sose csinálna ilyet, igazán nem, és most azt gondolja, híre terjed az esetnek, és ellene szól majd, márpedig az ilyesmi igen komoly dolog egy lányra nézve, hiszen tetszik tudni, nagysága, kérem.

Miss Marple bólogatott. Nem kedvelte ugyan az öntelt, hetyke Gladyst, de tudta, hogy ízig-vérig becsületes teremtés, és sejtette, milyen keserves lehet a számára ez a megpróbáltatás.

− Nem tudna a nagysága valahogyan segíteni neki? − kérdezte esengve Edna.

− Mondja meg neki, hogy ne legyen csacsi − szólt élesen Miss Marple. − Ha nem ő vette el azt a brosstűt − és én meg vagyok győződve, hogy nem ő volt −, akkor semmi oka a kétségbeesésre.

− De mit mondanak majd az emberek… − sóhajtott Edna.

− Ma délután… khm… úgyis arra járok − mondta Miss Marple. − Majd elbeszélgetek a Skinner kisasszonyokkal.

− Jaj, köszönöm, nagysága! − hálálkodott Edna.

Az udvarház hatalmas erdő és park közepén álló, múlt századbeli nagy épület volt. Mivel sem kibérelni, sem megvenni nem volt hajlandó senki, egy vállalkozó négy lakásra osztotta, bevezette a központi fűtést, a „területet” pedig a négy lakó közösen használhatta. A kísérlet sikeresnek bizonyult. Az egyik lakásban egy különc természetű, gazdag öreg hölgy lakott a szolgálójával. A hölgy szenvedélyes madárbolond volt, naponta százával keresték fel az éhes madarak. A második lakást egy Indiából hazatért nyugalmazott bíró meg a felesége bérelte. A harmadik lakásba egy nagyon ifjú házaspár költözött, a negyedikbe − alig két hónappal történetünk kezdete előtt − két öregkisasszony: a Skinner hölgyek. Az udvarház lakói nemigen érintkeztek: nem volt közös érdeklődési területük. A háziúr ennek állítólag nagyon örült. Rettegett a lakók barátkozásától, amelyet rendszerint elhidegülés követ, s akkor aztán hozzá járkálnak panaszkodni.

Miss Marple ismerte valamennyi lakót, de mindet csak futólag. Az idősebbik Skinner kisasszony, Miss Lavinia volt, mondhatni, a cég aktív tagja. A fiatalabbik, Miss Emily szinte mindig ágyban feküdt; különféle bántalmakban szenvedett, amelyeknek, St. Mary Mead közvéleménye szerint, nagy része képzelt betegség volt. Csak Lavinia kisasszony hitt szentül húga türelmes mártíromságában, szívesen járt-kelt a faluban, hogy beszerezze mindazt, amihez „a húgomnak éppen kedve támadt”.

St. Mary Mead falu abban is egyetértett, hogy ha Emily kisasszony csak feleolyan súlyos beteg volna, mint amilyennek mondja magát, bizonyára rég igénybe vette volna Haydock doktor szolgálatait. Amikor azonban valaki ilyesféle célzást ejtett el Emily kisasszony füle hallatára, a hölgy fensőbbségesen lehunyta szemét, és olyasmit mormogott, hogy az ő esete sajnos egyáltalán nem egyszerű… London legnevesebb specialistái is értetlenül állnak előtte… és hogy egy fantasztikus új orvos forradalmi gyógymódot ajánlott, amely remélhetőleg helyreállítja majd az egészségét. Holmi csip-csup kis körorvos nem is értheti az ő baját.

− Szerintem nagyon jól teszi, hogy nem hívatja magához Haydockot − jelentette ki határozottan a szókimondó Miss Hartnell. − Mert a doki az ő kedélyes modorában nyomban közölné, hogy Emily kisasszonynak kutya baja; keljen csak fel, és ne foglalkozzék annyit magával! Nem is ártana neki!

Emily kisasszony azonban az efféle kurta-furcsa gyógymód híján továbbra is naphosszat hevert a szófán, töméntelen fura kis gyógyszeres doboz közepette; jóformán minden ételt visszautasított, akármit főztek neki, és mindig valami mást kért − amit rendszerint csak nehezen és körülményesen lehetett előteremteni.

Miss Marple csöngetésére „Gladdie” nyitott ajtót. Miss Marple sosem hitte volna, hogy ennyire lehangoltnak láthatja. A nappaliban − a hajdani szalon egynegyedében, abból ugyanis ebédlőt, nappalit, fürdőszobát és kamrát alakítottak − Lavinia kisasszony fogadta Miss Marple-t.

Lavinia Skinner magas, szikár, ötvenévesforma nő volt, a hangja nyers, modora katonás.

− Rendes, hogy eljött. Emily fekszik − nem érzi jól magát ma, szegényke. Azért remélhetőleg fogadja majd − talán kegyed még fel is vidítja −, de többnyire olyan gyenge, hogy mindenki a terhére van. Szegénykém, csodálatosan türelmes!

Miss Marple udvariasan válaszolt. Mivel St. Mary Meadben a cselédekről folyik javarészt a beszélgetés, nem volt nehéz a szót erre a témára terelni. Hallja, mondta Miss Marple, hogy az a derék Gladys Holmes felmondásban van.

Lavinia kisasszony bólintott.

− Jövő szerdán megy. Töri az edényt. Nem engedhetjük meg magunknak.

Miss Marple sóhajtott, és olyasmit rebegett, hogy manapság mindannyiunknak el kell viselnünk egyet-mást. Ide, falura nehéz cselédet kapni. Gondolja, Miss Skinner, hogy okos dolog megválni Gladystől?

− Tudom, nem könnyű személyzetet szerezni − ismerte be Lavinia kisasszony. − A Devereux házaspárnál sincs senki. Nem is csoda: folyton megy a veszekedés, egész este bőgetik a dzsesszt, akkor esznek, amikor eszükbe jut − a fiatalasszonynak fogalma sincs a háztartásról. Én csak a férjét sajnálom! Larkinséktól épp most ment el a lány. Persze a bíró roppant hirtelen haragú ember, reggel hatra kell neki a reggeli, és a felesége szörnyen szekánt. Hát nem csoda. Az öreg Mrs. Carmichael Janetje hűséges vén bútor, de ott meg ő az úr a házban, ő diktál az asszonyának.

− Nem kellene talán mégis meggondolnia magát Gladysszel kapcsolatban? Igazán rendes teremtés, ismerem a családját. Végtelenül becsületes, derék emberek.

Lavinia kisasszony a fejét rázta.

− Megvan az okom! − jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.

− Azt hallom, nem találtak egy brosstűt… − mormolta Miss Marple.

− Ezt vajon kitől hallotta? Bizonyára a lány terjeszti, őszintén szólva, esküdni mernék rá, hogy ő emelte el. Aztán megijedt, és visszatette − de persze az ember nem akar vádaskodni. − Lavinia kisasszony másra terelte a szót. − Jöjjön, Miss Marple, nézzen be Emilyhez. Bizonyára felderítené.

Miss Marple jámborul követte Lavinia kisasszonyt; az bekopogott egy ajtón; amikor bentről kiszóltak, hogy szabad, betessékelte látogatóját a lakás legszebb szobájába, melyet azonban gondosan elfüggönyöztek, és jóformán nem hatolt be semmi fény. Emily kisasszony ágyban feküdt; nyilvánvalóan élvezte a félhomályt és a végtelen szenvedést.

A homályos szobában is látszott, hogy igen vékony, fakó teremtés; őszülő szőke haját rendetlen fonatban a feje köré tekerte, imitt-amott azonban kócos tincsek szabadultak el. Az egész frizura felettébb rendetlen madárfészekre emlékeztetett. A szobában kölnivíz, áporodott keksz és kámforcseppek szaga érzett.

Emily Skinner félig lehunyt szemmel, halk, gyenge hangon elmagyarázta, hogy „rossz napja van”.

− Az a legkeservesebb a betegségben − suttogta elhalóan −, hogy az ember mindenkinek a terhére van… Lavinia olyan jó hozzám! Lavvie, drágám, a világért sem akarnálak fárasztani, de ha újratöltenéd a melegítő gumipalackot, úgy, ahogy szeretem… tudod, ne legyen egészen tele, mert akkor nagyon súlyos; de persze ha kevés benne a víz, akkor meg rögtön kihűl!

− Ne haragudj, drágám. Add csak ide. Kiöntök belőle egy keveset.

− Akkor talán már tölts bele friss vizet. Ugye, nincs itthon hársfatea? Nem számít, igazán megvagyok anélkül is. Jó lesz egy kis gyenge tea egy szelet citrommal… Nincs citrom? Nem, hát citrom nélkül igazán nem tudom meginni a teát. A tej mintha savanyú lett volna reggel. Gondolni sem tudok rá, hogy tejjel igyam a teámat. De nem számít. Megleszek tea nélkül. Csak ne volnék annyira gyenge! Ha ehetnék egy kis osztrigát… az állítólag igen tápláló… No de ilyenkor már aligha kapni. Holnapig igazán kibírom étlen-szomjan…

Lavinia magában motyogott valamit, hogy lebiciklizik a faluba, és távozott.

Emily kisasszony fáradt mosolyt vetett látogatójukra, és megjegyezte, hogy ő igazán igyekszik, hogy senkinek se okozzon kényelmetlenséget.

Miss Marple este elmondta Ednának, hogy küldetése sajnos nem járt sikerrel.

Nagy szomorúságára Gladys botlásáról már elterjedt a szóbeszéd a faluban.

− Drága Jane − szólította meg Miss Marple-t a postahivatalban Miss Wetherby. − Képzeld csak el, a bizonyítványában, amit a Skinner kisasszonyok adtak, az áll, hogy készséges, tiszta és igyekvő, de egyetlen szóval sem említik, hogy becsületes! Ez nem lehet véletlen! Hallom, probléma volt egy brosstű körül… alighanem lehet a dologban valami, mert manapság igazán csak az küldi el a cselédjét, akinek komoly oka van rá. Igen nehezen fognak másikat találni. A lányok nem hajlandók elszegődni az udvarházba. Félnek este hazamenni, a kimenőjük után. Hidd el, Skinnerék sem fognak senkit se találni. Akkor aztán az a szörnyű hipochonder teremtés is kénytelen lesz lábra állni!

Nagy volt aztán a falu bosszúsága, amikor kiderült, hogy a Skinner kisasszonyok egy állásközvetítő ügynökség útján új szobalányt szerződtettek, aki a hírek szerint valóságos kincs!

− Hároméves bizonyítványa van, pompás ajánlólevelei, szívesebben szegődik el vidékre, és kevesebbet kér, mint Gladys! Igazán szerencsések vagyunk − mondta Lavinia kisasszony, amikor a halkereskedőnél találkozott Miss Marple-lal.

− Valóban! − bólintott Miss Marple. − Szinte olyan szép, hogy nem is lehet igaz!

St. Mary Mead közvéleménye egyöntetűen arra tippelt, hogy a kincs az utolsó percben lemond. A jóslat azonban nem teljesült, és a kincs, név szerint Mary Higgins, az egész falu szeme láttára hajtott végig az állomásról a falu taxiján az udvarházig. Meg kell hagyni: igen megnyugtató külsejű, tisztes, takarosan öltözött nő volt.

Amikor Miss Marple legközelebb ellátogatott az udvarházba, Mary Higgins nyitott ajtót. Látszott, hogy ad magára. Negyvenéves lehetett, fekete haja takarosan hátrasimítva, arca pirospozsgás, telt alakján illedelmes fekete ruha, fehér kötény, a fején fityula. − Hamisítatlan, régimódi szobalány − mesélte később Miss Marple. Még a hangja is: halk, személytelen, tiszteletteljes − egészen más, mint Gladys hangos, orrhangú beszéde.

Lavinia kisasszony sokkal kevésbé volt űzött, mint máskor; Miss Marple meg is jegyezte, hogy milyen remek színben van.

− Mindezt Marynek köszönhetem. Igazán annyira örülök, hogy elhatároztam magam, hogy elküldöm azt a lányt. Mary valóságos kincs! Remekül főz, kifogástalanul tálal, patyolattisztán tartja a mi kis lakásunkat − a matracokat naponta megforgatja. És Emilyvel egyenesen csodálatos!

Miss Marple sietősen érdeklődött Emily hogyléte felől.

− Ó, szegénykém nagyon megérzi ezt a sok időváltozást. Persze nem tehet róla, de néha bizony nagyon nehéz… Ezt enne, azt enne, aztán amikor elkészül az étel, már nincs is étvágya, de fél óra múlva megint megéhezik, addigra persze elpang az étel, lehet frisset főzni… Természetesen sok munkával jár, de szerencsére Mary nem panaszkodik. Hozzászokott a betegekhez, azt mondja, tud velük bánni. Olyan nagy segítség!

− Igazán nagy szerencse − bólogatott Miss Marple.

− Valóban. Kívánni sem tudtam volna különbet!

− Néha már-már úgy érzem − mondta Miss Marple −, ez olyan szép, hogy nem is lehet igaz. Én a kegyed helyében… nos, kicsit óvatosabb lennék.

Lavinia Skinner nem értette a célzást.

− Ó, igazán igyekszem, hogy Mary semmiben se lásson hiányt. Nem is tudom, mit csinálnék, ha itt hagyna minket.

− Márpedig minden csoda három napig tart − jelentette ki Miss Marple, és jelentőségteljes pillantást vetett Lavinia kisasszonyra.

− Olyan nagy könnyebbség, ha az embernek nincsenek háztartási gondjai! Hogy fejlődik a kegyed kis Ednája?

− Egész szépen. Persze a nyomába sem ér a kegyedék Maryjének. No de Ednáról mindent tudok, hisz idevaló lány.

Amikor Miss Marple kifelé tartott, meghallotta a beteg nyűgös hangját:

− Ez a borogatás már egészen száraz… Allerton doktor úr szigorúan meghagyta, hogy a priznic nedvességtartalma mindig egyenletes legyen! Nem baj, nem baj, hagyja csak. Hozzon egy csésze teát meg egy lágy tojást − három és fél perces lágy tojást, el ne felejtse! −, és küldje be Lavinia kisasszonyt.

Az utolérhetetlen Mary kilépett a betegszobából, és Lavinia kisasszonyhoz fordult: − Miss Emily kéreti a kisasszonyt −, majd indult, hogy ajtót nyisson Miss Marple-nak, felsegítette a kabátját, és kifogástalan udvariassággal nyújtotta az esernyőjét. Miss Marple elvette az ernyőt, elejtette, megpróbálta felemelni, és eközben lepottyantotta a retiküljét, aminek a tartalma százfelé gurult. Mary udvariasan felszedegette a holmit − zsebkendőt, noteszt, a régimódi pénztárcát, két elgurult egyshillingest, három egypennyst meg egy darab árpacukrot.

Miss Marple kissé zavartan vette át az utóbbi tárgyat.

− Ejnye, ejnye, ez alighanem Mrs. Clement fiacskájának a műve… Ezt szopogatta, emlékszem, aztán elkezdett turkálni a táskámban. Biztosan ő dugta bele. Szörnyen ragad, ugye?

− Dobjam ki, kisasszony?

− Ó, igen, legyen szíves! Nagyon köszönöm.

Mary lehajolt, és felvette az utolsó darabot: egy kis zsebtükröt, amelynek láttán Miss Marple felsikoltott:

− Micsoda szerencse, hogy nem tört el!

Ezek után távozott, Mary pedig udvariasan állt az ajtóban, kezében a félig elszopogatott ragadós árpacukorral − és tökéletesen mozdulatlan arccal.

St. Mary Mead még tíz napig volt kénytelen tűrni Skinnerék kincsének dicsőítését.

A tizenegyedik napon pedig látott a falu nagy csodát!

Mary, a kincs, nyomtalanul eltűnt! Ágya érintetlen volt, a bejárati ajtó tárva-nyitva. Mary az éj leple alatt csendesen meglépett.

De nem csak Marynek üthették bottal a nyomát! Vele együtt eltűnt Lavinia kisasszony két brosstűje és öt gyűrűje, valamint Emily kisasszony három gyűrűje, medalionja, karkötője és négy melltűje!

De ez még csak a kezdete volt a katasztrófák sorozatának.

A fiatal Mrs. Devereux-nek egy záratlan fiókból eltűntek a gyémántjai meg a nászajándékba kapott értékes szőrmegarnitúra. A bíró és a felesége is szegényebb lett néhány ékszerrel meg egy jó csomó pénzzel. A legnagyobb veszteség azonban az idős Mrs. Carmichaelt érte. Nemcsak értékes ékszereit tartotta a lakásban, hanem temérdek készpénzt is − és most mindnek nyoma veszett. Janet aznap volt kimenős, és úrnője, mint rendesen, alkonyatkor körbejárta a kertet, madárkáit hívogatta, és morzsát szórt nekik. Nem fér hozzá kétség: Marynek, a tökéletes szobalánynak kulcsa volt valamennyi lakáshoz!

Mi tagadás, St. Mary Meadben támadt egy kis káröröm. Lavinia kisasszony annyit dicsekedett a csudálatos Maryjével…

− Képzeld csak, drágám, kö-zön-sé-ges tolvaj!

Érdekes dolog derült ki. Mary olyannyira nyomtalanul tűnt el, hogy az ügynökség, amely a Skinner kisasszonyokhoz közvetítette és szavatolt a megbízhatóságáért, megtudta (önnön legnagyobb megdöbbenésére), hogy az a Mary Higgins, aki állásért fordult hozzájuk, és akinek az ajánlóleveleit elfogadták − a jelek szerint sosem létezett! Egy esperes nővérének volt ugyan egy Mary Higgins nevű szolgálója, de az illető békésen éldegélt Cornwall egy távoli csücskében.

