Agatha Christie

Életem

Fordította

Kállai Tibor

A mű eredeti címe: An Autobiography

A fordítás a HarperCollinsPublishers 1993. évi

kiadása alapján készült.

An Autobiography © 1977 Agatha Christie Limited,

a Chorion company.

All rights reserved.

Életem © Partvonal Könyvkiadó, 2008

Hungarian translation © Kállai Tibor, 2008

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben,

sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható,

sem elektronikus, sem mechanikai eljárással.

Bárminemű felhasználása csak a kiadó

írásos engedélyével történhet.

A borítót Bóna Endre tervezte

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2008

w w w . p a r t v o n a l . h u

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Baranyi Vivien

Szerkesztő Árkos Eszter

Tördelés P.R.S. Bt.

Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen

Felelős vezető Bördős János ügyvezető igazgató

ISBN 978-963-9644-95-3

Tartalom

Bevezetés

Előszó

I. rész Ashfield

II. rész Lányok, fiúk gyertek játszani a kertbe

III. rész Felnövök

IV. rész Flörtölés, udvarlás, eljegyzés, házasságkötés

V. rész Háború

VI. rész A világ körül

VII. rész Az elveszett tartalom országa

VIII. rész Második tavasz

IX. rész Életem Maxszel

X. rész A második háború

XI. rész Ősz

Epilógus

Jegyzetek

A szerző művei

Bevezetés

Agatha Christie 1950 áprilisában kezdte írni ezt a könyvet és körülbelül tizenöt évvel később, 75 éves korában fejezte be. Az ilyen hosszú időn át íródó könyvek elkerülhetetlenül tartalmaznak bizonyos ismétlődéseket és ellentmondásokat, amelyeket többnyire töröltünk a szövegből, ám arra kényesen vigyáztunk, hogy egyetlen fontos mozzanat se maradhasson ki. Lényegében – reményeink szerint – ez az az önéletrajz, amit a szerző nyomtatásban szeretett volna látni.

75 éves korában fejezte be, mondván, „eljött a pillanat, amikor abba kell hagyni. Mert, ami az életet illeti, ennél többet úgysem lehet elmondani.” A szerző utolsó tíz éve még hozott néhány komoly diadalt – elkészült a Gyilkosság az Orient expresszen című film; káprázatos sikerrel ment Az egérfogó; évről évre egyre több könyvét adták ki az egész világon; művei az Egyesült Államokban is a sikerlisták élére kerültek, miután hosszú évek óta ott tanyáztak már Angliában és a Nemzetközösség országaiban; s 1971-ben a királynő a Brit Birodalom Lovagjává[1] ütötte. Ezek azonban már csupán újabb levelek voltak azokon a babérkoszorúkon, amelyeket már korábban elnyert. 1965-ben joggal írhatta le: „Elégedett vagyok. Véghezvittem, amit elterveztem.”

Ez egy önéletrajz, s műfajának sajátosságai szerint a kezdeteknél kezdődik, s halad szépen időrendben a végéig. Agatha Christie azonban nem tartotta tiszteletben a szigorú időrend korlátait. E könyv egyik varázsa épp abban rejlik, hogy a szerző rábízza magát szabadon csapongó képzeletére és emlékeire; emitt elmélázik egy kicsit a szobalányok érthetetlen szokásain vagy az öregkor örömein, amott pedig jól előreszalad, mert saját gyermekkori tulajdonságainak némelyikéről hirtelen eszébe jut az unokája. És nem is készít pontos leltárt mindenről. Kihagy néhány olyan epizódot – például a nevezetes eltűnést –, amelyet egyesek talán fontosnak tartanának, bár ami ezt a konkrét esetet illeti, a korai emlékezetkiesésekre tett utalások segíthetnek eligazodni az események láncolatában. Az írónő le is szögezi: „Azt hiszem, mindenre emlékeztem, amire emlékezni akartam”, s bár az első férjétől való elválását megható fennköltséggel írja le, amit általában fel akar idézni, az örömteli vagy szórakoztató része volt egész létezésének. Kevés ember tudja ilyen intenzíven és ilyen sokféleképpen élvezni az életet – végső soron ez a könyv az életöröm felemelő himnusza.

Ha a szerző maga rendezte volna sajtó alá ezt a kötetet, akkor minden bizonnyal köszönetet mondott volna mindazoknak, akik örömtelivé tették az életét – elsősorban természetesen második férjének, Maxnek, és a családjának. Mi pedig, a kiadó, valószínűleg helyesen tesszük, ha köszönetet mondunk neki, amiért ötven éven át ijesztgetett, orrunknál fogva vezetett és szórakoztatott bennünket; mert írásaiban olyan magasra helyezte a mércét, hogy azzal másokat is igényességre kötelezett; s mert humorával és életszeretetével melegséget csempészett mindannyiunk életébe. Ezekből a sorokból is kitűnik, milyen nagy örömét lelte az írásban, de azt csak kevesen tudják, hogy ezt az örömöt képes volt közvetíteni mindenki felé, aki kapcsolatban állt művészetével, s aminek következtében műveinek publikálása is a szakadatlan jókedv forrásává vált. Ám az mindenki számára egyértelmű, hogy Agatha Christie íróként és magánemberként is páratlan jelenség volt.

Előszó

Nimrud, Irak

1950. április 2.

Nimrud az ősi asszír katonai főváros, Kalah mai neve. Az expedíciónknak otthont adó vályogtéglából épült ház a domb keleti oldalán terpeszkedik, s van benne konyha, nappali–ebédlő, egy kis irodahelyiség, egy dolgozószoba, egy társalgó, egy nagy éléskamra és raktár, s egy csöpp sötétkamra is. Mi sátrakban, odakint alszunk. A házat idén megtoldották egy háromszor három méteres szobácskával, amelynek agyagpadlóját gyékényfonattal és egy pár durva szövésű, tarka szőnyeggel terítették le. Falát egy fiatal iraki művész színpompás, mozaikhatású képe díszíti, amelyen két szamár baktat keresztül a suqon[2]. Az ablak keletre, Kurdisztán hófödte hegyeire néz. Az ajtón téglalap alakú tábla, rajta ékírásos utánzattal ez áll: BEIT AGATHA (Agatha Háza).

Szóval, ez volna az én „házam”, amelyben az eredeti elképzelések szerint teljes nyugalmat találhatok, s átadhatom magam az írás gyönyörűségeinek. Ahogy az ásatás halad, erre valószínűleg nem lesz idő. A leleteket tisztogatni és restaurálni kell. Aztán jön a fényképezés, a címkézés, katalogizálás és a csomagolás. De az első egy hét vagy tíz nap még viszonylag ráérős időszak lesz.

És bizony akadnak a koncentrálást zavaró körülmények. Fejünk fölött a tetőn arab munkások ugrálnak, vidáman kiabálnak egymásnak, és ide-oda hurcolják a billegő létrákat. Kutyák ugatnak, pulykák hurukkolnak. A rendőr lova a láncát csörgeti, s folyton kinyílik az ajtó és az ablak is. Én egy masszív faasztalnál ülök, mellettem színesre festett pléhdoboz, amilyennel az arab utazók közlekednek. Abban kellene gyűjtenem, ahogy a munkával haladok, a legépelt kéziratlapokat.

Egy detektívtörténetet kellene írnom, de elfog az írók számára oly ismerős érzés, amikor az embernek mindenről volna kedve írni, csak éppen arról nem, amit már nagyon muszáj – és hirtelen rám tör a vágy, hogy nekikezdjek az önéletrajzomnak. Mondják, ez a vágy előbb-utóbb mindenkiben föltámad. Hát, ami engem illet, elég váratlanul tört rám.

Ha jobban belegondolok, életrajzom megírása halálosan komoly. Hiszen az embernek céltudatosan végig kell gondolnia az egész életét. A neveket, a dátumokat és a helyszíneket, pontos kronológiai sorrendben. A legszívesebben jó mélyen belenyúlnék egy szerencsezsákba, hogy aztán egy nagy marék válogatott emléket húzzak elő.

Az élet, nekem úgy tűnik, három részből áll: az embert mindenestől elnyelő és általában élvezhető jelenből, amelyben félelmetes sebességgel peregnek le egymás után a percek; a homályos és bizonytalan jövőből, amelyre vonatkozóan számtalan érdekes tervet készíthetünk, minél vadabbakat, annál jobb, hiszen ha úgysem lesz belőlük soha semmi, legalább magát a tervezgetést élvezhessük; és végül a múltból, mostam életünk folyásának medret adó emlékekből és tényekből, melyeket hirtelen-váratlanul felidéz egy szag, egy tájkép vagy egy régi dal, szóval önmagában jelentéktelen dolog, amitől az embert sajátos és megmagyarázhatatlan öröm fogja el, s a száján kicsúszik, hogy erről eszembe jut…

Az öregedés egyebek közt ekképpen kárpótol, s elég szórakoztató módon, az örökre elveszett évekért: az emlékek felidézésével.

A baj csak az, hogy az ember gyakran nem csupán emlékezni szeretne, hanem beszélni is arról, amire emlékezett. És nem árt minél többször emlékeztetni magunkat arra, ez eléggé unalmas lehet mások számára. Ugyan miért is érdekelné őket mindaz, ami nem az ő életük, hanem valaki másé? Legföljebb fiatalon mutatnak némi érdeklődést irántunk, amikor még valamiféle történelmi őskövületet látnak bennünk.

– Ön, ugyebár – fordult hozzám őszinte érdeklődéssel egy előkelő iskolába járó leány – mindenre emlékszik a krími háborúból?

Kissé sértődötten válaszoltam, ennyire azért mégsem vagyok öreg. Továbbá visszautasítottam az indiai szipojlázadásban való részvételemet. De azt elismerem, vannak emlékeim a búr háborúval[3] kapcsolatban, azon egyszerű oknál fogva, hogy a bátyám harcolt benne.

Az első tisztán megjelenő emlékkép hétéves korom tájáról merül fel bennem, amint anyámmal megyünk Dinard utcáin a piacra, és belém rohan nagy zöldségeskosarával egy fiú, végighorzsolja a karomat, s majdnem ledönt a lábamról is. Fáj a karom. Elkezdek sírni.

Anyám, aki nyilvános helyeken nem szerette a cirkuszt, higgadtan így szól:

– Gondolj Dél-Afrikára – mondja. – És a mi ott harcoló bátor katonáinkra.

Erre én teli torokból elkezdek bömbölni. – Én nem akarok bátor katona lenni! Én gyáva kukac akarok lenni!

Mi irányítja az embert, amikor válogat emlékeiben? Az élet olyan, mint a mozi. Egy villanás: ott vagyok, amint fánkot eszem a születésnapomon. Újabb villanás: két évvel későbbi jelenet, a nagyanyám ölében ülök, grillcsirkének kidekorálva és majd’ szétpukkadok a nevetéstől a mi kis titkos játékunk okán.

Csak egy-egy pillanat, s köztük a hónapok, sőt évek nagy üressége. Hol volt akkor az ember? Eszembe jut Peer Gynt egyik kérdése: Hol voltam én, én magam, az egész ember, az igazi ember?[4]

Sohasem ismerhetjük meg az egész embert, bár néha, rövid pillanatokra, fölvillanhat előttünk az igazi ember. Én a magam részéről úgy gondolom, az emlékek azokat a pillanatokat képviselik, amelyek, bármennyire is jelentéktelennek tűnnek, mégiscsak a belső ént, saját magunkat, legigazibb önmagunkat képviselik.

Ma is ugyanaz a személy vagyok, mint az az ünnepi ruhába öltöztetett, kibodorított, lenszőke hajú kislány. A szellemnek otthont adó csigaház velem együtt növekszik, fejleszti ösztöneit, ízlését, érzelmeit és intellektuális képességeit, de én magam, az igazi Agatha mindig ugyanaz maradok. Nem ismerem az egész Agathát. Az egész Agathát csakis Isten ismerheti.

Így aztán itt vagyunk mindannyian, a kis Agatha Miller és a nagy Agatha Miller, Agatha Christie és Agatha Mallowan, megyünk a magunk útján – de merre? Ezt külön-külön nem tudhatjuk, de éppen ez teszi érdekessé az életet. Mindig érdekesnek találtam az életet, és így vagyok ezzel ma is.

S mivel az egyes ember oly keveset tud az egészről, s csak a maga rövidke kis szerepét játssza el, olyanok vagyunk, mint az a színész, aki csak pár mondat erejéig tűnik fel az I. felvonásban. Kezébe nyomják a legépelt szöveget, rajta a végszavakkal, és kész. Ő ennyit tud. A darabot nem olvasta. Miért is olvasta volna? Neki csak annyit kell mondania: A telefon nem működik, asszonyom, s azután nyomban le is kell lépnie a színről.

De amikor az előadás napján felgördül a függöny, akkor ez a színész végighallgatja az egész előadást, és ő is ott lesz a többiek között, s a hívó szóra megjelenik a színen.

Szerintem az élet egyik legizgalmasabb eseménye, ha valami olyasminek lehetünk a részei, amit a legkevésbé sem értünk.

Szeretek élni. Előfordult már, természetesen, hogy rettenetesen el voltam keseredve, nyomorultnak éreztem magam és emésztett a bánat, de mindezeken túljutva ma már nagyon is világosan látom, óriási dolog maga a létezés, az, hogy egyáltalán élhetek.

Így aztán el is terveztem, élvezni fogom az emlékezés örömeit, s magamat nem hajszolva időnként szépen megírok majd egy-két oldalt. Olyan feladat ez, amelynek elvégzéséhez évekre lesz szükség. De miért nevezem ezt feladatnak? Hiszen élvezet, szórakozás az egész! Láttam egyszer egy ősi kínai pergamentekercset, amely egy fa alatt ülő, zsinórokkal játszó öregembert ábrázolt. A képnek az volt a címe, hogy A semmittevés gyönyörűségét élvező öregember. Sohasem fogom elfelejteni.

Miután így elrendeződtem, hogy élvezni fogom a dolgot, talán végre hozzá is kezdhetnék. S bár azt senki sem várhatja tőlem, hogy soha le ne tévedjek az időrendiség jól követhető ösvényéről, igyekszem legalább az elején kezdeni.

I. rész

Ashfield

O! ma chčre maison; mon nid, mon gîte

Le passé l’habite… O! ma chčre maison…[5]

Egy

Az egyik legnagyszerűbb dolog az ember életében, ha boldog gyermekkora van. Nekem nagyon boldog gyermekkor jutott: volt egy bölcs és türelmes dajkám, és egymást gyengéden szerető apám és anyám, akiknek mintaértékű házassága és szülői gondoskodása igazi boldogságot jelentett számomra. Imádtam a házunkat, a kertünket.

Visszatekintve úgy látom, a mi torquay-i házunk valóban boldog otthon volt. Ezt elsősorban apámnak, e nagyon kedves embernek köszönhettük. A kedvességről mint emberi tulajdonságról manapság alig beszélnek. Inkább azt szokták megkérdezni, hogy ez vagy az az ember okos-e, szorgalmas-e, hozzájárul-e a közösség boldogulásához, és egyáltalán „számít-e” valakinek. Pedig még Charles Dickensnél is megtaláljuk e bájos kérdésfelvetést a David Copperfieldben:

– Kedves ember a bátyád? – érdeklődtem nagy előrelátással.

– De még milyen kedves! – kiáltott fel Peggotty.[6]

Tegyék föl magukban ezt a kérdést barátaikkal, ismerőseikkel kapcsolatban, és meglepetéssel fogják tapasztalni, milyen ritkán tudnak Peggottyhoz hasonló választ adni.

Apám a mai normáknak és elvárásoknak egyébként sem felelne meg, ugyanis lusta ember volt. Mi az úgynevezett független jövedelmek korszakában éltünk, így akinek „független jövedelme” volt, az nem dolgozott és senki sem várta el tőle, hogy dolgozzon. Erős a gyanúm, hogy apám egyébként sem tudott volna kiemelkedő teljesítményt nyújtani semmilyen munkahelyen. Viszont minden reggel úgy indult el otthonról a klubjába, mint aki dolgozni megy. Fiákeren hazajött ebédelni, majd megint visszament a klubba, ott kártyázott egész délután, és este még időben ért haza, hogy átöltözhessen a vacsorához. Amikor eljött a szezonja, napjait a Krikett Klubban töltötte, amelynek egyébként az elnöke is volt. Alkalmanként amatőr színdarabokat rendezett, és temérdek barátja volt, akiket nagyon szeretett szórakoztatni. Minden héten vacsoravendégség volt a házunknál, apám és anyám pedig hetenként kétszer-háromszor ment hasonló vendégségbe más házakhoz.

Én magam csak később jöttem rá, milyen sokan szerették apámat. Halála után a világ minden tájáról jöttek levelek, a helybéli boltosok, kocsisok és régi alkalmazottak közül pedig állandóan odajött hozzám egy-egy idős ember és elrebegte: „Ah! Nagyon jól emlékszem Mr. Millerre. Soha nem fogom őt elfelejteni. Manapság ritka a hozzá hasonló ember.”

Pedig apámnak nem voltak kiemelkedő tulajdonságai. Nem volt különösebben intelligens, de remek humorérzéke volt, és könnyen megnevettette az embereket. Azt hiszem, csak egyszerű és szerető szíve volt, és őszintén törődött a barátaival. Kicsinyességnek vagy irigységnek soha jelét sem mutatta, sőt, fantasztikusan nagylelkű tudott lenni.

Anyám egészen más alkat volt: titokzatos, érdekes, tele meglepően eredeti ötletekkel. Apámnál erősebb személyisége szégyenlősséggel, szánni való önbizalomhiánnyal és a lelke mélyén szunnyadó, veleszületett melankóliával párosult.

A szolgák és a gyerekek lestek minden szavát, a legapróbb kívánságát is azonnal teljesítették. Kiváló pedagógus lehetett volna belőle, hiszen bármit mondott, az azonnal érdekessé és fontossá vált. Az egyhangúság untatta, folyton egyik témáról a másikra ugrott, ezért a beszélgetések során néha alig lehetett követni őt. Apám gyakran mondta neki, hogy nincs humorérzéke.

– Persze, mert egyik-másik történeted nem találom olyan viccesnek, Fred – válaszolta ilyenkor sértett hangon, amin apám természetesen óriásit nevetett.

Anyám körülbelül tíz évvel volt fiatalabb apámnál, akit tízéves kora óta imádott. Amíg apám vidáman töltötte legényéveit, ide-oda utazgatva New York és Dél-Franciaország között, addig anyám szégyenlős, csöndes leányként otthon üldögélve álmodozott róla, alkalmi verseket írogatott „albumába”, és hímzett borítójú kis zsebkönyvet készített szerelmének. Megjegyzem, apám egész életében őrizte azt a zsebkönyvecskét.

Igazi viktoriánus románc volt, mély és sokszínű érzelmi kötődésekkel a háttérben.

Engem őszintén érdekeltek a szüleim, és nemcsak azért, mert történetesen az én szüleim voltak, hanem azért is, mert valami egészen ritka teljesítményt produkáltak: boldog házasságban éltek. Jómagam a mai napig négy, az övékhez hasonló, minden szempontból sikeres házasságot láttam. Hogy létezik-e valamilyen titka vagy receptje e sikernek – nem hiszem. Az általam ismert példák egyikében egy tizenhét éves lány egy tizenöt évvel idősebb emberhez ment feleségül. Bár a férfi kezdetben tiltakozott, mondván: a lány nem is tudja pontosan, mit akar, a lány azt válaszolta neki, nagyon is pontosan tudja, és már vagy három éve eldöntötte, hogy őhozzá fog feleségül menni! Házasságukat még az is terhelte, amikor először az egyik, majd a másik anyós élt velük, hiszen az ilyen helyzeteket nem sok kapcsolat éli túl. A feleség higgadtsága mögött azonban sajátos szenvedélyesség lappangott, és kicsit anyámra emlékeztetett – csak éleselméjűsége és intellektuális érdeklődése hiányzott belőle. Három gyermekük született, akik már régóta saját útjaikat járják a nagyvilágban, a szülők pedig több mint harminc éve vannak együtt, és még mindig teljes boldogságban élnek. A másik példában egy fiatalember egy nála tizenöt évvel idősebb özvegyasszonyt vett feleségül. A nő éveken át hallani sem akart az egybekelésről, végül azonban mégiscsak beadta a derekát, s ezt követően tökéletes boldogságban éltek, egészen a nő 35 évvel később bekövetkezett haláláig.

Anyámnak, Clara Boehmernek boldogtalan gyermekkora volt. Apja, a skót Argyll Highlanders ezred tisztje leesett a lováról, halálos balesetet szenvedett, így nagyanyám, az akkor fiatal és bűbájos nő, 27 évesen özvegy maradt négy gyerekkel, és a csekély özvegyi nyugdíjon kívül a nagy semmivel. Ekkor felajánlotta a nővére, aki éppen kevéssel ezelőtt ment férjhez egy gazdag, elvált amerikaihoz, hogy hajlandó örökbe fogadni és sajátjaként felnevelni az egyik gyermeket.

A kétségbeejtő helyzetbe került ifjú özvegy, aki legfeljebb varrogatással tudott némi pénzt keresni gyermekei eltartására és taníttatására, ezt az ajánlatot nem utasíthatta vissza. A három fia és az egy leánya közül a lányt választotta. Vagy azért, mert úgy gondolta: a fiúk maguktól is megtalálják majd helyüket a világban, egy lánynak viszont mégiscsak kell egy rendes családi háttér és felkészítés az életre, vagy pedig azért – és anyámnak mindig is ez volt a meggyőződése –, mert egyszerűen csak jobban szerette a fiúkat. Az anyám tehát elköltözött Jersey-ből egy észak-angliai, idegen házba. Úgy gondolom, egész életére rányomta bélyegét ez a sérelem, mint egy mély lelki seb, amiért kitaszították és nem kellett a saját anyjának. Ezért nem bízott saját magában sem, és mindig gyanakodva figyelte mások feléje irányuló szeretetét vagy kedvességét. A nagynénje kedves nő volt, vidám és nagylelkű, csak éppen süket és vak a gyermeki érzések iránt. Az anyám élvezhette a polgári jómód és a jó neveltetés összes előnyeit, ám semmi sem pótolhatta számára, amit ezzel elveszített: a testvéreivel együtt töltött gondtalan gyermekkort a saját otthonában. Manapság is gyakran találkozom az újságok levelezési rovatában aggódó szülők leveleivel, akik az iránt érdeklődnek: örökbe adják-e gyermekeiket olyanoknak, akik „meg tudják adni a gyerekemnek mindazt, amit én nem – például a kiváló iskoláztatást.” Ilyenkor mindig szeretnék odakiáltani ezeknek a szülőknek: ne taszítsd el a gyermeked! A saját családja, a saját otthonának melege, a kölcsönös szeretet és a valahová tartozás biztonsága a legfontosabb – mit ér ezzel szemben a világ legjobb iskoláztatása?

Anyám mélységesen szerencsétlen volt az új életében. Minden este sírva aludt el, lefogyott és betegesen sápadt lett, a végén pedig úgy megbetegedett, hogy a nagynénje doktort hívott hozzá. A doktor idősebb, tapasztalt úriember volt, aki a kislánnyal való beszélgetés után közölte a nagynénivel, hogy „a gyermeknek honvágya van”. A nagynéni megdöbbent és hitetlenkedett.

– Ez lehetetlen – tiltakozott, – Clara olyan jó és nyugodt gyerek, soha nem rosszalkodik, nagyon boldogan él itt velünk. A doktor erre visszament anyámhoz, megint elbeszélgetett vele, és megkérdezte, vannak-e testvérei, hányan vannak, hogy hívják őket? Erre anyám sírásban tört ki, és elmesélte az öreg doktornak az egész borzasztó történetet.

Bár a kibeszélés valamit csökkentett a lelki feszültségén, a „nem kellettem” érzése örökre megmaradt anyámban, és azt gyanítom, sohasem bocsátott meg nagyanyámnak. Ugyanakkor nagyon jó viszonyba került új, amerikai „nagybácsikájával”. Ez a nagybácsi akkor már beteg ember volt, de imádta az aranyos kis Clarát, aki gyakran olvasott fel neki kedvenc könyvéből, a The King of the Golden River (Az aranyfolyó királya) című könyvből.[7] Clara szomorú életében az igazi vigasztalódást azonban az jelentette, amikor időnként vendégségbe érkezett hozzájuk a nagynéni mostohafia, Fred Miller, vagyis „Fred unokabátyó”. Az akkor körülbelül húszéves fiatalember mindig rendkívül kedves volt az ő kis „unokahúgához”. Egyszer, amikor az unokahúg tizenegy éves lehetett, mindenki füle hallatára megjegyezte a mostohaanyjának:

– Milyen gyönyörű szeme van Clarának!

Anyám, aki mindig szörnyű rondának tartotta magát, felrohant az emeletre, és megbámulta magát a nagynénje öltözőasztalán lévő tükörben. Mert talán mégiscsak szép szeme van neki… Egészen jó kedve lett, és attól kezdve visszavonhatatlanul Fredé lett a szíve.

Odaát Amerikában a család egy régi barátja meg is jegyezte az életvidám fiatalembernek:

– Freddie, egy szép napon elveszed feleségül a kis angliai unokahúgodat!

– Clarát? – döbbent meg Fred. – Hiszen még gyerek!

De azért ehhez a gyerekhez továbbra is különös érzésekkel viszonyult, megőrizte a tőle kapott „gyerekes” leveleket és versikéket. Miután pedig New Yorkban jókat flörtölt mindenféle híres és ünnepelt nőkkel (köztük Jennie Jerome[8]-mal), hazament Angliába, és megkérte az ő szelíd kis unokahúgának a kezét.

Anyám viszont, rá jellemző módon, azonnal és határozottan nemet mondott.

– Miért? – kérdeztem tőle egyszer.

– Mert rosszkedvem volt – vonta meg a vállát.

Elég különleges, de az ő esetében tökéletesen „megalapozott” ez a válasz.

Apám viszont nem volt hozzászokva a visszautasításhoz. Elment tehát másodszor is, és anyámnak akkor nem volt „rossz a kedve”. Bizonytalanul, habozva, de igent mondott, miközben tele volt rossz érzésekkel amiatt, hogy esetleg „csalódást fog okozni” neki.

Így azután egybekeltek. Esküvői képéről az én kedvesen komoly arcú és sötét hajú anyám nagy, mogyoróbarna szemekkel néz rám.

A nővérem születése előtt a szüleim Torquay-ban vettek ki bútorozott szobát. Ez a téli üdülőhely akkoriban olyan felkapott volt, amilyenné a Riviéra vált később. Apámat, aki imádta a tengert, elbűvölte Torquay. Barátai is voltak már, egy részük ott lakott, mások télen jöttek át Amerikából. Madge nővérem itt született, ám nem sokkal ezután a szüleim átmentek Amerikába, és úgy tervezték, hogy ott fognak véglegesen letelepedni. Apám nagyszülei még éltek; ők nevelték fel apámat egy csöndes, New England-i falusi környezetben, miután az anyja meghalt Floridában. Apám nagyon szerette a nagyszüleit, és azok is alig várták, hogy megismerjék a feleségét és a kisbabájukat. A bátyám már itt született, Amerikában. Egy idő után apám úgy döntött, visszajönnek Angliába, de alig érkeztek „haza”, üzleti bonyodalmak miatt máris vissza kellett utaznia New Yorkba. Elindulás előtt még meghagyta anyámnak: béreljen ki egy házat Torquay-ban, és rendezkedjen be ott a gyerekekkel, amíg véglegesen haza nem térhet.

Anyám ennek megfelelően el is indult kiadó házakat keresni, és rövidesen diadalmas bejelentéssel állított haza.

– Fred, vettem egy házat!

Apám majdnem hanyatt vágódott, mert ő még mindig úgy tervezte, Amerikában fogjuk leélni az életünket.

– De hát miért vetted meg? – kérdezte hebegve.

– Mert nagyon megtetszett – magyarázta anyám.

Mint utóbb kiderült, körülbelül 35 házat nézett meg, és csak egy tetszett meg neki, de azt nem bérlésre, hanem eladásra kínálták. Így azután anyám a nagynénjéhez fordult, akkori vagyonkezelő gyámjához – akinek férje 2000 fontot hagyott anyámra –, és a két nő egykettőre nyélbe ütötte a házvételt.