− Ügyes dolog − volt kénytelen elismerni Slack felügyelő. − Akármi legyek, ha ez a nő nem egy banda tagja. Tavaly nagyon hasonló dolog történt Northumberlandben. Az ellopott holminak sosem jutottak nyomára, és a tettest sem sikerült kézre keríteni. No de mi itt Much Benhamben majd megmutatjuk nekik!

Slack felügyelőnek igen fejlett volt az önbizalma.

Teltek-múltak azonban a hetek, és Mary Higginsnek nem akadt nyomára a rendőrség.

Lavinia kisasszony könnyezett. Emily kisasszony annyira kétségbeesett, és annyira aggasztotta tulajdon állapota, hogy mégiscsak elhívatta Haydock doktort.

Az egész falu kíváncsian leste, hogyan vélekedik a doktor Emily kisasszony állítólagos betegségéről, de természetesen senki sem kérdezte meg egyenesen. Mr. Meek, a patikussegéd nyugtatta meg a kíváncsi közvéleményt, szívszerelmének, Clarának közvetítésével, aki Mrs. Price-Ridley szobalánya volt. Ilyen úton-módon tudódott ki, hogy Haydock doktor ördöggyökér-kivonatot rendelt valeriáncseppekkel vegyítve, mely keverékkel, Mr. Meek véleménye szerint, a katonaságnál kezelik a szimulánsokat!

Hamarosan kiderült, hogy Emily kisasszony nincs megelégedve a gyógymóddal, és kijelentette: egészségi állapotára való tekintettel nem engedheti meg magának, hogy távol legyen a londoni specialistától, aki egyedüli ismerője az ő betegségének. Lavinia számára is ez lesz megnyugtató, mondta Emily kisasszony.

És a lakásra kitették a „Kiadó” táblát.

Néhány nappal ezután Miss Marple zavartan, kipirultan beállított a Much Benham-i rendőrőrsre, és Slack felügyelőt kereste.

A felügyelő nem rajongott Miss Marple-ért. Tudta azonban, hogy Melchett ezredes, a megyei rendőrfőnök nem osztozik a véleményében. Ezért aztán kénytelen-kelletlen fogadta a hölgyet.

− Jó napot kívánok, Miss Marple. Miben lehetek szolgálatára?

− Jaj, istenkém − rebegte Miss Marple −, látom, rosszkor jöttem, rengeteg a dolga!

− Nem mondom, van épp elég − bólintott Slack felügyelő −, de néhány percet tudok szakítani az ön számára.

− Jaj, istenkém, remélem, el tudom valahogy mondani, amit szeretnék. Néha igazán nehéz megmagyarázni, mit gondol az ember, nem? Bár magának, felügyelő úr, bizonyára nincsenek ilyenfajta problémái − maga már modern neveltetésben részesült, de hát ugye az én időmben, pláne egy leányka, mit tanult a nevelőnőjétől? Hogy mikor uralkodtak a királyok, meg általános ismereteket, meg hogy hogyan készítik a tűket, meg ilyesmiket. Csupa tanulságos dolog, de azt nem tanították meg, hogyan kell a tárgynál maradni. Pedig nekem éppen ez a szándékom. Tudniillik Miss Skinner szobalányáról, Gladysről van szó.

− Mármint Mary Higginsről − helyesbített Slack felügyelő.

− Igen, igen, az a következő szobalány volt. De én Gladys Holmesról beszélek − meglehetősen orcátlan teremtés, és nagyon is magabiztos, de talpig becsületes, és annyira, de annyira fontos volna, hogy ezt mindenki tudomásul is vegye!

− Tudtommal nem áll fenn ellene vád − jelentette ki a felügyelő.

− Nem, nem, tudom, vád nincs… de így csak még rosszabb. Mert ugyebár az emberek mindenfélét gondolnak. Jaj, istenkém… tudtam, hogy nem fogom jól elmagyarázni! Igazából természetesen az lenne a legfontosabb, hogy megtaláljuk Mary Higginset!

− Természetesen − bólintott a felügyelő. − Van valami elgondolása a tárgyban?

− Nos, ami azt illeti, éppenséggel van − jelentette ki Miss Marple. − Kérdezhetnék valamit? Ujjlenyomatokat használhatna, felügyelő úr?

− Igen, igen, csakhogy ebben túljárt az eszünkön az a nő. Többnyire gumikesztyűben dolgozott, házimunkához való kesztyűben. És nagyon óvatos volt: a szobájában meg a konyhában mindent letörölgetett. Az egész házban egyetlen ujjlenyomatát sem találtuk meg!

− És ha találtak volna, az segítene?

− Talán. Lehetséges, hogy a Scotland Yardon ismerik az ujjlenyomatát. Fogadni mernék, hogy ez nem az első munkája!

Miss Marple szaporán bólogatott. Kinyitotta táskáját, és hosszas kotorászás után kihalászott egy kis kartondobozt. Vattába ágyazva egy kis zsebtükör volt benne.

− A kézitáskámba való − magyarázta Miss Marple. − Rajta van a szobalány ujjlenyomata. Azt hiszem, használható ujjlenyomat… előzőleg ugyanis egy felettébb ragadós tárgy volt a kezében.

Slack felügyelőnek meglepetésében tátva maradt a szája.

− Miss Marple, szándékosan szerezte meg a nő ujjlenyomatát?

− Természetesen.

− Hát gyanakodott rá?

− Nos, ugyebár egy kissé túlságosan is tökéletes volt… Mondtam is Miss Skinnernek, hogy ez az egész olyan szép, hogy nem is lehet igaz. De ő egyszerűen elengedte a füle mellett a célzást! Tudja, felügyelő úr, én sajnos nem hiszek a tökéletes lényekben. Mindannyiunknak van hibája − és a háztartási munkában ez nagyon hamar kiderül!

− Hát… − hümmögött Slack felügyelő, aki némiképp visszanyerte lelki egyensúlyát − igazán nagyon köszönöm. Ezt felküldjük a Scotland Yardra, és majd meglátjuk, mit szólnak hozzá.

Elhallgatott. Miss Marple félrebillentette fejét, és jelentőségteljes pillantást vetett a felügyelőre.

− Nem kellene egy kicsikét közelebb is körülnézni, felügyelő úr?

− Ezt hogy tetszik érteni?

− Jaj, istenkém, olyan nagyon nehéz ezt elmagyarázni… de tudja, ha az ember valami furcsasággal találkozik, azt észreveszi. Még ha az a furcsaság egészen jelentéktelen dolog is. Énnekem egész idő alatt olyan különös érzésem volt, mármint Gladysszel meg a brosstűvel kapcsolatban. Gladys becsületes lány; ő nem vette el azt a tűt. Akkor pedig miért gondolta Miss Skinner, hogy Gladys tette? Miss Skinner egyáltalán nem ostoba! Miért akart mindenáron szabadulni attól a lánytól, aki pedig rendes, tisztességes teremtés? Amikor ráadásul olyan nehéz rendes cselédlányt találni? Ez bizony nagyon különös volt. És én csak törtem a fejemet, törtem a fejemet, és aztán észrevettem még valami különöset! Emily kisasszony nagybetegnek képzeli magát, s mégsem hívatott azonnal orvost. Márpedig a képzelt betegek imádják az orvosokat!

− Mire céloz, Miss Marple?

− Nos, arra, hogy a Skinner kisasszonyok különös teremtések. Emily az ideje java részét elsötétített szobában tölti, és ha a haja nem paróka, hát… hát én megeszem a kalapomat! Véleményem szerint egy sovány, sápadt, őszülő, siránkozó hangú nő igen könnyen lehet azonos egy fekete hajú, pirospozsgás, tenyerestalpas nővel! És soha senki nem látta egyidejűleg Emily Skinnert és Mary Higginset!

Bőségesen volt ideje megszerezni a ház valamennyi kulcsának lenyomatát, bőségesen volt ideje mindent megtudni a többi lakóról, aztán − meg kellett szabadulni a helybeli szolgálótól. Emily egy este gyalogszerrel kerül egyet, s másnap megérkezik az állomásra mint Mary Higgins. Aztán a megfelelő pillanatban Mary Higgins nyomtalanul eltűnik, és bottal üthetik a nyomát. Én megmondom, hol találhatják meg, felügyelő úr. Miss Emily Skinner heverőjén! Ha nem hisz nekem, szerezzék meg Emily kisasszony ujjlenyomatát! Ügyes tolvajok a Skinner kisasszonyok − és kétségtelenül tartozik még egy orgazda is a bandához. De ezúttal nem menekülnek! Én, kérem, nem hagyom, hogy egy tisztességes falubeli leány hírnevén folt essen! Gladys Holmes becsületes teremtés, és ezt igenis tudja meg ország-világ! Jó napot!

És Miss Marple peckesen távozott, mielőtt Slack felügyelő kinyithatta volna a száját.

− Hűha! − motyogta nagy sokára a felügyelő. − Vajon igaza van-e az öreglánynak?

Hamarosan kiderült, hogy Miss Marple-nak megint igaza volt.

Melchett ezredes személyesen gratulált Slack felügyelőnek az ügyes nyomozáshoz, Miss Marple pedig meghívta uzsonnára Gladyst, s komoly előadást tartott neki, hogy ha jó állást talál, becsülje meg magát.

MENEDÉK

A lelkészné előbukkant a lelkészlak mögül: jókora nyaláb krizantémot vitt a karjában. Vaskos cipőjén jócskán megtapadt a zsíros kerti föld, sőt még az orra hegyére is jutott belőle, ám a lelkésznének ez utóbbi tényről fogalma sem volt.

Vesződött egy darabig a rozsdás sarokvasain csüngő kapuval. Szél kerekedett: kis híja volt, hogy le nem kapta a lelkészné fejéről a kajlán odabiggyesztett ócska filckalapot.

− Az ördögbe! − mordult fel Duci.

Optimista szülei Dianának keresztelték, Mrs. Harmonra azonban kora ifjúságában ráragadt a „Duci” név, egészen nyilvánvaló okból. A krizantémot szorongatva végre sikerült átvergődnie a kapun a temetőbe, onnan pedig a templom bejáratához.

Enyhe volt a novemberi nap, és nyirkos. Az égen felhők kergetőztek, imitt-amott kibukkant az ég kékje. A templomban sötét volt és hideg: csak istentisztelet idejére fűtöttek be.

− Brr! − adott hangot sokatmondóan a véleményének Duci. − Jó lesz, ha minél előbb végzek. Nem óhajtok halálra fagyni.

Hosszú évek gyakorlatából fakadó gyorsasággal szedte össze a szükséges kellékeket: vázát, vizet, virágtartókat. Kár, hogy nincs liliomunk − gondolta Duci. − Torkig vagyok ezzel a rongyos krizantémmal. − Fürge ujjai ügyesen elrendezték a virágot.

A virágkompozíció nem volt sem túlságosan eredeti, sem túlságosan művészi − hiszen Duciban magában sem volt nagyon sok a fenti tulajdonságokból −, de kellemes és otthonos látványt nyújtott. Duci megfogta a teli vázákat, és a padsorok között az oltár felé indult. Ebben a pillanatban kisütött a nap.

Beragyogott a keleti ablak némileg kezdetleges, színes üvegablakán, amely jóformán csak a piros és a kék kombinációjából állott − egy múlt századbeli gazdag hívő adományaként. A hirtelen felragyogó színorgia szinte döbbenetes volt. Mint a drágakövek − gondolta Duci. Aztán hirtelen megtorpant, és maga elé meredt. Mert a szentély lépcsőjén egy összekuporodott, sötét alak hevert.

Duci óvatosan letette a vázákat, közelebb lépett az alakhoz, és föléje hajolt. Egy férfi feküdt ott összegörnyedve. Duci letérdelt mellé, és lassan, óvatosan a hátára fordította. Megtapintotta a férfi pulzusát − oly gyengén, szabálytalanul vert, hogy többet mondott minden kórtörténetnél, csakúgy, mint a férfi szinte zöldesen fakó arcszíne. Semmi kétség, gondolta Duci, ez az ember halálán van.

Negyvenöt éves lehetett, és sötét, kopott öltönyt viselt. Duci elengedte az ernyedt kezet, és a férfi másik kezére nézett. Az ökölbe szorítva hevert a mellén. Ahogy Duci közelebbről szemügyre vette, meglátta, hogy az ujjak egy nagyobbacska rongycsomót vagy zsebkendőt szorongatnak. Az ökölbe szorult kéz körül pedig barnás folyadék megszáradt cseppjei − alighanem vérnyomok. Duci a sarkára ült, összeráncolta homlokát és töprengett.

A férfi szeme mindeddig csukva volt, de most hirtelen kinyílt, és Duci arcára szegeződött. Nem volt fátyolos a tekintete, és nem is volt tétova. Csupa élet volt és csupa értelem. A férfi ajka megmozdult, és Duci előrehajolt, hogy meghallja a szavait. Illetve a szavát. Mert a férfi csupán egyetlen szót szólt:

− Menedék.

És amikor ezt mondta − vagy inkább lehelte −, mintha halványan elmosolyodott volna. Duci nem érthette félre, mert a következő pillanatban a férfi megismételte:

− Menedék…

Aztán halk, hosszú sóhaj szakadt ki belőle, és a szeme megint lecsukódott. Duci újból megtapintotta a pulzusát. Még vert, de egyre gyengébben, egyre szaggatottabban. Duci eltökélten felállt.

− Ne mozduljon − mondta a férfinak −, ne is próbáljon mozdulni. Segítséget hozok.

A férfi szeme megint kinyílt, de most mintha a keleti ablakon beömlő színes fény vonta volna magára a figyelmét. Motyogott valamit − hogy mit, azt Duci nem értette. De úgy tűnt, mintha a férje nevét hallaná.

− Julian? − kérdezte. − Azért jött ide, mert Juliant keresi? − De választ nem kapott. A férfi némán, lehunyt szemmel feküdt, lassan, nehezen szedte a levegőt.

Duci sarkon fordult és kisietett a templomból. Órájára pillantott, és elégedetten biccentett. Griffiths doktor még ott lesz a rendelőben. Alig két perc járás a templomtól. Odaérve kopogás, csengetés nélkül belépett, és átsietett a várószobán, egyenesen a rendelőbe.

− Azonnal jöjjön − szólt Duci. − A templomban egy haldokló fekszik.

Néhány perc elteltével Griffiths doktor felemelkedett térdeltéből, miután röviden megvizsgálta a férfit.

− Nem vihetnénk be a lelkészlakba? Ott jobban el tudnám látni − bár nemigen lesz belőle sok haszna.

− Hogyne − mondta Duci. − Megyek, intézkedem. Hívjam ide Harpert és Jonest? Segíthetnének bevinni.

− Köszönöm. A lelkészlakból majd telefonálok mentőautóért, bár tartok tőle, hogy mire ideér… − A doktor nem fejezte be a mondatot.

− Belső vérzés? − tudakolta Duci.

Az orvos bólintott. − Hogy kerülhetett ide? − kérdezte.

− Azt hiszem, itt lehetett egész éjjel − mondta elgondolkodva Duci. − Harper reggel, mielőtt munkába menne, kinyitja a templomkaput, de rendszerint nem jön be.

Öt perc telhetett el, mire Griffiths doktor letette a telefonkagylót és visszament a nappali szobába, ahol a sérült férfi a pamlagra terített pokrócokon feküdt. Duci éppen kivitte a mosdótálat és eltakarította az orvosi beavatkozás nyomait.

− Hát ennyi − mondta Griffiths. − Mentőket hívtam, és értesítettem a rendőrséget. − Összevonta szemöldökét, és lenézett a betegre. Az csukott szemmel feküdt, bal keze ideges, görcsös mozdulatokkal rángatózott.

− Rálőttek − mondta Griffiths. − Méghozzá meglehetősen közelről. Összegöngyölte a zsebkendőjét, azzal tömte el a sebet, hogy elállítsa a vérzést.

− És miután rálőttek, milyen messzire juthatott el? − kérdezte Duci.

− Nos, volt rá eset, hogy halálos sebet kapott ember feltápászkodott és végigment az utcán, mintha mi sem történt volna, aztán úgy öt-tíz perc elteltével hirtelen összeesett. Nem hiszem, hogy az emberünkre a templomban lőttek volna rá. Nem. Nincs kizárva, hogy innen bizonyos távolságban érte a golyó. Persze az sem lehetetlen, hogy ő maga emelt magára fegyvert, azután kiesett a kezéből a revolver, és ő vaktában a templom felé tántorgott. Csak azt nem értem, miért a templomba igyekezett, és nem a lelkészlakba.

− Ó, arra tudom a választ − szólt Duci. − Ő maga mondta: „Menedék”.

− Menedék? − bámult rá értetlenül a doktor.

− Megjött Julian − mondta Duci, és a hall felé fordult, ahonnan férje lépteit meghallotta. − Julian! Gyere be.

Julian Harmon tiszteletes úr belépett. Szórakozott, tudós modora révén jóval idősebbnek látszott a koránál. − Uramfia! − szólt Julian Harmon, és tétova, kérdő tekintettel meredt a szanaszét heverő orvosi műszerekre meg a pamlagon fekvő mozdulatlan alakra.

Duci a tőle megszokott kurta módon elmagyarázta, mi történt. − A templomban volt. A végét járja. Meglőtték. Ismered, Julian? Mintha téged hívott volna.

A lelkész a pamlaghoz lépett, és lenézett a haldoklóra.

− Szegény ember − mondta, és megrázta lejét. − Nem, nem ismerem. Majdnem egészen bizonyos, hogy sohasem láttam.

Ebben a pillanatban megint kinyílt a haldokló szeme. Tekintete az orvosról Julian Harmonra vándorolt, róla pedig Ducira. És a tekintet most megállapodott, és Duci arcára szegeződött. Griffiths doktor előrelépett.

− Próbálja meg elmondani − szólt a haldoklóhoz.

A férfi azonban egyre Ducira szegezte szemét, és halkan megszólalt: − Kérem… kérem… − Majd remegés futott végig egész testén, és meghalt…

Hayes őrmester megnyalta a ceruzáját, és lapozott a jegyzetfüzetében.

− Tehát ez minden, amit el tud mondani, Mrs. Harmon?

− Ez minden − bólintott Duci. − És ezek a holmik voltak a kabátja zsebében.

Hayes őrmester előtt az asztalon egy pénztárca hevert, egy ütött-kopott öreg zsebóra W. S. monogrammal, meg egy londoni retúrjegy. Semmi más.

− Tudják már, hogy ki volt? − kérdezte Duci.

− Bizonyos Mr. és Mrs. Eccles telefonált az őrszobára. Az asszonynak a fivére volt az illető, úgy tűnik. Bizonyos Sandbourne. Egy ideje gyengélkedett, meg az idegei is kikészültek. Tegnapelőtt elment hazulról, és nem tért vissza. Revolvert vitt magával.

− És idejött, és meglőtte magát? − kérdezte Duci. − Ugyan miért?

− Hát, ugyebár, ha depressziós volt…

− Nem erre gondoltam − szakította félbe Duci. − Hanem arra, hogy miért itt?

Mivel Hayes őrmesternek nyilvánvalóan fogalma se volt róla, csak ennyit mondott:

− Az öt óra tízes busszal jött.

− Értem − mondta Duci. − De mért itt?

− Nem tudom, Mrs. Harmon − felelte Hayes őrmester. − Fogalmam sincs róla. Ha meg van zavarodva…

Duci befejezte a mondatot. − Akkor bárhol megteheti. De továbbra sem értem, miért jönne busszal egy ilyen kis faluba. Nem ismert itt senkit, ugye?

− Nem tudunk róla − válaszolta Hayes őrmester. Zavartan, mintegy mentegetőzve köhintett. − Mr. és Mrs. Eccles idejönnek… − mondta, miközben felállt − mármint ha a nagytiszteletű asszony nem haragszik.

− Dehogyis haragszom − mondta Duci. − Mi sem természetesebb. Csak azt sajnálom, hogy semmit sem tudok nekik mondani.

− Hát én most megyek − közölte Hayes őrmester.

− Hálát adok az égnek − mondta Duci, miközben kikísérte −, hogy nem gyilkosság történt.

Egy kocsi hajtott a lelkészlak kapuja elé. − Úgy látom − szólt Hayes őrmester −, hogy Mr. és Mrs. Eccles megérkezett.

Duci megacélozta lelkét, hogy elviselje a nehéznek ígérkező megpróbáltatást. − Persze − gondolta−, mindig behívhatom Juliant. Egy lelkész nagy segítség, ha gyászoló rokonokkal van dolga az embernek.

Duci maga sem tudta, voltaképpen milyennek képzelte az Eccles házaspárt, de amikor megpillantotta őket, ugyancsak meglepődött. Mr. Eccles pocakos, vörös képű férfiú volt, akinek a modora rendes körülmények között nyilván harsány és roppant kedélyes. A meglehetősen rikítóan öltözött Mrs. Eccles összepréselte kicsi és rosszindulatú száját. Vékony, kellemetlen hangja volt.

− Óriási megrázkódtatás volt, Mrs. Harmon, képzelheti − szólt.

− Ó, igen, minden bizonnyal − bólintott Duci. − Kérem, foglaljanak helyet. Megkínálhatom önöket esetleg valamivel… Teához talán még egy kicsit korán van…

Mr. Eccles felemelte vaskos kezét.

− Nem, nem, köszönjük, ne tessék fáradni. Igazán nagyon kedves kegyedtől. Csak azt szeretnénk tudni… szóval… hogy szegény William mondott-e valamit… meg ilyesmi.

− Sokáig élt külföldön − vette át a szót Mrs. Eccles −, és biztosan nagyon sok kellemetlen élményben volt része. Amióta csak hazajött, borzasztóan hallgatag volt, és egészen depressziós. Azt mondta, ez a mai világ már nem neki való, sehogysem találta a helyét. Szegény Bill, mindig hajlott a búskomorságra…

Duci néhány pillanatig szótlanul nézte látogatóit.

− Elcsente az uram revolverét − folytatta Mrs. Eccles. − Nekünk persze fogalmunk se volt róla. Mindig annyira tapintatos volt. Nem akarta nálunk, otthon elkövetni…

− Szegény fiú, szegény fiú − ingatta a fejét Mr. Eccles. − De hát nincs jogunk pálcát törni fölötte.

Újabb csend támadt, amit végül Mr. Eccles tört meg.

− Mondott valamit szegény? Üzent esetleg…? Mik voltak az utolsó szavai?

Csillogó kis disznószemét Ducira szegezte. Mrs. Eccles is előrehajolt, mint aki izgatottan várja a választ.

− Nem − mondta halkan Duci. − Semmit sem üzent. Már a halálán volt, amikor a templomba jött. Menedékért.

− Menedékért? − bámult értetlenül Mrs. Eccles. − Nem értem…

− Bizonyára a bűnhődés elől keresett menedéket, kedvesem − szakította télbe türelmetlenül Mr. Eccles. − Az öngyilkosság ugyanis bűn, ugyebár, nagytiszteletű asszony?

− Próbált valamit mondani, közvetlenül mielőtt meghalt − mondta Duci. − De csak ennyit tudott szólni, hogy „Kérem…”

Mrs. Eccles szeméhez emelte zsebkendőjét, és szipogott. − Istenem, istenem… − sóhajtott. − Milyen szörnyű…!

− Ejnye már, Pam − vigasztalta a férje −, ne vedd annyira a szívedre. Szegény Willie. De hát most már békességben nyugszik. No, hát köszönjük szépen, Mrs. Harmon. Remélem, nem tartottuk fel. Egy lelkészfeleségnek bizonyára sok a dolga, tudjuk jól.

Ezzel felálltak, és elköszöntek. Az ajtóból Eccles hirtelen visszafordult. − Ó, még valami. Ugyebár itt van szegénynek a kabátja?

− A kabátja? − vonta fel a szemöldökét Duci.

− Szeretnénk elkérni a holmiját − magyarázta Mrs. Eccles. − Érzelmi okokból ugyebár.

− Zsebóra volt a zsebében, levéltárca, meg egy vonatjegy − sorolta Duci. − Odaadtam mindent Hayes őrmesternek.

− Hát akkor ez rendben is volna − mondta Mr. Eccles. − Ő majd bizonyára átadja nekünk a holmit. Az iratai nyilván a tárcában vannak.

− Egy egyfontos bankjegy volt a tárcában − magyarázta Duci. − Semmi egyéb.

− Levél esetleg…? Semmi efféle?

Duci megrázta a fejét.

− No, hát még egyszer köszönjük, Mrs. Harmon. A kabát, ami rajta volt szegényen… esetleg az is az őrmesterhez került?

Duci összevonta szemöldökét.

− Nem − mondta elgondolkodva. − Nem hiszem… Várjunk csak. Griffiths doktor meg én vettük le róla a kabátot, hogy az orvos megvizsgálhassa a sebet. − Tétován körülnézett a szobában. − Biztosan felvittem azt is a törülközőkkel meg a mosdótállal.

− Ne haragudjék, Mrs. Harmon, ha esetleg megkérhetném… Tudja, szeretnénk megkapni a kabátját, hisz az volt az utolsó, amit viselt szegény fiú. Az asszony már csak ilyen szentimentális, tudja.

− Hogyne − mondta Duci. − Nem akarják, hogy kitisztíttassam előbb? Sajnos, meglehetősen… ugye… foltos.

− Ó, nem, nem, az igazán nem tesz semmit.

Duci összevonta a szemöldökét.

− Hová is… Elnézésüket kérem egy pillanatra. − Felment az emeletre, és jó néhány perc múlva tért vissza.

− Igazán sajnálom… − szedte nehezen a levegőt − a takarítónő tehette félre a többi holmihoz, ami a tisztítóba megy. Elég nehezen sikerült megtalálnom. Tessék. Mindjárt becsomagolom.

Tiltakozásukkal mit sem törődve már be is csomagolta a kabátot, Ecclesék pedig, újabb hálálkodás közepette, végül eltávoztak.

Duci lassan visszament a hallba, és belépett a dolgozószobába. Julian Harmon tiszteletes úr felpillantott; arca felderült. Prédikációt fogalmazott, és gyanította, hogy mondanivalója lényegétől eltérítették a Kürosz idejében Júdea és Perzsia közt fennálló politikai kapcsolatok.

− Nos, kedvesem? − kérdezte reménykedve.

− Julian − szólalt meg Duci. − Mit jelenthet tulajdonképpen az, hogy „menedék”?

A nagytiszteletű úr boldogan félretette félig megírt prédikációját.

− Nos − kezdte −, a római és görög szentélyekben a „menedék”, avagy sanctuarium a cellá-ra vonatkozott, amelyben valamelyik isten szobra állt. A keresztény templomok menedék voltát csupán Krisztus után 399-ben ismerték el végérvényesen. Angliában a menedékjogról az első említés Ethelbert Törvénykönyvében történik, Krisztus után hatszáz…

Egy darabig folytatta értekezését, ám ezúttal is − mint oly gyakran − rá kellett ébrednie, hogy felesége sajnálatos módon nem követi szelleme szárnyalását.

− Drágám − szólt Duci −, olyan aranyos vagy!

Azzal lehajolt, és puszit nyomott élete párjának az orra hegyére. Julian körülbelül úgy érezte magát, mint az ügyes kutya, amikor megdicsérik, mert visszahozta az elhajított botot.

− Itt voltak Ecclesék − közölte Duci.

A nagytiszteletű úr összevonta szemöldökét.

− Ecclesék…? Nem emlékszem…

− Nem ismered őket. Annak a férfinak a nővére meg a sógora, aki a templomban volt.

− De kedvesem, miért nem szóltál?

− Nem volt rá szükség − mondta Duci. − Nem szorultak vigasztalásra. Mondd csak… − Ezúttal ő vonta össze a szemöldökét. − Ha holnap beteszek a sütőbe egy tál rizses húst, meg tudod magadnak melegíteni, Julian? Szívesen felmennék Londonba az alkalmira.

− Miféle alkalomról beszélsz, kedvesem? − nézett rá értetlenül a férje.

− Semmiféle alkalom − kacagott Duci. − Alkalmi árverés a Burrows és Társa Áruházban. Háztartási vászonáru. Lepedő, abrosz, törülköző, konyharuha. Már olyan valamennyi konyharuhám, akár a szita. Egyébként − tette hozzá elgondolkodva −, azt hiszem, meglátogatom Jane nénit is.

Miss Jane Marple, ez az aranyos idős hölgy két hétig a főváros nyújtotta örömöket élvezte, unokaöccsének kényelmes műteremlakásában.

− Annyira kedves a drága Raymond − mondta. − Két hétre elutaztak Joannal Amerikába, és ragaszkodtak hozzá, hogy jöjjek fel, lakjam a lakásukban, és töltsek két kellemes hetet Londonban.

Most pedig, Duci kedves, meséld el, mi nyomja a szívedet.

Duci volt Miss Marple kedvenc keresztgyereke. Az idős hölgy nagy szeretettel nézte, amint Duci hátratolja tarkójára a legkevésbé kajla filckalapját, és belekezd történetébe.

Az elbeszélés rövid volt és tömör. − Értem − bólintott Miss Marple, amikor Duci befejezte. − Igen. Értem.

− Ezért akartam eljönni hozzád, Jane néni − mondta Duci. − Tudod, mivel én nem vagyok okos…

− Dehogyisnem, kedves. Nagyon is okos vagy.

− Nem én. Nem úgy, mint Julian.

− Julian persze igen pallérozott elme − bólintott Miss Marple.

− Ez az − vágta rá Duci. − Julian az értelem, én vagyok az érzelem.

− Jó adag józan eszed van, kedvesem.

− De ha egyszer nem tudom, mitévő legyek! Juliantól nem kérhetek tanácsot − ő annyira egyenes!

Miss Marple megértően bólogatott.

− Értem, mire gondolsz, kedvesem. Mi, nők − nos, természetesen velünk más a helyzet. Most pedig − folytatta −, miután elmesélted, mi történt, legelőször is arra volnék kíváncsi, hogy mit gondolsz.

− Az egész dolog nem stimmel − mondta Duci. − Az az ember ott a templomban, a haldokló, pontosan tudta, mi az a menedék. A sanctuarium. Éppen úgy mondta, ahogyan Julian mondta volna. Már úgy értem, művelt, tanult ember volt. És ha öngyilkos akart volna lenni, nem vonszolja el magát a templomba, és nem mondja azt, hogy „menedék”. Menedéket az keres, akit üldöznek, és ha elér egy templomba, ott biztonságban van. Ott nem foghatják el az üldözői. Valamikor régen még a törvénynek sem volt ott hatalma felette.

Duci kérdő pillantást vetett Miss Marple-ra. Az idős hölgy bólintott. Duci folytatta.

− Az a házaspár meg, azok az Ecclesék, egészen másfajták. Tudatlanok, közönségesek. És van még valami. Az óra − a halott férfi zsebórája. W. S. monogram volt belevésve a fedelébe. De belül − ugyanis kinyitottam − igen apró betűkkel ez állt: „Walternek − édesapa”, meg egy dátum. Walternek. És ezek az Ecclesék folyton Williamnek meg Willie-nek emlegették.

Miss Marple szólni akart, de Duci sietve folytatta.

− Tudom, tudom, az embert nem mindig szólítják azon a néven, amit a keresztségben kapott. Már úgy értem, hogy például Williamnek keresztelték, aztán „Dugó”-nak vagy „Létrá”-nak vagy akárminek becézik. Na de az embert az édestestvére csak nem emlegeti „William”-nek vagy „Willie”-nek, ha egyszer Walter a neve!

− Ezzel azt akarod mondani, hogy nem is volt a testvére?

− Egészen biztos vagyok benne, hogy nem a testvére. Szörnyű egy emberpár − mind a ketten szörnyűek. Azért jöttek a lelkészlakba, hogy megszerezzék a holmiját, és megtudják, szólt-e valamit, mielőtt meghalt. Amikor mondtam, hogy nem, megkönnyebbülést láttam az arcukon. Szerintem − fejezte be Duci − Eccles lőtte le.

− Gyilkosság? − kérdezte Miss Marple.

− Igen − bólintott Duci. − Gyilkosság. És ezért jöttem hozzád, drága Jane néni.

Tájékozatlan hallgató vélhetőleg furcsállotta volna Duci kijelentését, ám bizonyos körökben ismeretes volt, hogy Miss Marple néhány gyilkosságnak már a nyitjára jutott.

− Azt mondta nekem, hogy „kérem…”, mielőtt meghalt − mesélte Duci. − Meg akart kérni valamire. Az a rémes, hogy fogalmam sincs, mire.

Miss Marple elgondolkodott. Aztán néhány perc elteltével rátapintott arra a problémára, ami Ducinak is megjárta már az eszét. − De miért volt ott egyáltalán? − kérdezte.

− Úgy érted − mondta Duci −, hogy ha valaki menedéket keres, akárhol befuthat egy templomba. Nem kell felszállnia egy távolsági buszra, ami csak napjában négyszer közlekedik, és kijönni egy ilyen isten háta mögötti helyre, mint a mi falunk.

− Nyilvánvaló, hogy valamiféle céllal ment oda − tűnődött Miss Marple. − Alighanem találkozni akart valakivel. Chipping Cleghorn nem nagy hely, Duci. Biztosan van valami elképzelésed arról, hogy kit kereshetett − nem?

Duci gondolatban végigfutott a falubelieken, aztán kétkedőn megrázta a fejét. − Tulajdonképpen − mondta − bárki lehetett.

− Nevet nem mondott?

− Azt mondta, hogy „Julian”, legalábbis én úgy értettem. Persze lehetett éppenséggel „Julia” is. De tudomásom szerint Chipping Cleghornban senkit sem hívnak Juliának.

Behunyta szemét, felidézte magában a jelenetet. A szentély lépcsőjén heverő férfi, az ablakon beáradó fény, kék és vörös, mint a drágakő…

− És most érkezem el a legfontosabb dologhoz − mondta Duci. − Amiért valójában idejöttem. Tudod, Ecclesék nagyon hangsúlyozták, hogy szeretnék megkapni a kabátját. Mi lehúztuk szegényről, amikor a doktor megvizsgálta. Régi, kopott kabát volt − semmi okát nem láttam, hogy miért akarnák olyan nagyon megkapni. Ők persze azt mondták, hogy érzelmi okokból, de hát ez mesebeszéd.