– De legjobb esetben is csak egy évet töltünk ott – nyögte az apám. – A legjobb esetben.

Anyám, akit mindig gondolatolvasónak és jövőbelátónak tartottunk, azt válaszolta: legfeljebb eladják a házat. Talán már akkor sejtette, a családja hosszú-hosszú évekig fog ott élni.

– Ahogy beléptem, abban a pillanatban megszerettem azt a házat – jelentette ki. – Csodálatosan nyugodt hangulatot áraszt.

A háznak egy Brown nevű kvéker[9] família volt a tulajdonosa, de amikor anyám, kissé zavartan, sajnálkozását fejezte ki Mrs. Brownnak, amiért el kell hagyniuk azt a házat, ahol oly sokáig éltek, az idős hölgy kedvesen mosolygott rá.

– Boldogság tölti el szívemet, amiért Ön és családja lakik majd e házban.

Azt mondta anyám, olyan volt ez számára, akár egy áldás.

Mind a mai napig hiszem, hogy tényleg áldás volt azon a házon. Amúgy eléggé hétköznapi kinézetű villa volt, és nem is Torquay divatos részén – Warberrysben vagy Lincombesben –, hanem a város másik szélén, Tor Mohun régi negyedében, ahol az utca végén akkor még szinte minden átmenet nélkül a zöldellő devoni mezőkre léphetett ki az ember. A ház neve Ashfield volt, és az otthonom lett majdnem egész életemen át.

Apám egy idő után lemondott Amerikáról. Annyira megszerette Torquay-t, hogy soha többé nem akarta elhagyni. Otthonra lelt a klubjában, a kártyapartik és a barátok között is. Anyám nem szeretett a tenger közelében élni, utálta a társasági összejöveteleket, és egyetlen kártyajátékot sem volt képes megtanulni. De Ashfieldben boldogan élt, nagy vacsorákat rendezett, mindenféle társadalmi feladatokat vállalt, és odahaza a csöndes estéken pletykákra éhesen faggatta az apámat: miféle újabb drámákról beszélnek az emberek, mi történt a klubban.

– Semmi – válaszolta ilyenkor boldog mosollyal apám.

– Na de Fred! Valaki csak mondott valami érdekeset?

Apám ilyenkor kötelességtudóan járatta az agyát, de nem jutott eszébe semmi érdekes. Kárpótlásul elmondta: a fukar disznó M., aki még a reggeli újságra is sajnálja kiadni az aprópénzt, ma is lement a klubba, elolvasta az ottani lapokban a híreket, és azután mindenkinek mint saját értesüléseit adta tovább: „Én mondom nektek, barátaim, meglátjátok, hogy az északnyugati fronton…” és hasonlók. Ebből mindenkinek nagyon elege van, már csak azért is, mert M. az egyik leggazdagabb tagja a klubnak.

Anyámat természetesen nem elégítette ki a sokadszor hallott történet. Apám közben csöndesen merengett magában, hátrahajolt a karosszékében, lábát kinyújtotta a kandalló felé, és – illetlenség ide vagy oda – nagy nyugalommal vakargatta a fejét.

– Te most min gondolkozol, Fred? – nyaggatta anyám.

– Semmin – közölte apám a színtiszta igazságot.

– De hát semmin nem lehet gondolkodni!

Anyám ezen a kijelentésen mindig ki tudott borulni. Az ő fejében szüntelenül cikáztak a gondolatok, mint tavaszi égen a fecskék, és nemhogy nem a semmi, de egyszerre általában három gondolat is foglalkoztatta.

Évekkel később visszatekintve úgy látom, anyám elképzelései egy kissé mindig eltértek a valóságtól. A világot a valóságosnál színesebbnek látta, az embereket pedig hol jobbnak, hol rosszabbnak, mint amilyenek igazából voltak. Talán azért fogta fel néha melodrámába hajló drámának a világ történéseit, mert gyermekkorában csöndes volt és visszahúzódó, és mindig el kellett fojtania az érzéseit. Szárnyaló képzelete, dús fantáziája azonban nem engedte szürkének és hétköznapinak látni a dolgokat. Voltak érdekes és különös megérzései is – például hirtelen kitalálta mások gondolatait. Egyszer a bátyámat, aki fiatalemberként a hadseregben szolgált, és pénzügyi nehézségekbe keveredett, amelyeket nem állt szándékában a szüleink orrára kötni, anyám egy estén azzal döbbentette meg, hogy átszólt az asztal túlsó végére, ahol Monty rosszkedvűen és feszengve üldögélt.

– Miért járkálsz te uzsorásokhoz, Monty? – kérdezte szelíden. – A nagyapád végrendeletéből akarsz pénzhez jutni? Ezt ne csináld. Inkább menj oda apádhoz, és mondj el neki mindent.

Ezzel a titokzatos képességével mindig meglepte a családját, a nővérem néha félt is tőle.

– Ha nem akarom, hogy anyánk valamiről tudomást szerezzenv– mondta nekem egyszer –, akkor az ő jelenlétében nem is gondolok arra a dologra.

Kettő

Bár nehéz megmondani, hogy mi az ember legelső emléke, a harmadik születésnapomra világosan emlékszem – saját fontosságom érzése tolul föl bennem.

Teáztunk a kertben, a kertnek azon a részén, ahol később egy függőágy lengett két fa között. Ott állt a teázóasztalka, tele süteményekkel és az én cukormázas tortámmal, s a torta közepébe beletűzve három gyertya égett. Egy kis közjáték is eszembe jut, amikor egy alig észrevehető, piros kis pók szaladt át a fehér terítőn.

– Ez a te szerencsepókod, Agatha! – mondta nevetve az anyám. – Szerencsét hozó pókocska születésnapod alkalmából… – Többet erről az eseményről nem is tudok felidézni, csupán emlékfoszlányaim vannak, ahogy a bátyám folyton alkudozik, mert szeretne még fánkot enni.

A gyermekkor csodálatos, biztonságos, és mégis oly izgalmas világa! Az én világomban talán a legcsodálatosabb dolog a kert volt. Az a kert, ahol személyes ismerősömmé vált minden fa, és minden fa mást és mást jelentett számomra. Ezt a nagy kertet már apró gyerekkoromtól három külön egységre osztottam.

Első része a konyhakert volt, amelyet magas kőfal határolt az utca felől. Itt a málnán és az almán kívül nem sok érdekességet találtam, bár ezekből rengeteget tudtam megenni. De akkor is egy közönséges konyhakert volt, semmi más, nem voltak titkai és rejtelmei.

Ezután következett a tulajdonképpeni kert: a domboldalról lefutó füves földcsík, megtűzdelve olyan érdekes képződményekkel, mint a magyal, a cédrus, és a hihetetlenül magas mammutfenyő. A két erdei fenyő, valamilyen, ma már nem világos oknál fogva a bátyám és a nővérem „tulajdona” volt. Monty fájára fel lehetett mászni, azaz óvatosan felhúzódzkodni három ágnyi magasságba. Madge fáján az ágak sűrűjébe óvatosan lehetett bebújni, és volt rajta egy ülőke, egy kényelmesen meghajlott ágcsonk, amelynek magasából az ember észrevétlenül figyelhette az alatta elterülő világot. Aztán következett a terebint avagy terpentinfa, amelynek ragadós, erős illatú mézgáját, ezt a „különlegesen értékes balzsamot” óvatosan összegyűjtögettem. Végül mindezek megkoronázásaként ott pompázott a kert legnagyobb fája, az a fejedelmi bükk, amelyről bőven hullott a finom, ehető bikkmakk. Éldegélt itt még egy csüngő ágú vérbükk is, amely azonban, ki tudja miért, csak homályosan dereng az emlékeimben.

Harmadikként pedig ott volt az erdő – a képzeletemben mind a mai napig akkora rengeteg, mint a New Forest[10]. Főként kőrisfákból állt, és kis gyalogösvény kanyargott benne. Ebben az erdőben megvolt minden, amit csak egy erdő rejtegetni tud: varázslat, félelem, titkos kis örömök, elérhetetlenség és messzeség…

Az erdei ösvény a domb tetejére vezetett, az ebédlő ablaka előtt lévő tenisz-és krikettpályához. Amikor az ember ide fölért, a varázslat szertefoszlott: visszaérkezett a hétköznapok közönséges világába, ahol a fellibbenő szoknyájukat fél kézzel illedelmesen leszorító hölgyek kriketteztek, vagy szalmakalappal a fejükön teniszeztek.

Amikor belefáradtam a „játssz a kertben!” örömeibe, visszamentem a gyerekszobába, Dadushoz, aki állandó és megbízható pont volt az életemben. Idős és reumás néni volt Dadus, és talán éppen ezért alakult úgy, hogy inkább körülötte és mellette játszogattam, vele ritkán. És mindig szerepjátékokat, általam kitalált alakokkal. Az első ilyen kitalált társaságból a Cicák maradtak meg az emlékezetemben. Nem tudom már, kik voltak ezek a Cicák, és hogy én is közéjük tartoztam-e, de a nevükre pontosan emlékszem: Lóhere, Kormoska és még három másik, az anyjukat pedig úgy hívták: Mrs. Benson.

Dadus elég bölcs volt ahhoz, hogy ne kezdjen érdeklődni ezek iránt a képzeletbeli macskák iránt, és ne szóljon bele a szoknyája körül folyó, dünnyögő társalgásba. Talán még örült is, hogy ilyen jól elvagyok magamban.

Amikor azonban egy nap fölmentem a lépcsőn a kertből, és meghallottam, hogy mit mond a teát kitöltögető szobalány, nagyon megrémültem.

– Semmilyen játékszer nem érdekli. Végül is mivel játszik ez a gyerek?

– Ó, azt játssza – válaszolta erre Dadus –, hogy ő egy cica, és ott vannak körülötte a többi cicák.

Honnan származhat a titok iránt ez a mélységes, veleszületett igény már a gyermeki lélekben is? Az a felismerés, hogy bárki – akár Dadus is – tudomást szerezhetett az én Cicáimról, földúlta a lelki egyensúlyomat. Attól a naptól kezdve soha többé nem beszéltem hangosan játék közben. A Cicák csak az enyémek voltak és senkinek semmi közük nem lehetett hozzájuk.

Játékaim persze voltak, hogyne lettek volna. Szeretett és elkényeztetett gyerek voltam, így elhalmoztak mindenféle játékszerrel, de ezekből csak homályosan emlékszem erre-arra. Például egy csomó, színes üveggyöngyre, amelyekből nyakláncot lehetett fűzni. És ezzel kapcsolatban egy idősebb, már felnőtt unokanővéremre, aki folyton azzal szekált, hogy az én kék gyöngyeim tulajdonképpen zöldek, a zöldek pedig kékek. Euklidész[11] valószínűleg az ilyesmire mondogatta, hogy „képtelenség”. De én udvariasan nem mondtam ellent neki, így a nagy tréfálkozási igyekezetből nem sült ki semmi. Emlékszem néhány babámra is. Ott volt például Phoebe, akivel nem nagyon törődtem, meg Rosalind avagy Rosy, akinek hosszú, aranyszőke haját megigézve bámultam, de vele sem játszottam túl sokat. Jobban szerettem a Cicáimat. Mrs. Benson borzasztóan szegény volt, és ez elszomorított engem. A Cicák apja, Benson hajóskapitány folyton a tengert járta, végül bele is fulladt, a gyerekei ezért éltek otthon akkora szegénységben. Ezzel nagyjából véget is ért az én Cicáim családtörténete, bár homályosan emlékszem egy olyan változatra is, miszerint Benson kapitány mégsem veszett bele a tengerbe, hanem kincsekkel megrakodva, diadalmasan tért haza, éppen akkor, amikor a családja majdhogynem éhen halt.

A Cicák után Mrs. Green következett. A fantáziámban Mrs. Greennek volt vagy száz gyereke, és közülük a legfontosabb három – Pudli, Mókus és Fácska – elkísért engem minden kerti kalandomra. Nem gyerekek voltak ők, és nem is kutyák, hanem valamiféle fura keveréklények e kettő között.

Mint minden jólnevelt gyerek, én is mindennap elmentem „sétálni”. Nagyon utáltam, pláne előtte begombolgatni a magas szárú cipőt, ami nélkül el sem lehetett indulni. Mindig lemaradoztam, húztam a lábamat, és talán csak Dadus történetei tették elviselhetővé számomra az egészet. Dadus repertoárja hat nagy történetcsokorból állt, amelyekben azoknak a családoknak a gyerekei szerepeltek, akiknél korábban szolgált. A gyerekekre már nem emlékszem, csak arra, hogy az egyik történetben indiai tigrisek szerepeltek, a másikban valamilyen majmok, a harmadikban pedig egy kígyó. Roppant izgalmas mesék voltak ezek, és én választhattam ki, hogy melyiket akarom hallani. Dadus a végtelenségig tudta ismételni őket, az unalom vagy a fáradtság legkisebb jele nélkül.

Különleges ajándékként néha megengedték nekem, hogy levegyem Dadus hófehér, fodros fejfedőjét, ami nélkül egyszerű magánemberré vált. Azután roppant gonddal széles, kék szalagot kötöttem a feje köré, még a lélegzetemet is visszafojtva a nagy koncentrálásban – hiszen masnit kötni nem egyszerű feladat egy négyéves gyerek számára. Amikor elkészültem, hátraléptem, és felkiáltottam:

– Ó, Dadus, te milyen szép vagy!

– Igazán, drágám? – kérdezte ő kedves mosollyal.

Majd a teázás után kikeményített kartonruhába bújtattak, és levittek a szalonba az anyámhoz, hogy játsszak már egy kicsit vele is.

Dadus történeteinek a változatlanság volt a vonzereje, így ő a biztonság sziklaszilárd alapzatát jelentette az életemben. Anyám történetei ezzel szemben folyton változtak, vele sohasem játszottam kétszer ugyanazt. Emlékszem az egyik történetre, amely Csillogó Szemről, az egérről szólt, aki a legkülönfélébb kalandokon ment keresztül. Egy szép napon anyám azzal a kiábrándító bejelentéssel állt elő, hogy nincs több mesélnivalója erről az egérről. Majdnem elbőgtem magam.

– De mesélek neked a Kíváncsi Gyertyáról – mondta ekkor. Már két fejezetén jutottunk túl ennek a gyertyás történetnek, ami egy sajátos detektívregény volt, amikor szerencsétlenségemre váratlan vendégek toppantak be, és abba kellett hagyni a játékot. Amikor azonban a vendégek végre eltávoztak, és elkezdtem követelni a legizgalmasabb pillanatban félbeszakadt történet folytatását – a Gonosz Ember éppen mérget dörzsölt bele a gyertyába –, anyám üres tekintettel bámult maga elé és fogalma sem volt a mese végéről. Ez a befejezetlen történet mind a mai napig nem hagy nyugodni. Kedvenc játékaink közé tartozott még a Házikók, amikor az egész házból összeszedett törülközőket a székek támlájára és az asztal szélére teregetve házikókat alakítottunk ki magunknak, amikben csak négykézláb lehetett közlekedni.

A bátyámról és a nővéremről ebből az időből nem sok emlékem maradt. Valószínűleg azért, mert ők iskolában voltak: a bátyám Harrow-ban, a nővérem pedig Brightonban, a Lawrence nővérek iskolájában, amely később Roedean néven vált ismertté. Anyámat különösen haladó szelleműnek tekintették, amiért bentlakásos iskolába adta a lányát, az apámat pedig elnéző és liberális alaknak, amiért ezt megengedte a feleségének. Anyám mindenesetre élvezte ezt a helyzetet.

Anyám főként a vallásban kereste az új élményeket, és szerintem született misztikus alkat volt. Szeretett imádkozni és elmélkedni, de lángoló hitéhez és ájtatosságához nehezen találta meg a számára megfelelő vallást. Az én végtelen türelmű apám pedig hagyta, hogy hol az egyik, hol a másik templomba hurcolják őt imádkozni.

E vallási „flörtök” nagy része még születésem előtt esett meg. Anyám már majdnem megtért a római katolikus egyház kebelébe, amikor hirtelen fordulattal mégis inkább az unitáriusokat választotta (e fordulat következményeként a bátyámat soha nem is keresztelték meg), azután szépreményű teozófus lett belőle, de valamiért kiábrándult Mrs. Besantból[12], amikor meghallgatta egy előadását. A zoroasztrizmus[13] iránti élénk, ám csak átmeneti érdeklődése után apám nagy megkönnyebbülésére visszatért az anglikán egyház nyugalmas kikötőjébe, de ott is inkább csak a „high” church[14] iránt érdeklődött. Az ágya fölött Szent Ferenc képe lógott, ő maga pedig éjjel-nappal a Krisztus követését[15] olvasgatta. Ez a könyv állandóan ott van az én ágyam mellett is.

Apám nyíltszívű, hithű keresztény volt. Minden este elmondta imáit, és minden vasárnap elballagott a templomba. Az ő vallásossága egyszerű volt, mint a kétszerkettő, különösebb lélekbúvárkodás nélkül, de ha anyám szeretett nagy ügyet csinálni a magáéból, hát azt sem bánta. Az apám, mint már említettem, szelíd és kedves ember volt.

Mégis, azt hiszem, megkönnyebbült, amikor anyám végre megállapodott az anglikán egyháznál, még éppen időben ahhoz, hogy engem megkeresztelhessenek a helyi plébániatemplomban. Nagyanyám után a Mary, anyám után a Clarissa nevet kaptam. Későn jött ötletként odaragasztották nekem még az Agathát is, mert egyszer templomba menet az anyám egyik barátnője azt mondta, hogy az egy nagyon szép név.

Az én vallási nézeteim főként Dadustól származnak, aki úgynevezett bibliai keresztény[16] volt. Templomba nem járt, de otthon mindig olvasta a Bibliát. A bibliai szabbat megtartása nagyon fontos volt számára, a világiasságot pedig szégyenletes bűnnek tartotta a Mindenható szemében. Én a magam részéről elviselhetetlenül önelégült voltam abbéli meggyőződésemben, miszerint természetesen én is a „megüdvözítettek” közé tartozom. Vasárnap nem játszottam, nem énekeltem, a zongorát sem püföltem, és rettenetesen aggódtam apám lelki üdvéért, aki vidáman krikettezett vasárnap délutánonként, és vaskos tréfákat engedett meg magának a káplánok, sőt, egyszer még egy püspök rovására is.

Anyám, aki szenvedélyes híve volt a lányok taníttatásának, egy idő után, rá nagyon jellemző módon, átesett a másik végletbe. Kijelentette, hogy nyolcéves kora előtt egyik gyerek sem tanulhat meg olvasni: addig ne rongálja ilyesmivel se a szemét, se az agyát.

A dolgok azonban nem a tervek szerint alakultak. Ha felolvastak egy történetet, ami nagyon megtetszett nekem, akkor elkértem a könyvet, és elkezdtem tanulmányozni a sorokat és az oldalakat, amelyek eleinte természetesen zavarosak voltak, de azután lassanként értelmessé-értelmezhetővé váltak. Ha Dadussal sétáltunk, folyton nyúztam, árulja el, mik azok a feliratok a boltokon és a piaci zöldséghalmokon, amelyek mellett elhaladunk. Mindezek eredményeként egyszer csak azon kaptam magam, hogy egyedül és egész jól tudom olvasni a The Angel of Love [A szeretet angyala] című könyvet. Nemsokára hangos felolvasásokat tartottam belőle Dadusnak.

– Attól tartok, asszonyom – jelentette bocsánatkérően Dadus anyámnak –, hogy Agatha kisasszony tud olvasni.

Anyám, szegény, fel volt dúlva, de hát mit lehetett tenni. Még ötéves sem voltam, de a történetekkel teli könyvek világa már nyitva állt előttem. Attól kezdve karácsonyra és születésnapra mindig könyveket kértem.

Apám kijelentette, ha tudok olvasni, tanuljak meg írni is. Ez viszont már nem volt olyan kellemes foglalatosság. Mind a mai napig kerülnek elő régi fiókok mélyéről ákombákom vonalaimmal telefirkált, gyűrött és szamárfüles írásfüzetek, és különösen szerencsétlenül mutatnak bennük a bizonytalan rajzolatú B és R betűk, amelyeket csak nagy nehézségek árán tudtam megkülönböztetni, hiszen én a szavak, nem pedig az egyes betűk kinézete alapján tanultam meg olvasni.

Továbbá apám kitalálta, hogy tanuljak meg számolni is. A reggeli után minden délelőtt odaültettek az ebédlő ablaka elé, ahol a számokkal barátkozhattam, amik sokkal jobban tetszettek nekem, mint azok az undok, kiismerhetetlen betűk.

Apám örült a haladásnak, és büszke volt rám. A fejlődés következő állomását a Problems [Feladatok] című, kis barna könyv jelentette. Szerettem ezt a könyvecskét, amely tulajdonképpen álcázott számtani feladványokból állt, de volt valami sajátos varázsa is. „Johnnak öt almája van, George-nak pedig hat. Ha John elvesz két almát George-tól, akkor estére hány almája marad George-nak?” Szóval, efféle feladványok… Mostanában, ha eszembe jut ez a példa, szeretném rávágni, a dolog attól is függ, George közben hány almát fal föl. De akkor kötelességtudóan körmöltem – „George-nak 4 almája marad” –, majd e roppant nehéz probléma megoldása fölötti örömömben szorgalomból még azt is hozzátettem, hogy „Johnnak meg 7 almája lesz”. Anyám furcsállta a számtanimádatomat, mivel sohasem titkolta, hogy képtelen kiigazodni a számok világában: a háztartási számlákba annyira belezavarodott, hogy apám kénytelen volt átvenni tőle az efféle ügyek intézését.

Életem következő nagy élménye a nagyon szelíd, Goldie nevű kanári volt. Ott tanyázott a gyerekszobában, néha rászállt Dadus fejkötőjére, de ha hívtam, megült az ujjamon. Nemcsak a madaram, hanem egy új, titkos történet elindítója is volt egyben. Ennek a történetnek a két főszereplője, Madárfiú és Madárlány, harci paripákon lovagolt mindenfelé az országban (a kertben), izgalmas kalandokon estek át, és alig tudtak elmenekülni a rablók bandája elől.

Mígnem szörnyű tragédia történt: Goldie eltűnt. Nyitva volt az ablak, a kalitka ajtaja is, és minden jel arra utalt, a madárka elrepült. Máig emlékszem arra a szörnyűséges napra. Egyre csak járkáltam, rohangáltam föl és alá, és folyton bőgtem. A kalitkát kitettük az ablakba, és a rácsok közé bedugtunk egy darabka cukrot, anyámmal körbejártuk a kertet, a kanári nevét kiáltozva. Amikor a szobalány vigyorogva megjegyezte, „biztos elkapta és megzabálta valami macska”, én hangos bőgésre fakadtam, anyám pedig közölte vele, hogy még egy ilyen megjegyzés, és ki van rúgva.

Már az ágyban feküdtem anyám kezét szorongatva, még mindig görcsösen hüppögve, amikor csipogás hallatszott a plafon felől. A függönytartó rúdról leröppent kanári őkelme, tett egy tiszteletkört a gyerekszobában, majd bemászott a kalitkájába. Ó, micsoda hihetetlen megkönnyebbülés volt ez! Kiderült, hogy Goldie az egész napot odafönt töltötte a függönytartó rúdon.

Anyám viszont kihasználta az alkalmat a kor szellemének megfelelő tanulság levonására.

– Látod – mondta –, milyen butuska voltál? Milyen oktalan volt ez a sok sírás! Mától ne sírj, csak ha valóban okod van rá.

Biztosítottam őt, hogy nem fogok többé ok nélkül sírni.

De valami más is történt azon a napon. Nemcsak Goldie előkerülésének örülhettem, hanem megéreztem azt is, hogy a bajban mindig számíthatok szerető és megértő anyámra. A kétségbeesés sötét pillanataiban vigaszt jelentett, hogy a kezét szorongathattam. Volt valami delejező és gyógyító erő az érintésében, amitől betegség esetén is reményt kaptam – sugárzott belőle az erő és az életkedv.

Három

Életem első éveinek talán legfontosabb szereplője Dadus volt, helyszíne pedig a gyerekszoba, ez a kettőnket körülvevő külön világ.

Ha behunyom a szemem, még mindig látom a tapétát, amelyen a mályvaszínű nősziromvirágok végtelen kacskaringói kúsznak föl a falakon a plafonig. Az ágyamban fekve a kandalló vagy Dadus asztalon pislákoló petróleumlámpájának fényében bámultam a tapéta mintáit. Ekkor szerettem meg egész életemre a mályvaszínt.

Dadus az asztalnál ült, varrogatott vagy stoppolt. Az ágyam köré spanyolfalat tettek, és bár már aludnom kellett volna, majdnem mindig ébren voltam még jó darabig és nem tudtam levenni szemem a virágokról. Megpróbáltam kisilabizálni, miképp fonódnak-ölelkeznek össze a tapétavirágok, és közben új kalandokat találtam ki a Cicák számára. Fél tízkor Susan, a szobalány behozta egy tálcán Dadus vacsoráját. Susan nagydarab, szögletes és esetlen lány volt, veleszületett képességgel verte le és borította fel a tárgyakat. Suttogva beszélgettek Dadussal, majd amikor elment, Dadus bekukucskált hozzám a spanyolfal mögé.

– Sejtettem, hogy nem alszol, drágám. Kérsz valami finomat?

– Igen, Dadus, kérek.

És máris egy falat szaftos marhasültet dugott a számba. Nem hiszem, hogy Dadus minden este marhasültet kapott volna vacsorára, de az emlékezetemben valahogy ez maradt meg.

A ház másik fontos személyisége Jane volt, a szakácsnő, aki egy királynő hűvös felsőbbségtudatával vezette a konyhát. Karcsú, tizenkilenc éves konyhalányként fogadta őt fel anyám, majd előléptette szakácsnővé. Negyven éven át állt a szolgálatunkban, a végén már legalább százkilósra hízott. E négy évtized során soha semmilyen érzelemnyilvánításra nem ragadtatta magát, de amikor engedett a bátyja unszolásának, hogy legyen nála Cornwallban házvezetőnő, elutazásakor némán zokogott, krokodilkönnyeket könnyezett. Egyetlen utazóládát vitt magával – valószínűleg azt, amellyel hozzánk érkezett –, és a hosszú évek alatt semmilyen vagyontárgyra nem tett szert. A mai normák szerint csodálatos szakács volt, bár anyám néha panaszkodott, hogy szegényes a fantáziája.

– Kedvesem – mondta neki nemegyszer – milyen pudingot együnk ma este? Ajánljon valamit, Jane.

– Mit szólna egy jó kis kőpudinghoz, asszonyom?

A kérésre Jane minden esetben kőpudingot ajánlott, de anyámat valamiért idegesítette a javaslat, és mindig valami mást kért. Számomra mind a mai napig rejtély maradt, hogy mi lehet az a kőpuding. Anyám sem tudta, elutasítását azzal indokolta, hogy már a neve is ellenszenves volt neki.

Amikor megismertem Jane-t, már igencsak terebélyes nőszemély volt, és nála kövérebb nőt azóta sem láttam. Nyugodt, szenvtelen arcát középen elválasztott, természetesen hullámos, sötét haj keretezte, amelyet a tarkóján kontyba kötve hordott. Az állkapcsa szüntelenül mozgott, mivel állandóan evett valamit – egy darabka süteményt, egy frissen kisült lángost, egy kis kekszet –, szóval olyan volt, mint egy nagy, jámbor, folyton kérődző tehén.

A konyhában mindig finomakat lehetett enni. A kiadós reggeli után tizenegy óra tájban elérkezett a kakaóivás ideje, és a bögre mellett egy tálcányi frissen kisült keksz és kalács, vagy éppen forró lekváros sütemény illatozott. Azután lassan eljött az ebédidő, ami után három óráig a konyhába belépni sem volt szabad. Anyám erre már kicsi koromban figyelmeztetett: – Ez az ő szabadidejük, ilyenkor nem illendő megzavarni őket.

Ha valamilyen előre nem látható esemény – például az esti vacsoravendégség lemondása – miatt mégis közölni kellett velük valamit, anyám elnézést kérve lépett be a konyhába, és az íratlan szabályok szerint megjelenésére ilyenkor egyetlen szolga sem állt fel az asztaltól, ha már ült.

A személyzet hihetetlenül sokat dolgozott. Jane mindennap ötfogásos vacsorát főzött hét vagy nyolc ember számára, de a tizenkét, és annál is több vendéges vacsorák esetén minden fogás – leves, halétel stb. – legalább kétféle változatban készült. Az egyik szobalány egyéb munkái mellett nagyjából negyven ezüst fényképkeretet és hasonló fémtárgyat tisztogatott végig, megtöltötte és kiürítette az ülőkádat a fürdőszobában (ahol anyám nem volt hajlandó még belenyúlni sem más fürdővizébe), naponta négyszer meleg vizet vitt a hálószobákba, télen begyújtott a kandallókba és minden délután javítgatta a térítőket meg az ágyneműt. A másik lány a hihetetlen mennyiségű ezüst evőeszköz tisztogatása mellett szerető gondossággal mosogatta el a poharakat, és kifogástalanul szolgált fel minden étkezésnél.

Azt hiszem, a személyzet a rengeteg és nehéz tennivaló ellenére boldog volt, elsősorban azért, mert szakértőkként becsültük meg őket, hisz kiváló munkát végeztek. Hivatalos minőségükben rendelkeztek a presztízs nevezetű titokzatos tudat érzésével, és határozottan lenézték a bolti eladósegédeket és a hasonló népséget.

Ha ma lennék gyerek, leginkább ők hiányoznának, mert ők színesítették meg az életemet, elhozva a drámát, a szórakozást és minden egyéb érdekes tudnivalót az életről. Egyáltalán nem voltak rabszolgák, sőt, gyakran zsarnokká nőtték ki magukat. „Tudták, hol a helyük”, ahogy mondani szokás, de ez a tudat nem megalázkodást jelentett, hanem a szakember büszkeségét. Az 1900-as évek elején a háztartási alkalmazottak nagyon sokoldalúak voltak. Felszolgáló szobalány például csak magas, jó megjelenésű és tökéletesen képzett nő lehetett, aki kellő tapintattal tudta megkérdezni, hogy „Fehérbort vagy sherryt parancsol az úr?” És az úri vendégeket valóban a kiszolgálás magasiskolájában részesítették.

Kétlem, hogy ma is léteznek még igazi szolgák. Lehet, hogy éldegél még néhány idős, hetven-nyolcvan éves ember, de a mezőnyt nagyrészt már csak bejárónők, felszolgálónők, „önkéntes” és háztartási segítők, alkalmi házvezetőnők, csinos ifjú hölgyek alkotják, akik ráérő óráikban egy kis mellékkeresethez szeretnének jutni. Ezek általában szeretetre méltó amatőrök, akik gyakran a „háziak” barátaivá is válnak, de azt a szinte félelemmel vegyes tiszteletet már csak ritkán tudják kivívni maguknak, amivel mi tekintettünk az alkalmazottainkra.

Alkalmazottat tartani nem volt különc, csak a gazdagok számára elérhető luxus. Csupán annyi volt a különbség, hogy a gazdagok több szolgát tartottak: volt komornyikjuk és lakájuk, szobalányuk és társalkodónőjük, mindenes cselédjük, konyhalányuk és ki tudja még kijük. Ha lefelé haladunk a vagyonossági ranglétrán, akkor a végén megérkezünk „a lányhoz” – ahhoz a házicselédhez, akit oly hitelesen ábrázolt Eliza [Eliza] című remek könyvében Barry Pain.[17]

Alkalmazottaink sokkal elevenebben élnek emlékezetemben, mint anyám barátai vagy a távoli rokonok. Ha behunyom a szemem, látom Jane-t, ahogy hatalmas melleivel, kolosszális csípőjével és kikeményített ruhájában fejedelmi méltósággal járkál föl-alá a konyhában, mint egy olümposzi istennő. A kövérség sohasem zavarta, nem fájt a lába, a térde vagy a bokája, és ha netán magas is volt a vérnyomása, arról egyszerűen nem tudott. Amennyire én emlékszem, sohasem volt beteg. Ha voltak is érzelmei, soha nem mutatta ki őket, nem pazarolta senkire a kedvességét vagy a haragját. Talán csak akkor látszott rajta egy kis ingerültség, amikor népes vendégsereg számára kellett vacsorát főznie. Személyiségének alapvető jellemzője volt a mélységes nyugodtság, de ilyenkor „egy kissé feldúltabbnak” látszott: az arca pirosabb volt a szokásosnál, a száját jobban összeszorította, talán a szemöldökét is összevonta egy kicsit. Ezeken a napokon ellentmondást nem tűrően kiparancsolt a konyhából.

– Nézze, Agatha kisasszony – emelte föl Jane az ujját. – Ma nem érek rá semmire, van éppen elég tennivalóm. Adok magának egy marék mazsolát, de menjen szépen kifelé a kertbe, ne is jöjjön vissza, és ne zavarjon engem. – Én pedig azonnal távoztam, mint mindig, mert nagyon imponált ez a határozottság.

Jane alapvető tulajdonságai közé tartozott a szótlanság és a zárkózottság is. Alig tudtunk valamit a családjáról, legfeljebb azt, hogy él valahol egy bátyja, és hogy ő maga Cornwallból jött. Sohasem beszélt a rokonairól. „Mrs. Rowe”-nak hívták, de ez csak afféle udvariasságból választott név volt. Tudta, hol a helye a parancsnoki hídon, és világossá tette a ház többi alkalmazottja számára is, hogy ki ott a főnök.

Nyilván büszke volt az általa megalkotott, mesés ételkölteményekre, de ezt nem mutatta ki és nem is említette soha. Az elismerést másnap délelőtt kasszírozta be, amikor apám lement hozzá a konyhába, hogy köszönetet mondjon és gratuláljon neki. Ő ekkor sem mutatta jelét annak, hogy meg lett volna hatódva, de úgy gondolom, nagyon jól esett neki a dicséret.

Továbbá ott volt Barker, az egyik szobalányunk, aki szintén segített, hogy kinyíljon a szemem a világra. Barker apja a különösen merev szemléletű darbista[18] szektának volt tagja, ő maga azonban nagyon is jól tudta, mi az a bűn, és számos kérdésben bizony eltávolodott a szektától.

– Az már biztos, hogy nekem helyem van abban a nagy Örökkévalóságban! – mondogatta vidám elégedettséggel. – Nem tudom, mit szólna az apám, ha megtudná, hogy anglikán istentiszteletekre járok, és ráadásul még élvezem is őket! Nagyon tetszett a lelkész úr prédikációja, és jó volt együtt énekelni a többiekkel.

Anyám egyszer meghallotta, amint az egyik nálunk vendégeskedő rokongyerek szemtelenül odavágja a felszolgáló szobalánynak. – Ó, hát te csak egy szolga vagy!

Persze több sem kellett anyámnak. – Nem szeretném még egyszer meghallani, hogy így beszélsz az alkalmazottal, kisasszony! – utasította rendre a leányzót. – A szolgálókat a legnagyobb udvariassággal kell kezelni. Egyfelől, olyan nagy hozzáértést igénylő munkát végeznek, amire te talán hosszú tanulás után sem volnál képes. Másrészt, ne feledd, ők társadalmi helyzetükből adódóan nem vághatnak vissza, ezért bánj mindig udvariasan velük. Ha udvariatlan vagy, ők sem fognak tisztelni téged, és igazuk is lesz, mert nem viselkedtél úrinőhöz méltóan.

Viselkedj úgy, mint egy ifjú lady! – hallgattuk akkoriban. Ebbe azután sok minden beletartozott, például ilyenek: Mindig hagyj egy kicsit a tányérodon! Ne igyál tele szájjal! Ne ragassz két félpennys bélyeget a borítékra, csak ha hitelszámlát küldesz egy kereskedőnek! Vegyél tiszta fehérneműt, ha vonatra ülsz, mert mindig történhet baleset.

A konyhai teázás gyakran nagyszabású társasági összejövetellé változott. Jane-nek számtalan barátja és ismerőse volt, akik közül egykettő naponta benézett hozzánk. Ekkor előhúzták a sütőből a Jane által sütött tepsiket, tele forró teasüteménnyel, amelyek megszórva ribizlivel ropogósak és mégis omlósak voltak, melegen majszolni őket pedig maga volt a földi mennyország. Az amúgy bociszelídségű Jane olykor komisz őrmester is tudott lenni.

– Még nem fejeztem be, Florence! – mondta parancsolóan az asztaltól felállni készülő Florence-nek, aki megszégyenülve ült vissza a helyére. – Elnézést kérek, Mrs. Rowe – dadogta zavartan.

Az idősebb szakácsnőknek mindig kijárt a „Mrs.” megszólítás. Bár az idősebb felszolgálónőket gyakran a vezetéknevükön szólították, a szobalányoknak és a felszolgálónőknek „megfelelő” nevet kellett viselniük, mint például Jane, Mary vagy Edith. Az olyasféle nevek, mint Violet, Muriel, Rosamund és hasonlók, nem számítottak „megfelelőnek”, és ezt az illetővel határozottan közölték is.

– Amíg nálam szolgál, addig „Mary” lesz a neve.

„A gyerekszoba” és „a konyha” között néha előfordultak kisebb súrlódások, de Dadus keményen ragaszkodott a jogaihoz, viszont eléggé békés természetű volt ahhoz, hogy a fiatalabb szolgálólányok tiszteljék, és kikérjék a véleményét.

Drága Dadus portréja ma is ott lóg a devoni házam falán – a család többi tagját megörökítő, akkoriban jó nevű N. H. J. Baird[19] festette ezt a képet is. Anyámnak nem nagyon tetszettek Mr. Baird festményei. – Olyan piszkosnak néz ki mindenki ezeken a képeken – panaszkodott. – Úgy nézünk ki, mintha már hetek óta nem mosakodtunk volna!

Volt is igazság ebben az észrevételben. Bátyám portréján a túl erőteljesre sikerült kék és zöld árnyalatok valóban azt a benyomást keltették, hogy a modell nem nagy barátja a szappannak és a mosdóvíznek, a tizenhat éves koromban rólam festett képen pedig mintha kis bajszom kezdett volna nőni, jóllehet ilyesmitől soha nem kellett szenvednem. Apám portréja viszont olyan ragyogóan rózsaszínű és fehér lett, hogy tökéletesen megfelelt volna szappanreklámnak. Gyanítom, ezt a képet nem valami örömmel pingálta a mester, inkább arról lehetett szó, hogy anyám egyszerűen előírta szegény Mr. Bairdnek, hogy mit milyenre fessen. A bátyám és a nővérem arcképe csak távolról emlékeztetett rájuk, apám viszont majd’ megszólalt a képen, amely sokkal kevésbé volt portré jellegű egyébként.

Dadus portréját szeretetből festette Mr. Baird, ebben biztos vagyok. Az idős nő batiszt fejkötőjének és kötényének átlátszó plisszéfodrai gyönyörűek, bölcs és ráncos arca tökéletes formájú, benne azokkal a mélyen ülő szemekkel – mintha egy régi flamand mester festette volna.

Nem tudom, hány éves lehetett Dadus, amikor hozzánk került, és azt sem, miért választott pont egy ilyen idős nőt anyám.

– Amióta Dadus megérkezett ide, nem kell miattad aggódnom – hajtogatta folyton. – Jó kezekben vagy. – Én pedig tudtam, hogy ezeken a jó kezeken jó sok kisgyerek „ment már át”, és én voltam ebben a sorban az utolsó.

Amikor azután jött a népszámlálás, apámnak fel kellett jegyeznie a házban élő összes személy nevét és életkorát.

– Nagyon kellemetlen feladat – bosszankodott, – a szolgák nem szeretik, ha valaki az életkorukat firtatja. És mi legyen Dadussal?

Így hát hívatta Dadust, aki megállt előtte, hófehér köténye előtt összekulcsolta két kezét, s kedves szemeivel várakozásteljesen nézett rá.

– Hát szóval, nézze csak – köszörülgette a torkát apám, miután rövid előadást tartott arról, hogy micsoda is az a népszámlálás –, az a helyzet, hogy be kell írnom ide mindenkinek az életkorát. És… szóval, mit írjak a maga neve mellé?

– Amit jónak lát, uram – mondta Dadus udvariasan.

– Igen, de…, mégiscsak tudnom kellene.

– Amit a legmegfelelőbbnek gondol, uram. – Dadust nem volt könnyű sarokba szorítani.

Apám magában legalább hetvenöt évesnek saccolta Dadust, úgyhogy kissé idegesen megkockáztatta: – Úgy… ötvenkilenc jó lesz? Ez körülbelül megfelel?

Fájdalom suhant át a ráncos arcon.

– Tényleg ilyen öregnek nézek ki, uram? – kérdezte szomorkás mosollyal.

– Nem, nem, dehogy – dadogott az apám. – De mégis, mit írjak?

Dadus visszatért a nyitólépéshez.

– Amit helyesnek gondol, uram – válaszolta méltóságteljesen.

Így azután az apám beírt neki hatvannégy évet.

Az efféle hozzáállással még évtizedekkel később is lehetett találkozni. Amikor férjem, Max a II. világháborúban lengyel és jugoszláv pilótákkal dolgozott együtt, ugyanilyen falakba ütközött.

– Életkora?

A pilóta erre barátságosan legyintett egyet. – Ahogy önnek tetszik. Húsz, harminc, negyven… Nem számít.

– És hol született?

– Mindegy. Ahol ön jónak látja. Krakkóban, Varsóban, Belgrádban, Zágrábban… Amelyik önnek szimpatikus.

Ennél világosabban nem is lehetett volna érzékeltetni e ténybeli részletkérdések nevetséges jelentéktelenségét. Az arabok is nagyrészt így viszonyulnak ehhez a dologhoz.

– Hogy van az apja? Jól van?

– Ó, igen. De már nagyon öreg.

– Hány éves?

– Ó, nagyon öreg már. Kilencven vagy kilencvenöt lehet.

Azután az apáról kiderült, hogy még ötvenéves sincs.

Életszemlélet kérdése csupán az egész. Amikor az ember még fiatal, akkor fiatal; élete delén nagyon erős ember; és amikor túljut ezen a delelőn, akkor már öreg. És ha egyszer öreg, akkor már bármilyen öreg lehet.

Ötödik születésnapomra kaptam egy kutyát. Ez volt a legnagyobb örömteli lelki megrázkódtatás, ami valaha is ért engem: olyan hihetetlen boldogság fogott el, hogy megszólalni sem tudtam. Amikor olvasom valahol a gyakran használt „elakadt a szava” kifejezést, mindig eszembe jut, hogy bár ez csak egy túlzó kijelentés, nekem valóban elakadt a szavam. Még egy köszönömöt sem tudtam kinyögni, nem mertem ránézni arra a gyönyörű kutyusra sem, elfordítottam a fejemet. Hirtelen rám tört, hogy félre kell vonulnom valahová, egy rejtett zugba, ahol egyedül vagyok, és fel tudom végre fogni ezt a mérhetetlen boldogságot. (Gyakran viselkedtem így később is az életemben – vajon mitől lesz ilyen idióta valaki?) Ha jól emlékszem, a vécét választottam menedékül; tökéletes hely volt a nyugodt elmélkedés számára, ahol senki és semmi nem háborgatta az embert. Abban az időben a vécék kényelmes, már-már lakályos házikók voltak. A lyukra rátettem a tetőt, helyet foglaltam a masszív, polcszerű, mahagóni ülőkén, üres szemekkel bámultam a falon függő Torquay-térképet, és átadtam magam a töprengésnek.

– Van egy kutyám… Egy kiskutyám… az én saját kutyuskám… Kizárólag az én kutyám… Egy Yorkshire terrier… A kutyusom…

Anyám később elmesélte, apám nagyon csalódott volt attól, ahogy az ajándékát fogadtam.

– Azt hittem, örülni fog neki. De egyáltalán nem is törődik vele.

Anyám, akiben mindig több megértés volt, elmagyarázta, hogy nyilván egy kis időre van szükségem. – Még nem is tudta igazán fölfogni a dolgot – mondta.

A négyhónapos terrier ezalatt nagy szomorúan kiballagott a kertbe és odaszegődött a kertészünk, egy Davey nevű, mogorva ember mellé. A kiskutya ugyanis egy kertésznél született, így amikor meglátta az ásogató embert, a közelében kezdte ismét otthon érezni magát. Leült hát a kerti ösvényen, és érdeklődéssel figyelte az ásogatást.

Itt találtam rá és az alkalmas pillanatban összeismerkedtünk. Először mindketten nagyon bátortalanok voltunk, és csak óvatosan közeledtünk egymás felé, a hét végén azonban Tonyt már le sem lehetett vakarni rólam. Apámtól a George Washington nevet kapta, a rövidebb Tonyt már én adtam neki. Éppen egy gyereknek való kutya volt: jó természetű, szeretetre méltó, készséges partner minden játékban és szórakozásban; Dadusnak pedig jócskán megfogyatkoztak a velem kapcsolatos elfoglaltságai. Masnikkal, szalagokkal és mindenféle egyéb díszekkel ékesítettem fel Tonyt, aki mindezt a nagyrabecsülés jelének tekintette, bár a dekoráció egy részét megrágta és megette – ahogy az őrizetlenül hagyott papucsokkal is elbánt. Ezenkívül még abban a kitüntetésben is része volt, hogy szereplőjévé válhatott az új, titkos történetemnek: a Madárfiú (Goldie, a kanári) és a Madárlány (jómagam) mellé csatlakozhatott Lord Tony is.

Ezekből a korai évekből több emlékem van a bátyámról, mint a nővéremről. A nővérem kedves volt hozzám, a bátyám viszont „kölyöknek” szólított, és lekezelően bánt velem – természetesen mindig melléje szegődtem, amikor csak megengedte nekem. A vele kapcsolatos legélénkebb emlékem az, hogy fehér egereket tartott, és így megismerkedhettem Mr. és Mrs. Bajusszal, valamint népes családjukkal. Dadusnak persze nem tetszett ez a dolog, azt mondta, büdösek ezek a dögök – tényleg büdösek voltak.

Egy kutya már volt a háznál, egy Scotty névre hallgató öreg Dandy Dinmont[20], amelynek bátyám a volt gazdája. A bátyám apám legjobb amerikai barátjáról kapta a nevét, így lett Louis Montant, de odahaza mindenki csak Montynak hívta. Éjjel-nappal együtt volt a kutyájával.

– Ne hajolj le a kutyához – figyelmeztette folyton az anyám –, és ne hagyd, hogy az arcod nyalogassa! – Monty ilyenkor rendszerint már Scotty kosara előtt hasalt a földön, gyöngéden átölelte a kutya nyakát, és rá sem hederített anyánkra. Apám csak bosszankodott: – Borzasztóan büdös ez a kutya! – Scotty akkor már tizenöt éves volt, de Monty bátyám, elvakult kutyabarátként, nem vette tudomásul ezt a tényt. – Rózsaillatú! – dünnyögte szeretettel. – Rózsaszaga van az én kis kutyámnak!

A végzet azonban elérte a már nehezen mozgó és félig vak Scottyt. Dadus meg én egyszer elvittük sétálni, és egy útkereszteződésnél elütötte őt a sarok mögül hirtelen, nagy sebességgel kiforduló lovaskocsi. Bár konflissal hazavittük, kihívtuk az állatorvost is, Scotty pár órával később kiszenvedett. Monty éppen vitorlázott a barátaival. Anyám már előre rettegett, mert ilyen hírrel kell majd őt fogadnia, ezért kivitette a kutya tetemét a mosókonyhába, és idegesen várta bátyám hazaérkezését. És ekkor történt a második baj: Monty ahelyett, hogy egyenesen bejött volna a házba, mint mindig is tette, előbb körbejárta az udvart, benézett a mosókonyhába is, és megtalálta a halott kutyát. Azonnal elment otthonról, órákon át járkált-bolyongott a környéken, és már majdnem éjfél volt, mire végre hazajött. A szüleim szerencsére eléggé bölcsek voltak ahhoz, hogy ne hozzák szóba Scotty halálát. Monty ezután maga ásta meg Scotty sírját a kertünk sarkában lévő Kutyatemetőben, ahol a család összes elpusztult kutyájának ott állt a neve saját, takaros kis sírkövén.

A bátyám, mint már említettem, állandóan és kegyetlenül szekált, és néha „vánnyadt csirkének” csúfolt, amire én mindig sírva fakadtam. Hogy miért borultam ki éppen ettől a „vánnyadt csirkétől”, azt már nem tudom. Bőgőmasinaként rohantam anyámhoz, hogy elzokogjam neki a bánatomat.

– Ugye, Mama, nem is vagyok vánnyadt csirke? – Anyám erre mindig csak azt kérdezte nagy nyugalommal: – Ha nem akarod, hogy szekáljon, miért jársz folyton Monty nyomában?

Erre nem tudtam mit válaszolni, de a bátyámnak akkora volt a vonzereje, hogy nem tudtam távol tartani magam tőle. Abban az életkorban járt, amikor egy fiú mélységesen lenézi a kislányokat, még ha azok a testvérei is, és én tényleg folyton csak a terhére voltam. Néha azonban elnéző is tudott lenni velem, és beengedett a „műhelyébe”, ahol volt egy esztergapadja, és ahol kézbe vehettem és átadhattam neki különféle fadarabokat és szerszámokat. De előbb-utóbb mindig megkaptam a „vánnyadt csirkét” – és már rohantam is anyámhoz.

Egyszer abban az óriási kegyben részesített, hogy fölajánlotta, elvisz hajókázni. Volt egy kis csónakja, amellyel a Torbay-öbölben szokott vitorlázni. Mindenki megdöbbenésére a szüleim el is engedtek. Dadus kétségbeesetten próbálta megakadályozni az expedíciót, mondván, hogy csuromvizes leszek, meg csupa kosz, elszaggatom a ruhámat, szögbe nyúlok, és majdhogynem biztosan belefulladok a tengerbe.

– A fiatalurak nem tudják, hogyan kell vigyázni egy ilyen kislányra!

Anyám erre azt válaszolta, de nekem már van annyi eszem, hogy ne bukjak ki a hajóból, és mindkettőnknek jó élmény lesz. Azt hiszem, Montynak is ki akarta valahogy fejezni elismerését ezért a szokatlan és nagylelkű ajánlatért. Amikor leballagtunk a városon át a mólóhoz, Monty odakormányozta a hajót a lépcsőhöz, Dadus pedig leadott engem neki, anyámat mégis elfogta valami rossz érzés.

– Légy óvatos, Monty! Nagyon óvatos. És ne maradjatok sokáig! Ugye, vigyázni fogsz rá?

A bátyám, aki szerintem ekkor már régen megbánta meggondolatlan ajánlatát, kurtán válaszolt. – Nem lesz semmi baja! – Persze engem is eligazított. – Ülj le ott a helyedre, és maradj nyugton. És az ég szerelmére, ne nyúlj semmihez!

Azután mindenféle dolgokat csinált a kötelekkel. A hajó megdőlt, amitől nem tudtam mozdulatlanul ülni a helyemen, ahogy megparancsolta, és alaposan meg is ijedtem. De amikor már jó tempóban szeltük a hullámokat, gyorsan megnyugodtam, és egész testemet elöntötte a gyönyörűség.

Anyám és Dadus ott álltak a móló végén, és bámultak utánunk, mint két nőalak egy görög sorstragédiából. Dadus majdnem elsírta magát, hogy ő megmondta előre, és ebből úgyis baj lesz, anyám pedig igyekezett elfojtani a félelmeit. Azután eszébe juthatott, hogy ő maga milyen rossz hajós volt világéletében, mert a végén kibökte: – Nem hiszem, hogy Agathának még egyszer kedve lesz hajókázni. Nagyon nyugtalan a tenger.

Anyám eltalálta az igazságot – nem sokkal ezután visszaszállítottak a partra. Az arcom egészen zöld lett, és odakint a vízen háromszor is „megetettem a halakat”, ahogy a bátyám ismertette a történteket. Undorodva rakott ki a partra, megjegyezve, hogy a nők már csak ilyenek.

Négy

Nem sokkal ötéves korom előtt találkoztam először a félelemmel. Egy szép tavaszi napon elmentünk Dadussal kankalint szedni. Átmásztunk a vasúti síneken, fölmentünk a Shiphay közön, és a sövények tövében százával virító kankalinokat szedegettük egy kosárba.

Befordultunk egy kitárt kapun, és folytattuk a virágszedést. A kosarunk már majdnem megtelt, amikor valaki durván és mérgesen elkezdett ordibálni velünk.

– Hé, maguk! Mi a fenét csinálnak itt?!

Igazi óriásnak láttam azt az embert, dühösnek és vörös képűnek.

Dadus azt válaszolta neki, nem csinálunk semmi rosszat, csak virágot szedünk. – Meg birtokháborítást követnek el, azt! – ordított tovább a férfi. – Takarodjanak innen! Ha egy percen belül nem tűnnek el, elevenen megfőzöm magukat! Világos?

Kétségbeesetten rángattam Dadus kezét, ahogy elindultunk. Dadus nem tudott már gyorsan menni, vagy nem akart. A félelmem közben egyre erősödött, és amikor végre kiértünk a biztonságos utcára, majdnem összeestem a megkönnyebbüléstől. Sápadt voltam, szédelegtem, amit most már észrevett Dadus is.

– Jaj aranyoskám – mondta szelíden –, el ne hidd, hogy ez az ember komolyan gondolta, amit mondott. Nem akart megfőzni sem téged, sem engem.

Némán bólintottam. De a lelki szemeimmel láttam az egészet: a tűzön a nagy, gőzölgő üstöt, amelybe belehajítanak, és szinte hallottam az eszeveszett sivalkodásomat. Halálosan valóságos volt számomra az egész.

Dadus igyekezett megnyugtatni, hogy az emberek néha mondanak ilyeneket, csak úgy, nem gondolják komolyan, mint ahogyan ez a nagyon undok és közönséges férfi sem – amit mondott, csak rossz viccnek szánta.

Én egyáltalán nem találtam viccesnek a dolgot, és ha kimegyek a mezőre virágot szedni, még ma is végigfut valami enyhe borzongás a hátamon. Akkora rettegést azóta sem éltem át soha.

Rossz álmaimban azonban sohasem jelent meg ez a szörnyű élmény. Minden gyereknek vannak rossz, sőt rémálmai, de nem hiszem, hogy ezeket a dajkák és mások „ijesztgetései”, vagy az élet bármilyen valós történései okoznák. Az én privát rémálmaim egy homályos figura körül forogtak, akit csak úgy hívtam, hogy a Puskás. Soha nem olvastam egyetlen történetet sem efféle alakokról. Azért adtam neki ezt a nevet, mert mindig puskával járkált, de attól nem féltem, hogy engem le akarna lőni, a puska egyszerűen csak hozzátartozott a megjelenéséhez. Visszagondolva úgy tűnik, leginkább francia lehetett abban a szürke-kék egyenruhájában, copfba font rizsporos hajával és háromszögletű kalapjával, a puskája pedig ósdi muskétának tűnt. A puszta jelenléte keltett bennem félelmet. Az álmaim eléggé szokványosak voltak: teadélután, sétálgatás, általában kissé ünnepélyes eseménysorok. De azután hirtelen elfogott a szorongás, hogy van itt valaki, méghozzá olyan valaki, akinek nem kellene itt lennie. A szörnyű félelem egyre erősödött, amíg meg nem pillantottam, amint ott ül a teázóasztalnál, sétál a tengerparton, vagy beáll a játszó emberek közé. Vizenyőskék szemével rám bámul, mire én sikoltozva riadok föl: Itt van a Puskás! Itt van a Puskás!

– Agatha kisasszony ma éjjel megint a puskás emberrel álmodott – jelentette másnap Dadus a maga nyugodt hangján.

– Miért olyan félelmetes ez az ember, drágám? – kérdezte ilyenkor az anyám. – Mit akar csinálni?