Nos, akárhogyan is, felmentem megkeresni a kabátot, és épp amikor felmentem a lépcsőn, eszembe jutott, hogy az a szegény ember olyan furcsa, kaparászó mozdulatokat tett, mintha a kabátban keresne valamit. Úgyhogy mikor aztán megtaláltam a kabátot, igen alaposan megvizsgáltam, és észrevettem, hogy a bélését egy helyen más színű cérnával varrták meg. Felfejtettem, és találtam egy kis papírfecnit. Kivettem, aztán szép rendesen visszavarrtam a varrást, megfelelő színű cérnával, hogy ne üssön el. Nem hiszem, hogy Ecclesék észrevehették, hogy felfejtettem és visszavarrtam. Nem hiszem − de nem lehetetlen. Aztán levittem a kabátot, és mondtam valami kifogást, hogy miért várakoztattam meg őket.

− És a kis papírfecni? —kérdezte Miss Marple.

Duci kinyitotta táskáját. − Nem mutattam meg Juliannak − mesélte −, mert azt mondta volna, hogy oda kellett volna adnom Eccleséknek. De én úgy gondoltam, inkább elhozom hozzád.

− Csomagmegőrző szelvény − nézett Miss Marple a kis papírdarabra. − A Paddington pályaudvarról.

− És a Paddingtonra szóló jegy volt a zsebében − tette hozzá Duci.

A két hölgy jelentőségteljes pillantást váltott.

− Cselekednünk kell − jelentette ki Miss Marple határozottan. − De úgy vélem, igen fontos a legnagyobb óvatosság. Nem vetted észre, Duci kedvesem, hogy vajon követtek-e, amikor ma feljöttél Londonba?

− Hogy követtek-e?! − kiáltott fel Duci. − Csak nem gondolod, hogy…

− Nem lehetetlen − ingatta a fejét Miss Marple. − Mindenesetre ajánlatos a legnagyobb óvatosság. − Felkelt. − Ma azzal a nyilvánvaló szándékkal jöttél fel, kedvesem, hogy elmenj az alkalmi áruk árverésére. Ezért azt tartanám helyesnek, ha valóban odamennénk. Mielőtt azonban elindulnánk, van még egy-két elintéznivalónk. Nem hinném − tette hozzá Miss Marple kissé rejtélyesen −, hogy pillanatnyilag nagy szükségem volna a hódprém galléros tweedkabátomra.

Mintegy másfél óra elteltével a két hölgy, kifulladva, felhevülve, hősies kitartással megszerzett vászonneműcsomagokat szorongatva telepedett le az „Almavirág” nevű finom kis vendéglőben, hogy pótolja elhasznált energiáit egy szelet bélszínnel, vesepudinggal, utána pedig vaníliasodóval leöntött almatortával.

− Békebeli minőségű ez a fél tucat törülköző − pihegte Miss Marple. − Méghozzá „J” monogrammal… Milyen szerencse, hogy Raymond öcsém feleségét Joannak hívják! Félreteszem a törülközőket, és csak akkor kezdem el használni, ha az enyéim már végképp elkoptak, aztán ha én már nem leszek, Joan örökölheti.

− Igazából nagy szükségem volt már konyharuhákra − mondta Duci. − És igazán nagyon olcsón jutottam hozzá, bár az még olcsóbb volt, amit az a vörös hajú nőszemély megkaparintott előlem.

E pillanatban egy takaros fiatal nő lépett be az „Almavirág”-ba − látszott, hogy nem szeret takarékoskodni sem a szájrúzzsal, sem az arcfestékkel. Körülnézett, majd határozott léptekkel a két hölgy asztalához sietett. Egy borítékot tett le Miss Marple elé.

− Tessék, kisasszony.

− Ó, igazán nagyon köszönöm, Gladys − mondta Miss Marple. − Hálásan köszönöm. Roppant kedves magától.

− Semmiség az egész − legyintett Gladys. − Igazán mindent megtennék a kisasszonyért. Ernie is mindig mondja: „Ami szépet-jót tudsz, azt mind a Miss Marple-tól tanultad, mikor nála szolgáltál.” Igazán örülök, ha valami szívességet tehetek a kisasszonynak.

− Olyan derék teremtés − mondta Miss Marple, amikor Gladys eltávozott. − Mindig annyira szívélyes és kedves.

Belepillantott a borítékba, aztán átadta Ducinak. − Nagyon óvatos légy, kedvesem − mondta. − Mellesleg ott van még Melchesterben az a kedves, fiatal rendőrfelügyelő?

− Nem tudom − mondta Duci. − Valószínűleg ott van.

− Nos, ha történetesen nincs már ott − mondta eltűnődve Miss Marple −, mindig felhívhatom a rendőrfőnököt. Talán még emlékszik rám.

− Hogyne emlékeznék! − mondta Duci. − Téged aztán senki sem felejt el, Jane néni. Te valóságos unikum vagy!

A Paddington pályaudvarra érve Duci a csomagmegőrzőbe ment, és felmutatta a jegyét. Két perc múlva átadtak neki egy meglehetősen ütött-kopott, ócska bőröndöt, ő pedig végigcipelte a peronon és beszállt a vonatba.

Az utazás hazafelé eseménytelenül telt. Amikor a vonat Chipping Cleghornhoz közeledett, Duci felállt, és leemelte a csomagtartóról az ócska bőröndöt. Ám alig lépett ki a vonatból, amikor egy férfi rohant végig a peronon, kiragadta Duci kezéből a bőröndöt, és elszáguldott vele.

− Fogják meg! − kiabált Duci. − Állítsák meg azt az embert! Elvitte a bőröndömet!

A jegyszedő, aki ezen a falusi állomáson nem volt éppen gyors észjárású ember, épp mondani kezdte, hogy: − Ide figyeljen, uram, ezt nem teheti… −, amikor úgy mellbe taszították, hogy hátratántorodott, és a férfi a bőrönddel kirohant az állomásról. Egy várakozó kocsiba lökte a bőröndöt, és maga is épp beszállt volna, amikor azonban egy kéz nehezedett a vállára, és Abel közrendőr megkérdezte:

− Ejnye, kérem, mi folyik itt?

Akkor ért oda pihegve Duci.

− Kikapta a kezemből a bőröndömet! − mondta lélekszakadva. − Épp most szálltam le vele a vonatról.

− Micsoda képtelenség! − háborgott a férfi. − Nem tudom, miről beszél ez a hölgy. Ez az én bőröndöm. Én szálltam le vele a vonatról!

Abel közrendőr hivatalos tekintettel nézett Ducira. Senki meg nem mondta volna, hogy amikor Abel közrendőr éppen nincs szolgálatban, hosszú félórácskákat csevegnek át Mrs. Harmonnal arról, vajon a rózsabokrok trágyázására a szerves trágya alkalmasabb-e, avagy a csontliszt.

− Kegyed azt állítja, asszonyom, hogy ez az ön bőröndje? − kérdezte roppant hivatalos hangon Abel közrendőr.

− De még mennyire hogy azt állítom! − jelentette ki Duci.

− És ön, uram?

− Ez a bőrönd az enyém!

A férfi magas volt és jól öltözött; vontatott hangon, fölényesen beszélt. Az autóból ekkor kiszólt egy női hang: − Hát hogyne volna a tiéd, Edwin. Fogalmam sincs, mit akar ez a nő.

− Nos, kérem, tisztáznunk kell az ügyet − jelentette ki Abel közrendőr. − Ha a kegyedé a bőrönd, asszonyom, bizonyára meg tudja mondani, mi van benne!

− Ruhák − vágta rá Duci. − Egy hódprém galléros tweedkabát, két pulóver, meg egy pár cipő.

− Nos, ez világos beszéd − mondta Abel közrendőr. Azzal a férfihoz fordult.

− Én színházi jelmeztervező vagyok − jelentette ki fensőbbségesen a fekete hajú férfi. − Ebben a bőröndben színházi kellékek vannak, amelyeket egy műkedvelő előadásra hoztam magammal.

− Nagyon helyes − bólintott Abel közrendőr. − Akkor nincs is más dolgunk, mint belenézni ebbe a bőröndbe, igaz? Menjünk talán el a rendőrőrsre, vagy ha ön siet, visszavihetjük a bőröndöt az állomásra, és kinyithatjuk ott.

− Nekem megfelel − mondta a fekete hajú férfi. − A nevem egyébként Moss. Edwin Moss.

A rendőr, kezében a bőrönddel, visszament az állomásra. − Ezt itt bevisszük a csomagmegőrzőbe, George − szólt a jegyszedőhöz.

Abel közrendőr a csomagmegőrző pultjára tette a bőröndöt, és megpróbálkozott a zárjával. Nem volt bezárva. Duci és Mr. Edwin Moss közrefogta a rendőrt, és bosszúsan méregették egymást.

− ha! − jegyezte meg Abel közrendőr, amikor felemelte a bőrönd tetejét.

A bőröndben, szép rendesen összehajtva, egy hódprém galléros tweed átmeneti kabát feküdt, két pulóver, meg egy pár jó erős strapacipő.

− Pontosan, ahogy mondta, asszonyom − fordult Ducihoz Abel közrendőr.

Senki nem vádolhatta Mr. Edwin Mosst udvariatlansággal. Maga volt az önvád; csak úgy dőlt belőle a mentegetőzés.

− Bocsánatáért esedezem, drága asszonyom! − kiáltotta. − Könyörgök, higgye el, hogy mélységesen fájlalom a félreértést! Valóban megbocsáthatatlan a viselkedésem! − Az órájára pillantott. − De most rohannom kell. A bőröndöm alighanem a vonaton maradt. − Kalapot emelt, és olvatag hangon szólt Ducihoz: − Kérem, esedezve kérem, bocsásson meg! − Azzal kirohant a csomagmegőrzőből.

− És csak így futni hagyja? − kérdezte Duci összeesküvőhöz méltó suttogással Abel közrendőrtől.

Az utóbbi kacsintott.

− Nem jut messzire, asszonyom − közölte. − Mármint észrevétlenül nem jut messzire, ha tetszik érteni, hogyan gondolom.

− Aha! − sóhajtott megkönnyebbülten Duci.

− Az az idős hölgy telefonált − mesélte Abel közrendőr −, aki néhány esztendeje itt járt. Félelmetes esze van a hölgynek, ugye? De volt is itt nagy jövés-menés egész nap. Nem csodálkoznék, ha holnap a felügyelő vagy az őrmester felkeresné kegyedéket.

A felügyelő jelent meg, az a Craddock felügyelő, akire Miss Marple emlékezett. Mosolyogva, mint régi barát üdvözölte Ducit.

− Újabb bűntény Chipping Cleghornban − jelentette derűsen. − Nem szűkölködnek szenzációban, igaz-e, Mrs. Harmon?

− Szívesen nélkülözném − mondta borúsan Duci. − Azért jött, hogy kikérdezzen, vagy a változatosság kedvéért maga mesél el nekem valamit?

− Először valóban én mesélek el egyet-mást. Először is: Eccleséket már egy ideje szemmel tartjuk. Okunk van feltételezni, hogy közük van több betöréshez, ami ezen a vidéken történt. Azonkívül: Mrs. Ecclesnek valóban van egy Sandbourne nevű fivére, aki nemrégiben tért vissza külföldről − csakhogy az a haldokló férfi, akire maga a templomban rátalált, egyáltalán nem Sandbourne volt.

− Hogy is lett volna − mondta Duci. − Kezdjük azzal, hogy Walter volt a keresztneve, nem William.

− Igen − bólintott a felügyelő. − Walter St. Johnnak hívták, és negyvennyolc órája szökött meg a charringtoni börtönből.

− Hát persze − suttogta Duci. − A törvény elől keresett menedéket… − Majd megkérdezte: − Mit követett el?

− Hosszú történet. És meglehetősen bonyolult. Évekkel ezelőtt egy táncosnő szerepelt különböző zenés szórakozóhelyeken. Nem hinném, hogy hallott volna róla. Ezeregyéjszakai műsorszámot adott elő − „Aladdin a drágakövek barlangjában” − ez volt a címe. A hölgy a színpadon hamis drágaköveket viselt − egyebet nemigen.

Nem hinném, hogy nagyon jó táncosnő lett volna, de − nos − vonzó nő volt. Egy bizonyos ázsiai királyi sarjnak ugyancsak elcsavarta a fejét. Egyebek között egy csodálatos smaragd nyakékkel ajándékozta meg a hölgyet.

− A rádzsa mesebeli ékszerei? − kérdezte csillogó szemmel Duci.

− Mondjuk a modern változata − felelt Craddock felügyelő. − A szerelem nem tartott sokáig: a nagyúr figyelmét egy filmcsillag vonta magára, akinek már nem voltak annyira szerények az igényei. Zobeida − ez volt a táncosnő művészneve − megtartotta a nyakéket, amit azonban idővel elloptak. A színházi öltözőjéből tűnt el, és a hatóságok éltek a gyanúperrel, hogy maga a hölgy szervezhette meg az „ékszerlopást”. Az ilyesmi általában hatásos reklámfogás − de lehetnek alantasabb indítóokai is.

A nyakék sohasem került elő, a nyomozás során azonban a rendőrség figyelmét felkeltette ez a bizonyos Walter St. John. Jó családból származó, tanult ember volt, de lecsúszott. Egy ékszerésznél állt alkalmazásban, egy meglehetősen sötét figuránál, akit azzal gyanúsítottak, hogy ékszerrablásokban mint orgazda működik.

Bebizonyosodott, hogy a nyakék valóban megfordult St. John kezében. De egy másik ékszerlopással kapcsolatban került végül is törvény elé: börtönbüntetésre ítélték. Már majdnem az egész büntetését letöltötte, tehát mindenkit meglepett a szökése.

− De miért jött éppen ide? − kérdezte Duci.

− Arra mi is nagyon kíváncsiak vagyunk, Mrs. Harmon. Annyit tudunk, hogy először Londonba ment. Régi bűntársai közül senkit sem keresett fel, viszont elment egy öregasszonyhoz, egy Mrs. Jacobs nevű hajdani színházi öltöztetőnőhöz. Őbelőle nem tudtunk semmit kihúzni arra nézve, mit keresett nála St. John, a ház többi lakója szerint viszont a kezében egy bőrönddel távozott.

− Értem − bólintott Duci. − A bőröndöt a Paddington pályaudvar csomagmegőrzőjében hagyta, aztán leutazott ide.

− Addigra már − folytatta Craddock felügyelő − Eccles és a magát Edwin Mossnak nevező férfi a nyomában volt. A bőröndöt akarták megkaparintani. Látták, amint felszáll az autóbuszra. Alighanem autón megelőzték, és vártak rá, amikor leszállt a buszról.

− És meggyilkolták? − kérdezte Duci.

− Igen − mondta Craddock. − Rálőttek. Eccles revolveréből, de valószínűleg Moss adta le a lövést. Nos, Mrs. Harmon, most pedig azt szeretnénk tudni, hol van az a bőrönd, amelyet Walter St. John elhelyezett a Paddington pályaudvar csomagmegőrzőjében.

Duci szélesen mosolygott. − Alighanem Jane néninél. Mármint Miss Marple-nál. Ő főzte ki a tervet. Egy hajdani szobalányát elküldte egy bőrönddel − ami tele volt az ő holmijával − a Paddington pályaudvar csomagmegőrzőjébe, aztán kicseréltük a két csomagjegyet. Kiváltottam a bőröndöt, és vonattal lehoztam. Jane néni számított rá, hogy a bőröndöt majd meg akarják kaparintani tőlem.

Ezúttal Craddock felügyelőn volt a mosolygás sora. − Mondta is Miss Marple, amikor felhívott. Felmegyek hozzá Londonba. Óhajt velem jönni, Mrs. Harmon?

− Nem is tudom… − tűnődött el Duci. − Ami azt illeti, valójában kapóra jön a hívása. Tegnap este megfájdult a fogam, és az ilyesmivel ugye nem jó vacakolni. Az lesz a legjobb, ha felmegyek Londonba a fogorvoshoz, igaz?

− Természetesen − bólintott a felügyelő.

Miss Marple tekintete Craddock felügyelő arcáról Duci izgatott arcára vándorolt. A bőrönd az asztalon feküdt. − Természetesen nem nyitottam ki − mondta az idős hölgy. − Eszembe se jutna ilyesmi, amíg hivatalos személy nincs jelen. Különben is − tette hozzá pajkos mosollyal − be van zárva.

− Megpróbálja kitalálni, mi lehet benne, Miss Marple? − kérdezte a felügyelő.

− Úgy gondolom − felelte Miss Marple −, hogy Zobeida színpadi jelmeze. Óhajt egy vésőt, felügyelő úr?

A véső megtette a magáét. A két hölgy lélegzete elakadt, amikor felpattant a bőrönd teteje. Az ablakon beömlő napfényben felragyogott a vörös, kék, zöld, narancsszín kövek tömege.

− Aladdin barlangja… − mondta Miss Marple. − A csillogó kövek a lány színpadi jelmezéről.

− Igen − bólintott Craddock felügyelő. − És vajon mi olyan értékes benne, hogy egy embert meggyilkoltak miatta?

− Az a táncosnő ravasz teremtés lehetett − mondta elgondolkodva Miss Marple. − Meghalt már, ugye, felügyelő úr?

− Igen, három esztendeje.

− Volt egy igen értékes smaragd nyakéke − merengett Miss Marple. − A köveket kivetette a foglalatukból, és felvarrta a színházi jelmezére, ahol mindenki hamis kőnek nézhette valamennyit. Aztán másolatot készíttetett a nyakláncról − és természetesen azt lopták el. Nem csoda, hogy sohasem dobták piacra. A tolvaj hamarosan felfedezte, hogy a kövek hamisak.