De én nem tudtam, miért volt olyan félelmetes az az ember. Később az álom különféle változatokban jelentkezett, és a Puskás nem mindig viselte az egyenruhát. Néha, amikor ott ültünk a teázóasztal körül, ránéztem egy velem szemben helyet foglaló barátunkra vagy a család valamelyik tagjára, és hirtelen rádöbbentem, hogy az nem is Dorothy, Phyllis vagy Monty, és nem is anyám. Az ismerős arcból az ijesztő, vizenyőskék tekintet meredt rám: az az ember igazából a Puskás volt!

Négyéves koromban szerelmes lettem – megrendítő és csodálatos élmény volt. Vonzalmammal bátyám egyik barátját, egy dartmouth-i kadétot tüntettem ki. Aranyszőke volt a fiú és kék szemű, úgyhogy megpezsdítette minden romantikus ösztönömet. Neki nyilván fogalma sem volt arról, milyen érzelmeket váltott ki belőlem. A barátja „kishúga” iránt az égvilágon semmiféle érdeklődést nem mutatott, és ha rákérdezett volna, valószínűleg azt mondom, hogy egyáltalán nem tetszik nekem. Ha megláttam közeledni, azonnal elindultam az ellenkező irányba, amikor pedig ott ült az ebédlőasztalnál, makacsul másfelé néztem, még a fejemet is elfordítottam. Anyám szelíden meg is rótt érte.

– Tudom, drágám, hogy szégyenlős vagy, de azért lehetnél egy kicsit udvariasabb. Nem szép dolog állandóan elfordulni Philiptől. És ha szól hozzád, akkor rendesen válaszolj neki, ne csak motyogj. Ha nem szimpatikus neked, akkor is légy vele udvarias.

Még hogy nem szimpatikus?! Nem tudnak az emberek semmit. Ha belegondolok, még most is eszembe jut, milyen boldogító is tud lenni a gyerekszerelem. Nem kell hozzá semmi, se egy tekintet, se egy szó – merő imádat az egész. Akit elkap ez az érzés, az a föld felett jár, és különféle hőstettekről kezd fantáziálni, amelyekkel az imádottját szolgálhatja. Elmegy például ápolni őt a lepratelepre, kimenti egy tűzvészből, saját testével védelmezi a gyilkos puskagolyótól – bármi szóba jöhet, ami beindítja a képzeletet. Az ilyen képzelgésekben azonban ritkán fordul elő boldog befejezés: az ember ott pusztul a tűzvészben, eltalálja a puskagolyó, vagy elkapja a leprát, miközben maga a hős nem is sejti, mekkora áldozatot hoztunk érte. Ültem a gyerekszoba padlóján ünnepélyes pofával és beképzelten, Tonyval játszottam, miközben a fejemben vadul kavarogtak az extravagáns kalandok. Aztán eltelt néhány hónap, Philip tengerészhadapród lett, és otthagyta a Britanniát. Képe egy darabig még ott lebegett lelki szemeim előtt, aztán lassanként elhomályosult. A szerelem is elpárolgott, hogy majd három év múlva ismét megjelenjen, amikor azt a magas, fekete századost kezdtem imádni, szintén reménytelenül, aki a nővéremnek udvarolt.

Ashfield volt az otthonunk és annak is tekintettük, Ealing azonban maga volt a csoda: egy idegen ország romantikája. Borzasztóan tetszett az ottani vécé kényelmes és széles, mahagóni ülőkéje, amin úgy érezhette magát az ember, mint egy királynő a trónján. Úgyhogy gyorsan át is kereszteltem Madárlányt Marguerite királynővé, Madárfiú pedig az ő fia, Goldie herceg trónörökös lett. Ő a királynő jobbján foglalt helyet, a vízöblítő csinos porcelánfogantyúját övező kis körben. Reggelenként ide húzódtam be, és az ülőkén trónolva audiencián fogadtam az előkelőségeket, kézcsókra nyújtva nekik a kezem – amíg valaki el nem kezdte verni az ajtót, hogy kotródjak már ki, mert neki is kell… A vécé falán New York színes térképe függött, amit roppant érdekesnek találtam. Voltak még más színes amerikai nyomatok is a házban, a vendégszobában lévő képsorozatot például egészen megszerettem. Az egyik képnek „Téli sportok” volt a címe: egy befagyott tavon didergő ember éppen halat húzott ki a keskeny lékből. Nagyon vigasztalan „sportnak” tűnt ez az egész; mellette viszont Grey Eddy, a híres ügetőló robogott lélegzetelállítóan a versenypályán.

Minthogy apám a saját mostohaanyja (amerikai apja második, angol feleségének) unokahúgát vette feleségül, és ezenkívül ő Anyának, felesége pedig továbbra is Nénikémnek szólította ezt a mostohaanyát, a hölgy végül „hivatalosan” a NéniMami nevet kapta. Élete utolsó éveiben nagyapám állandóan ide-oda utazgatott New York és Manchester, az amerikai cég és annak angliai leányvállalata között. Igazi amerikai „sikersztori” volt az övé. A massachusettsi szegény család legkisebb gyermekeként elment New Yorkba szerencsét próbálni, nagy nehezen talált is egy irodasegédi állást, és a végén a cég egyik üzlettársa lett. „Melósból cégvezető három generáció leforgása alatt” – a mi családunkban ez valóban így volt. A nagyapám óriási vagyont szerzett, amelynek nagy részét apám elveszítette, mert túlságosan megbízott a barátaiban, a maradéknak pedig a bátyám hágott villámgyorsan a nyakára.

Halála előtt nem sokkal a nagyapám vett egy nagy házat Cheshire-ben, amikor már súlyos beteg volt. A viszonylag fiatalon megözvegyült NéniMami egy ideig Cheshire-ben élt, majd Ealingben vett egy házat, amely akkor még tulajdonképpen kint volt a határban. Körben mindenütt földek voltak, ahogy később mondogatta. Amikor azonban elmentem hozzá látogatóba, ezt már nehéz volt elhinni, mert takaros házsorok terjeszkedtek minden irányban.

NéniMami háza és kertje valóságos csodaországot jelentett számomra. A gyerekszobát felosztottam különböző „területekre”. Az első rész a kiugró ablakfülkébe nyúlt bele, a padló itt egy tarka mintás, csíkos gyapjúszőnyeggel volt leterítve. Ezt a részt Muriel Szobának neveztem el, (talán azért, mert nagyon tetszett nekem e zárt ablakfülke építészeti neve, az Oriel-ablak). A gyerekszoba brüsszeli szőnyeggel letakart hátsó részét kineveztem Ebédlőnek. Ezekben a szobáimban mindenféle gyékényfonatokat meg linóleumdarabokat helyeztem el, majd fontoskodva és szorgalmasan költözgettem házam egyik szobájából a másikba. Közben mindenfélét motyogtam magamban, Dadus pedig, mind mindig, most is békésen varrogatott valamit.

Másik kedvencem NéniMami ágya volt, egy hatalmas, baldachinos mahagóniágy, minden oldalán összehúzható, vörös damasztfüggönyökkel, tele nagy vánkosokkal és dunyhákkal. Kora reggel, még felöltözés előtt beszaladtam a szobájába, bebújtam az ágyába, és mert már hat óra óta ébren volt, mindig örült nekem. A földszinten volt az intarziás bútorokkal és drezdai porcelánnal telezsúfolt társalgó, amiben az eléje épített üvegház miatt állandó félhomály honolt. A társalgót csak vendégfogadásra használták. Mellette helyezkedett el a nappali, amelynek valamelyik szegletébe szinte mindig behúzódott egy „varrónő”. Erről eszembe jut az is, hogy a varrólányok, varrónők akkoriban elmaradhatatlan tartozékai voltak a háztartásoknak. Bizonyos fokig mind hasonlítottak egymásra: hányatott sorsú, de kifinomult lelkek voltak, akikkel a háziszolgák kivételével mindig nagyon udvariasan beszélt a ház úrnője és a család többi tagja, akik elé mindig letettek valamilyen ételt tálcán, és akik, emlékeim szerint, egyetlen normális ruhadarabot sem voltak képesek produkálni. Mindegyik vagy túl szűkre sikerült, vagy csak lógott-lötyögött az emberen, mint a zsák. És ha panaszkodtam, valami olyasféle választ kaptam, „ó, igen, de Miss Jamesnek olyan szerencsétlen sorsa volt”.

Szóval, a nappaliban ott üldögélt Miss James a varrógépnél, körbepakolva szövetekkel és szabásmintákkal.

Az ebédlőben, ahol NéniMami viktoriánus elégedettséggel élte életét, nehéz mahagónibútorzat volt, középen nagy asztal, körülötte székek, az ablakokon vastag nottinghami csipkefüggöny lógott. Néha az asztalnál ült egy magas, bőrtámlájú, faragott széken és levelet írt, máskor a bársonyhuzatú karosszékbe telepedett a kandalló mellé. Az asztalok, a kanapé, és részben a székek is tele voltak könyvekkel; némelyiknek ott volt a helye, mások a lazán összekötözgetett csomagokból kerültek elő. A NéniMami folyton könyveket vásárolt magának is, meg ajándékba is, de a végén mindig túl sok lett már a könyv, ő pedig elfelejtette, hogy kinek is akarta elküldeni őket – vagy hirtelen rájött, hogy észrevétlenül elszállt az idő, és „Mr. Bennett aranyos kicsi fiacskája immár tizennyolc éves lett, tehát nem való neki a The Boys of St. Guldred’s [Szent Guldred fiai] vagy a The Adventures of Timothy Tiger [Timothy tigris kalandjai]”.

NéniMami, az én mindig elnéző játszótársam félretolta a szálkás betűivel sűrűn teleírt leveleket – „takarékoskodni kell a levélpapírral” –, és belekezdtünk a Csirke Mr. Whiteley üzletéből általunk kitalált, rendkívül izgalmas mókájába. Talán mondanom sem kell, hogy a csirke én voltam. NéniMami tehát kiválasztott egy csirkét, de előbb kifaggatta a boltost, hogy tényleg elég fiatal és zsenge húsú vagyok-e, aztán hazavitt, sütéshez összekötötte a combjaimat és a szárnyaimat, nyársra tűzött (közben visítottam a gyönyörűségtől), berakott a sütőbe, és amikor ropogósra sültem, az asztalon tálba rakott, majd következett a szeletelőkés látványos megélezése – mire a csirke hirtelen „Itt vagyok!” kiáltással feltámadt, és lett nagy nevetés. Azután újabb és újabb változatokban kezdtük elölről az egészet.

A délelőtt másik programjaként NéniMami odaballagott a kertre nyíló oldalajtó mellett álló nagy tárolószekrényhez. Persze én nyomban ott termettem mellette, mire ő felkiáltott: – Hát ez a kicsi lány mit akar itt? – A kicsi lány pedig reménykedve várakozott, és kukucskált befelé. Az érdekes zugokban lekvárok és befőttek bujkáltak, különféle ládikókban datolya, szárított gyümölcs, füge, aszalt szilva, cseresznye, angyalgyökér lapult, a zacskókban mazsola csörgött, mellette sorakozott kockákban a vaj, vászonzsákokban a cukor, a tea és a liszt. A ház minden ennivalója itt sorjázott, és reggelente ünnepélyesen innen szedték elő mindazt, ami aznapra kellett. NéniMami senki elől nem zárt el semmit, de utálta a pazarlást. Miután kiosztotta az aznapi adagot, és ellenőrizte az előző napi „fejadagok” felhasználását, kinyitott egy ki-tudja-mit-rejtő dobozt, és a következő pillanatban már szaladhattam is ki a kertbe boldogan, két markomban egy csomó aszalt szilvával.

Furcsa, ahogy most visszaemlékszem ezekre a korai időkre, bizonyos helyeken mintha mindig egyforma lett volna az időjárás. Torquay-i gyerekszobámban mindig őszi vagy téli délután van: a kályhában ég a tűz, a magas kályhaellenzőn ruhák száradnak, odakint pedig hulldogálnak a levelek, vagy néha, nagy örömömre, hópelyhek. Az ealingi kertben mindig nyár van, nagyon forró nyár, és könnyedén fel tudom idézni a fullasztó-forró levegőt, meg a rózsák illatát, ahogy kilépek a ház oldalsó ajtaján. A közönséges rózsabokrokkal körülültetett, kis pázsitos részt még mindig nagynak látom, az egy külön világ volt. Főként a rózsák miatt; ezekből reggelenként lenyisszantották az elszáradtakat, majd vágtak egy csomót a frissekből, és belerakosgatták a szobák különböző vázáiba. Nagyanyám mérhetetlenül büszke volt a rózsáira, amelyek szerinte azért voltak olyan nagyok és szépek, mert az éjjeliedények tartalmával öntözték őket.

– Folyékony trágya – mondogatta –, ennél jobb nincsen, drágám. Senkinek nincsenek olyan rózsái, mint nekem!

Vasárnaponként eljött ebédre a „másik” anyai nagyanyám, és rendszerint két nagybátyám is. Nagyszerű viktoriánus napok voltak ezek. A BéMaminak hívott Boehmer nagymama tizenegy óra körül érkezett, kissé zihálva, mert igen testes volt, még NéniMaminál is testesebb. Vonattal és omnibusszal jött Londonból többszöri átszállással, és mindig az volt az első kívánsága, hogy megszabadulhasson hosszú szárú, gombos cipőjétől. Elkísérte az útra szobalánya, Harriet is, aki odatérdelt az asszonya elé, lecibálta róla a cipőt, és kényelmes gyapjúpapucsot húzott a lábára. BéMami ezután nagy sóhajtással letelepedett az ebédlőasztal mellé, és következett a két nővér vasárnap délelőtti, szokásos programja, a terjengős és bonyolult beszámolók. BéMami egy csomó mindent vásárolt NéniMaminak a Hadsereg és a Haditengerészet boltjaiban a Victoria Streeten; kettejük számára a Hadsereg és a Haditengerészet boltjai a világ közepét jelentették. Nagy élvezettel tárgyalták meg a listákat, a számokat és a számlákat, vagy vitatták meg a vásárolt áruk minőségét: – Kár volt ezzel vesződnöd, Margaret. Nem valami jó anyag, nagyon durva, és egyáltalán nem olyan, mint az a múltkori, szilvakék bársony. – Aztán NéniMami előhozta nagy, tömött pénztárcáját, amit mindig megilletődve bámultam, és a határtalan gazdagság nyilvánvaló jelének tekintettem. Középső rekeszében egy csomó egyfontos aranyérme lapult, a többi pedig tele volt félkoronásokkal, hatpennysekkel és néhány ötsillinges érmével, amikkel a javítások és kisebb vásárlások számláit rendezték. A Hadsereg és a Haditengerészet boltjai természetesen folyószámlával dolgoztak, de azt hiszem, NéniMami mindig ajándékozott némi készpénzt BéMaminak, kárpótlásul a vásárlásokra fordított időért és energiáért. A két „nagymama” határozottan kedvelte egymást, de azért hajlamosak voltak az apró irigykedésre és csipkelődésre is. Élvezték a piszkálódást, és mindegyikük be akarta bizonyítani, hogy ő tudja jobban. Saját elmondása szerint BéMami a család legszebb tagja volt, ám NéniMami ezzel nem értett egyet: – Marynek (vagy Pollynak, ahogy később hívta) csinos arca volt, az igaz – mondogatta. – De természetesen nem volt olyan alakja, mint nekem. Márpedig a férfiak az alakot szeretik.

Annak ellenére, hogy Pollynak nem volt jó alakja (amit azután később alaposan kiigazított: olyan kebleket azóta sem láttam), tizenhat éves korában beleszeretett a Black Watch[21] katonai alakulat egyik századosa. Bár a családja azt mondta, túl fiatal még a házasodáshoz, ő kijelentette, mivel jövendőbelije külföldre készül az ezredével, bizonyos ideig nem tér haza, ezért szeretné minél előbb nyélbe ütni az esküvőt. Így azután Polly tizenhat évesen ment férjhez, és talán ez a szerelmi házasság lett az irigykedés első számú oka. Polly fiatal és gyönyörű, imádott „kapitánya” állítólag az ezred legcsinosabb tisztecskéje volt. Pollynak gyors egymásutánban öt gyereke született, akik közül az egyik meghalt. Férje huszonhét évesen hagyta őt özvegyül, miután leesett a lóról. NéniMami viszont eléggé későn ment férjhez, és bár udvarolt neki egy fiatal tengerésztiszt, túl szegények voltak ahhoz, hogy egybekelhessenek. Ezért a tiszt inkább egy gazdag özvegyet választott, NéniMami pedig egy gazdag amerikait, akinek volt egy fia. NéniMami bizonyos értelemben csalódott volt, de a józan esze és az életszeretete sohasem hagyta cserben. Gyereke nem volt, viszont nagyon gazdagon maradt özvegy. Polly éppen csak etetni és ruházni tudta gyerekeit férje halála után, mivel a kis özvegyi járandóságon kívül nem volt semmije. Emlékszem, egész nap ült a házában az ablak előtt, és csinos tűpárnákat, hímzett képeket, lámpaernyőket készített. Csodákat tudott művelni a tűvel, és azt hiszem, naponta jóval több mint nyolc órát dolgozott megállás nélkül. Így a két nővér kölcsönösen irigyelhette a másikat valami olyasmiért, ami az ő életéből kimaradt. Bizonyára élvezték is a szellemes, jókedvű piszkálódást, mert néha nagyokat nevettek.

„Ez képtelenség, Margaret, soha életemben nem hallottam még ilyet!”, vagy „De tényleg, Mary, meg kell mondanom neked…” – és így tovább. Pollynak udvarolt halott férjének néhány tiszttársa, és többször is megkérték a kezét, de ő nem volt hajlandó újra férjhez menni. Azt mondta, egyik kérőjét sem tudta volna elképzelni a férje helyén, és mellette szeretne nyugodni a jersey-i sírban, ha majd eljön az ő ideje is.

Amikor befejeződtek a vasárnapi beszámolók és elkészült a következő heti vásárolnivalók listája is, megérkeztek a nagybácsik. Ernest bácsi a belügyminisztériumban dolgozott, Harry bácsi pedig a hadsereg és a haditengerészet ellátmányozási részlegénél volt titkár. A legidősebb, Fred nagybácsi Indiában volt az ezredével. Megterítettek, és felszolgálták a vasárnapi ebédet: egy hatalmas adag bélszínt, általában cseresznyés lepényt tejszínnel, egy nagy darab sajtot, végül valami desszertet a legszebb desszerttányérokon. Ezek a legalább hatvanéves tányérok még ma is megvannak nekem, talán tizennyolc az eredeti huszonnégyből. Nem tudom, hogy francia vagy Coalport-porcelán-e[22], de a szélük arannyal cakkozott élénkzöld, és mindegyik közepére valamilyen gyümölcsöt festettek. Nekem a fügés a kedvencem, érettnek látszó, bíborszínű gyümölcsével, Rosalind lányomnak pedig az óriási és szaftos piszke; de volt még gyönyörű őszibarackos, fehér ribizlis, vörös ribizlis, málnás, földiepres és még sorolhatnám. Az ebéd csúcspontját jelentette, amikor a tányérokat letették az asztalra, leterítve csipkés szalvétával, benne a kézöblítő csészével, és mindenkinek ki kellett találnia, milyen gyümölcs van a tányérján. Már nem tudom, mit élveztünk ezen annyira, de mindig rettentő izgalom fogott el, és akinek sikerült helyesen tippelnie, az úgy érezte, hogy valami nagy, elismerésre méltó tettet hajtott végre.

A nagy lakoma után alvás következett. NéniMami áttelepedett a kandalló mellé, a kettes számú karosszékébe, amely hatalmas volt és ülőrésze egészen alacsonyan volt. BéMaminak a kanapé jutott, egy bordó bőrbevonatú, felszínén gombokkal tarkított, öreg bútordarab, amelynek magas támlája mögött afgán szőnyeg függött a falon. Hogy a nagybácsik hová tűntek, azt már nem tudom, talán elmentek sétálni, vagy behúzódtak a társalgóba, bár oda csak ritkán ment be bárki is. A nappalit nem lehetett használni, mert ott Miss Grant tanyázott, a varrónői poszt akkori betöltője. – Jaj, kedveseim, szomorú eset! – suttogta NéniMami a vendégeinek. – Szegénykének csak egy kivezetése van, mint egy csirkének. – Ez a kifejezés megragadta a képzeletemet, mert nem értettem, vajon honnan hová ment az a „kivezetés”.

Rajtam kívül tehát mindenki aludt egy nagyot – én ez alatt a körülbelül egy óra alatt beültem a hintaszékbe és csöndesen ringattam magam. Azután „iskolamestereset” játszottunk, aminek Harry és Ernest bácsi tényleg nagymestere volt. Ehhez sorba kellett ülni, az „iskolamester” pedig összecsavart újsággal hadonászva, megfélemlítő hangorkánnal üvöltözte a kérdéseket: Mikor találták föl a varrótűt? Ki volt VIII. Henrik harmadik felesége? Hogyan halt meg William Rufus[23]? Milyen betegségek támadhatják meg a búzát? Aki helyes választ adott, az előbbre ülhetett, aki pedig butaságot mondott, az mehetett hátra, a szamárpad felé. Ez a társasjáték volt a ma oly népszerű kvízműsorok viktoriánus kori előfutára. Ha jók az emlékeim, nagybácsikáim, akik ezen a vasárnapon is tiszteletüket tették anyjuknál és nagynénjüknél, a játék után leléptek. BéMami még maradt egy darabig, majd következett a teázás és a Madeira-sütemény rágcsálása, míg végül elérkezett a szörnyű pillanat: előkerült a gombos cipő, és Harriet nekigyürkőzött a feladatnak. Szörnyű volt nézni is, és nyilván még szörnyűbb elviselni. Szegény BéMami bokája a nap végére úgy megdagadt, mint a hurka, a gombokat pedig csak cipőgomboló kampó segítségével lehetett beleerőszakolni lyukaikba, fájdalmas szorítások-szűkítések egész sorozatával, BéMami jajveszékelése kíséretében. Ó, azok a gombos szárú cipők! Miért vette föl őket bárki is? Talán a doktorok javallatára, vagy ilyen keserves árat kellett fizetni a divatos megjelenésért? Azt tudom, hogy a magas szárú cipőt jó dolognak tartották a gyerekek számára, azt mondták, erősíti a bokájukat – de hogy egy hetvenéves öregasszonynak miért kellett ilyenben járnia, azt fel nem foghatom. Végül a nagy nehezen „felcipőzött” és a fájdalomtól még mindig sápadt BéMami útnak indult, hogy a vonatok és az omnibuszok visszavigyék őt bayswateri házába.

Ealing akkoriban nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint Cheltenham vagy Leamington Spa. Az „egészséges levegő” és a Londonhoz való közelség miatt tódultak ide a nyugalmazott katona-és tengerésztisztek. NéniMaminál pezsgett a társasági élet, hiszen világéletében kedvelte a társaságot. A ház mindig tele volt öreg ezredesekkel és generálisokkal, akiknek mellényeket hímezett és meleg zoknikat kötögetett. „Remélem, a felesége nem fog megharagudni érte – nyújtotta át az ajándékot –, nem szeretnék kellemetlenséget okozni!” Az öregurak erre gáláns válaszokat adtak, feszes léptekkel indultak kifelé, és nagyon elégedettek voltak férfiúi vonzerejükkel. Ez a lovagias viselkedés mindig is taszított. Az én szórakoztatásomra elsütött vicceik pedig egyáltalán nem voltak humorosak, az egész folyton tréfálkozni akaró viselkedés csak idegesített.

– És milyen desszertet parancsol a mi kis úrnőnk? Édességet a kis édesnek? Vagy egy őszibarackot? Esetleg egy aranyszínű ringlót, amely annyira illik azokhoz az aranyszínű hajfürtökhöz?

Fülig vörösödve nyögtem ki, hogy egy őszibarackot kérek szépen.

– És melyik őszibarackot? Tessék választani!

– Kérek egy… – dadogtam. – Kérem a legnagyobbikat és a legjobbabbikat!

Kitört a nevetés. Ezek szerint, teljesen váratlanul, én is elsütöttem egy viccet.

– Soha ne kérd a legnagyobbat – figyelmeztetett később Dadus. – Ne légy falánk.

Azt még csak-csak beláttam, hogy falánkság a legnagyobbat kérni, de hogy ez miért olyan vicces?

És ha már az illemtannál tartottunk, Dadus belelendült.

– Ne egyél ilyen lassan. Képzeld csak el, ha nagy leszel, meghívnak vacsorázni egy hercegi házba…

Ennél valószínűtlenebb dolgot nehéz volt elképzelni, de azért rábólintottam.

– Lesz majd ott egy főkomornyik és egy csomó felszolgáló, és amikor elérkezik a pillanat, egyszerűen elviszik előled a tányért, akár megetted az ételt, akár nem.

Belesápadtam ebbe az eshetőségbe, és gyorsabb tempóban kezdtem falni a párolt ürücombot.

Dadus gyakran emlegette az arisztokráciát, ami felkeltette az érdeklődésemet és fölpiszkálta a nagyravágyásomat is. A végén már az volt a leghőbb vágyam, hogy egy szép napon Lady Agatha lehessek, de a társadalmi viszonyokat jól ismerő Dadus csak a fejét rázta.

– Az te sose leszel!

– Sose?! – kérdeztem döbbenten.

– Sose – ismételte a Dadus. – Lady Agatha csak akkor lehetnél, ha annak születtél volna: egy herceg, egy márki vagy egy gróf lányának. Ha feleségül vesz egy herceg, akkor hercegné leszel, de az is csak a férjed rangja miatt. De te nem születtél semelyiknek.

Ez volt az első fájdalmas találkozásom a megváltoztathatatlannal. Hogy léteznek olyan dolgok, amiket az ember sohasem érhet el. Jó, ha az ember minél korábban felismeri, soha nem lesz természetes göndör a haja, fekete a szeme (márha egyébként kék), és sohasem fogják Lady Agathának szólítani.

Egészében véve úgy látom, a régi idők, az én gyermekkorom sznobériája, vagyis a születés sznobériája mégiscsak elfogadhatóbb, mint a sznobizmus egyéb formái: a gazdagság és az intellektus sznobériája. Az intellektuális sznobéria ma az irigység és ellenségeskedés sajátos formáinak egyik táptalaja. A szülők elhatározzák, hogy az ő csemetéjüknek márpedig tündökölnie kell: nagy áldozatokat hoztunk azért, hogy előkelő iskolákban tanulhass – mondják. A szegény gyerek pedig tele van bűntudattal, ha nem tud megfelelni az elvárásoknak. Mindenki meg van győződve arról, hogy az egész csak lehetőség, és nem a természetes adottságok kérdése.

Azt hiszem, a késő viktoriánus kori szülők realisztikusabb felfogásúak voltak, jobban figyelembe vették gyermekeik képességeit, és azt nézték, mitől lesz boldog és sikeres az életük. Manapság gyakran támad az a benyomásom, a szülőknek elsősorban saját presztízsük szempontjából fontos, hogy sikeres legyen a gyerekük. A viktoriánusok hidegebb fejjel, elfogulatlanabbul tekintettek a csemetéikre, és így mérték fel a képességeiket: A. nyilvánvalóan nagyon csinos lesz, B. okos, C. elég egyszerű észjárású, semmiképpen sem lesz belőle értelmiségi, ezért neki valamilyen jó mesterséget kell találni, és így tovább. A szülők természetesen néha tévedtek, de egészében véve mégiscsak működött a rendszer. Igazából nagyon megnyugtató volt, hogy nem vártak el az embertől semmi olyasmit, amit sosem tudott volna elérni.

Barátaink többségével szemben mi nem voltunk igazán gazdagok. Apámat mint amerikait, eleve gazdagnak tekintették – minden amerikairól ezt gondolták. Valójában apám csak kellemesen jómódú volt. Nekünk nem volt komornyikunk vagy lakájunk, kocsink, lovunk és kocsisunk. Három szolgánk volt, de akkoriban ez volt a minimum. Ha vendégségbe mentünk, esős napokon is gyalog, esőkabátba burkolózva, kalucsniban caplattunk végig két-három kilométert. Konflist sohasem hívtak egy gyerek számára, legfeljebb ha valóban komoly partira ment, és abban a ruhájában, amelyre tényleg nagyon kellett vigyázni.

Ugyanakkor ma hihetetlen fényűzésnek számítana az az ételsor, amit a vendégeknek szolgáltak fel nálunk, mivel saját szakácsot és kuktát is kellene tartani hozzá. Valamelyik nap a kezembe akadt egy régi, tízfős vacsoravendégség étlapja. Kezdődött egy hagyományos és egy krémlevessel, azután jött a főtt rombuszhal vagy nyelvhalfilé, ezt sörbet követte, majd báránygerinc, ezután – számomra meglepetésként – majonézes homár, végül diplomatapudingot, orosz krémtortát és desszertet szolgáltak fel. És Jane mindezt egymaga produkálta.

Manapság egy ilyen jövedelmű családnak nyilván lenne kocsija, egy-két bejárónője, de a komolyabb társasági eseményeket már étteremben rendeznék meg, esetleg a feleség próbálna otthon remekelni valamit.

A családunkban a nővérem volt az első, akiben korán felfedezték az „okosságot”. Amikor a brightoni iskolai igazgatónője győzködte szüleimet, hogy küldjék el őt a cambridge-i Girton College-ba, apánk szabályosan kiborult. – Nem csinálunk kékharisnyát a lányunkból! – jelentette ki. – Küldjük inkább Párizsba, egy kis „utóképzésre”. – Így azután a nővérem Párizsba ment nagy örömmel, mert egyébként sem volt kedve a Girtonhoz. A nővérem egyébként tényleg a család esze volt: szellemes és jó humorú, gyors észjárású és sikeres mindenben, amivel csak próbálkozott. A nála egy évvel fiatalabb bátyám megnyerő személyiség volt, szerette az irodalmat, de intellektuális téren eléggé hátul kullogott; ugyanakkor vonzódott a műszaki, technikai dolgokhoz. Azt hiszem, apám és anyám elég hamar rájött arra, hogy ő a „nehéz eset”. Apám azt szerette volna, ha a bankszakmában próbál szerencsét, de végül belátta, hogy ebben a szakmában a szerencse mellett még bizonyos képességekre is szüksége lenne. A bátyám belevágott hát a mérnöki tanulmányokba, de nem vitte semmire, mert nem ment neki a matematika.

Énrám azt mondták – bár nagyon kedvesen –: „a kis lassúság”. Anyám és a nővérem mindenre szokatlanul gyorsan reagált – velük én nem tudtam lépést tartani. Mindig nehezen tudtam kifejezni magam, és külön erőfeszítésembe került, hogy szavakba foglaljam a mondanivalómat. – Agatha borzasztóan lassú! – hallottam mindig a sopánkodást. És nagyon igazuk volt: tudtam róla, el is fogadtam, de nem zavart és nem okozott szorongást – belenyugodtam, hogy mindig „az a lassúság” leszek. Már elmúltam húszéves is, amikor felismertem, hogy a családunkban e tekintetben igen magas volt a mérce, és ugyanolyan gyors gondolkozású vagyok, vagy tán még gyorsabb is, mint mások. Ami pedig a verbális kifejezésbeli nehézségeket illeti… Valószínűleg ez volt az egyik oka annak, hogy író lettem.

Életem első igazán fájdalmas eseménye az volt, amikor el kellett búcsúznom Dadustól. Egyik régi „gyereke”, akinek birtoka volt Somersetben, már egy ideje győzködte őt, hogy vonuljon vissza, és felajánlott neki a birtokán egy kényelmes kis házikót, ahol a nővérével együtt eltöltheti öreg napjait. Dadus végül engedett az unszolásnak, hiszen tényleg ideje volt már abbahagynia a munkát.

Rettenetesen hiányzott nekem. Mindennap írtam neki egy rövid levelet ákombákom betűkkel, gyalázatos helyesírással – az írás és a helyesírás mindig borzasztóan nehezen ment nekem. Leveleimben nem volt semmi eredetiség, és gyakorlatilag mind egyformák voltak: „Drága Dadus! Nagyon hiányzol. Remélem, jól vagy. Tony bolhás lett. Nagyon szeretlek és sok-sok puszit küldök. Agatha”

Anyám ugyan mindig adott bélyeget a levelekhez, de egy idő után megkockáztatott egy szelíd tiltakozást.

– Nem kellene mindennap írnod. Kétszer egy héten nem lenne elég?

Döbbenten meresztgettem a szemem.

– De hát mindennap gondolok rá! Muszáj megírnom neki! Anyám nagyot sóhajtott és rámhagyta, azután időnként megismételte a felvetést. De hónapoknak kellett még eltelnie, amíg valóban áttértem a heti két levélre. Dadusnak végképp nehezen ment az írás, és szerintem nagyon bölcs volt, hogy nem erősítette bennem ezt a makacs ragaszkodást. Havonta kétszer kedves, bizonytalan levélkét írt nekem. Azt hiszem, anyámat zavarta, hogy ilyen nehezen tudok elszakadni Dadustól. Később elmesélte, felvetette a dolgot apámnak is, akinek teljesen váratlanul felcsillant a szeme.

– Emlékezz csak, gyerekként te is milyen hűségesen őrizted az emlékemet – mondta –, amikor elutaztam Amerikába. – Anyám azt válaszolta, hogy az teljesen más volt.

– Miért? Gondoltad volna, hogy visszajövök, és elveszlek feleségül, ha nagy leszel? – kérdezte apám.

– Nem, egyáltalán nem – mondta erre anyám, majd elbizonytalanodott, és bevallotta, hogy bizony álmodozott ilyesmiről. Jellegzetesen viktoriánus álmodozás volt ez: apám elment, hogy kössön egy fényes, ám boldogtalan házasságot, de jön a nagy csalódás, majd a felesége halála, és ő szépen visszatér, hogy megkeresse Clarát, az ő csöndes kis unokahúgát. De jaj! Szegény Clara halálos betegen és magatehetetlenül fekszik az ágyán, utolsó szavaival még megáldja szerelmét…

– Tudod – tette hozzá anyám nevetve –, de azért arra gondoltam, mégse nézzek ki annyira szerencsétlenül azon az ágyon, a rám dobott puha gyapjútakaró alatt.

A korai halál és a gyógyíthatatlan betegség ugyanolyan elmaradhatatlan komponense volt az akkori idők szerelmi históriáinak, mint a kitartás a maiaknak. Ahogy meg tudom ítélni, akkoriban egyetlen fiatal lány sem ismerte volna be, hogy makkegészséges. NéniMami mindig büszkén mesélte, milyen nyápic és beteges kisgyerek volt: „sohasem hittem volna, hogy megérem a felnőttkort”. Ha játék közben csak egy kicsit is megütötte a kezét, rögtön ájultan esett össze. BéMami másként emlékezett: „Margaretnek kutya baja sem volt, soha, kettőnk közül én voltam a beteges”.

NéniMami kilencvenkét évet élt, BéMami nyolcvanhatot – erősen kétlem, hogy bármelyikük is beteges lett volna. De akkoriban divatos valaminek számított a túlérzékenység, az állandó elájulás és a korai elgyengülés. NéniMami is teljesen át volt itatva ezzel a szemlélettel, ezért mindig megtalálta a módját, hogy sejtelmesen tájékoztassa különböző udvarlóimat és barátaimat rettenetes, szánni való, beteges állapotomról, továbbá nem túl biztató kilátásaimról. Tizennyolc éves koromban egyik-másik lovagom aggódva kérdezte: – Biztos nem fogsz megfázni? Mondta nagyanyád, mennyire beteges vagy! – Dühösen tiltakoztam, hogy makkegészséges voltam világéletemben, mire a lovag képe felderült. – De akkor miért beszél ilyen képtelenségeket? – El kellett magyaráznom, hogy az én szerető nagyanyám ezzel akar még érdekesebbé tenni mások szemében. Azt is elmesélte nekem, hogy az ő fiatalkorában a lányok legfeljebb egy-két falatot ettek a vacsoránál, ha ifjú úriemberek is ültek az asztalnál, a jól megpakolt tálcákat később vitték utánuk a hálószobájukba.

A betegség és a korai halál nem kímélte a gyermekkönyveket sem. Nagy kedvencem volt például az Our White Violet [Hófehér Violánk] című regény. Ebben – a legelső oldaltól angyalian betegecske – Viola emelkedett, tanulságokban gazdag halált hal az utolsó könyvlapon, könnyező családtagokkal körülvéve; életben marad viszont két fiútestvér, a folyton rosszalkodó, örökvidám Punny és Firkin. A Kisasszonyok[24], amely tulajdonképpen bájos mese, a rózsás arcú Beth-t kénytelen föláldozni. A Ritkaságok régi boltjában[25] a kis Nell halála engem nem rendít meg, inkább émelyítőnek találom az egészet, ám Dickens korában egész családok tudtak miatta zokogni a szánakozástól.

A kanapét vagy a díványt manapság közönséges bútordarabnak, legfeljebb a lelki terápia egyik kellékének tekintjük – a viktoriánus korban viszont a korai halál, az elsorvadás és „a románc” jelképe volt. Hajlok arra a feltételezésre, hogy ez az egyszerű lakberendezési tárgy igen jó szolgálatot tett a viktoriánus feleségeknek és anyáknak egyaránt; megszabadította őket egy csomó fáradságos házimunkától. A nők általában negyvenes éveik elején kötöttek ki rajta, hogy azután körülöttük ugráljon mindenki, ott aggódjon mellettük a szerető férj, és lessék minden kívánságukat leányaik. Kényelmesen el lehetett így éldegélni, a látogatók pedig egymásnak adták a kilincset, mindannyian csodálva a szegény szenvedő beteg példás türelmét és kedvességét. Volt ezeknek a nőknek valami komolyabb bajuk? Nem valószínű. Persze fájt a hátuk, meg talán a lábuk is megdagadt néha – de hát majdnem mindannyian így vagyunk ezzel, ahogy múlnak az évek. Számukra a dívány kínálta a megoldást.

A kedvenceim közé tartozott az a könyv is, amelyben egy szegény, kis német leányka (természetesen nyomorék, bicebóca) egész nap az ágyán hever, és bámul kifelé az ablakon. Látogatója, egy önző és élvhajhász nő egy napon kiszalad, hogy megbámuljon egy körmenetet, a nyomorék leányka pedig túlságosan kihajol az ablakon, hogy ő is láthassa, kizuhan, és szörnyethal. Az élvhajhász nőt attól kezdve örökké kínozta a bűntudat, arcát örökre elsápasztotta a gyász… Nagy élvezettel faltam ezeket a nyomasztó könyveket.

És persze ott voltak az ótestamentumi történetek, amelyeket már igen korán fölfedeztem magamnak. A templomba járás a hét egyik fénypontját jelentette számomra. A Tor Mohun-i plébániatemplom Torquay legrégibb temploma volt, Tor Mohun pedig az a kis falu, amelyből később Torquay, ez a modern, tengerparti üdülőhely kifejlődött. A gyülekezet időközben kinőtte a régi, kicsi templomot, ezért elhatározták, hogy építenek egy nagyobbat. Az új éppen a születésem idején épült, és apám a nevemben adományozott egy bizonyos összeget a plébániának, hogy csecsemőként az alapítók között lehessek. Ezt a megfelelő időben szépen el is magyarázta nekem, úgyhogy nagyon fontos embernek éreztem magam. – Mikor mehetek már én is templomba? – nyaggattam folyton a szüleimet, míg egyszer csak felvirradt a nagy nap. Az első padok egyikében ültem apám mellett, és az ő nagy imádságos könyvéből követtem az istentisztelet menetét. Apám előre megmondta, hogy ha elunom magam, nyugodtan távozhatok, de még a szentbeszéd előtt odasúgta nekem. – Nem akarsz kimenni? – Hevesen ráztam a fejem, és nem mozdultam. Apám erre megfogta a kezem, én pedig nagyon elégedetten ültem, és igyekeztem nem fészkelődni.

Nagyon élveztem a vasárnapi istentiszteleteket. Voltak otthon olyan könyveink, amelyeket csak vasárnaponként volt szabad olvasni (ez csak még érdekesebbé tette őket), és más, általam már ismert bibliai történeteket feldolgozó könyvek is. Az ótestamentumi történetek eléggé érdekfeszítőek egy kisgyerek számára. Megvan bennük mindaz a drámai feszültség és hatás, amire a gyermeki lélek vágyik: József és testvérei, az ő tarka köntöse, hatalomra kerülése Egyiptomban, és a drámai végkifejlet, ahogy megbocsát gonosz testvéreinek. Mózes és az égő csipkebokor szintén a kedvenceim közé tartozott, Dávid és Góliát pedig, természetesen, vezette a sikerlistámat.

Alig pár éve történt, hogy ott álltam egy dombon Nimrud közelében, és figyeltem egy helyi madárcsőszt: az öreg arabot, aki maréknyi kaviccsal és parittyával védte a vetést a kártevő madarak hadával szemben. Elnéztem, milyen pontosan céloz, milyen könnyedén osztogatja a halált, és hirtelen rájöttem, valójában Góliát volt az esélytelenebb. Dávid sokkal előnyösebb helyzetből indult: olyan, messzire ható fegyvere volt, amilyennel az ellenfele nem rendelkezett, így nem annyira a kis ember és az óriás harcolt egymással, hanem inkább az eszesség és a puszta izomerő.

Gyerekkoromban rengeteg érdekes ember fordult meg a házunkban, és sajnálom, hogy szinte egyikükre sem emlékszem. Henry Jamesről[26] például csak annyi maradt meg bennem, hogy anyám panaszkodott, amiért mindig egy egész, de kettétört kockacukrot kért a teájához, és hogy ez már tényleg a faksznizás netovábbja, mert miért nem volt jó neki egy darabban is az a cukor. Rudyard Kipling[27] is megfordult nálunk, de vele kapcsolatban is csak arra emlékszem, hogy anyám és az egyik barátnője azt találgatták, Mr. Kipling ugyan vajon miért vette feleségül azt a nőt, akit végül elvett. – Elárulom neked az igazi okot – magyarázta anyám mindentudó barátnője. – Mert tökéletesen kiegészítik egymást!

Én is mindig részt vettem a teadélutánokon – sárga szaténöves, fehér muszlinruhában, ahogy megmaradt bennem –, de a vendégekre már nem nagyon emlékszem. A képzeletemben élő figurák sokkal valóságosabbak voltak számomra, mint azok a hús-vér emberek, akikkel találkoztam. Határozottan emlékszem viszont anyám egyik közeli barátnőjére, egy bizonyos Miss Towerre, főként azért, mert valósággal menekültem előle. Fekete szemöldöke és óriási, fehér foga volt ennek a nőnek, ezért azt gondoltam magamban, hogy pontosan úgy néz ki, mint egy farkas. Az volt a szokása, hogy elkapott, összevissza csókolgatott, és közben visítozott: Mindjárt megeszlek! Rettegtem, hogy meg is teszi. Felnőtt koromban azután mindig vigyáztam, hogy kéretlenül ne rohanjam le és ne csókolgassam a kisgyerekeket, mert szegények nem tudnak védekezni… Ez a drága Miss Tower nagyon kedves volt, nagyon jó lélek is, és nagyon szerette a gyerekeket – csak éppen fogalma sem volt arról, hogy mit élnek át közben.

Torquay-ben Lady MacGregor számított a társasági élet egyik központi figurájának, és vele nagyon jó, amolyan vicceskedő kapcsolatban voltam. Valamikor még babakocsis koromban odalépett hozzám egy szép napon, és megkérdezte: tudom-e, hogy ő kicsoda. Őszinte voltam, hát megráztam a fejem. – Nos, akkor majd meséld el szépen a mamádnak – mondta –, hogy Szamárfül nénivel futottál ma össze az utcán! – Aztán ahogy eltávozott, Dadus rögtön jól leszidott engem. – Ez Lady MacGregor, és te nagyon is jól ismered őt! – De attól kezdve én mindig Szamárfül néniként üdvözöltem Lady MacGregort, amin mindketten jókat tudtunk nevetni.

Lord Lifford, a keresztapám, szintén kedélyes, barátságos ember volt, akkor használatos nevén Hewitt kapitánynak hívták. Egyszer, amikor eljött hozzánk, közölték vele, hogy Mr. és Mrs. Miller éppen elment otthonról, erre ő derűsen azt válaszolta, semmi baj, majd odabent a házban megvárja őket. Meg is próbált belépni az ajtót nyitó szobalány mellett, csakhogy a gazdái vagyonára lelkiismeretesen vigyázó szobalány becsapta az orra előtt az ajtót, felszaladt az emeletre, és onnan kiabált le neki. Az „idegennek” végül sikerült bebizonyítania, hogy ő tényleg a család barátja, méghozzá nem is akármivel: – Tudom ám, hogy maga honnan beszél – kiabálta vissza a szobalánynak. – A vécéből! – Ez a helyismeret meggyőzte a szobalányt, beengedte a látogatót, majd zavarodottan és megszégyenülten somfordált el, hiszen a férfi tudta, hogy az illemhelyiségből beszélt.

A vécé akkoriban ugyanis kényes-kínos valaminek számított. Elképzelhetetlen volt, hogy a közvetlen családtagokon kívül más is meglássa, amint az ember oda bemegy, vagy onnan kijön. A mi házunkban azonban a vécéajtó a lépcsőkanyarból nyílt, az egész hallból jól látható helyen… A legborzasztóbb szituáció pedig természetesen az volt, amikor az ember jött volna már ki, de hangokat hallott odalentről. Ilyenkor nem lehetett kimenni, hanem odabent kellett kuksolni, hangtalanul és befalazva, amíg tiszta nem lett a levegő.

Gyerekkori barátaimra viszont alig emlékszem.

Volt egy Dorothy és egy Dulcie, két nálam fiatalabb, egykedvű és orrpolipos kislány, akikben semmi érdekeset nem találtam. Teáztunk a kertben, fogócskáztunk a magyal körül, és a helyi specialitásnak számító tejszínes „kemény kekszet” eszegettük. Ma sem értem, mi volt a jó benne. A lányok apja, Mr. B. apám egyik legjobb cimborája volt. Nem sokkal azután, hogy Torquay-ba költöztünk, Mr. B. elárulta apámnak, nősülni készül. Ahogy ő mondta, egy „csodálatos” nőt készül elvenni. – Megrémiszt engem, Joe – az apámat mindig Joe-nak szólították a barátai –, kifejezetten megrémiszt, hogy mennyire szeret engem ez a nő!

Nem sokkal ezután anyám egyik barátnője érkezett meg, többnapos vendégeskedésre. A hölgy alaposan fel volt zaklatva. Valakivel egy észak-devoni szállodában járt, és látott ott egy magas, csinos nőt, aki fennhangon beszélgetett a hallban a barátnőjével.

– Lépre csaltam a madárkámat, Dora – harsogta a nő diadalmasan. – Megmutattam neki, hol a helye, és most már a tenyeremből eszik.

Ez a Dora gratulált neki, majd nevetve folytatták a készülő házasság bizalmas részleteinek kitárgyalását. Aztán egyszer csak elhangzott Mr. B., a lépre csalt vőlegény-madárka neve is.

A szüleim hosszasan tanácskoztak és törték a fejüket, most mit csináljanak, vagy csináljanak-e egyáltalán bármit is. Hagyják, hogy szegény B.-t a pénzéért lépre csalják, ilyen szégyenletes módon? Vagy most már túl késő közbeavatkozni? És egyáltalán, elhinné-e nekik, ha elmondanák, mi folyik a háta mögött?

Apám végül úgy döntött: B.-nek nem mondanak el semmit. Pletykálkodni méltóságon aluli dolog, és különben is, B. sem hülyegyerek, ha van szeme, úgyis látni fogja, mi a helyzet valójában.

Mrs. B. pedig, akár a pénzéért ment hozzá B.-hez, akár nem, csodálatos feleség lett, és olyan boldogan éltek, mint két gerlice. Három gyerekük született, éjjel-nappal együtt voltak, s az övékénél tökéletesebb családi élete messze földön nem volt senkinek. Szegény B. végül nyelvrákban halt meg, de hosszú szenvedése alatt a felesége példamutató odaadással ápolta.

– Komoly lecke volt ez – mondta egyszer anyám. – Nem hihetjük magunkról, hogy jobban tudjuk, mi a jó a másiknak.

Ha B.-ékkel ebédeltünk vagy teáztunk, a beszélgetés egyetlen témája az étel volt.

– Percival, kedvesem – harsogta Mrs. B. – Végy még egy kicsit ebből a kitűnő bárányból! Omlós és ízletes!

– Úgy van, ahogy mondod, Edith drágám. Csak még egy szeletet. Hadd adjam oda neked a kapriszószt. Remekül el van találva. Dorothy, édesem, még egy kis bárány?

– Nem, köszönöm, papa.

– Dulcie? Csak egy szeletkét a lábszárhúsból! Olyan puha…

– Nem, köszönöm, mama.

Volt még egy Margaret nevű barátnőm is. Amolyan félhivatalos kapcsolat volt ez, családjaink ugyanis nem jártak össze. Margaret anyja élénk narancssárgára festette a haját, és pirosította az orcáját, ám mert szolid úrinők efféle merészségekre akkoriban nem nagyon vállalkoztak, valószínűleg apám nem engedte anyámat látogatóba hozzájuk. De mi azért együtt sétálgattunk, és a nevelőnőink is összebarátkoztak. Margaret nagy mesélő volt, és rettenetesen meg tudott zavarni engem. Épp akkoriban potyogtak ki a metszőfogai, amitől szinte érthetetlenné vált a beszéde. Ezt persze nem mertem elárulni neki, mert nem akartam megbántani, ezért egyre bizonytalanabbul és találomra válaszolgattam. Margaret végül felajánlotta, hogy elmesél nekem egy történetet, „bivonyof megméfgevett füteményekvől”. El is mesélte, de hogy mi lett a süteményekkel, az számomra sohasem derült ki. Margaret csak beszélt és beszélt, teljesen érthetetlenül, majd a végén diadalmasan kiáltott föl. – Ugye, milyen jó kif fevelmef töfténet folt ev?! – Buzgón helyeseltem, hogy tényleg az volt. – Éf fevinted mit kellett folna… – Ennél a pillanatnál rájöttem, hogy ha rákérdez az elhangzottakra, akkor baj lesz, mert azt már nem bírom ki, ezért határozottan közbevágtam. – Most én mesélek el neked egy történetet, Margaret. – Kis barátnőm elbizonytalanodott: a megmérgezett sütemények történetében nyilván volt valami zavaros mozzanat, amit még tisztázni szeretett volna, de én már nem hagytam magam.

– Ez a történet egy… egy… őszibarackmagról szól – hadartam gyorsan, ami éppen eszembe jutott. – Vagyis egy tündérről, aki egy őszibarackmagban lakott.

– Mondjad-mondjad – sürgetett Margaret.

Mondtam-mondtam, meg csűrtem-csavartam az eseményeket, amíg csak a házuk közelébe nem értünk.

– Nagyon fép töfténet – sóhajtott Margaret elismerően. – Melyik mefekönybő fedted?

Persze egyik mesekönyvből sem szedtem, hanem ott és akkor találtam ki. És nem is lehetett valami jó történet, de legalább megmentett attól, hogy csúnyát vagy sértőt mondjak Margaretnek a hiányzó fogai miatt. Azt válaszoltam, hogy már nem emlékszem a mesekönyv címére.

Ötéves voltam, amikor a nővérem hazatért párizsi „utóképzésről”. Emlékszem, milyen izgalom fogott el, amikor kiszállt Ealingben egy négykerekű konflisból. Muris kis szalmakalap volt rajta, meg fekete pöttyökkel teleszórt fehér fátyol, és mintha egészen másvalaki érkezett volna haza, mint aki elment. Nagyon kedves volt hozzám, a kishúgához, és mindenféle történeteket mesélt. Még az okosításommal is megpróbálkozott: elkezdett franciául tanítani a Le Petit Précepteur[28] című nyelvkönyvből. De nem volt valami jó tanár, és én gyorsan megutáltam azt a könyvet. Nagy ravaszul kétszer is eldugtam a többi könyv mögé a könyvespolcon, de mindkétszer elég hamar rátaláltak.

Beláttam, valami jobb megoldást kell kitalálni. A szoba sarkában állt egy méretes üvegszekrény, benne apám örömével és büszkeségével, egy kitömött fehérfejű rétisassal. Ide a sas mögé, egy tényleg láthatatlan zugba csúsztattam be a Le Petit Précepteurt, ami igen jó ötlet volt. Teltek-múltak a napok, többször is átkutatták a fél házat, de a könyv csak nem került elő.

Anyám azonban túljárt az eszemen: megtalálói jutalomként különlegesen finom csokoládét ígért annak, aki előkeríti a könyvet. A falánkság lett a vesztem, és belesétáltam a csapdába. Egy darabig szorgalmasan föl-alá járkáltam a szobában, mint aki tényleg komolyan keres valamit, aztán fogtam egy széket, fölálltam rá, benéztem a sas mögé, és meglepetten kiáltottam föl: Jé! Itt a könyv! A megtorlás nem maradt el: jól leszidtak, büntetésből be kellett feküdnöm az ágyba, és aznap már föl sem kelhettem. Ezt jogosnak tekintettem, hiszen lebuktam, de azt már igazságtalannak tartottam, hogy a csokoládét nem kaptam meg, hiszen az meg volt ígérve bárkinek, aki megtalálja a könyvet. És én azt mégiscsak megtaláltam…

A nővérem tudott egy izgalmas és félelmetes játékot, A Nővért. Ebben „játszásból” azt feltételeztük, hogy a családunkban él még egy nővér, aki idősebb az „igazi” nővéremnél. Ez a testvérünk egy őrült volt, és egy barlangban lakott, de időnként meglátogatott bennünket. Külsőre nem lehetett megkülönböztetni a valóságos nővéremtől, csak a hangja árulta el, mert az egészen más volt: egy fojtott, sejtelmes hang…

– Ugye, tudod, drágám, hogy ki vagyok én? Én a te Madge nővéred vagyok. Ugye, nem feltételezed rólam, hogy valaki más lennék? Biztosan nem? Vagy mégis azt gondolod?

Ilyenkor kimondhatatlan rettegés fogott el. Természetesen tudtam, hogy Madge csak bolondozik – de mi van, ha mégsem? Lehet, hogy mégis úgy van? Ez a hang, és ezek az alattomosan meg-megvillanó szemek… hiszen ez a Nővér!

Anyám mérgelődött is. – Nem akarom Madge, hogy ezzel az ostoba játékkal ijesztgesd a gyereket!

– De hát ő kéri mindig, hogy ezt játsszuk! – szabadkozott a nővérem.

Tényleg én kértem. – Mikor jön már a nővérünk? – kérdezgettem a testvéremet.

– Nem tudom. Szeretnéd, ha jönne már?

– Igen. Igen, szeretném.

Tényleg így volt? Azt hiszem, igen.

De a kívánságom sohasem teljesült azonnal. Eltelt néha két nap is, mire kopogtattak a gyerekszoba ajtaján, és megszólalt az a hang…

– Bejöhetek, drágám? Én vagyok az, a nővéred…

Még sok-sok évvel később is elég volt, ha Madge megszólalt az „idősebb nővér” hangján, a hátamon máris végigfutott a hideg.

Miért szerettem borzongani, rémüldözni? Miféle ösztönös igényeket elégít ki a rettegés? És tényleg, miért szeretik a gyerekek a medvékről, farkasokról és boszorkányokról szóló meséket? Van bennünk valami, ami lázadozik a túl biztonságos élet ellen? Az embernek szüksége van az életben bizonyos mennyiségű veszélyre? Lehet, hogy manapság azért növekedett meg annyira a fiatalkorú bűnözés, mert túl biztonságossá vált az élet? Lehet, hogy ösztönös szükségletünk valaminek a legyőzése és leküzdése, mert ezáltal „bizonyítunk” önmagunk előtt? Ha kivennénk a farkast a Piroska és a farkasból, vajon melyik gyerek élvezné a mesét? Úgy látszik, ez is olyan, mint az élet többi dolga: az ember szeret egy kicsit megijedni, de azért nem túlságosan.