− Itt egy boríték − tolt félre néhány csillogó-villogó követ Duci.

Craddock felügyelő elvette a borítékot, és kihúzott belőle két hivatalos küllemű papírt. − „Házasságlevél − olvasta. − A vőlegény neve: Walter Edmund St. John. A menyasszony neve: Mary Moss.” Így hívták valójában Zobeidát.

− Tehát összeházasodtak − bólogatott Miss Marple. − Értem.

− És mi a másik papír? − kérdezte Duci.

− Születési bizonyítvány. Leánygyermek; a neve: Juliet.

− Juliet! − kiáltott fel Duci. − Hát persze! Ezért jött Chipping Cleghornba. Ezt próbálta elmondani nekem. Juliet… Mundyék, az Aranyeső-lakban! Ők nevelnek egy kislányt valakinek a megbízásából. Imádják azt a gyereket. Mintha a tulajdon unokájuk volna. Igen, már emlékszem − őt hívják Julietnek. Az öregek Jillnek szólítják.

Mrs. Mundyt egy hete szélütés érte, az öregember pedig súlyos tüdőgyulladásban fekszik. Mind a kettőjüknek kórházba kell mennie. Azóta is igyekszem valahol jó otthont találni a kislánynak. Nem akartam, hogy intézetbe vigyék.

Az édesapja alighanem hallott erről a börtönben, sikerült megszöknie, és elhozta a bőröndöt az öreg öltöztetőnőtől, akinek vagy ő, vagy a felesége odaadta megőrzésre. Ha a drágakövek csakugyan az anya tulajdonában voltak, most fel lehet őket használni a gyerek javára.

− Minden bizonnyal, Mrs. Harmon. Már persze, ha itt vannak.

− Ó, egész bizonyosan itt vannak − mondta vidáman Miss Marple.

− Hála istennek, hogy végre hazajöttél, kedves − sóhajtott fel elégedetten Julian Harmon tiszteletes úr. − Mrs. Burt igyekszik megtenni minden tőle telhetőt a távollétedben, de mondhatom, felettébb gyanús volt ebédnél az a főtt hal… Nem akartam megbántani Mrs. Burt érzékenységét, hát a halat Tiglat-Pileszárnak adtam, de még ő sem volt hajlandó megenni, hát kénytelen voltam kidobni az egészet.

− Tiglat-Pileszár roppant kényes a halra − simogatta meg Duci a lábánál doromboló macskát. − Nem eszik meg akármit. Kifinomult ízlése van!

− És hogy van a fogad, kedves? Voltál a fogorvosnál?

− Voltam − mondta Duci. − Nem fájt nagyon a kezelés, úgyhogy megint felszaladtam Jane nénihez, és…

− Drága öreg teremtés − bólintott Julian. − Remélem, még nem szenved aggkori agylágyulásban…

− A legkevésbé sem! − mosolyodott el Duci.

Másnap reggel friss krizantémot vitt a templomba. A napfény megint beömlött a keleti ablakon, és Duci megállt a szentély lépcsőjén a tarka fényözönben. Halkan maga elé suttogta: − Ne félj, nem lesz semmi baja a kislányodnak. Én majd gondoskodom róla. Ígérem.

Azután rendet rakott a templomban, majd néhány percre letérdelt, és elmondott egy fohászt, utána pedig hazatért a lelkészlakba, hogy nekilásson a két nap alatt felhalmozódott munkának.

GREENSHAW BOLONDVÁRA

I.

Két férfi lépett ki a sövény bokrai mögül.

− Nos, tessék! − szólt Raymond West. − Ez volna az.

Horace Bindler mély, elismerő szusszantást hallatott.

− Hogy ez milyen…! − kiáltott fel. − Csodálatos!

Hangja először eksztatikusan magas regiszterbe csapott, majd átváltott a műértő tisztelettudó, mély hangú gurgulázásába.

− Ez hihetetlen. Ilyen nincs is! Korszakának valóságos gyöngyszeme!

− Gondoltam, hogy tetszeni fog − mondta Raymond West, mintegy megveregetve a saját vállát.

− Hogy tetszeni…? Kedves barátom, ez…

Horace szemlátomást nem talált szavakat. Lelkesülten bontogatni kezdte fényképezőgépe bőrtokját, amivel vesződött egy darabig.

− Ez lesz a gyűjteményem legszebb darabja! − mondta boldogságtól túláradó hangon. − Nem tudom, mi a maga véleménye, de szerintem szórakoztató giccses dolgokat gyűjteni… Az ötlet amúgy hét évvel ezelőtt jutott eszembe egy este, fürdés közben. Az előző nagy fogásom a genovai Campo Santo temetőben volt, de azt hiszem, ez itt még azt is felülmúlja! Ennek mi a neve?

− Fogalmam sincs róla − mondta Raymond.

− De hát csak van valami neve…?!

− Biztosan. De az emberek csak úgy emlegetik: Greenshaw Bolondvára.

− Greenshaw-nak hívták az építtetőt?

− Igen. Valamikor 1860 vagy 1870 körül építtette. Ez a Greenshaw volt a környék akkori sikersztorija: mezítlábas gyerekből lett dúsgazdag ember. Arról, hogy miért kellett neki a ház, megoszlanak a vélemények. Van, aki azt mondja: egyszerűen csak fitogtatni akarta a gazdagságát, mások szerint viszont a hitelezőit szerette volna elámítani. De ha az utóbbi volt a célja, azt nem érte el. Mert vagy teljesen csődbe ment végül, vagy majdnem teljesen. Ezért hívják a házat a helybeliek csak Greenshaw Bolondvárának.

Kattant Horace fényképezőgépe.

− Meg is van! − mondta elégedetten. − Szóljon, hogy mutassam meg majd magának a gyűjteményem 310-es számú darabját! Egy egészen hihetetlen márvány kandallópárkány, olasz stílusban!

Majd a ház felé nézve hozzátette:

− Nem is értem, hogy jutott ilyesmi Mr. Greenshaw eszébe…

− Pedig bizonyos tekintetben elég egyértelmű − mondta erre Raymond. − Greenshaw járhatott a Loire menti kastélyoknál: figyelje csak meg azokat a fiatornyokat! És bejárta Keletet is, ami a Tádzs Mahal nyilvánvaló hatásából látszik, nem túl szerencsésen. Nekem a mór szárny tulajdonképpen tetszik − tette hozzá −, és a velencei palazzókat idéző részek is.

− Nem értem, hogy talált olyan építészt, aki ezt mind megcsinálta neki!

Raymond megvonta a vállát:

− Szerintem az sem okozhatott különösebb gondot − mondta. − Az építész tisztes összegű bevételre tett szert, amivel elmehetett nyugdíjba, szegény öreg Greenshaw meg csődbe ment.

− Megnézhetnénk esetleg a másik oldalról is? − kérdezte Horace. − Vagy akkor birtokháborítást követünk el?

− Ezt már azzal is elkövettük, hogy ide bejöttünk − mondta Raymond −, de nem hiszem, hogy emiatt izgulni kellene.

Azzal a ház felé vette az útját, Horace pedig szorosan a nyomában lépkedett.

− És most mire használják, kedves barátom? Árvaház? Vagy víkendezők látogatják? Biztosan nem iskola, mert nincs körülötte semmilyen játszóudvar, sem más, praktikus célú alkalmatosság.

− Ó, itt még ma is egy Greenshaw él − szólt vissza a válla fölött Raymond. − A csődben a ház nem úszott el. Azt az öreg Greenshaw fia örökölte. Zsugori fickó volt, aki itt élt egész életében, a ház egyik zugában. Soha nem költött semmire. De lehet, hogy egy petákja sem volt, amit elkölthetett volna. Most az ő lánya lakik benne. Már idős hölgy, és elég különc természet.

Ahogy beszélt, Raymond önelégülten nyugtázta: milyen remek ötlet volt a részéről, hogy vendégét elhozta megnézni Greenshaw Bolondvárát! Az ilyen irodalomkritikusok folyton azt szajkózzák, hogy mennyire szeretnének egy hétvégét vidéken tölteni, de amikor itt vannak, rettenetesen unalmasnak találják. Holnap megjönnek majd az újságok kulturális mellékletektől duzzadó vasárnapi számai, de mára Raymond West keresve sem találhatott volna jobb programot, mint hogy elhívta vendégét Greenshaw Bolondvárához, hogy Horace Bindler ezzel is gyarapíthassa nevezetes giccsgyűjteményét.

Befordultak az épület sarkánál, és gondozatlan, gyepes területre értek. Ennek egyik sarkában épített sziklakert volt, mely fölé egy olyan alak hajolt, akinek puszta látványától Horace lelkesülten ragadta meg Raymond karját.

− Te jó ég! − kiáltott fel. − Látja, hogy milyen ruhában van? Ez a nyomott, aprómintás kartonruha…! Akár egy szolgáló − már amikor még voltak olyanok! Egyik legkedvesebb emlékem pont egy vidéki tartózkodás, még gyerekkoromból, ahol igazi szolgáló költötte fel az embert, ropogósra keményített, aprómintás kartonruhában és főkötőben! Bizony, barátom: főkötőben. Szalagos muszlin főkötőben! De nem, mégsem: azt hiszem, a szalagos főkötőjű a szobalány volt… Mindegy, egy igazi szolgáló jött be, aki hatalmas rézkannában hozta a forró vizet. Micsoda izgalmas nap ez a mai!

Az aprómintás ruhájú alak fölegyenesedett, és feléjük nézegetett, kezében a kis kapával. Nem mindennapi figura volt. Kócos, acélszürke hajfürtjei csimbókokban hullottak a vállára, és egy szalmakalap volt a fejébe nyomva, olyasfajta, mint amilyet Olaszországban a lovak fejére szoktak tenni. A színes kartonruha majdnem a bokájáig lógott. Ráncos, és nem is túl tiszta arcából gyanakvó pillantást vetett a jövevényekre.

− Elnézését kell kérnem, Miss Greenshaw, a birtokháborításért − mondta Raymond West, ahogy a közelébe ért −, de Mr. Horace Bindler, aki most nálam vendégeskedik…

Horace meghajolt, és megemelte a kalapját.

− …rendkívül érdeklődik a… nos, a régmúlt idők és a… szép épületek iránt.

Raymond West a közismert szerző magabiztosságával beszélt, aki tudja magáról, hogy híres ember, s hogy neki olyasmi is meg van engedve, ami másoknak nem.

Miss Greenshaw felnézett a háta mögött terpeszkedő stílusáradatra.

− Ez tényleg szép épület − mondta elégedetten. − A nagyapám építtette, persze még az én születésem előtt. Állítólag azért, hogy a helyieknek leessen tőle az álla.

− Szerény véleményem szerint ezt a célt alighanem elérte, asszonyom! − jegyezte meg Horace Bindler.

− Mr. Bindler hírneves irodalomkritikus − szúrta közbe Raymond West.

De Miss Greenshaw-nak az irodalomkritikusok nyilvánvalóan egyáltalán nem imponáltak. Egyetlen vonása sem rezdült.

− Úgy tekintem − folytatta Miss Greenshaw, és persze az épületre utalt −, mint a nagyapám zsenijének megnyilvánulását. Néha idetévednek mindenféle tökkelütöttek, akik azt kérdezik tőlem: miért nem adom el, és miért nem költözöm be egy lakásba? Hát mi a fenét csinálnék én egy lakásban? Nekem ez az otthonom, itt élek − mondta Miss Greenshaw.

− Mindig is itt laktam − mondta, és eltöprengett a múlton. − Hárman voltunk testvérek. Laura hozzáment a segédlelkészhez. Papa nem is adott vele semmi hozományt, mondván, hogy az egyházi emberek ne foglalkozzanak e világi javakkal. Laura aztán meg is halt, gyerekszülésben. A gyerek is meghalt. Nettie meg elszökött a lovászmesterrel. Papa persze végrendeletileg kitagadta. Az a Harry Fletcher jóképű fickó volt, de nagy svihák. Nem hinném, hogy Nettie boldog lett volna vele. Ő sem élt aztán sokáig. De nekik lett egy fiuk. Néha ír is nekem, de persze ő nem Greenshaw. A Greenshaw családból én vagyok az utolsó.

Nem kevés büszkeséggel húzta ki hajlott hátát, majd megigazította a hetykén fejébe csapott szalmakalapot. Aztán megfordult, és élesen kérdezte:

− Mi az, Mrs. Cresswell?

A ház felől közeledett valaki, de ahogy Miss Greenshaw mellé került, kiáltó ellentétben állt vele. Mrs. Cresswell kékre színezett ősz hajat viselt, művészien feltornyozott, gondosan elrendezett göndörkékben és hullámokban. Mint aki azért csinált magának ilyen frizurát, mert francia baronesznek akar öltözni a jelmezbálon. A középkorú hölgy többi testrészét stílusosan suhogó, fekete selyemruhának kellett volna fednie, a ruhája azonban csupán műselyem volt, a fényesebb fajtából. Nem volt kövér, de a keble kifejezetten jól fejlettnek és formásnak volt mondható. Amikor megszólalt, meglepően mély volt a hangja. Választékosán beszélt, csak az „az” névelőknél tétovázott egy picit, s aztán igen nyomatékosan, szépen kimondta őket − ami arra engedett következtetni, hogy valamikor régen, elszállt ifjúsága idején póriasabban beszélt, s emiatt rászóltak.

− Az történt, asszonyom − mondta Mrs. Cresswell −, hogy az a tőkehalszelet nem érkezett meg. Már megkértem Alfredet, hogy menjen el érte, de ő nem hajlandó.

Miss Greenshaw erre elég váratlanul felvihogott.

− Nem hajlandó, mi?

− Alfred roppant engedetlen, asszonyom.

Miss Greenshaw két, földdel összekent ujját a szájához emelte, fülsiketítő füttyentést hallatott, és hangosan kurjantott is:

− Alfred, Alfred, gyere ide!

A hívásra előkerült egy fiatalember a ház sarkánál, kezében ásót tartva. Jóképű arcán szemtelen kifejezés ült, és közeledvén félreérthetetlen, rosszindulatú pillantást vetett Mrs. Cresswellre.

− Hívott, kisasszony? − kérdezte.

− Igen, Alfred. Hallom, nem voltál hajlandó elmenni a halért. Nos, mi ezzel a helyzet?

Alfred duzzogva válaszolta:

− Elmegyek érte, ha maga kéri. Csak szóljon!

− Kérem. Azt szeretném enni vacsorára.

− Akkor jó. Máris megyek.

A fiatalember megint éles oldalpillantást vetett Mrs. Cresswellre, aki elvörösödött, és halkan azt motyogta:

− Nahát, ez már tűrhetetlen…!

− Most jut eszembe! − mondta Miss Greenshaw. − Milyen jól jön most nekünk a két váratlan látogató, ugye, Mrs. Cresswell?

Mrs. Cresswell értetlenül nézett rá.

− Bocsánat, asszonyom, de…

− Pedig tudja, miért − mondta bólogatva Miss Greenshaw. − A kedvezményezett örökös nem lehet tanú a végrendeletnél. Ugye, így van? − fordult oda Raymond Westhez.

− Pontosan így van − felelte Raymond.

− Ennyit még én is tudok a törvényekről − mondta Miss Greenshaw. − És maguk közismert emberek.

A kapát rádobta a kosárban gyűjtött gyomokra:

− Megtennék, hogy feljönnek velem a könyvtárba?

− Boldogan! − vágta rá gyorsan Horace.

Miss Greenshaw előre ment: be a kétszárnyú, üveges kerti ajtón, át egy sárga és arany színekben pompázó, fakult falikárpitú szalonon, ahol a por ellen huzatok takarták a bútorokat, majd átvágott egy hatalmas, félhomályos előcsarnokon, fel a lépcsősoron, s végül belépett egy első emeleti szobába.

− A nagyapám könyvtára − jelentette be.

Horace nagy gyönyörűséggel tekingetett körbe. Az ő szemével nézve ez a szoba dugig volt mindenféle giccsel. A bútorokon a legváratlanabb helyeken bukkantak fel szfinxfejek; volt egy ormótlan bronzszobor, ami alighanem a szerelmes Pault és Virginie-t ábrázolta; és volt egy hatalmas bronz állóóra, melyet klasszikus motívumok díszítettek. Horace szeretett volna fényképet készíteni róla.

− Gyönyörű könyvek! − mondta Miss Greenshaw.

Raymond máris a könyveket nézegette. A legelső pillantás után megállapította: nincs itt egy igazán érdekes könyv sem, de szemlátomást olyan sincs, amit valaha is elolvasott volna bárki. Míves kötésű klasszikusok voltak itt, sorozatban, melyeket kilencven évvel ezelőtt pont arra a célra árultak, hogy egy úriember könyvtárát megtöltsék. Akadt ezeken felül néhány regény még a rég letűnt időkből. De ezek sem mutatták annak jelét, hogy olvasták volna őket.

Miss Greenshaw egy hatalmas íróasztal fiókjaiban kotorászott. Végül előhúzott egy árkus méretű iratot.

− Ez a végrendeletem − magyarázta. − Valakire rá kell hagynia az embernek a pénzét − legalábbis azt mondják. Ha végrendelet nélkül halnék meg, akkor, gondolom, annak a lovásznak a fia kapná meg. Az a Harry Fletcher jóképű fickó volt, de akkora csirkefogó, amekkora még nem élt a földön. Nem látom be, miért kéne az ő fiának megörökölnie ezt a helyet. Nem, nem! − folytatta, mint aki valamilyen, ki nem mondott ellenvetésre válaszol. − Már döntöttem. Cresswellre hagyom.

− A házvezetőnőjére?

− Igen. Meg is magyaráztam neki, hogy gondolom. Csinálok egy végrendeletet, amiben ráhagyom mindenemet, és ennek fejében nem vagyok köteles bért fizetni neki. Ezzel én egy csomó kiadást megtakarítok, ő meg igyekszik megfelelni az elvárásoknak. Nem mond fel, és nem lép le váratlanul. Látták, milyen magasan hordja az orrát, igaz? Pedig az apja pitiáner kétkezi munkás volt, vízszerelő. Neki aztán nincs mire felvágnia.

Kihajtogatta az iratot. Felvett egy tollat, belemártotta a tintatartóba, és aláírta a nevét: Katherine Dorothy Greenshaw.

− Így most rendben lesz − mondta. − Látták, hogy aláírtam, most maguk is aláírják, és akkor már érvényes.

Odanyújtotta a tollat Raymond Westnek. Ő egy pillanatig tétovázott, mert hirtelen viszolygás támadt benne az ellen, amire kérték. De azután gyorsan odafirkantotta jól ismert aláírását, azt, amiért naponta legalább hat rajongója kuncsorgott levélben.

Horace tőle vette át a tollat, és ő is aláírta a dokumentumot a maga bolhabetűivel.

− Ez kész − mondta Miss Greenshaw.

A szoba túlsó felében álló könyvszekrényekhez ment, ott némi bizonytalankodó vizsgálódás után kinyitotta az egyik üvegajtót, kivett egy könyvet, és belecsúsztatta az újra összehajtogatott iratot.

− Megvannak a helyeim, hogy hol tartom a dolgaimat − jegyezte meg.

− Lady Audley titka − olvasta el Raymond West a címet, mert jól látta, amikor a hölgy visszatette a helyére.

Miss Greenshaw megint felvihogott.

− Bestseller volt a maga idején − mondta. − Nem úgy, mint a maga könyvei!

És váratlanul cinkosan oldalba bökte Raymondot. Raymond már azon is meglepődött, hogy Miss Greenshaw tudja róla, hogy könyveket ír. Raymond West neve az irodalmi köztudatban nem csengett rosszul, de bestsellerírónak semmiképp nem lehetett volna nevezni. Művei szigorúan az élet árnyékos oldalával foglalkoztak − bár most már, hogy ő is középkorú lett, elnézőbben kezelte a dolgokat.

− Nem tudom… − szólalt meg elfogódottan Horace − hogy szabad-e lefényképeznem az állóórát…

− Természetesen! − mondta Miss Greenshaw. − Azt hiszem, még a párizsi világkiállításról származik.

− Ez nagyon valószínű − mondta Horace. Megcsinálta a képet.

− Ezt a szobát a nagyapám ideje óta nem használta senki − mondta Miss Greenshaw. − Az íróasztal az ő régi naplóival van tele. Biztosan érdekesek. Én a szemem miatt nem tudom olvasni. Szeretném, ha kiadnák őket, de azt hiszem, ahhoz elég sokat kellene dolgozni velük.

− Erre felfogadhatna valakit − tanácsolta Raymond West.

− Tényleg? Nem rossz ötlet. Majd még meggondolom.

Raymond West az órájára nézett.

− Nem szabad tovább visszaélnünk azzal, hogy elnézte nekünk a birtokháborítást − mondta.

− Örvendtem a találkozásnak − válaszolta nyájasan Miss Greenshaw. − Amikor meghallottam, hogy befordulnak a sarkon, már azt hittem, hogy a rendőr jön.

− De miért éppen a rendőr? − kérdezte Horace, aki szeretett kérdezősködni.

Miss Greenshaw meglepően reagált.

− Ha tudni akarod, hány óra van, kérdezz meg egy rendőrt! − szavalta, és az ősrégi, viktoriánus időből való sláger refrénjén hahotázva Horace-t is oldalba bökte.

− Remek délután volt! − sóhajtott fel Horace hazafelé sétálva. − De komolyan: abban a házban megvan minden! Csak egyvalami hiányzott a könyvtárból: a holttest. Ismeri azokat a régifajta detektívhistóriákat, amikor a könyvtárszobában van a gyilkosság − na, én fogadni mernék, hogy ez pont egy olyan könyvtárszoba volt, mint amilyenre azoknak a szerzői gondoltak.

− Ha a gyilkosságok érdeklik − mondta Raymond −, akkor az én Jane nénimmel kellene eszmét cserélnie.

− Jane nénivel? Úgy érti: Miss Marple-lel?

Horace ezen meghökkent egy kissé. Mert az a régi vágású, bűbájos néni, akinek előző este bemutatták, a legutolsó lett volna, akivel kapcsolatban a gyilkosságok eszébe jutnak.

− Bizony! − erősítette meg Raymond. − Valóságos gyilkosságszakértő.

− De kedves barátom, ez roppant érdekes! Hogy érti ezt?

− Szó szerint − mondta Raymond. Magyarázni kezdett:

− Egyrészt vannak, akik gyilkosságot követnek el, mások belekeverednek a gyilkosságba, és vannak, akiket a gyilkosság megtalál. Az én Jane nénikém ebbe a harmadik kategóriába tartozik.

− Ugye, most viccel?

− A legkevésbé sem! Ha kívánja, az állításomat megerősítheti a Scotland Yard korábbi főnöke, több rendőrfőnök, és a nyomozói osztályok egy-két szorgalmas felügyelője is.

Horace örömmel nyugtázta, hogy a csodák tárháza kimeríthetetlen. Teázás közben megosztották délutáni élményeiket Raymond feleségével, Joan Westtel, az ő unokahúgával, Lou Oxleyval, és az idős Miss Marple-lel: minden szóról beszámoltak nekik, amit Miss Greenshaw mondott.

− Nekem van egy olyan érzésem − tette hozzá Horace −, hogy ez az egész helyzet kissé baljóslatú. Az a baronesz külsejű teremtés, az a házvezetőnő… nem fog vajon arzént tenni a teáskannába most, hogy már tudja, a munkaadója ráhagyta mindenét?

− Mondd, Jane néni − fordult oda Raymond −, lesz itt gyilkosság vagy nem? Neked mi a véleményed?

− Nekem az a véleményem − kezdte Miss Marple, nagyon is komoly képpel gombolyítva a kötőfonalát −, hogy neked, Raymond, nem volna szabad folyton élcelődnöd ezeken a dolgokon. Az arzén egyébiránt nagyon is lehetséges. Roppant könnyű beszerezni. Talán máris ott van kéznél a szerszámoskamrában, gyomirtó képében.

− De drágám! − szólt közbe Joan West szeretettel. − Nem lenne az túlságosan is kézenfekvő?

− Én megértem, ha valaki végrendeletet készít − mondta Raymond. − De nem hinném, hogy ennek a nyomorult öregasszonynak volna más vagyona is, mint ez a borzalmas, fenntarthatatlanul túlméretezett ház. No de kell-e ez bárkinek is?

− Esetleg valami filmes cégnek − mondta Horace. − Vagy egy szállodásnak, vagy valami intézménynek.

− Azok mind bagóért akarnák megszerezni − mondta Raymond, de Miss Marple csóválni kezdte a fejét.

− Kedves Raymond, ne haragudj, de nem tudok veled egyetérteni. Mármint a teljes vagyont illetően. A nagypapa bizonyára afféle nagy lábon élő figura volt, aki a könnyen keresett pénzt nem tudta megtartani. Mint mondod, alighanem megszorulhatott végül anyagilag, de kötve hiszem, hogy csődbe ment volna, mert akkor a fiának nem maradt volna meg a ház. Mármost a fiú − ahogy az gyakran megesik − szöges ellentéte volt az apjának. Fösvény ember, aki egyetlen fillért sem adott ki soha. Nem lepne meg, ha kiderülne, hogy komoly summát gyűjtött életében. Úgy látszik, hogy Miss Greenshaw őrá hasonlít, mármint abban, hogy nem szereti költeni a pénzt. Igen, én azt valószínűsítem, hogy a hölgynek szép kis vagyonkája van félretéve.

− Akkor viszont az jár a fejemben − szólalt meg Joan West −, hogy ez jól jöhetne Lounak, nem?

Mindenki Loura nézett, aki csöndben ült a tűz mellett.

Joan West unokatestvére volt. A házassága nemrégiben − ahogy ő fogalmazott − a dugájába dőlt, s neki most két kicsi gyerekkel, és igen szűkös anyagiakkal kellett folytatnia az életét.

− Arra gondolok, ha ez a Miss Greenshaw tényleg keres valakit, aki átolvassa azokat a naplókat, és előkészíti őket kiadásra…

− Nem is rossz ötlet − mondta Raymond.

Lou halkan közbeszólt:

− Ezt a munkát el tudnám végezni, és még élvezném is.

− Írok Miss Greenshaw-nak − mondta Raymond.

− Csak azt nem értem − morfondírozott Miss Marple −, hogy mit akart az öreg hölgy azzal a rendőrös megjegyzéssel.

− Á, az csak egy vicc volt!

− Nekem erről eszembe jutott valaki − mondta Miss Marple szaporán bólogatva. − Igen, erről eszembe jutott Mr. Naysmith!

− Ki volt az a Mr. Naysmith? − érdeklődött kíváncsian Raymond.

− Méhészkedett − felelte Miss Marple. − És igen ügyesen fejtette meg mindig a vasárnapi újságban lévő betűrejtvényt. És szerette az embereket felültetni, csak úgy szórakozásból. De ebből néha galibák származtak.

Mindenki némán fogadta a Mr. Naysmith-ről szóló információt, de mivel szemlátomást semmiféle hasonlóság nem volt Miss Greenshaw és őközötte, a társaság tagjai elkönyvelték, hogy Jane néni a kora miatt bizony néha már egy kicsit elkalandozik.

II.

Vidéki kiruccanásán Horace Bindler már nem szerzett további darabokat a giccsgyűjteményébe, és visszatért Londonba. Raymond West pedig megírta a levelet Miss Greenshaw-nak arról, Hogy ismer egy bizonyos Mrs. Louisa Oxleyt, aki hozzáértéssel tudná elvégezni a naplók kiadásához szükséges előkészítő munkát. Néhány nap múltán megjött a válaszlevél, pókhálós, öreges kézírással, melyben Miss Greenshaw kijelentette: örömmel alkalmazza Mrs. Oxleyt, és megírta, mikorra várja a részletek megbeszélése céljából.

Lou pontosan megjelent az adott időben, tisztességes bérezésben egyeztek meg, és másnap már el is kezdte a munkát.

− Rettentő hálás vagyok neked! − mondta Lou Raymondnak. − Ez így remekül beleillik az életünkbe! El tudom vinni reggel a gyerekeket az iskolába, utána tovább megyek Greenshaw Bolondvárába, és aztán hazafelé elhozom a srácokat. Milyen jól kijön így a lépés! De hogy az az öregasszony micsoda figura, azt látni kell.

Első munkanapja estéjén, amikor hazaért, elmesélte a napját.

− A házvezetőnőt alig láttam − mondta. − Fél tizenkettőkor jött csak be a kávéval és a süteménnyel, és a száját keményen és fensőbbségesen összeszorította: nemigen akart velem szóba állni. Azt hiszem, egyáltalán nem tetszik neki, hogy alkalmaztak engem.

Majd így folytatta:

− Ő és a kertészfiú, Alfred szemlátomást esküdt ellenségek. Alfred idevalósi, és azt hiszem, elég lusta, és ő meg a házvezetőnő beszélni sem hajlandók egymással. Miss Greenshaw a maga fennkölt stílusában így fogalmazott: „Amióta az eszemet tudom, a kerti meg a házbéli személyzet között mindig is voltak villongások. A nagyapám idejében is. Akkor a kertben még három kertész dolgozott meg egy fiú, bent pedig nyolc szolgáló, de mindig voltak feszültségek.”

Másnap Lou megint új hírrel tért haza.

− Képzeljétek: ma délelőtt megkértek, hogy hívjam fel az unokaöcsöt!

− Miss Greenshaw unokaöccsét?

− Igen. Valami színész abban a társulatban, amelyik a nyári szezonban Boreham on Sea-ben játszik. Felhívtam a színházat, és üzenetet hagytam neki, hogy jöjjön el holnap ebédre. Elég vicces volt: az öregasszony nem akarta, hogy erről a házvezetőnő tudomást szerezzen. Szerintem Mrs. Cresswell felbosszanthatta valamivel.

− Akkor ennek az érdekfeszítő sorozatnak a következő része holnapra várható − dörmögte Raymond.

− Tényleg olyan, mint egy sorozat, hát nem? Kibékülés az unokaöccsel, a vér nem válik vízzé − új végrendelet készül, a régit pedig meg kell semmisíteni.

− Jane néni, te nagyon elkomorodtál!

− Tényleg, drágám? Mondd csak: arról a rendőrről nem hallottál még valamit?

Lou megrökönyödve nézett rá.

− Nem tudok semmiféle rendőrről.

− De drágám, Miss Greenshaw-nak az a rendőrről szóló megjegyzése biztosan jelentett valamit!

Lou másnap reggel jókedvűen jelent meg a munkahelyén. Besétált a nyitott bejárati ajtón − a házon az ajtók-ablakok mindig nyitva voltak. Miss Greenshaw nyilván nem tartott betörőktől, és alighanem joggal, hiszen a házban található tárgyak többsége dögnehéz volt, és amúgy sem lehetett volna egykönnyen eladni.

Lou a kocsifelhajtón találkozott Alfreddel. Amikor megpillantotta, a fiú éppen cigarettázott egy fának dőlve, de mihelyt észrevette Lout, felkapott egy seprűt, és szorgalmasan elkezdte söpörni a leveleket. „Dologkerülő fiatalember − gondolta Lou −, de jóképű.” A vonásai mintha emlékeztették volna valakire. A könyvtár felé tartva a nagy előcsarnokban rápillantott a nagyméretű Nathaniel Greenshaw-portréra, mely a kandallópárkány fölött trónolt, s az építtetőt a viktoriánus jólét tetőpontján ábrázolta: hatalmas karosszékében hátradőlve, s kezét tekintélyes pocakján, a keresztben lévő arany óraláncon nyugtatva. Lou tekintete a pocakról feljebb vándorolt a masszív, húsos arcra, a bozontos szemöldökre és a dús, fekete bajuszra, és felötlött benne, hogy Nathaniel Greenshaw nem is lehetett csúnya fiatal korában. Nagyjából úgy nézhetett ki, mint most Alfred, például…

Lou bement a könyvtárba, becsukta maga mögött az ajtót, kinyitotta az írógépét, és kivette a naplókat az íróasztal szélső fiókjából. A nyitott ablakon át meglátta Miss Greenshaw-t, amint mályvaszínű nyomott kartonruhájában a sziklakert fölé hajol, és szorgalmasan gyomlálgat. Két esős nap után a gyomok erős fejlődésnek indultak.

A városban nevelkedett Lou ekkor végleg eldöntötte: ha valaha kertes házban él majd, ott soha nem lesz sziklakert, amit csak kézzel lehet gyomlálni. Ezután nekifogott dolgozni.

Mrs. Cresswell fél tizenkettőkor érkezett a kávéval és a süteménnyel, de láthatóan rossz hangulatban. A tálcát csörömpölve csapta le az asztalra, és elégedetlenségét imigyen hozta a világ tudtára:

− Ebédvendég! Amikor semmi sincs itthon! Azt szeretném én tudni: most mitévő legyek? Alfred pedig felszívódott!

− Amikor megjöttem, még a kocsifeljárót söpörte − mondta segítőkészen Lou.

− Azt meghiszem! Jó könnyű munka…

Azzal Mrs. Cresswell kiviharzott a könyvtárból, és bevágta maga mögött az ajtót. Lou csak mosolygott rajta. Kíváncsi volt, milyen lehet az az unokaöcs.

Megitta a kávét, és megint dolgozni kezdett. Úgy belefeledkezett, hogy nem is vette észre az idő múlását. Nathaniel Greenshaw, amikor naplóírásra adta a fejét, úgy ítélte meg, hogy ezt csakis feltétlen őszinteséggel érdemes. Miközben Lou egy hosszabb részt gépelt le, mely a szomszédos városban lévő kocsma csaposlányának bájait taglalta, átfutott a fején, hogy a naplók kiadását körültekintő szerkesztői munkának kell majd megelőznie.

Éppen ez járt a fejében, amikor egy sikolyt hallott a kertből. Felugrott, és a nyitott ablakhoz szaladt. Miss Greenshaw a sziklakert felől a ház felé botorkált. Két keze a nyakánál, és Lou döbbenten vette észre, hogy közülük egy tollas végű bot áll ki: egy nyílvessző szára.

Miss Greenshaw feje − abban az ócska kalapban − a mellére hullott. De elhaló hangon felszólt Lounak:

− …a fiú meglőtt… az íjával… hívjon segítséget…

Lou az ajtóhoz sietett. Elfordította a gombot, de az ajtó nem nyílt ki. Próbálkozott még egy vagy két percig, hiába, mire rájött, hogy be van zárva. Visszaszaladt az ablakhoz.

− Be vagyok zárva!

Miss Greenshaw ekkor már háttal volt Lounak, és tántorgott. Szólt a házvezetőnőnek, aki néhány ablakkal arrébb lehetett:

− A rendőrséget… hívja fel…

Aztán ide-oda imbolyogva, akár a részegek, eltűnt Lou látómezőjéből: be az üveges ajtón, a földszinti szalonba. Egy perc múlva Lou csörömpölést hallott, mint amikor eltörnek valami porcelánt, majd egy puffanást − és utána csönd lett. Elképzelte, hogy mi történhetett: Miss Greenshaw valószínűleg nekiment a kisasztalnak, amin a sèvres-i porcelán teáskészlet volt.