A nővéremnek különös tehetsége volt a meséléshez. Még kicsik voltak, amikor a bátyám folyton nyúzta. – Mondd el még egyszer!

– Nincs kedvem.

– De, de!

– Nincs kedvem, és kész!

– Légy szíves! Kérhetsz tőlem bármit.

– Megharaphatom az ujjadat?

– Igen.

– De nagyon megharapom ám. Talán még le is harapom!

– Nem baj.

Madge az alku értelmében lelkiismeretesen elmesélte a bátyámnak még egyszer a történetet, azután jól megharapta az ujját. Monty persze üvöltött kínjában, amire anyánk berohant, és Madge megkapta a magáét.

– De hát így szólt a megállapodás! – dacoskodott Madge, semmi jelét nem mutatva a megbánásnak.

Emlékszem az első leírt történetemre. Afféle melodráma lehetett, igen rövid, mert az írás és a helyesírás kész gyötrelem volt számomra, amint már említettem. Volt ebben a történetben egy nemes lelkű Lady Madge (a jó szereplő), és egy rohadék Lady Agatha (a gonosz szereplő), és a cselekmény akörül forgott, hogy ki örökli majd a kastélyt.

Az elkészült írásművet megmutattam a nővéremnek, és javasoltam, hogy játsszuk el. A nővérem azt válaszolta, hogy jó, de ő inkább egy rohadék Lady Madge szeretne lenni, és én legyek a nemes lelkű Lady Agatha.

– De hát miért nem akarsz a jó szereplő lenni? – kérdeztem értetlenül. A nővérem erre azt válaszolta, csak, na és sokkal érdekesebb gonosznak lenni. Én ennek nagyon örültem, hiszen eredetileg is csak merő udvariasságból osztottam a jólelkű szerepét Lady Madge-re.

Emlékszem, apám kedvesen nagyokat nevetett az ügyködéseimen, anyám pedig megjegyezte, hogy a „rohadék” helyett találhatnék valami illedelmesebb kifejezést.

– De hát ez a nő tényleg egy rohadék – magyaráztam. – Megölt egy csomó embert. Olyan volt, mint Véreskezű Mária[29], aki elevenen égetett meg embereket.

Mesekönyveim, amelyeket NéniMamitól kaptam születésnapok és karácsonyok alkalmából, szerves részét képezték akkori életemnek. A The Yellow Fairy Book [Sárga mesekönyv], The Blue Fairy Book [Kék mesekönyv][30] és társai. Képtelen voltam letenni őket, amint a végére értem, kezdtem elölről.

Tízéves lehettem, amikor elkezdtem olvasni a híres meseíró, Mrs. Molesworth[31] sorozatait. Hosszú éveken át faltam őket, és most újraolvasva azt kell mondanom, hogy egészen jó írások ezek. A mai gyerekek persze már régiesnek éreznék őket, de azért mégiscsak jó történeteket mesélnek el, és jól elkapott figurák szerepelnek bennük. A kisgyerekeknek szólt a Carrots [Répák], a Just a Little Boy [Csak egy kisfiú] és a Herr Baby [Herr Csecsemő], meg egy sor tündérmese. Még ma is el tudom olvasni a Kakuk Pajtást, és a The Tapestry Roomot [A tapétás szoba]. Nagy kedvencemet, a Four Winds Farmot [a Négy szél farmja] azonban már nagyon unalmasnak találtam, és nem értem, hogy akkoriban miért tetszett annyira.

Szépirodalmi művek olvasása azonban túl könnyű szórakozásnak számított akkoriban. Ebéd előtt nem is illett elővenni őket, mert délelőtt az embernek valami „hasznosat” kellett csinálnia. Nekem még ma is van egy kis lelkifurdalásom, ha reggeli után nekiülök regényt olvasni. Ugyanez érvényes a vasárnapi kártyázásra: Dadus „az ördög bibliájának” nevezte a kártyát és vasárnap kártyatilalom volt a házunkban. Ha vasárnap bridzsezek, még ma is rossz érzésem van.

Nem sokkal távozása előtt Ealingbe mentem Dadussal, míg apám és anyám elutazott egy időre Amerikába. Több hónapot töltöttem ott, és nagyon jól éreztem magam. NéniMami háztartásának oszlopos tagja, mondhatni pillére Hannah volt, az öreg, ráncos arcú szakácsnő, aki ugyanolyan sovány volt, mint amilyen kövér Jane; görnyedt, rozoga csontkollekció. Istenien főzött, és hetenként háromszor kenyeret is sütött, ekkor bemehettem a konyhába segíteni és dagasztani magamnak kis cipókat és kifliket. Csak egyszer viselkedtem vele „tiszteletlenül”, amikor megkérdeztem tőle, mi az a csirkeaprólék. Úgy látszik, ez olyan valami, ami iránt a jólnevelt kisasszonyok nem szoktak érdeklődni. Én azonban szekáltam szegényt, föl-alá rohangáltam a konyhában, egyre csak skandálva, hogy „Hannah, mi az a csirkeaprólék? Hannah, harmadszorra kérdem, mi az a csirkeaprólék?” Végül Dadus megelégelte a dolgot, kiparancsolt a konyhából és jól leszidott, Hannah pedig nem beszélt velem két teljes napig. Attól kezdve kétszer is meggondoltam, áthágjam-e az általa kijelölt szabályokat.

Ealingi tartózkodásom alatt valamikor elvihettek engem a Viktória királynő uralkodásának tiszteletére rendezett Hatvanadik Évforduló eseményeire, mert nemrég a kezembe került apám Amerikából írt levele. A levél a kor stílusában szabatos és kenetteljes volt, nem is emlékeztetve apám beszédstílusára, amelyre alapvetően a kedélyesség és némi szabadszájúság volt a jellemző. Agatha, légy nagyon jó drága NéniMamihoz, mert nem felejtheted, milyen jó volt ő hozzád és milyen szeretettel törődik most is veled. Hallom, elvisz téged, hogy megnézhesd azt a csodálatos műsort, amelyet soha nem fogsz elfelejteni; ilyesmit az ember csak egyszer lát életében. Mondd el NéniMaminak, milyen nagy hálával gondolsz rá. Nagyon jó lesz, szeretnék ott lenni veled én is, és ezt szeretné anyád is. Tudom, ezt az élményt sohasem fogod elfelejteni. Apámból hiányzott a jóstehetség, mert én bizony tökéletesen elfelejtettem az egész évfordulót, az összes műsorával együtt. Tényleg meg lehet bolondulni a gyerekektől! Mert ha visszatekintek a múltba, mire is emlékszem? Apró jelentéktelehségekre a helyi varrónőkkel kapcsolatban, a konyhában általam készített kiflikre, F. ezredes szájszagára. És mit felejtettem el? Pont azt az előadást, amelyért sok pénz fizetett valaki, hogy megnézhessem, és örök emlékem legyen. Nagyon haragszom magamra: micsoda rossz, hálátlan gyerek vagyok…

Erről eszembe jut egy egészen különleges, véletlen találkozás, amely már a hihetetlenség kategóriájába tartozik. Viktória királynő temetésekor történt, amit NéniMami is és BéMami is szeretett volna megnézni. Valahol egy Paddington környéki házban ki is béreltek egy ablakot, ahonnan végignézhetik a menetet, és megbeszélték, hogy a nagy napon majd ott találkoznak. NéniMami már hajnali ötkor fölkelt, és Ealingből jó korán odaért a Paddington állomásra. Úgy gondolta, hogy bő három órája marad eljutni a kibérelt megfigyelőállásra, vitt magával egy kis varrnivalót, némi elemózsiát meg egyéb nélkülözhetetlen dolgokat, hogy ne kelljen unatkoznia a várakozás órái alatt. De elszámította magát: az utcákon akkora tömeg volt, hogy mozdulni sem lehetett. A Paddington állomáson még túljutott valameddig, de azután bedugult minden, nem lehetett tovább menni. Két mentős kimenekítette a tömegből, és megpróbálták értésére adni, hogy nincs tovább. – De hát oda kell mennem! – kiabálta sírva. – Kibéreltem a szobát, kibéreltem az ablakot, két első széket a második emeleten a második ablakban, hogy onnan föntről mindent lássak! Oda kell jutnom!

– Képtelenség, asszonyom – válaszolták neki. – Az utcákon fél órája egy métert sem lehet előrehaladni. – A teljesen összetört NéniMamit a mentősök próbálták megvigasztalni. – Attól tartok, asszonyom, nem fog látni semmit – mondták neki kedvesen. – De elkísérhetjük ezen az utcán a mentős kocsinkig, ami igazán nincs mesze, és ott adnak önnek egy csésze finom teát. – Erre ő beletörődve és még mindig pityeregve velük ment. A mentőskocsi mellett ott üldögélt, szintén sírdogálva, egy hozzá hasonló, testes asszonyság, fekete bársonyruhában, üveg nyaklánccal… Egymásra néztek, fölkiáltottak: Mary! és Margaret!

Majd egymás karjaiba omlottak.

Öt

Ha végiggondolom, hogy mi volt a kedvenc játékom gyerekkoromban, akkor mindenképpen a karikámat illeti az első hely. Ennél egyszerűbb és olcsóbb dolgot el sem lehetett képzelni. Érhetett úgy hat pennyt, legfeljebb egy shillinget…

Ugyanakkor nagyon sokat jelentett a szülők, a nevelőnők és a cselédek számára. Mert ha szép volt az idő, Agatha fogta a karikáját, kiment a kertbe játszani, és egészen ebédig vagy vacsoráig senkinek nem kellett foglalkoznia vele, legföljebb akkor ténfergett be a házba, ha megéhezett.

A karikám minden tudott lenni: ló, tengeri szörny és vonat is. Ahogy hajtottam körben a kerti ösvényeken, voltam középkori páncélos lovag, fehér lován sétagaloppozó udvarhölgy, a börtönből megszökött Lóhere (a Cicák egyike), kevésbé romantikus esetben mozdonyvezető, kalauz vagy utas az általam kitalált három vasútvonal valamelyikén.

Mert három vasútvonalam is volt. Az egyik a kert háromnegyedét körbejáró, nyolcállomásos Alagutas Vasút, a másik a csak a konyhakertben közlekedő, az egyik fenyőfa alatti nagy, kieresztő csapos vizesdézsától induló Dézsás Vasút, a harmadik pedig a házat körbejáró Teraszos Vasút. Nem is olyan régen az egyik szekrény mélyéről előkerült egy nagy kartonlap, amelyre bő hatvan évvel ezelőtt fölrajzoltam e vasútvonalak „térképét”.

Ma már föl nem foghatom, mit szerettem annyira a karikázásban. Csak hajtottam-kergettem, időnként megállva és nagyokat kurjantva: Gyöngyvirágágyás megálló! Átszállás az Alagutas Vasútra. Dézsás végállomás. Leszállás! Órákig tudtam ezt játszani, ami jó kis testmozgás lehetett. Szorgalmasan gyakoroltam azt a mutatványt is, amiben az ember úgy dobja el a karikát, hogy az visszaguruljon hozzá. Ezt az egyik vendégünk, egy tengerésztiszt mutatta meg nekem. Eleinte sehogy sem sikerült a dolog, de hosszú és kitartó próbálgatás után rájöttem a trükk lényegére, és attól kezdve roppant elégedett voltam magammal.

Esős napokon pedig ott volt nekem Mathilde, a nagy hintaló, amelyet még a nővéremnek és a bátyámnak vettek, amikor kicsik voltak Amerikában. Aztán hazahozták Angliába, s amikor én megörököltem, már csak árnyéka volt régi önmagának: megkopott a szőre, lefoszlott a sörénye, elveszett a farka is. A lovacska a ház egyik oldalához toldott kis melegházban lakott; ez nem is hasonlított a pompázatos Üvegházra, amelynek lépcsőzetes polcai tele voltak cserepes begóniákkal, muskátlikkal, különféle páfrányokkal, és nőtt ott néhány nagy pálma is. Ebben a nem-tudom-miért KáKának vagy Kai Kainak nevezett kis melegházban viszont növények helyett mindenféle limlomok tanyáztak, krikettütők, karikák, törött kerti székek, öreg, festett vasasztalok, egy szakadt teniszháló, és persze Mathilde.

Mathilde sokkal többet tudott, mint bármelyik, általam ismert angol hintaló. Lehetett rajta előre-hátra és le-föl is hintázni, teljes lendületnél pedig le is lehetett esni róla. Többé-kevésbé olajozatlan rugói borzasztóan nyikorogtak, ami csak fokozta az élvezeteket és a veszélyérzetet. És a lovaglás megint csak jó adag testmozgást jelentett, nem véletlenül voltam én sovány gyerek.

Mathilde társa a Kai Kaiban a szintén tengerentúlról jött Truelove volt, egy festett kis lovacska, pedálos kocsival. Valószínűleg hosszú évek óta nem használták a szerkezetet, mert a pedálok már nem működtek. Talán egy alapos olajozás segíthetett volna, de volt egy sokkal egyszerűbb módja is Truelove üzemeltetésének. Devonban minden kert, így a miénk is, a domboldalakra futott föl. Fogtam tehát Truelove-ot, felvonszoltam a füves dombtetőre, óvatosan beleültem, aztán nagyot kurjantottam, és megindultam lefelé. A kis kocsi eleinte lassan ment, aztán jól felgyorsult, míg végül lábfékkel megérkeztem a kert aljában lévő araukária-fenyő alá. Ott kiszálltam, visszavonszoltam Truelove-ot a dombtetőre, és megindultam megint lefelé.

Évekkel később tudtam meg, hogy majdani sógorom nagy élvezettel figyelte ezt az egy óra hosszat is eltartó, magányos játszadozásomat.

Dadus távozásával nemcsak a nevelőnőmet, hanem a játszótársamat is elveszítettem. Szomorúan bolyongtam fel-alá, míg rá nem találtam a karikámra. Persze, mint minden gyerek, én is megpróbáltam mindenkit elcsábítani, hogy játsszon velem: először anyámat, azután a cselédeket, de akkoriban, ha nem volt egy gyereknek „hivatásos” játszótársa, akkor egyedül kellett játszania. A cselédek jóindulatú, kedves emberek voltak, ám igazán nem értek rá egy gyerekkel játszani. – Szaladgáljon egy kicsit odakint, Miss Agatha – mondogatta Jane. – Végeznem kell ezzel. – A kezembe nyomott egy marék mazsolát vagy egy szelet sajtot, és szépen kitessékelt a kertbe.

Így azután kénytelen voltam megteremteni a magam világát, a magam játszótársait, és ma már komolyan úgy gondolom, ez igenis jó dolog volt. Soha életemben nem szenvedtem a „nincs mit csinálni” unalmától. Pedig rengeteg nő szenved ettől: egyedül vannak, megöli őket az unalom, és a szabadidő maga a rémálom számukra. Ha a környezet állandóan szórakoztatja az embert, akkor az ember egy idő után el is várja, hogy állandóan szórakoztassák, és ha ez elmarad, akkor jön a gyötrődés.

Ennek talán az az oka, hogy manapság majdnem minden gyerek iskolába jár, ahol mindent készen megkapnak, így a szünidőkben egyszerűen semmi nem jut eszükbe. Én mindig megdöbbenek, ha egy gyerek azzal a panasszal jön hozzám, hogy nem tud mit csinálni. Szomorúan kérdezek vissza:

– Pedig vannak játékaid. Vagy nincsenek?

– Nincs sok.

– Van két vonatod. Meg teherautóid és egy festőkészleted. Meg építőkockád. Egyikkel sem tudsz játszani?

– Egyedül nem.

– Miért nem? Van egy ötletem. Rajzolj egy madarat, aztán vágd ki, építs neki kockákból kalitkát, és tedd bele.

A gyerek arca erre felragyog, és körülbelül tíz percig béke van.

Ha visszatekintek a múltba, egyre tisztábban látok valamit. Az ízlésem az évtizedek alatt alapvetően nem változott. Amit gyerekként szerettem játszani, azt szerettem játszani felnőttként is. Házikósat például.

Úgy emlékszem, elég sok játékom volt. Egyebek között egy igazi babaágy, igazi lepedőkkel és takarókkal, meg egy családi építőkocka-készlet, amelyet még a nővéremtől és a bátyámtól örököltem. Sok játékot magam találtam ki: képeket vágtam ki régi újságokból, és beragasztottam őket barna csomagolópapírból készített albumokba, maradék tapétadarabokból díszes burkolatot ragasztottam mindenféle dobozokra. Jó sokáig el lehetett pepecselni az efféle dolgokkal.

A lakáson belül a legtöbbet a babaházzal játszottam. Ez a szokásos, festett konstrukció volt: az elejét ki lehetett nyitni, így feltárult a földszinten a konyha, a nappali és a hall, az emeleten pedig két hálószoba és a fürdőszoba. Pontosabban: ez volt a kiinduló helyzet. A bútort azután apránként vásároltuk meg a babaházba, mert akkoriban egészen olcsón ezerféle bababútort lehetett kapni. Nekem viszonylag sok zsebpénzem volt, mert apám reggelenként odaadta nekem a zsebében talált aprót. Mindennap bementem hozzá jó reggelt kívánni, majd megnéztem az öltözőasztalkát, hogy aznap mit tartogat számomra a szerencse. Volt, hogy két pennyt, öt pennyt, egyszer egyenesen tizenegyet, de előfordult, hogy egy fityinget sem. Ez a bizonytalanság izgalmassá tette a dolgot.

A boltban, Mr. Wylie tori boltjában szinte mindig egy kis édességet, méghozzá főzött édességet vásároltam, mert anyám csak azt tartotta egészségesnek. Ezek a csemegék a helyszínen készültek, és ahogy az ember belépett az ajtón, az aznapi választék rögtön elárulta magát: a forró tejkaramella aromás gőze, a mentolos cukorka szúrós kipárolgása, az ananász megfoghatatlan szaga, a szinte szagtalan árpacukor (aminek nem volt se íze, se bűze) sejtelmes és a körtecukorka minden mást elnyomó, finom illata.

Minden ugyanannyiba került: egy font nyolc pennybe. Egyébként hetente körülbelül négy pennyt költöttem, egy-egy pennyt négy különböző dologra. Egy pennyt dobtunk be a szegények perselyébe (amely a hallban állt egy asztalon); szeptembertől pedig félreteszegettünk néhány pennyt az olyan karácsonyi ajándékokra, amelyeket nem magunk készítettünk, hanem a boltban vásároltunk meg. A mindezen felül megmaradt pénzemet a babaház bebútorozására és berendezésére költhettem.

Még ma is emlékszem a játékboltok káprázatos árukínálatára, például a „babaételekre”. Voltak apró, kartonpapírból préselt tányérok, rajtuk sült csirke, sonkás omlett, esküvői torta, báránycomb, narancs, alma, hal, mandulás piskóta vagy szilvás puding. Voltak apró evőeszközös kosarak, tele kanállal, késsel és villával, meg miniatűr pohárkészletek. És persze mindenféle bútordarab. A társalgómban kék szaténhuzatú székek sorakoztak, amelyekhez később beszereztem egy kanapét és egy fejedelmi, aranyozott karosszéket is. Voltak még tükrös öltözőasztalok, fényezett, kerek ebédlőasztalok, továbbá lámpák, gyümölcstartók és virágvázák is. És persze a ház rendben tartására szolgáló eszközök, söprű és szemétlapát, kefék és vödrök, a konyhában pedig konyhaedények.

A babaházam egy idő után olyan zsúfolttá vált, akár egy bútoráruház. Felvetődött a kérdés: lehet-e egy gyereknek két babaháza?

Anyám eleinte úgy gondolta, teljesen felesleges két babaház, de később belelkesedett, és azt mondta, rendezzek be a babáimnak egy szekrényt. Szereztem tehát egy szekrényt, és csodát műveltem vele. A házunk felső szintjén volt egy nagy helyiség, amelyből apám eredetileg két hálószobát akart kialakítani, de végül csak a nővérem és a bátyám játszószobájaként funkcionált. Így örököltem meg én is. A falak mentén könyvespolcok és szekrények sorakoztak, amik közül megkaptam az egyik négypolcos, beépített szekrényt. Anyám talált szép tapétadarabokat, amelyeket „padlószőnyegnek” fölragaszthattam a polcokra. Az eredeti babaház felkerült a szekrény tetejére, úgyhogy most már hatszintes házikóm volt.

Egy ekkora házat természetesen be is kellett népesíteni egy családdal. Kerítettem tehát egy apát és egy anyát, két gyereket és egy szobalányt: porcelánfejű és -mellű, fűrészporral kitömött, mozgatható kezű-lábú babákat. Maradék anyagokból anyám varrt nekik néhány ruhadarabot, az apának pedig még egy kis fekete szakállt és bajuszt is ragasztott. Az apa, anya, két gyerek és egy szobalány tökéletes „családmodell” volt. Arra nem emlékszem, hogy lett volna valamilyen különösebb személyiségük, hiszen számomra ők nem voltak „valakik”, csupán a babaház lakói. De nagyon tisztes család képét mutatták, ha leültettem őket az ebédlőasztalhoz, amely tele volt rakva tányérokkal, poharakkal, sült csirkével, és egy adag, kissé furcsán rózsaszínű pudinggal.

Külön játék és élvezet volt a „költözködés”. Egy masszív kartondobozt kineveztem bútorszállító kocsinak, belepakoltam a bútorokat, és madzagon többször is körberáncigáltam a szobán, míg végül „megérkeztünk az új házhoz”. (Hetenként legalább egyszer volt költözködés.)

Ha visszatekintek a múltba, azt látom, majdnem egész életemben „házikósat” játszottam. Megszámlálhatatlan házat laktam be, vásároltam meg, cseréltem el másik házra, bútoroztam, dekoráltam és alakítottam kívül vagy belül. Ó, azok az áldott házak…!

Milyen furcsa dolgokra tud emlékezni az ember! Az örömteli eseményeket és félelmeket nagyon élénken, a fájdalmat és a szomorúságot nagyon nehezen tudom felidézni. Nem azt mondom, hogy nem emlékszem rájuk, csak éppen átélni és átérezni nem tudom őket. Ha ezek előjönnek, nagyon is tisztán látom, hogy például akkor „Agatha boldogtalan volt, mert nagyon fájt a foga.” De már nem érzem a boldogtalanságot és a fogfájást. Ugyanakkor egy hársfa illata képes hirtelen visszahozni a múltat, és eszembe jut az a nap, amelyet hársfák közelében töltöttem, élvezettel hemperegtem a fűben, érzem még a fű illatát is, annak a régi szép nyárnak a hangulatát; volt ott egy cédrus is, és azon túl a folyó. Az az érzés fogott el, hogy az ember harmóniában van az élettel – és az emlék felidézésének pillanatában minden visszajön: nemcsak az emlékezet puszta tárgya, hanem az érzés is.

Nagyon élénken emlékszem például egy boglárkával borított rétre Ealingben, NéniMaminál. Ötéves sem lehettem még, Dadussal sétálva felmentünk egy domboldalon a St. Stephen-templom mellett. Akkor arrafelé még mindenütt csak földek és rétek voltak, de egyszer csak egy aranysárga virágokkal borított mezőn találtuk magunkat. Emlékszem, többször is kimentünk oda. Azt már nem tudom, hogy emlékeim az első vagy a későbbi kirándulások benyomásait őrzik, de ez az „emlékérzés” elevenen él bennem. Olyan boglárkás rétet azóta sem láttam. Itt-ott néhány virágzó boglárkát persze, de hát az nem ugyanaz, mint amikor az egész nyári rét az aranysárga virágok tengere… Amelyek nekem nyíltak akkor, és emlékeimben nekem nyílnak még ma is.

Mi okozza a legtöbb örömet az ember életében? Embere válogatja. Ami engem illet, az emlékezés és a képzelődés mindig is megnyugvást jelentett számomra a mindennapok forgatagában. Ezek voltak életem legboldogabb időszakai. Kék szalagokkal ékesíteni Dadus ősz-öreg haját, játszani Tonyval és választékot fésülni a széles hátára, valódi lónak képzelt söprűnyélen lovagolni a kertben, és átugratni vele az odaképzelt nagy folyót, karikát kergetni az Alagutas vasút állomásain keresztül. És vidám játékokat játszani anyámmal. Anyám, aki később Dickenst olvasott nekem, egyre jobban elálmosodott; szemüvege félig lecsúszott az orráról, feje előrebillent, én pedig ijedten figyelmeztettem őt. – Anya, mindjárt elalszol! – Mire anyám méltóságteljesen válaszolt. – Ó, dehogy, drágám. Egyáltalán nem vagyok álmos! – És pár perc múlva már aludt is. Emlékszem, milyen murisnak találtam őt az orra hegyére csúszott szemüvegével, és hogy mennyire szerettem őt ezekben a pillanatokban.

Furcsa megállapításnak tűnhet, de az ember néha csak akkor fogja fel, hogy mennyire szeret valakit, ha az illetőt nevetséges helyzetben látja. Könnyű csodálni azt, aki jóképű, szórakoztató vagy elbűvölő, de ez a buborék könnyen kipukkad, ha a nevetségesség nyomai kezdenek megjelenni az összképben. Ezért azt tanácsolnám minden lánynak, aki éppen férjhez menni készül: „Most még rendben van a dolog, de képzeld csak el iszonyúan náthásnak a szíved választottját, ahogy eldugult orral beszél, folyik az orra és könnyezik a szeme!” Mert ez valóban jó teszt. Szerintem egy férjet olyan szeretettel kell szeretni, amelybe a gyöngédség és a vonzalom mellett még az is belefér, hogy időnként rondán náthás lesz, továbbá mindenféle vesszőparipái vannak. A szenvedély nem nagy dolog, az jön magától.

A házassághoz nem elég a szerelem: azon az ódivatú véleményen vagyok, hogy szükség van tiszteletre is, ami nem keverendő össze a csodálattal. Mert egy életen át csodálattal bámulni egy férfira roppant unalmas lehet, átvitt értelemben pedig könnyen görcs állhat bele az ember nyakába. De a tisztelet olyan valami, amivel nem kell foglalkozni, aminek az ember csak örül, hogy létezik. Ahogy egy idős ír hölgy mondta az uráról: „ő az én fejemmel is képes gondolkodni.” Egy nőnek éppen erre van szüksége. Éreznie kell, hogy a párja szilárd jellemű ember, rábízhatja magát, megbízhat az ítélőképességében, és nyugodtan rábízhatja a döntést a nehéz kérdésekben.

Érdekes dolog visszatekinteni az életre, a legkülönfélébb eseményekre és jelenetekre, erre az egész, kavargó és színes forgatagra. Ezeken kívül még mi számít? Mi van emögött, amit a memória kiválogatott és megőrzött magának? És vajon hogyan vagy mitől választjuk ki épp azokat a dolgokat, amiket megőrzünk az emlékezetünkben? Mintha odamennénk a pincében egy nagy, poros, mindenféle ócskaságokkal teli utazóládához, és elkezdenénk válogatni: ez kell, meg ez, meg még ez is…

Kérdezzenek csak meg néhány embert, hogy mire emlékeznek például egy külföldi utazásból, és meglepődve fogják tapasztalni, mennyire eltérő válaszokat adnak. Emlékszem egy tizenöt éves fiúra, egyik barátunk fiára, akit szülei a tavaszi iskolai szünetben elvittek Párizsba. Amikor visszatértek, a család néhány üresfejű barátja a maga joviális stílusában nekiszögezte a kérdést a fiúnak. – Na és, fiacskám, mire emlékszel leginkább Párizsból? Mi tetszett ott neked a legjobban? – A fiú rávágta. – A kémények! Az ottani kémények egészen mások, mint amilyeneket az angol házakon lehet látni.

Az ő szempontjából ez kifejezetten okos észrevétel volt. Ez a fiú pár év múlva már komoly képzőművészeti tanulmányokat folytatott, vagyis őrá egy olyan vizuális részlet tette a legnagyobb benyomást, ami valóban megkülönböztette Párizst Londontól – csak nincs mindenkinek elég éles szeme, hogy észrevegye.

De itt van még egy emlék. Amikor bátyámat szolgálati alkalmatlanság miatt hazaküldték Kelet-Afrikából, elhozta magával bennszülött szolgáját, Shebanit is. Hogy megmutassa ennek az egyszerű afrikai embernek London szépségeit, bérelt egy kocsit, és körbejárták a várost: Westminster Apátság, Buckingham-palota, Parlament, Városháza, Hyde Park és a többi… – nem hagytak ki semmit. Amikor hazaértek, megkérdezte Shebanit. – Na, milyen London? – A néger szolga az égre emelte a tekintetét. – Csodálatos, Bwana[32], csodálatos város. Elképzelni sem tudtam volna ilyet. – A bátyám elégedetten bólintott. – És mi tetszett neked a legjobban? – kérdezte. Azonnal jött a válasz. – Ó, Bwana, hát a boltok, amelyek tele vannak hússal. Csodálatos boltok! Nagy darab húsok lógnak mindenütt, és senki sem lopja el őket, senki sem rohan be oda, hogy lekapkodja őket, hanem szépen, illedelmesen elmennek mellettük. Milyen gazdag, milyen nagy lehet ez az ország, ha az a sok hús csak úgy ott lóg az utcára nyíló boltokban! Anglia csodálatos ország. London csodálatos város.

Nézőpontok… például a gyermek nézőpontja. Mindannyian rendelkeztünk vele, de azután hosszú utat tettünk meg, és most már nehéz oda visszatalálni. Emlékszem, figyeltem egyszer az unokámat, Matthew-t. Két és fél éves lehetett, nem látta, hogy figyelem őt a lépcső tetejéről. A gyerek nagyon óvatosan ballagott lefelé a lépcsőn: újdonság volt neki még a lépcsőjárás, és nagyon büszke volt magára, ugyanakkor egy kicsit még félt is tőle. Folyamatosan azt mondogatta magának: Matthew lemegy a lépcsőn. Matthew most lemegy a lépcsőn. Itt jön Matthew. Matthew most lemegy a lépcsőn.

Nem tudom, mindannyian így vagyunk-e ezzel. Az életünk elején egy különálló, kvázi külső szemlélő által figyelt személyként gondolunk-e magunkra – már persze, ha képessé váltunk gondolatokat alkotni magunkról. Nem tudom, hogy annak idején én is mondtam-e magamnak ilyeneket: Agatha az ünneplős ruhácskájában lemegy az ebédlőbe… Mintha eleinte idegen lenne számunkra az a test, amelybe a lelkünk beleköltözött, egy olyan valami, aminek tudjuk a nevét, és amivel ilyen-olyan viszonyban vagyunk, de amivel még nem teljesen azonosultunk. Mi még csak sétálni induló Agathák és lépcsőn lefelé ballagó Matthew-k vagyunk – inkább látjuk, semmint érezzük magunkat.

Egy szép napon azután átlépünk egy másik életszakaszba. Hirtelen megszűnik Matthew, aki lemegy a lépcsőn, és jön helyette, az én megyek lefelé a lépcsőn. Az „én” stádiumába való eljutás az első lépés a személyes élet kibontakozásában.

II. rész

„Lányok, fiúk, gyertek játszani

a kertbe”[33]

Egy

Amíg az ember nem tekint vissza saját múltjába, addig észre sem veszi, milyen különleges módon szemléli a gyermek a világot. A látásmódja ugyanis teljesen más, mint a felnőtté, és ebben a világképben egészen mások az arányok is.

A gyerekek nagyon pontosan fel tudják mérni, mi folyik körülöttük, egészen jó értékítéletet alkotnak az emberekről és a jellemekről, de a dolgok hogyanja és miértje csak ritkán dereng fel tudatukban.

Talán ötéves lehettem, amikor apám először kezdett aggódni a pénzügyek miatt. Az apja gazdag ember volt, így magától értetődőnek tartotta, hogy mindig fix összeg érkezik a házhoz. Nagyapám trösztök bonyolult sorozatát hozta létre, amelyeknek halála után kellett működésbe lépniük. Ezeket négy megbízott vagyonkezelő irányította. Az egyik nagyon öreg volt, és azt hiszem, visszavonult már minden üzleti tevékenységtől; a másik később elmegyógyintézetbe került; a maradék kettő pedig nem sokkal ezután, tisztes életkort megérve, elhalálozott. Az egyik esetben az elhunyt fia vette át a dolgokat, de hogy sima alkalmatlanságról volt-e szó, vagy a vágyonkezelő-váltás másfelé irányította a pénzek áramlását, azt már nem tudhatom – egy biztos, a dolgok rosszra fordultak, és egyre rosszabbul mentek.

Apám le volt sújtva, de mivel nem nagyon értett az üzlethez, fogalma sem volt, hogy mit tegyen. Leveleket küldözgetett drága öreg cimboráinak, akik vigasztaló sorokat írogattak vissza, amiben a piaci körülményekkel, árfolyameséssel és hasonlókkal igyekeztek magyarázni a helyzetet. Ekkortájt kaptuk meg egy idős rokon örökségét, és feltehetően ez vagy két évig kis könnyebbséget jelentett apám számára, ám mindeközben az őt megillető és várt jövedelmek csak nem akartak megérkezni.

Ekkoriban rendült meg apám egészsége is, hiszen a pénzügyi zűrök nyilván nem tettek jót neki. Többször is volt szívrohama, bár ebbe a homályos kifejezésbe majdnem minden belefér. Mindenesetre világos lett számunkra, hogy takarékoskodnunk kell, és az kínálkozott a legjobb megoldásnak, hogy egy ideig külföldön éljünk. Nem a jövedelemadó miatt, ahogy azt ma sokan teszik – ha jól sejtem, egy fontból akkor körülbelül egy shilling volt az adó –, hanem azért, mert külföldön jóval alacsonyabbak voltak a megélhetési költségek. Jó pénzért, teljes személyzettel és felszereléssel bérbe kellett tehát adni a házat, elutazni Dél-Franciaországba, és ott beköltözni egy viszonylag olcsó szállodába.

Ha jól emlékszem, hatéves voltam, amikor a nyakunkba vettük a világot. Ashfieldet annak rendje és módja szerint kiadtuk – amerikaiaknak, akik fizettek is érte rendesen –, és a család felkészült az utazásra a dél-franciaországi Pau-ba. Én persze tele voltam izgatott várakozással. Anyám azt mondta, olyan helyre megyünk, ahol majd hegyeket is fogunk látni, és ezek engem már a távolból is roppantul érdekeltek. Vajon milyen magasak? Nagyon-nagyon magasak? Magasabbak, mint a St. Mary templomtornya? Mert annál magasabb dolgot addig még sohasem láttam. Anyám azt mondta: igen, a hegyek sokkal, sokkal magasabbak annál, és sok száz, sőt ezer méter magasra nyúlnak fel. Elvonultam hát a kertbe Tonyval, és a konyhában kapott kenyérhéjat rágcsálva próbáltam elképzelni a hegyeket. Hátrahajtottam a fejem, és felnéztem az égre. Biztosan így néznek ki a hegyek is: nyúlnak-nyúlnak felfelé, amíg bele nem vesznek az égboltba. Félelmetes volt már elképzelni is. Anyám szerette a hegyeket, a tenger viszont sohasem érdekelte különösebben, ahogy ezt többször is elmondta. Én biztosra vettem, hogy a hegyek nagy élményt fognak jelenteni az életemben.

A külföldre utazás egyik szomorú következményeként el kellett válnom Tonytól. A kutyust természetesen nem lehetett a házzal együtt bérbe adni, ezért egyik korábbi szobalányunkhoz, Froudie-hoz költöztettük, aki egy ácshoz ment feleségül, nem messze lakott tőlünk, és szívesen magához vette. Tonyt búcsúzáskor összevissza csókolgattam, ő pedig összenyalta az egész arcomat, nyakamat és karomat.

A mából visszatekintve rendkívülinek tűnnek a külföldre utazás akkori körülményei. Mivel nem léteztek még útlevelek vagy kitöltendő űrlapok, az ember megvette a jegyeket, hálókocsit foglalt magának, és más tennivalója nem is akadt – ilyen egyszerűen ment. Hanem a Csomagolás! (Akkora jelentőségű esemény volt, amit muszáj nagybetűvel írni.) Nem tudom, hogy a család többi tagjának miből állt a poggyásza, de arra jól emlékszem, anyám saját magának mit pakolt össze. Volt először is három kerek utazóbőröndje: a legnagyobb több mint egy méter magas, benne két vízszintes rekesszel, majd következtek a kalapdobozok és a nagy, téglalap alakú bőrtáskák, végül három amerikai utazóláda, amilyeneket gyakran lehet látni a szállodák folyosóin. Óriásiak voltak, és elképzeltem, milyen nehezek is lehetnek.

Az elutazás előtt anyám már legalább egy hétig bőröndök és ládák között élt a hálószobájában. Minthogy akkoriban anyagilag már nem álltunk valami jól, anyámnak nem volt saját szobalánya, így mindent magának kellett összepakolnia, ennek pedig a „szelektálás” lett az előfeltétele. Anyám ott állt a hatalmas, nyitott akasztós és polcos szekrények előtt, és válogatott a művirág-, a szalag-és az ékszerhalmok között. És bizony hosszú-hosszú órákig kellett válogatnia, mire be tudta rakni a legszükségesebb dolgokat az utazóládák megfelelő rekeszeibe.

Ma egy nő ékszerkészlete csupán néhány darab „valódi” ékszerből és egy csomó bizsuból áll. Akkor azonban ez nem így volt: az utánzatokat és a nem valódi díszeket, néhány „antik” strassz kivételével, lefitymálták és a „rossz ízlés” jelének tekintették. Anyám ékszerei között voltak igazán értékes darabok: a gyémántcsat, a gyémánt félhold és a gyémánt eljegyzési gyűrű. A többi is „valódi” volt, de viszonylag olcsó. Persze borzasztóan izgatott bennünket mindegyik: az indiai nyaklánc, a florentin szett, a velencei nyaklánc, a kámeák és a többi. Volt még hat melltűje is, amelyek szintén megbűvöltek minket: a „halak”, a gyémántból kirakott öt apró halacska; a „fagyöngy”, az apró, gyémántos és gyöngyös bross; „a pármai ibolya”, egy zománcozott, ibolyás melltű; „a vadrózsa”, egy virágos, zománcozott, gyémántleveles rózsa és a nagy kedvenc: „a csacsi”, a gyémántok közé foglalt, szamárfej alakú barokk gyöngydísz. Szüleim már előre eldöntötték, hogy anyánk halála után melyiket ki örökli: Madge-é lesz a pármai ibolya (ez volt a kedvenc virága), a gyémánt félhold és a csacsi, nekem szánták a vadrózsát, a gyémántos csatot és a fagyöngyöt. A majdani tulajdonosok kijelölése normális dolognak számított a családunkban, és képzeteinkben e tárgyakhoz nem a halál szomorúsága, hanem az előre elképzelt birtoklás öröme társult.

Ashfieldben az egész ház tele volt az apám által vásárolt festményekkel. Akkoriban az volt a divat, hogy a falakat egészen elborították a szorosan egymás mellé rakott képek. Kijelölt örököse voltam az egyik nagy olajfestménynek, amelyen a hullámzó tenger közepén egy mosolygó, ifjú hölgy hálóba fog egy fiút – gyerekként ez volt számomra a szépség netovábbja. Szomorú, de felnőttként, amikor ki kellett válogatnom az eladásra szánt képeket, már nem tartottam ezeket értékesnek, és egy képet sem tartottam meg emlékbe. Kénytelen voltam belátni, a képeket illetően apám megbízhatóan rossz ízléssel rendelkezett. Viszont az általa vásárolt bútorok mindegyike igazi gyöngyszem volt, talán mert szenvedélyesen vonzódott az antik bútorokhoz. Akkoriban a bambusz volt a nagy divat, így apám nagyon olcsón tudott venni Sheraton[34] asztalokat és Chippendale székeket, amelyekkel nemcsak öröm volt együtt élni, hanem később olyan sokat értek, hogy apám halála után anyám a legjobb darabok eladásával sok nehéz időszakot is átvészelt.

Apám, anyám és nagyanyám egyaránt szenvedélyes porcelángyűjtő volt. Amikor a nagyanyám hozzánk költözött, magával hozta a drezdai és Capo de Monte-i[35] gyűjteményét is, amellyel Ashfieldben tele lett az összes szekrény, de még újabb szekrényeket is kellett csináltatni. Gyűjtögető fajta volt a családunk, és e tulajdonságokat én is örököltem. Csak az a kár, ha az ember örököl egy jó porcelánkészletet vagy bútorkollekciót, akkor már nem kezdhet hozzá egy saját gyűjtemény kialakításához. A gyűjtőszenvedélyemet azonban ki kellett elégítenem, ezért én összeszedtem egy nagy halom papier-mâché bútort és olyan, kisebb tárgyakat, amelyek nem szerepeltek szüleim gyűjteményeiben.

Amikor végül eljött a nagy nap, én már félholt voltam az izgalomtól, és teljesen megnémultam – ha nagyon felkavart vagy megrémisztett valami, akkor mindig elveszítettem a hangom. Az utazásról az első világos emlékem az, amikor Folkestone-ban fölszálltunk a hajóra. Anyám és Madge halálosan komolyan vették a Csatornán való átkelést, és mert nem bírták a hajózást, azonnal el is vonultak a hölgyek szalonjába, ahol lefeküdtek, behunyták a szemüket, és erősen reménykedtek abban, hogy sikerül nagyobb baj nélkül átkelni a tengeren. A csónakázás során szerzett kellemetlen tapasztalatok ellenére én viszont meg voltam győződve arról, hogy jó hajós vagyok. Apám is ezt mondogatta, úgyhogy ott maradtam vele a fedélzeten. Az átkelés teljesen simán ment, de ezt nem a nyugodt tenger érdemének tudtam be, hanem annak, hogy én milyen jól bírtam a hullámzást. Megérkeztünk Boulogne-ba, ahol nagy örömmel hallottam apám kijelentését: Agatha igazi tengerész!

Az újabb izgalmakat a vasúti hálókocsi jelentette. Anyámmal kerültem egy fülkébe, és engem raktak a felső ágyra. Anyámnak mindig valóságos mániája volt a friss levegő, és a hálókocsi fülledt melegét alig tudta elviselni. Azon az éjszakán többször is fölébredtem, és mindig azt láttam, hogy kidugja a fejét a lehúzott ablakon, és nagyokat szippant a hűs levegőből.

Másnap kora reggel érkeztünk meg Pau-ba. A Hotel Beausejour busza már várt bennünket, és hozták utánunk a tizennyolc darabból álló poggyászhegyet is. Gond nélkül megérkeztünk a szállodába, amelynek egy nagy, Pireneusokra néző terasza volt.

– Ott vannak! – mutatott apám a távolba. – Látod? Ott vannak a Pireneusok! A hegyek, meg a hófödte hegycsúcsok.

Odanéztem – és ez volt gyerekkorom egyik legnagyobb, felejthetetlen csalódása. Sehol sem láttam a messze fejem fölé, egekbe nyúló, elképzelhetetlen és felfoghatatlan magasságú hegyeket, amelyeket elképzeltem, helyettük valahol a látóhatár szélén, egy-két hüvelyknyi, fűrészfogszerű valamik sorakoztak. Ezek lennének a hegyek? Bár nem szóltam semmit, de ha visszagondolok, érzem a rettenetes csalódottságot.

Kettő

Körülbelül fél évet tölthettünk Pau-ban, de számomra ez egy egészen új életet jelentett. Apám, anyám és Madge mindenféle lázas tevékenységbe kezdtek. Apámnak voltak itt lakó amerikai barátai, majd egy csomó új ismerősre tett szert a hotelban, és vittünk bemutatkozó leveleket más szállodákba és panziókba is.

Hogy velem is foglalkozzon valaki, anyám felfogadott egy „nappali nevelőnőt”, egy angol lányt, aki egész életében Pau-ban lakott, és legalább olyan jól, ha nem jobban beszélt franciául, mint angolul. Úgy képzelték, majd tőle fogok megtanulni franciául, de ezek a remények nem váltak valóra. Miss Markham minden délelőtt eljött értem, elvitt sétálni, útközben mutogatott mindenféle dolgot, és ismételgette a nevüket franciául: Un chien… Une maison… Un gendarme… Le boulanger…[36] Bár kötelességtudóan szajkóztam a szavakat, de ha kérdezni akartam valamit, akkor természetesen angolul kérdeztem, és Miss Markham is angolul válaszolt. Ahogy visszaemlékszem, feleslegesnek éreztem a céltalan bóklászásokat Miss Markhammel, aki csinos volt, kedves, lelkiismeretes – és unalmas.

Anyám hamarosan rájött, hogy soha nem fogok megtanulni franciául Miss Markhamtől, ezért rendszeres nyelvórákat kellett vennem minden délután egy francia nőtől. Új ismerősöm, Mademoiselle Mauhourat nagydarab, testes nő volt, és mindig különféle köpönyegekben, meg apró, barna kalapokban jelent meg.

A szobáinkban nagy volt a zsúfoltság: túl sok bútor, túl sok dísz, túl sok minden. Mademoiselle Mauhourat pedig, mint afféle izgága nőszemély, folyton fel-alá járkált a szobában, hadonászott és gesztikulált, járt a két keze és a könyöke, így az asztalról előbb-utóbb mindig levert valamit, ami persze össze is tört. Családi tréfálkozás is lett a dologból. – A madaradra, Daphne-re emlékeztet engem ez a nő, Agatha – mondta apám. – Az is ilyen nagy volt és ügyetlen, mindig felborította az etetőtálkáját.

Mademoiselle Mauhourat nagyon szeretett ömlengeni és áradozni, ami roppantul feszélyezett engem. Egyre kínosabb lett válaszolnom kedvesen gügyögő visítozásaira: – Oh la chčre mignonne! Quelle est gentille, cette petite! Oh la chčre mignonne! Nous allons prendre des leçons trčs amusantes, n’est ce pas?[37] – Udvariasan, de hideg tekintettel bámultam rá, majd amikor anyám rám villantotta a szemét, meggyőződés nélkül motyogtam a választ: oui, merci[38], ami francianyelv-tudásom maximumát jelentette.

A franciaórák egyébként barátságos légkörben zajlottak. Jó gyerek voltam, mint mindig, de nyilvánvalóan fafejű, és a gyors eredményeket szerető anyám nagyon elégedetlen volt a teljesítményemmel.

– Nagyon gyatrán halad ez a gyerek, Fred – panaszkodott apámnak.

De az én mindig barátságos apám ettől egyáltalán nem borult ki. – Ó, ne türelmetlenkedj, Clara. Adj neki egy kis időt. Hiszen az a nő még csak tíz napja jár ide…

Nem sokkal később azután megbetegedtem: egy kicsit megfáztam, ami átment enyhe torokgyulladásba. Bár gyógyulófélben, de még mindig nyűgös és kicsit lázas voltam, és ebben az állapotban látni sem óhajtottam Mauhourat kisasszonyt.

– Nem! – könyörögtem. – Ne legyen ma délután franciaóra!

Anyám szerencsére tudott engedékeny is lenni, ha a helyzet indokolta, így beleegyezett, hogy elmaradjon az óra. Amikor a szokásos időpontban megjelent Mademoiselle Mauhourat, anyám elmagyarázta neki, hogy lázas beteg vagyok, és jobb lenne, ha elmaradna a mai tanulás, ám Mauhourat kisasszony abban a pillanatban két könyökkel hadonászva, lebegő köpönyeggel rohant felém, rám borult és átölelt. – Oh, la pauvre mignonne – lihegte a nyakamba –, la pauvre petit mignonne! – Majd ő olvas nekem, és mindenféléket mesél, hogy felvidámodjon a „la pauvre petite”.[39]

Rimánkodó pillantást vetettem anyámra: én ezt nem bírom ki! Mademoiselle Mauhourat közben egyre folytatta a sipítozást; borzasztó volt még hallgatni is. Mivel a tekintetemből ki lehetett olvasni a könyörgést: „kérlek, vidd el innen”, anyám könyéken ragadta, és az ajtó felé tuszkolta.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha Agatha csak pihen ma délután – mondta, amikor kitessékelte Mauhourat kisasszonyt, majd fejcsóválva visszatért hozzám. – Jól van, drágám, de nem kellett volna ilyen szörnyű grimaszokat vágnod.

– Grimaszokat? – kérdeztem értetlenül.

– Igen. Mindenféle grimaszokat vágtál, és rám nézegettél. Mademoiselle Mauhourat azonnal megérthette, hogy meg akarsz szabadulni tőle.

Elszégyelltem magam, mert igazán nem akartam udvariatlan lenni.

– De mama – dadogtam. – Azok nem francia grimaszok voltak! Én angolul grimaszoltam.

Anyám ezen jót mulatott, és elmagyarázta, hogy a grimaszolás egy nemzetközi nyelv, amelyet minden országban megértenek. Később közölte apámmal, hogy Mademoiselle Mauhourat-tól nem lehet már túl sokat remélni, ezért majd valami más megoldást keres. Apám erre azt válaszolta, így legalább kevesebb porcelánedényünk törik össze. – Egyébként pedig – tette még hozzá, – Agatha helyében én is elviselhetetlennek találtam volna azt a nőt.

Megszabadulva Miss Markham és Mademoiselle Mauhourat szolgálataitól végre elkezdhettem élvezni az életet. A szállodánkban lakott egy bizonyos Mrs. Selwyn, talán Selwyn püspök özvegye vagy menye, és két leánya, Dorothy és Mary. Dorothy (Dar) egy évvel idősebb, Mary egy évvel fiatalabb volt nálam, és pár nap elteltével már sülve-főve együtt voltunk.

Egyedül jól nevelt, engedelmes és illedelmes gyerek voltam, de más gyerekek társaságában azonnal belevetettem magam mindenféle rendetlenkedésbe. Hármasban különösen a közös ebédlőben felszolgáló pincérek életét keserítettük meg. Egy este például cukorra cseréltük a sót az összes sótartóban, máskor malacpofákat vágtunk ki narancshéjból, és az étkezésre szólító csengőszó előtt mindenkinek betettünk egyet a tányérjába.

Ezeknél a francia pincéreknél azonban kedvesebb embereket nem sokat láttam egész életemben. Közöttük Victor volt a legkedvesebb, a mi saját felszolgálónk: egy alacsony, vállas, reszkető orrcimpájú férfi, akit borzasztóan rossz szagúnak éreztem – ez volt első találkozásom a fokhagymával. Bármennyi bosszúságot is okoztunk neki, mégsem haragudott ránk, sőt, annál jobban igyekezett a kedvünkben járni, például mókás egereket faragott ki nekünk retekből. Neki köszönhettük azt is, hogy rosszalkodásaink miatt sohasem kerültünk bajba, ugyanis soha nem árult el bennünket sem főnökeinek, sem szüleinknek.

Dar és Mary barátsága sokkal többet jelentett nekem, mint az összes korábbi baráti kapcsolatom. Talán azért, mert beléptem abba az életkorba, amikor a társakkal való együttműködés már jóval érdekesebb, mint a magányos tevékenykedés. Rengeteget rosszalkodtunk együtt, nagyon élveztük egymás társaságát mindvégig, és persze gyakran kerültünk szorult helyzetbe a csínytevések miatt. Igazán komoly dorgálásban azonban csak egyszer volt részünk.

Anyám és Mrs. Selwyn békésen üldögélve beszélgetett a teraszon, amikor üzenetet hozott nekik egy szobalány: – Üdvözletét küldi a szálló másik szárnyában lakó belga hölgy, és kérdezteti, vajon tudja-e Mrs. Selwyn és Mrs. Miller, hogy gyermekeik odafönt mászkálnak a negyedik emeleti falipárkányon?

Nem nehéz elképzelni, mit érezhetett az udvarra kilépő két anya, amikor felnézve azt látták, hogy a negyedik emelet alig negyven centis falpárkányán ott egyensúlyozgat egymás mögött libasorban a három gyerek. A mi fejünkben persze meg sem fordult, hogy veszélyes dolgot művelünk. Az történt ugyanis, hogy túlságosan felbosszantottuk az egyik szobalányt, aki ezért becsalogatott bennünket egy raktárkamrába, majd ránk csapta az ajtót, és diadalmasan elfordította a zárban a kulcsot. Borzasztóan fel voltunk háborodva, törtük a fejünk, hogyan szabaduljunk – és találtunk azon a kamrán egy kicsi ablakot… Dar kikukucskált rajta, és megállapította, ha ki tudunk mászni, és körbe tudunk menni a falpárkányon, valahol majdcsak találunk egy nyitott szobaablakot, amelyen beugorhatunk. Nem sokat teketóriáztunk: először Dar préselte ki magát, majd én, végül Mary, és nagy örömmel konstatáltuk, hogy milyen könnyen lehet sétálni a párkányon. Nem tudom, hogy lenéztünk-e az alattunk tátongó mélységbe, de most azt hiszem, akkor sem rémültünk vagy estünk volna le. Engem mindig is elképesztett, ahogy a gyerekek megállnak egy magas sziklán, lábujjaikkal túl annak peremén, és nyugodtan nézelődnek lefelé, a felnőttek többségére ilyen helyzetben rátörő szédülés vagy tériszony legcsekélyebb jele nélkül.

Nekünk pedig nem kellett sokáig bandukolnunk odafent a párkányon. Úgy emlékszem, az első három ablak zárva volt, de a negyedik, egy közös fürdőszoba ablaka nyitva állt. Egymás után be is ugrottunk a fürdőszobába, ahol meglepetésünkre azzal fogadott bennünket valaki, hogy „Mars lefelé azonnal Mrs. Selwyn nappalijába!” A két anya iszonyúan mérgesen várt ránk, bár nem értettük, hogy miért, majd büntetésből azonnal ágyba kellett bújnunk, noha messze volt még az este. Magyarázkodásunkat sem fogadták el, pedig úgy éreztük, igazunk van.

– De hiszen sohasem mondtátok – ismételgettük mindannyian –, hogy nem szabad járkálni azon a falipárkányon!

Mélységesen megbántva, és azzal a tudattal vonultunk el lefeküdni, hogy nagy igazságtalanság történt velünk.

Anyámat közben még mindig foglalkoztatta taníttatásom problémája. Nővéremmel együtt a város egyik varrónőjéhez járt ruhát készíttetni, akinél egy szép napon felfigyelt egy varrólányra, aki segédkezett a ruhapróbáknál, és adogatta a gombostűket a főszabásznak. Ez az utóbbi egy mogorva és barátságtalan, középkorú nő volt, így anyámnak még inkább feltűnt a varrólány derűs nyugalma és kedélyessége. Elkezdte figyelni a második, majd a harmadik próba alkalmával is, végül félrevonta őt egy kis beszélgetésre. Megtudta, hogy a lány huszonkét éves, a neve Marie Sijé, az apjának van egy kis kávéháza, neki pedig egy szintén varrólány nővére, két bátyja és egy kishúga. Amikor anyám könnyedén megkérdezte tőle, hogy lenne-e kedve Angliába jönni, Marie-nak egy pillanatra elakadt a lélegzete, majd csak dadogott az örömtől és a meglepetéstől.

– De ezt természetesen anyáddal is meg kell még beszélnem – tette hozzá anyám. – Lehet, hogy ő nem szívesen engedne el ilyen messzire.

Megbeszélték a találkozót, és anyám fölkereste Madame Sijét, majd alaposan meghányták-vetették a dolgot. Apám csak mindezek után értesült a tervről.

– De hát Clara – próbált tiltakozni –, ez a lány nem egy nevelőnő vagy valami efféle.

Anyám erre azt válaszolta, hogy Marie pont olyan ember, akire neki szüksége van. – Nem tud angolul egy kukkot sem, így Agatha kénytelen lesz megtanulni franciául. És a lány szelíd természetű és jó kedélyű, tisztességes családból származik, szívesen jönne Angliába, és varrhatna nekünk mindenfélét, még ruhákat is.

– Jól meggondoltad te ezt? – faggatta apám.

Anyám mindig mindent jól meggondolt.

– Ő a mi emberünk – zárta le a vitát.