Lou kétségbeesetten dörömbölt az ajtón, és csak kiabált és kiabált. Az ablak alatt nem nőtt kúszónövény, és nem volt mellette esőcsatorna sem, amire kikapaszkodva le lehetett volna jutni a szobából.

Végül aztán belefáradt a nagy dörömbölésbe, és visszament az ablakhoz. Egy távolabbi ablakban, ami a házvezetőnő szobájának ablaka lehetett, megjelent Mrs. Cresswell.

− Jöjjön ide, Mrs. Oxley! Engem valaki bezárt ide!

− Engem is!

− Jaj, istenem, ez rettenetes! A rendőrséget már felhívtam. Van itt egy készülék a szobámban. De tudja, mit nem értek, Mrs. Oxley? Hogy be vagyunk zárva mindketten. Én nem hallottam, hogy a kulcsot elfordították volna, hát maga?

− Nem hallottam. Semmit sem hallottam. Jaj, istenem, mit tegyünk? Talán Alfred majd meghall bennünket…

És Lou teli torokból kiabálni kezdett:

− Alfred, Alfred!

− Lefogadom, hogy elszökött ebédelni. Hány óra van most?

Lou az órájára nézett.

− Huszonöt perccel múlt dél.

− Elméletileg fél egyig nem mehet el, de rendszeresen lelép előbb, ha csak teheti.

− Gondolja, hogy… hogy…?

Lou azt akarta megkérdezni, hogy „Gondolja, hogy Miss Greenshaw meghalt?”, de nem volt képes végigmondani.

Nem tehettek mást: vártak. Lou leült az ablakpárkányra. Egy egész örökkévalóságnak tűnt, mire a közömbös rendőr sisakos alakja előbukkant a ház sarkánál. Lou kihajolt az ablakon, a rendőr meg felnézett rá, szemét a kezével árnyékolva. Amikor a rendőr megszólalt, a hangjában szemrehányás volt hallható:

− Itt meg mi folyik? − kérdezte rosszallóan.

Mire Lou és Mrs. Cresswell, mindkettő a maga ablakából, izgatott információáradatot zúdított rá.

A rendőr ceruzát és jegyzetfüzetet vett elő.

− Szóval, maguk, hölgyeim, felszaladtak az emeletre, és bezárkóztak? Kérem, mondják meg a nevüket!

− Nem, nem! Valaki más zárt be minket! Jöjjön fel, és engedjen ki!

A rendőr a fejét csóválva ezt mondta:

− Mindent a maga idején!

És eltűnt szem elől, belépvén a házba az üveges kerti ajtón.

Most megint végtelennek tűnt a várakozás. Lou hallotta, hogy befut egy autó, és egy egész órányinak tűnő idő után (valójában mindössze három perc volt), először Mrs. Cresswellt, majd utána Lout is kiszabadította egy másik rendőr, aki az előzőnél némileg gyorsabb felfogású volt.

− És Miss Greenshaw? − kérdezte elcsukló hangon Lou. − Mi történt vele?

A rendőr a torkát köszörülte.

− Sajnálom, hogy nekem kell közölnöm önnel, amit Mrs. Cresswellnek már az imént elmondtam − mondta. − Miss Greenshaw meghalt.

− Megölték! − szólt közbe Mrs. Cresswell. − Semmi kétség. Megölték.

A rendőr bizonytalanul megjegyezte:

− Lehetett baleset is… esetleg valami környékbeli srácok íjászkodtak…

Ekkor újabb autó érkezett. A rendőr így szólt:

− Ez biztos a halottkém − és máris elindult lefelé a lépcsőn.

De nem a halottkém volt az. Amikor Lou és Mrs. Cresswell leértek az előcsarnokba, egy fiatalember óvakodott be az ajtón, majd megdöbbenve megtorpant.

Aztán megszólalt (kellemes orgánuma kissé emlékeztette Lout valaki máséra, esetleg Miss Greenshaw-éra), és megkérdezte:

− Bocsánat, de… itt lakik Miss Greenshaw?

− Megkérdezhetem a nevét? − szólt a rendőr, és közelebb lépett hozzá.

− Fletcher − mondta erre a fiatelember. − Nat Fletcher vagyok. Miss Greenshaw unokaöccse, ami azt illeti.

− Nos akkor, uram… sajnálom, de… tudatnom kell…

− Mi történt? − kérdezte Nat Fletcher.

− Egy… baleset… a nagynénjét meglőtték nyílvesszővel… ami behatolt a nyaki vénába…

Mrs. Cresswell hisztérikusan közbevágott, de ezúttal kiesve szokásos, választékos beszédmódjából:

− A nénikédet megőték, a’ történt! Megőték!

III.

Welch felügyelő kicsit közelebb húzta székét az asztalhoz, és tekintete ide-oda járt a szobában lévő négy másik ember között. A gyilkosság napjának estéje volt. A felügyelő azért jött át Westék házába, hogy Lou Oxleyt még egyszer kihallgassa.

− Biztos benne, hogy pontosan ezeket a szavakat mondta: „…a fiú meglőtt… az íjával… hívjon segítséget…

Lou bólintott.

− És ez mikor történt?

− Egy vagy két perccel később néztem az órámra: tizenkét óra huszonötöt mutatott.

− Pontos az órája?

− A faliórán is ennyi volt az idő.

A felügyelő Raymond Westhez fordult.

− Úgy értesültünk, hogy ön és Mr. Horace Bindley nagyjából egy hete tanúként írták alá Miss Greenshaw végrendeletét. Igaz ez?

Raymond röviden elmesélte a délutáni látogatás eseményeit, amikor Horace Bindlerrel elmentek megnézni Greenshaw Bolondvárát.

− Az ön vallomása még igen fontos lehet − mondta Welch. − Ugye, Miss Greenshaw kifejezetten arról beszélt önöknek, hogy a végrendeletének Mrs. Cresswell, a házvezetőnő a kedvezményezettje, s hogy éppen azért nem fizet bért Mrs. Cresswellnek, mert ő örököl majd utána?

− Ezt mondta nekem, igen.

− Ön szerint Mrs. Cresswell tisztában volt mindezzel?

− Kétségkívül. Miss Greenshaw a jelenlétemben utalt arra, hogy az örökség kedvezményezettje nem írhatja alá tanúként a végrendeletet, és Mrs. Cresswell pontosan tudta, hogy ezen mit értett. Sőt Miss Greenshaw azt is elmondta nekem, hogy Mrs. Cresswell-lel megbeszélte a döntését.

− Tehát Mrs. Cresswell okkal gondolhatta, hogy ő az érdekelt fél. Az ő esetében egyértelmű az indíték, és ő lehetne a legfőbb gyanúsítottunk, ha nem lett volna ő is bezárva a szobájába, mint ahogy Mrs. Oxley, valamint ha Miss Greenshaw nem mondja, hogy „a fiú meglőtt az íjával”…

− Mrs. Cresswell tényleg be volt zárva?

− Á, igen. Cayley őrmester engedte ki. Jó nagy, régifajta zár van az ajtón, nagy, régifajta kulccsal. A kulcs a zárban volt, és belülről nem lehetett megforgatni, és más buherálásra sem volt mód. Szóval leszögezhetjük, hogy Mrs. Cresswell be volt zárva abba a szobába, és nem tudott kijönni. Odabent nem volt semmiféle íj vagy nyílvessző, de Miss Greenshaw-t különben sem lőhették meg onnan fentről, mert a nyílvessző egészen más szögben állt. Nem, Mrs. Cresswell nem tehette.

A felügyelő hallgatott egy kicsit, aztán megkérdezte:

− Az ön meglátása szerint Miss Greenshaw szerette rászedni az embereket?

Miss Marple erre felkapta a fejét a sarokban:

− Szóval a végrendeletben mégsem Mrs. Cresswell szerepel örökösként? − kérdezte.

Welch felügyelő meglehetősen döbbent képpel nézett oda rá.

− Ez roppant jó következtetés, asszonyom! − mondta. − Pontosan így van: nem Mrs. Cresswell a kedvezményezett.

− Hajszálra akár Mr. Naysmith! − mondta Miss Marple bólogatva. − Miss Greenshaw beadta Mrs. Cresswellnek, hogy neki hagyja mindenét, s ezzel megúszta a házvezetőnő bérköltségét − de bizony mást jelölt meg örökösként! Nem csoda, ha olyan elégedett volt magával. És nem csoda, hogy felvihogott, amikor belerakta a végrendeletet a Lady Audley titká-ba.

− Még szerencse, hogy Mrs. Oxley tudott a végrendeletről, és arról is, hogy hol van − mondta a felügyelő. − Mert másképpen keresgélhettük volna egy darabig.

− Igazi viktoriánus humor! − jegyezte meg Raymond West.

− Akkor mégis az unokaöccsére hagyta a vagyont − mondta Lou.

A felügyelő a fejét rázta.

− Nem − mondta −, nem Nat Fletcherre hagyta. Itt azt mesélik − én persze nem régen vagyok itt, és csak másodkézből értesülök a dolgokról −, azt mesélik, hogy Miss Greenshaw és a nővére annak idején mindketten a jóvágású lovászmesterbe voltak szerelmesek, de a fickó a nővérét vette el. Szóval nem, nem az unokaöcsre hagyta a pénzét.

Elhallgatott, és megdörzsölte az állát.

− Hanem Alfredre − mondta.

− Alfredre? A kertészre? − kérdezte meglepve Joan.

− Igen, Mrs. West. Alfred Pollockra.

− De miért? − kiáltott fel Lou.

Miss Marple köhécselt, és halkan így szólt:

− Én úgy vélem, bár lehet, hogy nincs igazam, hogy az okok családi természetűnek mondhatók.

− Bizony, mondhatni − értett egyet a felügyelő. − A faluban, mint kiderült, köztudott, hogy Thomas Pollock, Alfred nagyapja az öreg Greenshaw egyik törvénytelen gyermeke volt.

− Hát persze! − kiáltotta Lou. − Akkor ezért a hasonlóság! Épp ma reggel vettem észre.

Eszébe jutott, hogy miután Alfred mellett elhaladt, a házban megakadt a szeme a Greenshaw-portrén.

− Azt hiszem − folytatta Miss Marple −, Miss Greenshaw joggal gondolhatta, hogy Alfred Pollock talán büszke lesz erre a házra, és esetleg benne is akar majd lakni. Az unokaöccsének viszont szinte bizonyos, hogy semmi szüksége nem volna rá, és azonnal eladná, mihelyt teheti. Ő színész, igaz? Most éppen milyen darabban játszik?

Welch felügyelő arra gondolt, hogy ezek az öregasszonyok képesek bármikor elkalandozni a témától. De azért jól nevelten válaszolt:

− Azt hiszem, asszonyom, hogy a társulata ebben a szezonban James Barrie-darabokat ad elő.

− Szóval Barrie-t − mondta elgondolkodva Miss Marple.

− What Every Woman Knows − mondta Welch felügyelő, és azonnal elvörösödött. − Mármint ez egy darabjának a címe − tette gyorsan hozzá. − Én nem vagyok színházba járó ember, de az asszony elment a múlt héten, és ezt nézte meg. Mondta, hogy elég jó előadás volt.

− Barrie írt néhány nagyon bájos darabot − mondta Miss Marple −, bár amikor egy öreg barátommal, Easterley ezredessel megnéztük Barrie Little Mary-jét…

Szomorúan megcsóválta a fejét, és úgy folytatta:

− …azt sem tudtuk, hogy hová nézzünk!

A felügyelő, aki a Little Mary című darabbal még nem került kapcsolatba, elég zavarodott képet vágott. Miss Marple magyarázni kezdett neki:

− Tudja, felügyelő, amikor én voltam fiatal, az emberek még a „has” szót sem ejtették ki nyilvánosan.

A felügyelő még értetlenebbül nézett rá. Miss Marple pedig csak sorolta a színdarabcímeket, mintegy magának:

− The Admirable Crichton. Az remekül meg volt írva. A Mary Rose: igazán bájos darab! Még sírtam is rajta, emlékszem. A Quality Street nem tetszett annyira. Aztán volt még az A Kiss for Cinderella. Á, hát persze, az az!

De Welch felügyelőnek nem volt több ideje színdarabokról fecsegni. Visszatért a tárgyhoz:

− Az a kérdés, hogy Alfred Pollock tudta-e, hogy az öregasszony őt jelölte meg örökösének a végrendeletben? Vajon megmondta-e neki Miss Greenshaw?

És hozzátette:

− Tudják: van egy íjászegylet odaát Boreham Lovellben, és Alfred Pollock tagja az egyletnek. Nagyon is jól tud íjjal-nyíllal lőni.

− Akkor hát egészen világos az eset, nem? − kérdezte Raymond West. − Ez összeillik azzal, hogy a két nőre rá volt zárva az ajtó, hiszen Alfred pontosan tudhatta, hogy merre vannak a házban.

A felügyelő ránézett Raymondra.

− Csakhogy neki meg alibije van − mondta csüggedten.

− Nekem mindig az az érzésem, hogy az alibi gyanús dolog.

− Ez lehetséges, uram − mondta a felügyelő. − Ön íróként tekint a dologra.

− Nem írok detektívregényeket! − tiltakozott Raymond West, egészen elszörnyedve a gondolattól.

− Mert könnyű azt mondani, hogy az alibi gyanús dolog − folytatta a gondolatot Welch felügyelő −, de nekünk sajnos muszáj foglalkoznunk a tényekkel.

És sóhajtott.

− Van tehát három gyanúsítottunk − mondta. − Történetesen mindhárman elég közel voltak a tett színhelyéhez abban az időben. Mégis az a furcsa helyzet állt elő, hogy látszólag egyikük sem követhette el. A házvezetőnőt már elmondtam. Az unokaöcs, Nat Fletcher abban a percben, amikor Miss Greenshaw-t meglőtték, még néhány mérfölddel odébb járt, és tankolt a kocsijába, ahol meg is kérdezte a házhoz vezető utat. Alfred Pollock hollétét illetően pedig hatan is esküsznek rá, hogy tizenkettő után húsz perccel belépett a Dog and Duck ivójába, és egy egész órán át ott volt, miközben a szokásos sajtot, kenyeret és sört fogyasztotta.

− Mert alibit akart kreálni magának! − mondta reménykedve Raymond West.

− Lehet − mondta Welch felügyelő. − De ha ezt akarta, hát sikerült neki.

Hosszú hallgatás következett. Raymond odanézett, ahol Miss Marple üldögélt egyenes derékkal, elgondolkodva.

− Te jössz, Jane néni! - mondta. − A felügyelő zsákutcában van, az őrmester is, én is, Joan is, és Lou is. De neked, Jane néni, biztos minden kristálytiszta. Igazam van?

− Azt azért nem mondanám, drágám − mondta Miss Marple. − Mert nem éppen kristálytiszta, ráadásul a gyilkosság, drága Raymond, nem játék. Nem hinném, hogy Miss Greenshaw meg akart halni, és ez egy különösen kegyetlen gyilkosság volt. Jól kitervelték, és hidegvérrel hajtották végre. Nem szép, hogy ennek ürügyén tréfálkozol!

− Bocsánatot kérek − szégyellte el magát Raymond. − De nem vagyok annyira érzéketlen, mint amilyennek látszom. Csak azért viccelődöm, hogy… hogy elvegyem az élét ennek a szörnyűségnek.

− Ez ma divat, azt hiszem − mondta Miss Marple. − Itt ez a sok háború, a temetéseken meg viccelődni kell. Igen, talán elhamarkodottan vádoltalak érzéketlenséggel.

Joan megszólalt:

− Ráadásul egyáltalán nem ismertük jól Miss Greenshaw-t.

− Ez nagyon igaz − mondta Miss Marple. − Joan drágám, te tényleg nem is ismerted egyáltalán. Én sem. Raymond egyetlen délutánt töltött vele, abból ítéli meg. Lou két napja ismerte.

− Kérlek, Jane néni − mondta Raymond −, mondd el nekünk, hogy te mit gondolsz! Ugye nem bánja, felügyelő?

− Dehogy, egyáltalán nem − mondta a felügyelő udvariasan.

− Nos hát, drágám, úgy fest a dolog, hogy van három személy, akinek volt indítéka arra, hogy megölje az öreg hölgyet − vagy azt gondolhatta, hogy van rá indítéka. És van három egyszerű ok, ami miatt mégsem követhette el a három közül egyikük sem. A házvezetőnő azért nem, mert be volt zárva a szobájába, és mert Miss Greenshaw kifejezetten azt mondta: a fiú lőtte meg. A kertész azért nem tehette, mert ő a gyilkosság idején a Dog and Duckban tartózkodott, az unokaöcs meg azért nem, mert az elkövetés pillanatában még néhány mérföldnyire volt onnan a kocsijával.

− Nagyon jól összefoglalta, asszonyom − mondta a felügyelő.

− És mivel nagyon valószínűtlen az, hogy bárki kívülálló tette volna, mi tehát a megoldás?

− Ezt szeretné tudni a felügyelő is − mondta Raymond West.

− Az ember oly sokszor esik abba a hibába, hogy rossz felől közelít a dolgokhoz − mondta bocsánatkérőn Miss Marple. − Ha mindenképpen adott ennek a három embernek a mozgása és a holléte, akkor nem lehetett-e esetleg más időpontban a gyilkosság?

− Arra gondolsz, hogy rosszul járt az én órám is meg a falióra is? − kérdezte Lou.

− Nem, drágám − felelte Miss Marple. − Ez eszembe sem jutott. Arra gondolok, hogy a gyilkosság esetleg nem akkor történt meg, amikor te azt hitted, hogy megtörtént.

− De hát láttam! − kiáltotta Lou.

− Nézd, drágám, nekem az járt a fejemben, hogy esetleg pont azt akarták, hogy lássad. Azon morfondíroztam, hogy vajon nem éppen ezért alkalmaztak-e téged arra a munkára.

− Mire gondolsz, Jane néni?

− Tudod, drágám, olyan furcsa ez az egész. Miss Greenshaw nem szeretett pénzt kiadni, mégis felfogadott téged, és szó nélkül belement, hogy kifizesse, amit kérsz. Nekem ez úgy tűnik, mintha neked ott kellett volna lenned abban a könyvtárszobában az emeleten, hogy az ablakból kinézve te lehess a koronatanú − valaki kívülről, aki teljességgel szavahihető−, aki a tanúvallomásában megmondja a gyilkosság helyét és idejét.

− De azt csak nem gondolod, hogy Miss Greenshaw kitervelte a saját megölését? − kérdezte Lou hitetlenkedve.

− Én csak arra gondolok, drágám − mondta Miss Marple −, hogy te sem ismerted Miss Greenshaw-t. Ugye, nincs semmi okunk, hogy azt higgyük: az a Miss Greenshaw, akivel te találkoztál, amikor odamentél, ugyanaz a Miss Greenshaw volt, mint akivel Raymond találkozott pár nappal korábban, igaz? Persze, tudom − folytatta, számítva Lou ellenvetéseire −, rajta volt az a különös, régimódi kartonruha és a fura szalmakalap, és a haja is kócos volt. Pont úgy festett, mint ahogyan Raymond leírta nekünk az előző hétvégén. De az a két nő nagyjából azonos korú volt, egyforma magas, és hasonló testalkatú. Mármint a házvezetőnő és Miss Greenshaw.

− De a házvezetőnő kövér! − kiáltott fel Lou. − Hatalmas melle van!

Miss Marple köhintett.

− De drágám, manapság ez már… Én magam is láttam az üzletekben ezeket a… khm…, mégpedig roppant ízléstelenül, közszemlére kitéve. Ezekkel könnyen megoldható, hogy valakinek bármilyen méretű és formájú… keble legyen.

− Mire akarsz kilyukadni? − kérdezte Raymond türelmetlenül.

− Én csak arra gondoltam, drágám, hogy a két vagy három nap alatt, amíg Lou ott dolgozott, egyetlen nő is eljátszhatta mindkét szerepet. Lou, te magad is említetted, hogy a házvezetőnővel nemigen találkoztál, azt a rövid időt kivéve, amikor délelőtt tálcán behozta neked a kávét. A színdarabokban nem is egyszer láthatjuk, hogy egy színész több szerepet játszik, és néha csak egy-két perce van arra, hogy átlépjen egyikből a másikba. Én egészen biztosra veszem, hogy itt sem okozhatott különösebb gondot az átváltozás: az a baroneszfrizura könnyen lehet, hogy csak paróka volt, amit egyszerű fel-és levenni.

− Jane néni! Csak nem azt akarod mondani, hogy Miss Greenshaw már az előtt halott volt, hogy én odamentem dolgozni?

− Szerintem akkor még nem volt halott, inkább csak gyógyszerekkel elkábították. Amit igen könnyen kivitelezhetett egy olyan gátlástalan nőszemély, mint a házvezetőnő. Utána felfogadott téged, és megkért, hogy hívd fel az unokaöcsöt, jöjjön el ebédre egy adott időpontra. Az egyetlen személy, aki tudhatta, hogy ez a Miss Greenshaw nem Miss Greenshaw, Alfred volt. De ha visszaemlékszel, az első két napon, amikor ott dolgoztál, esős volt az idő, és Miss Greenshaw nem is ment ki a házból. Alfred viszont soha nem ment be a házba, mert örök harag volt közte és a házvezetőnő között. Az utolsó délelőttön pedig Alfred a ház előtt, a kocsibehajtónál volt, míg Miss Greenshaw hátul, a sziklakertnél dolgozott… én nagyon szeretném megnézni azt a sziklakertet!

− Gondolod, hogy Mrs. Cresswell ölte meg Miss Greenshaw-t?

− Azt gondolom, hogy ez a nő, miután bevitte neked a kávét, kifelé menet rád zárta az ajtót, majd az elkábított Miss Greenshaw-t lecipelte a szalonba, és felöltve a maga Miss Greenshaw-jelmezét, kiment a sziklakerthez gyomlálni, hogy te jól lásd az ablakodból. A megfelelő időben sikoltozásba fogott, és egy nyílvessző végét a torkához szorítva (hogy úgy látsszon, mintha meglőtték volna vele) tántorogni kezdett a ház felé. Segítségért kiabált, és nem mulasztotta el megemlíteni, hogy „a fiú meglőtt”, mert el akarta terelni a gyanút magáról, a házvezetőnőről. Felszólt a saját szobaablakába is, mintha látná magát ott. Azután, a szalonba érve felborította a porcelánokkal rakott kisasztalt − majd gyorsan felszaladt, felvette a baroneszparókát, s így pár pillanat múlva már ki is tudott hajolni az ablakon, és közölte veled, hogy ő is be van zárva.

− De hát tényleg be volt zárva! − mondta Lou.

− Tudom. Éppen itt lép be a képbe a rendőr.

− Milyen rendőr?

− Pontosan ez a kérdés: milyen rendőrről van szó? Kérem, felügyelő úr, volna szíves elmondani nekem, hogy miért ment ki a helyszínre, és mikor ért ön oda?

A felügyelő elég értetlen képet vágott.

− Tizenkét óra huszonkilenc perckor kaptuk a hívást Mrs. Cresswelltől, Miss Greenshaw házvezetőnőjétől, aki bejelentette, hogy a munkaadóját meglőtték. Cayley őrmester és jómagam azonnal elindultunk a helyszínre egy kocsival, és tizenkét óra harmincötkor érkeztünk oda. Miss Greenshaw-t holtan találtuk, a két hölgy pedig be volt zárva a szobákban.

− Érted már, drágám? − fordult Miss Marple Louhoz. − A rendőr, akit te láttál, nem is volt igazi rendőr. De nem is gondolkodtál el ezen − az ember ilyenkor nem szokott −, hiszen eggyel több vagy kevesebb egyenruhás úgysem számít.

− De ki lehetett akkor… és miért?

− Hogy ki? Nos, ha a színitársulat az A Kiss for Cinderellá-t adja elő, abban a főszereplő egy rendőr. Nat Fletchernek csak el kellett emelnie a jelmezt, amit a színpadon szokott viselni. Aztán csak útbaigazítást kellett kérnie a benzinkútnál (gondosan ügyelve rá, hogy a pontos időt, a tizenkettő huszonötöt is a megkérdezettek eszébe vésse), majd gyorsan tovarobogott, otthagyta egy kanyarban az autóját, felöltötte a rendőregyenruhát, és eljátszotta a „szerepét”.

− De hát miért? Mi volt a szerepe?

− Valakinek rá kellett zárnia kívülről a házvezetőnőre az ajtót, és valakinek bele kellett döfnie a nyílvesszőt Miss Greenshaw torkába. Nyíllal le lehet szúrni valakit, hogy úgy nézzen ki, mintha meglőtték volna − de ahhoz nagy erő kell.

− Azt mondod, hogy ketten tették?

− Hát igen, én azt hiszem. És lefogadom, hogy ők ketten anya és fia.

− De Miss Greenshaw nővére már régen meghalt.

− Ez igaz, de biztosra veszem, hogy Mr. Fletcher újra megnősült. Olyasfajta embernek gondolom, aki könnyen tett szert új kapcsolatra, és azt is el tudom képzelni, hogy az első gyereke is meghalt, úgyhogy ez az úgynevezett unokaöcs igazából a második feleség gyermeke, és Miss Greenshaw-nak nem is rokona egyáltalán. Ez a második feleség jött ide házvezetőnőnek, hogy kikémlelje a helyet. A fia írhatott levelet Miss Greenshaw-nak az unokaöcs nevében, bejelentve, hogy látogatást tenne nála, és esetleg utalt rá viccesen, hogy majd a rendőrjelmezben jön − vagy meghívta Miss Greenshaw-t az előadásra. De én azt hiszem, hogy Miss Greenshaw sejtette az igazságot, és ezért nem volt hajlandó fogadni Nat Fletchert. Ez a fiú lett volna az örökös akkor, ha Miss Greenshaw végrendelet nélkül hal meg, de mivel végrendeletben a házvezetőnőre hagyta mindenét (ahogy ők tudták), már nem állt előttük semmilyen akadály.

− De miért használtak nyilat? − kérdezte kíváncsian Joan. − Ez annyira nem kézenfekvő!

− Dehogynem, drágám! Alfred tagja volt egy íjászegyletnek − és éppen őrá akarták terelni a gyanút. De ő már tizenkettő húszkor a kocsmában volt, ami az elkövetőket roppant kellemetlenül érintette. Alfred egy kicsivel mindig hamarabb ment el ebédelni, mint azt szabály szerint megtehette volna − csóválta Miss Marple a fejét. − Erkölcsi szempontból ez természetesen nem helyeselhető, de ezúttal mégis szerencséje volt, hogy kerülte a munkát.

A felügyelő ekkor megköszörülte a torkát:

− Nos, asszonyom, a fejtegetése nagyon érdekes. Nekem azonban, ugyebár, még nyomoznom kell…

IV.

Miss Marple és Raymond West megálltak a sziklakertnél, és megszemlélték az ott maradt kosarat, mely tele volt kitépett növényekkel.

Miss Marple halkan motyogott:

− Ternyefű, kőtörőfű, zanót, harangvirág… Jó, nekem nem is kell ennél több bizonyíték. Aki tegnap itt dolgozott, az egész biztosan nem értette a dolgát, mert a gazokkal együtt kigyomlálta a virágokat is. Most már tudom, hogy igazam van. Raymond, köszönöm, hogy elhoztál ide! Szerettem volna a saját szememmel látni a helyet.

Raymonddal mindketten felpillantottak Greenshaw Bolondvárának elképesztő stíluskavalkádjára.

Valaki köhintett a hátuk mögött, mire megfordultak. Egy jóképű fiatalember is a házat nézte.

− Böhöm nagy ház! − mondta. − Mondják, hogy manapság már nem szokás ekkorában lakni. Én nem tudom. Ha a totón megütném a főnyereményt, én ilyesfajta házat építenék belőle.

És szégyenlősen rájuk mosolygott.

− Gondolom, most már mondhatom… ezt a házat a dédapám építtette − mondta Alfred Pollock. − És nagyon szép ház, még akkor is, ha mindenki Greenshaw Bolondvárának hívja!

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

A KEDD ESTI KLUB

MÁSODIK FEJEZET

ASZTARTÉ SZENTÉLYE

HARMADIK FEJEZET

ARANYRUDAK

NEGYEDIK FEJEZET

A VÉRFOLTOS JÁRDA

ÖTÖDIK FEJEZET

INDÍTÉK KONTRA LEHETŐSÉG

HATODIK FEJEZET

SZENT PÉTER HÜVELYKUJJA

HETEDIK FEJEZET

A KÉK MUSKÁTLI

NYOLCADIK FEJEZET

A TÁRSALKODÓNŐ

KILENCEDIK FEJEZET

A NÉGY GYANÚSÍTOTT

TIZEDIK FEJEZET

KARÁCSONYI TRAGÉDIA

TIZENEGYEDIK FEJEZET

HALÁLHOZÓ GYÓGYFŰ

TIZENKETTEDIK FEJEZET

REJTÉLY A NYARALÓBAN

TIZENHARMADIK FEJEZET

HALÁL A PATAKBAN

(Etédi Péter)

MISS MARPLE MESÉL

(Borbás Mária)

FURA TRÉFA

(Borbás Mária)

GYILKOSSÁG MÉRETRE

(Borbás Mária)

A HÁZMESTERNÉ BOSSZÚJA

(Borbás Mária)

A TÖKÉLETES SZOBALÁNY

(Borbás Mária)

MENEDÉK

(Borbás Mária)

GREENSHAW BOLONDVÁRA

(Sipos Katalin)

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Az alibi

Az Álmok Háza

A barna ruhás férfi

A Bertram Szálló

Bűbájos gyilkosok

Bűnszövetkezetben

Chimneys titka

Cipruskoporsó

Egy marék rozs

Az elefántok mindenre emlékeznek

Eljöttek Bagdadba

Éjféltájt

És eljő a halál…

Feketekávé

A ferde ház

A fogorvos széke

Frankfurti utas

Függöny

Gyilkolni könnyű

Gyilkosság a csendes házban

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Gyilkosság meghirdetve

Gyilkosság Mezopotámiában

Gyilkosság az Orient expresszen

Gyilkosság a paplakban

Gyilkos vadászat

Gyöngyöző cián

Halál a felhők között

Halál a Níluson

Halloween és halál

A harmadik lány

Három vak egér

Ház a sziklán

Herkules munkái

A Hét Számlap rejtélye

A kristálytükör meghasadt

A kutya se látta

Lord Edgware meghal

Macska a galambok között

Miért nem szóltak Evansnak?

Mr. Quin

Mrs. McGinty meghalt

N vagy M

A Nagy Négyes

Négy színmű

Nem csalás, nem ámítás

Nemezis

Nem zörög a haraszt

Nyaraló gyilkosok

Nyílt kártyákkal

Az órák

Örök éj

Öt kismalac

Paddington 16.50

Parker Pyne esetei

Poirot első esetei

Poirot nyomoz

Pókháló

A pollensai probléma

Rejtély az Antillákon

A sittafordi rejtély

Szunnyadó gyilkosság

Találkozás a halállal

Temetni veszélyes

A titkos ellenfél

A titokzatos Kék Vonat

A titokzatos stylesi eset

Tíz kicsi néger

Tragédia három felvonásban

Úti célja ismeretlen

A vád tanúja

A váratlan vendég

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó M. Nagy Miklós igazgató

Nyomta a Szekszárdi Nyomda

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

Készült Szekszárdon, 2014-ben

Felelős szerkesztő Katona Ágnes

Művészeti vezető Gerhes Gábor

A borítót Molnár Ferenc illusztrációjának

felhasználásával Gerhes Gábor készítette

Készült 18,15 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 978 963 07 9890 7

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

1. Tartalom

2. ELSŐ FEJEZET

3. A KEDD ESTI KLUB

4. MÁSODIK FEJEZET

5. ASZTARTÉ SZENTÉLYE

6. HARMADIK FEJEZET

7. ARANYRUDAK

8. NEGYEDIK FEJEZET

9. A VÉRFOLTOS JÁRDA

10. ÖTÖDIK FEJEZET

11. INDÍTÉK KONTRA LEHETŐSÉG

12. HATODIK FEJEZET

13. SZENT PÉTER HÜVELYKUJJA

14. HETEDIK FEJEZET

15. A KÉK MUSKÁTLI

16. NYOLCADIK FEJEZET

17. A TÁRSALKODÓNŐ

18. KILENCEDIK FEJEZET

19. A NÉGY GYANÚSÍTOTT

20. TIZEDIK FEJEZET

21. KARÁCSONYI TRAGÉDIA

22. TIZENEGYEDIK FEJEZET

23. HALÁLHOZÓ GYÓGYFŰ

24. TIZENKETTEDIK FEJEZET

25. REJTÉLY A NYARALÓBAN

26. TIZENHARMADIK FEJEZET

27. HALÁL A PATAKBAN

28. MISS MARPLE MESÉL

29. FURA TRÉFA

30. GYILKOSSÁG MÉRETRE

31. A HÁZMESTERNÉ BOSSZÚJA

32. A TÖKÉLETES SZOBALÁNY

33. MENEDÉK

34. GREENSHAW BOLONDVÁRA

35. I.

36. II.

37. III.

38. IV.

Table of Contents

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

A KEDD ESTI KLUB

MÁSODIK FEJEZET

ASZTARTÉ SZENTÉLYE

HARMADIK FEJEZET

ARANYRUDAK

NEGYEDIK FEJEZET

A VÉRFOLTOS JÁRDA

ÖTÖDIK FEJEZET

INDÍTÉK KONTRA LEHETŐSÉG

HATODIK FEJEZET

SZENT PÉTER HÜVELYKUJJA

HETEDIK FEJEZET

A KÉK MUSKÁTLI

NYOLCADIK FEJEZET

A TÁRSALKODÓNŐ

KILENCEDIK FEJEZET

A NÉGY GYANÚSÍTOTT

TIZEDIK FEJEZET

KARÁCSONYI TRAGÉDIA

TIZENEGYEDIK FEJEZET

HALÁLHOZÓ GYÓGYFŰ

TIZENKETTEDIK FEJEZET

REJTÉLY A NYARALÓBAN

TIZENHARMADIK FEJEZET

HALÁL A PATAKBAN

MISS MARPLE MESÉL

FURA TRÉFA

GYILKOSSÁG MÉRETRE

A HÁZMESTERNÉ BOSSZÚJA

A TÖKÉLETES SZOBALÁNY

MENEDÉK

GREENSHAW BOLONDVÁRA

I.

II.

III.

IV.