És amint oly sokszor előfordult már látszólag érthetetlen vagy szeszélyes ötleteivel kapcsolatban, neki lett igaza. Ha behunyom a szemem, még most is látom magam előtt a drága Marie-t: kerek és piros arcát, pisze orrát, kontyba feltűzött sötét haját. Mint később elmesélte, az első reggelen félve lépett be a szobámba, jó előre betanulva az angol üdvözlést – Gúd móhning, mísz! Aj ’ópe jú áh vell –, amiből az iszonyatos kiejtés miatt sajnos egy szót sem értettem, és gyanakvással méregettem őt. Az első napon olyanok voltunk, mint két kutya, akiket most mutattak be egymásnak: keveset beszéltünk, és félve pislogtunk egymásra. Marie elkezdte kefélni világosszőke, mindig fürtökbe rendezett hajam, de annyira óvatos volt, hogy alig merte a kefét használni. Én szerettem volna megmagyarázni neki, hogy csinálja erősebben, de esélyem sem volt, mert nem ismertem a megfelelő szavakat.

Azt nem tudom megmagyarázni, hogyan, de nem egészen egy hét leforgása alatt már egészen jól tudtam társalogni franciául; egy szó innen, egy másik onnan, és meg tudtam értetni magam. Ráadásul az első hét végére már testi-lelki jó barátok lettünk: öröm volt vele sétálni, vagy bármit tenni – megkezdődött egy boldog és szerencsés baráti kapcsolat.

Nyár elején már nagy volt a hőség Pau-ban, ezért elkezdtünk utazgatni. Egy hetet töltöttünk Argeles-ben, egy másikat Lourdes-ban, aztán felmentünk a Pireneusokba, Cauteretsbe. Nagyon szép hely volt ez, közvetlenül a nagy hegyek lábánál. (Ekkorra kigyógyultam a hegyekkel kapcsolatos csalódásomból, már kielégítőbb volt a látványuk, bár még mindig nem nyúltak az égig.) Minden reggel végigsétáltunk a hegyi ösvényen, amely egy gyógyforráshoz vezetett, ahol ittunk néhány pohár büdös vizet. Miután így javítottunk az egészségünk állapotán, vettünk egy rúd árpacukrot – anyám kedvence az ánizsos volt, de én ki nem állhattam. A szállodánk körüli cikcakkos ösvényeken hamarosan felfedeztem magamnak egy jó kis mókát, a nadrágféken szánkázást a fenyőfák avarjában. Marie nem nézte jó szemmel a dolgot, de már semmi tekintélye nem volt előttem: barátok és játszótársak voltunk, így soha eszembe nem jutott volna engedelmeskedni neki.

Egyébként is különös dolog ez a tekintély. Anyámnak igazi tekintélye volt: ritkán veszítette el a türelmét, talán soha nem emelte fel a hangját, de elég volt szelíden kiadnia egy utasítást, és azonnal teljesítették. Mindig furcsának találta, hogy mások nem rendelkeznek ezzel a képességgel. Később, amikor gyermekem megszületése után hozzánk költözött, elpanaszoltam neki, mennyire bosszantanak a szomszéd gyerekek, akik folyton átmásznak hozzánk a sövényen. Néhányszor már elparancsoltam őket, de nem hallgattak rám.

– Hát ez különös – ingatta a fejét anyám. – Miért nem mondod nekik egyszerűen azt, hogy menjenek el innen?

– Próbáld meg – válaszoltam. Erre a következő percben a két kisfiú meg is érkezett, és nekiláttak a szokásos rajcsúrozásnak: hajigálták a kavicsokat, tördelték a faágakat, kurjongattak és vagdalkoztak.

– Ronald! – szólt oda a nagyobbik gyereknek anyám. – Ugye így hívnak?

Ronald meglepetten bólintott, hogy igen.

– Kérlek, ne játsszatok itt. Nem szeretem, ha zavartok minket. Menjetek egy kicsit messzebbre.

Ronald ránézett anyámra, füttyentett az öccsének, és azonnal távoztak mind a ketten.

– Látod, drágám – mondta anyám. – Ez ilyen egyszerű.

Neki valóban az volt. Meggyőződésem, hogy minden különösebb nehézség nélkül elboldogult volna egy csapat fiatalkorú bűnözővel is.

A cauteretsi szállodában lakott egy idősebb lány is: Sybil Patterson, akinek anyja jó barátságban volt Selwynékkel. Csodálattal néztem fel Sybilre, nagyon szépnek láttam, és nőies alakjáért irigyeltem is. Akkoriban ugyanis divatban voltak a nagy mellek, és mindenki többé-kevésbé meg is felelt az elvárásoknak. BéMami és NéniMami tekintélyes domborulatokkal rendelkeztek, és ha üdvözléskor megcsókolták egymást, bizony nem tudták elkerülni az „összeütközést”. Én addig elfogadtam, hogy mellük, vagy pláne nagy mellük csak a felnőtteknek van, de Sybilnek ez a bögyössége fölébresztette bennem a rút irigységet. Sybil tizennégy éves volt. Vajon mennyit kell még nekem várnom, amíg eljutok ebbe a csodás életszakaszba? Nagyon vágytam már a női érettség e jeleire, de egyelőre csak a türelem maradt. Addig türelemmel kell várakoznom, és nyolc, esetleg már hét év múlva két szép nagy, kerek domborulat jelenik majd meg az én keszeg alakomon is. Csak ki kell várni.

Selwynék azután elutaztak Cauterets-ből, így nekem két másik lány maradt barátnőnek. Egy kis amerikai lány, Marguerite Prestley, és egy nagyobbacska angol, Margaret Home. Szüleim jóban voltak Margaret szüleivel, és természetesen azt remélték, hogy én is összejövök Margarettel. De ahogy az már lenni szokott, én pont a másik lánnyal akartam barátkozni: az amerikaival, aki különös kifejezéseket és ismeretlen szavakat használt, amikor meséltünk egymásnak. Marguerite-nek volt egy rémisztő története is, amelyben nagy veszélybe került, amikor találkozott egy scarrapinnel.

– De mi az a scarrapin? – kérdeztem.

Marguerite nevelőnője ugyan röviden elmagyarázta, de amerikai tájszólása miatt nem sokat értettem belőle. Marie-hoz fordultam, de ő sem hallott a scarrapin nevezetű szörnyetegről. Végül apámnál próbálkoztam, aki először zavarban volt, majd a homlokára csapott. – Ó, hát persze! Skorpió!

Számomra azonnal szertefoszlott a varázslat – egy közönséges skorpió mégsem olyan rémisztő szörnyeteg, mint a képzeletbeli scarrapin.

Marguerite– tel egyszer komolyan összevitatkoztunk a kisbabák születésén. Én erősködtem, hogy a kisbabákat az angyalok hozzák, mert ezt még Dadus mondta nekem. Marguerite viszont kitartott amellett, hogy a kisbabákat a doktorok árulják, és egy fekete zsákban ők maguk hozzák házhoz. Amikor már majdnem összevesztünk a dolgon, Fanny kiváló taktikai érzékkel egyszer és mindenkorra lezárta a vitát.

– Hát pont ez a lényeg, aranyoskáim – mondta. – Az angol kisbabákat az angyalok hozzák, az amerikai kisbabákat pedig fekete zsákban a doktorok. Ez ilyen egyszerű.

Nagyon elégedettek voltunk a magyarázattal, és nem is vitatkoztunk többé.

Apám és Madge gyakran jártak lovas túrákra, én pedig addig rimánkodtam nekik, amíg bele nem egyeztek, hogy elvisznek engem is. Úsztam a boldogságban, és bár anyámnak voltak aggodalmai, apám gyorsan eloszlatta őket.

– Jön velünk egy hegyi vezető is – magyarázta –, aki hozzá van már szokva a gyerekekhez, és tud vigyázni, hogy bajuk ne essen.

Másnap reggel megérkezett a három ló, és elindultunk. Nyaktörő ösvényeken kanyarogtunk egyre feljebb, és nagyszerűen éreztem magam a hatalmas állat hátán. A vezető előttem haladt, néha leszedett pár szál virágot, és odaadta, hogy tűzzem a kalapszalagom mögé. Minden a legnagyobb rendben volt, de amikor megérkeztünk egy magaslatra, és hozzáláttunk az elemózsiánk elfogyasztásához, a vezető egy különleges ajándékkal akart megörvendeztetni. Elkapott egy csodálatos pillangót. – Puor la petite mademoiselle![40] – kiáltotta, és a kabátja hajtókájából előhúzott gombostűvel a kalapomra tűzte! Szörnyű pillanat volt: éreztem, ahogy a szegény pillangó vergődik a tűn, és a fájdalom belemarkolt a szívembe. Természetesen nem szóltam egy szót sem, mert nem akartam udvariatlan lenni, hiszen kedvességnek szánta, és ha visszautasítom, talán nagyon megbántódik. De a szerencsétlen pillangót, amely közben szörnyű vergődéssel haldoklott a kalapomon, nagyon szerettem volna levenni! Az én kalapomon! Ilyen helyzetben egy gyerek csak egyet tehet: sírva fakadtam.

De minél inkább tudakolták, mi a bajom, annál jobban megnémultam.

– Mi történt? – kérdezte apám. – Fáj valamid?

– Lehet, hogy mégis fél a lovaktól – tippelt a nővérem.

Csak a fejemet ingattam, hogy nem félek, és nem fáj semmim.

– Elfáradtál? – találgatott tovább apám.

– Nem – válaszoltam.

– Akkor mi a baj?

Képtelen voltam megmondani, ezt nem lehetett megmondani. A vezető ott állt mellettünk, és értetlenül bámult rám.

– Túl kicsi még! – mondta végül bosszúsan apám. – Nem kellett volna elhoznunk a kirándulásra.

Erre még jobban kezdtem bőgni. Tudtam, hogy elrontom apám és nővérem kedvét, de képtelen voltam abbahagyni, és imádkoztam magamban, hogy vegye már észre valaki, mi a bajom. Hiszen nyilvánvalóan ők is látták a pillangót, és igazán kibökhették volna, hogy „biztos nem tetszik neki a lepke a kalapján.” Ha kimondták volna, ők mondták volna ki, akkor minden rendbe jött volna, de én nem mondhattam ki. Szörnyű érzés volt. Nem fogadtam el az ennivalót sem, csak ültem, és sírtam, a pillangó pedig szenvedett. Végül abbamaradt a vergődés, amitől meg kellett volna könnyebbülnöm, ám ekkor már annyira zaklatott voltam, hogy semmi sem tudott megnyugtatni.

Később nyeregbe ültünk, és elindultunk lefelé – apám mogorván, nővérem bosszúsan, vezetőnk pedig még mindig értetlen mosollyal az arcán. Szerencse, hogy nem jutott eszébe még egy pillangót fogni a felvidításomra. Mint a megvert hadsereg, úgy érkeztünk vissza. Anyám a nappaliban várt bennünket.

– Ó, drágáim! – csapta össze a kezét. – Mi a baj? Agatha talán megütötte magát?

– Mit tudom én! – vetette oda apám. – Fogalmam sincs, mi a baja, talán fáj valamije. Azóta bőg, amióta megálltunk enni, de enni sem volt hajlandó.

– Mi a baj, Agatha? – kérdezte anyám.

Képtelen voltam megmondani. Csak néztem rá üres tekintettel, miközben még mindig peregtek a könnyeim. Anyám figyelmesen nézett egy darabig, majd megszólalt. – Ki tűzte oda azt a lepkét a kalapjára?

A nővérem azonnal mondta, hogy a hegyi vezető.

– Értem már – sóhajtott anyám. – Ez volt a baj, ugye, Agatha? Élt még az a pillangó, és te tudtad, hogy fáj neki.

Ó, milyen csodálatos megkönnyebbülés, ha valaki megérti, mi nyomja a szívünket, és ki is meri mondani azt, megszabadítva ezzel minket a hallgatás kényszerétől! Anyám karjaiba vetettem magam, átöleltem a nyakát, úgy zokogtam. – Igen, igen, igen! Vergődött a pillangó, csapkodott a szárnyával! De a vezető olyan kedves volt, és nekem adta ajándékba, ezért nem mertem szólni…

Anyám megpaskolta a hátam, és hirtelen az egész rémtörténet kezdett szertefoszlani.

– Megértem, mit erezhettél – mondta anyám. – De most már túl vagy rajta, nyugodj meg…

Körülbelül ekkortájt fedeztem fel, hogy a nővérem után valósággal bomlanak a környezetében lévő fiatalemberek. Madge nagyon vonzó és csinos fiatal nő volt, anélkül, hogy igazi szépség lett volna. Örökölte apámtól a gyors észjárást, így rendkívül szórakoztató beszélgetőpartner tudott lenni; tagadhatatlanul lehetett benne szexuális vonzerő is, mert az epekedő gavallérok valósággal a lábai előtt hevertek. Nem sok idő kellett hozzá, hogy Marie-val mi is belekezdjünk – az ügetőversenyek szóhasználatával élve – az esélylatolgatásba, és találgattuk, ki lesz a befutó.

– Szerintem Mr. Palmer. Te hogy látod, Marie?

– C’est possible. Mais il est trop jeune.[41]

Erre azt válaszoltam, hogy Mr. Palmer és Madge körülbelül egyidős, de Marie kitartott amellett, hogy „beaucoup trop jeune”.

– Szerintem Sir Ambrose az esélyes – mondta Marie.

Tiltakoztam, hiszen jóval idősebb a nővéremnél. Marie megvonta a vállát, és azt mondta, stabilabb az a házasság, amelyben a férj idősebb. Azt is hozzátette, hogy Sir Ambrose igencsak jó parti lenne, olyan jövendőbeli, akinek minden család csak örülne.

– Tegnap – folytattam – a nővérem virágot tűzött Bernard kabátjának a gomblyukába. – Marir azonban nem tartotta sokra ezt az ifjút, azt mondta róla, hogy nem egy „garçon sérieux”.[42]

Közben sok mindent megtudtam Marie családjáról. Még a macskájukról is; például azt, hogy úgy tudott járkálni, vagy összegömbölyödve aludni a kávéházban a poharak között, hogy soha nem vert le egyet sem. Meg azt, hogy Berthe nővére nagyon komoly lány, Angele kishúga pedig az egész család kedvence. Végighallgattam továbbá a két fiútestvére összes rosszalkodásának történetét, sőt, Marie, nem kis büszkeséggel, még azt a titkot is elárulta nekem, hogy régebben nem Sijé, hanem Shije volt a vezetéknevük. Bár nem értettem – és igazság szerint ma sem értem –, mire kellett büszkének lenni, egy véleményen voltam Marie-val: az ilyen ősökre tényleg büszke lehet az ember.

Anyámhoz hasonlóan Marie néha francia könyvekből is felolvasott nekem. Az én nagy napom azonban akkor virradt fel, amikor egyszer elővettem a Mémoires d’un Âne-t [Egy szamár emlékiratai][43], és a lapokat forgatva rájöttem, már nem kell nekem felolvasni, el tudom olvasni én is, teljesen egyedül. Nagy gratulációk következtek, főként anyám részéről, mivel oly sok viszontagság után végre megtanultam franciául: olvastam ezen a nyelven. A nehezebb részeknél persze még kellett egy kicsit segíteni és magyarázni, de úgy egészében véve „megérkeztem”.

Augusztus végéig voltunk Cauteretsben, és ez volt életem egyik legboldogabb nyara. Megvolt benne az újdonság varázsából minden, ami egy velem egykorú gyermeknek kellett: fák, amelyeknek egész életemben tudtam örülni (talán szimbolikus jelentőségű, hogy az egyik általam kitalált mesefigurának éppen „Fácska” volt a neve…); új és imádnivaló barátnőm, a pisze orrú Marie; öszvéres kirándulások, felderítő utak a meredek ösvényeken, mókázások a családdal; amerikai barátnőm, Marguerite és az idegen ország valamennyi egzotikuma. Az emlékezetemben nem külön-külön őrződtek meg ezek a dolgok, hanem együtt: a városka, a hosszú völgy, a kisvasút, az erdős domboldalak és a magas hegyek a maguk közös teljességében.

Azóta sem jártam ott, és örülök ennek. Amikor pár éve felmerült, hogy ott is nyaralhatnánk, először rögtön rávágtam, oda nekem vissza kell mennem! Ez igaz is volt talán, de hamar rájöttem, hogy már nem tudok visszamenni. Senki sem mehet vissza egy olyan helyre, amely már csak az emlékeiben létezik. Mert ha a hely nagyjából meg is őrződött régi állapotában, az ember akkor sem a régi szemével fog végigtekinteni rajta. Ami akkor volt, elmúlt – kétszer nem lehet ugyanazon az úton végigmenni…

Soha ne menj vissza oda, ahol valamikor boldog voltál. Amíg nem mész vissza, addig annak a helynek az emléke elevenen fog élni benned, de ha visszamész, meghal.

Vannak más helyek is, ahová nem voltam és nem vagyok hajlandó visszamenni. Az egyik ilyen az észak-iraki Adi Sejk[44] szentélye Lalishban, ahol első moszuli utazásom alkalmával jártunk. Nem volt könnyű odajutni, mert engedély kellett hozzá, és meg kellett állni az Ain Szifni-i rendőrőrsnél is.

Itt mellénk szegődött egy rendőr, és vele kaptattunk fel a kanyargós ösvényen. Üde levegőjű tavasz volt, zöldellt a fű, virítottak a vadvirágok, hegyi patak futott le a völgybe, itt-ott kecskékkel és rájuk vigyázó gyerekekkel találkoztunk. Azután elértük a jezidi szentélyt. Most is előttem van a fellobogózott udvar, a vésett fekete kígyó a szentély falán, és ahogy óvatosan, a küszöbre rá nem lépve belépünk a kicsi, sötét szentélybe. Később csak ültünk az udvaron a halkan susogó lombok alatt, és egy jezidi kávét hozott nekünk, miután egy koszos abrosszal leterítette az asztalt. (Nyilván jelezni akarta, hogy már ismeri az európaiak igényeit.) Sokáig üldögéltünk, de senki nem akart semmit ránk tukmálni. Homályosan rémlett, hogy a jezidik, ennek a kurd szektának a tagjai az ördögöt imádják, és furcsa volt, hogy éppen a Sátán imádói a legbékésebbek a világ azon részének különféle vallási szektái között. Már kezdett alkonyodni, amikor eljöttünk, de mindvégig éreztük, hogy milyen fenséges nyugalom és béke honol az egész vidéken.

Ma már valószínűleg turisták rajzanak ott is, és jelentős idegenforgalmi látványosság a jezidi áprilisi újévi „fesztivál”. De én emlékszem annak a helynek az érintetlenségére, és nem is akarom elfelejteni.

Három

A Pireneusok lábától Párizsba, onnan pedig Dinard-ba mentünk. Még ma is sajnálom, hogy a párizsi tartózkodásból csak a szállodai szobám emléke maradt meg, amelynek kacskaringós mintákkal díszített, csokoládébarna falán rajzottak a szúnyogok.

Ez a szúnyoghad egész éjjel döngicsélt a fejünk körül, arcunkat és karunkat pedig elborították a viszkető, dagadt, vörös szúnyogmarások. (Különösen megkeserítették Madge életét, aki ebben a korban nagyon kényes volt a megjelenésére.) Párizsban csak egy hetet töltöttünk, de az azzal telt, hogy hadakoztunk a szúnyogokkal, furcsa szagú olajokkal kenegettük magunkat, füstölőket égettünk az ágyak mellett, megállás nélkül vakaróztunk, és olvadt gyertyaviaszt cseppentgettünk a csípéseinkre. A szálloda vezetősége ugyan szemrebbenés nélkül állította, hogy az épületben egyetlen szúnyog sincsen, de mi addig reklamáltunk, amíg végül kaptunk szúnyoghálókat. Ezek persze még emlékezetesebbé tették itteni tartózkodásunkat, hiszen augusztusi kánikula volt, a szúnyogháló alatt pedig meg sem mozdult a levegő.

Valószínűleg megmutatták Párizs néhány nevezetességét is, de ezek nem maradtak meg az emlékezetemben. Különleges programként felvittek az Eiffel-toronyba is, de akárcsak a hegyekkel való első találkozásom, ez sem váltotta be a hozzá fűzött reményeimet. Párizsi tartózkodásunkból egyetlen szuvenírt hoztam magammal: az új becenevemet – „Moustique” (szúnyog), talán nem véletlenül…

Viszont ekkor találkoztam először az új ipari kor előfutárával, az utcákat ellepő, „automobile”-nak nevezett fura, bűzös, zajos és folyton dudáló járművekkel. Bőrsapkás, motoros-szemüveges sofőrök száguldoztak velük veszettül föl-alá – ezt a tempót ma már bizonyára lassúnak tartanánk, de akkor még csak a lovakkal kellett versenyezniük. Ijesztő masinák voltak, és apám azt mondta, hamarosan elterjednek mindenütt, de nem hittünk neki. Engem nem különösebben érdekeltek, az én fantáziámat a különféle vonatok és mozdonyok kötötték le. Anyám viszont sajnálkozva jegyezte meg: – Milyen kár, hogy Monty nincs itt. Neki biztosan nagyon tetszenének!

Furcsa érzés visszatekinteni életemnek arra a szakaszára, amelyből szinte teljesen hiányzik a bátyám. Pedig nyilván hazajárt a nyári szünetekre Harrow-ból, de az alakját egyáltalán nem tudom felidézni; valószínűleg azért, mert ő se nagyon vett észre engem. Azt is csak később tudtam meg, hogy apám sokat idegeskedett miatta: képtelen volt letenni a vizsgáit, kibukott Harrow-ból; ezután egy darti hajógyárba ment, majd valahová északra, Lincolnshire-be. Az iskolai előmenetelével kapcsolatban egyre kiábrándítóbb hírek érkeztek, és apámnak nyíltan megmondták, nem viszi semmire: – Nem megy neki a matematika. Ha gyakorlati dolgot kell csinálnia, azzal jól elboldogul, mert nagyon ügyes, de a mérnöki tudományok távol állnak tőle.

Minden családban akad valaki, akivel folyton baj van, meg idegeskedés. Nálunk Monty volt ez a családtag, és a halála napjáig mindig fájt valakinek a feje miatta. Visszatekintve gyakran eltűnődtem, hogy volt-e az életnek olyan szeglete, ahol Monty megtalálta volna a helyét. Bizonyára nagyon boldog lett volna, ha például II. Lajos bajor királynak[45] születik, aki ül az üres színházban, és élvezi az operát, amelyet csak neki játszanak. Kifejezetten muzikális volt, és szépen zengő basszus énekhanggal áldotta meg a sors, hallás után pedig képes volt a játéksípoktól a pikulán át a fuvoláig lejátszani bármilyen dallamot. De a szorgalom már hiányzott belőle, hogy hivatásos zenésszé képezze magát, és soha nem jutott eszébe hivatást találni vagy szakmát tanulni. Kellemes modorú, vonzó személyiség volt, akit egész életében olyan emberek vettek körül, akik meg akarták kímélni minden bajtól és kellemetlenségtől. Mindig akadt valaki, aki készségesen adott neki kölcsönt, vagy elvégezte helyette a fáradságos munkát. Már hatéves korában is ez volt a helyzet, amikor ő és a nővérem elkezdett rendszeres zsebpénzt kapni szüleinktől. Monty általában már az első nap elköltötte a sajátját, a hét későbbi napjain pedig berángatta nővéremet valamelyik üzletbe, gyorsan kért pár darabot a kedvenc cukorkájából, majd várakozva nézett a nővéremre, hogy annak lesz-e mersze nem fizetni. Madge mindig kínosan ügyelt az illemszabályok betartására, ezért természetesen fizetett, majd persze dühöngött, és jól leszidta Montyt. Aki ezen csak mosolygott, és fájdalomdíjul nagy kegyesen átnyújtott nővéremnek egy cukorkát.

Ez a viselkedés jellemző volt rá egész életében. Mintha vonzotta volna azokat, akik hajlandók voltak a rabszolgájává szegődni, mert folyton felbukkantak különféle nők, akik elmagyarázták nekem, hogy mi a baja. – Tudja, ön nem igazán érti meg Montyt. Neki együttérzésre van szüksége. – Ezzel szemben mi nagyon is jól megértettük Montyt, de képtelenség volt nem szeretni. Őszintén és becsületesen beismerte minden hibáját, és meg volt győződve arról, hogy a jövőben minden másként lesz. Biztosra veszem, hogy például ő volt az egyetlen fiú Harrow-ban, aki fehér egereket tarthatott. Internátusi felügyelőtanára el is magyarázta ennek okát apámnak. – Tudja, olyan mély érdeklődést mutat a természettudományok iránt, hogy úgy gondoltam, megilleti őt ez a kiváltság. – Mi viszont úgy láttuk, Montyt egyáltalán nem érdekli a természettudomány, egyszerűen csak fehér egereket akart tartani!

Visszatekintve Monty nagyon érdekes egyéniség volt, és ha csak kicsit másként rendeződnek a génjei, nagy ember lehetett volna belőle. Egyszerűen valami hiányzott belőle: az arányérzék, a kiegyensúlyozottság, az összeszedettség – nem tudom.

A pályaválasztás kérdése később magától megoldódott számára. Kitört a búr háború, és az általunk ismert fiatalemberek majdnem mind beálltak önkéntesnek, köztük természetesen Monty is. (Előfordult, hogy elkezdett játszani az ólomkatonáimmal, pedig már régen kinőtt abból a korból; csatasorba állította őket, és a parancsnokukat elkeresztelte Dashwood[46] kapitánynak. Később, hogy izgalmasabb legyen a dolog, árulás miatt lenyakazta Dashwood kapitányt, amin én elbőgtem magam.) Apám ettől bizonyára megnyugodott, hiszen a hadsereg karriert kínálhatott egy olyan fiatalember számára is, akinek semmi esélye nem volt a mérnöki pályán.

A búr háború volt talán az utolsó az úgynevezett „régi fajta háborúk” sorában, amelyek nem borították fel az ország vagy az emberek életét. Hőstörténetekbe illő összecsapások zajlottak, amelyekben derekasan küzdöttek a bátor katonák és a vitéz ifjak. Ha úgy alakult, hősi halált is haltak a csatamezőn, de többnyire inkább hazatértek, kidekorálva mindenféle érdemérmekkel a harctéren tanúsított hősies magatartásukért. A Brit Birodalom[47] távoli őrhelyei, Kipling költeményei és a térképen rózsaszínnel jelölt angliai helységek alkották világukat. Ma már furcsának tűnik, hogy akkoriban emberek – főként lányok – járták az utcákat, fehér tollat osztogatva azoknak a fiatalembereknek, akik megítélésük szerint megfutamodtak a katonáskodás elől, és nem voltak hajlandók vérüket ontani a hazáért.

A dél-afrikai háború kitörésére nem nagyon emlékszem. Nem is tekintették különösebben fontos háborúnak, csupán „móresre akarták tanítani Krugert[48]”, és a szokásos angol optimizmus szellemében „pár hét alatt” el akarták intézni az egészet. 1914-ben ugyanezt hallhattuk: „Karácsonyra véget ér.” „Nem sok értelme van naftalinozni a szőnyegeket – ezt 1940-ben mondták nekem, amikor az admiralitás lefoglalta a házamat. – Tavaszra vége lesz ennek is.”

Így főként a derűs hangulatra emlékszem, a The Absent Minded Beggar[49] [A szórakozott koldus] című, sokat hallott dalra, meg a Plymouth-ból néhány napos szabadságra hozzánk érkezett vidám fiatalemberekre. Meg egy jelenetre, amely nem sokkal azelőtt játszódott le nálunk, hogy a Királyi Walesi Ezred 3. Zászlóalja elhajózott volna Dél-Afrika felé. Monty elhozta egyik barátját Plymouth-ból, ahol ők állomásoztak. Ernest Mackintosh, akit mi valamilyen rejtélyes okból Billynek hívtunk, később egész életemben a barátom maradt, és sokkal inkább bátyámnak éreztem, mint az igazi testvéremet. A környezetünkben lévő többi ifjúhoz hasonlóan ez a víg kedélyű, vonzó fiatalember is többé-kevésbé szerelmes volt a nővérembe. A két fiú nem sokkal ezelőtt kapta meg az egyenruhát, és rendkívül izgatta őket a lábszártekercs, amit azelőtt sohasem láttak: rátekerték a fejükre, nyakukra, játszottak és mókáztak vele. Van róluk egy fényképem is: ülnek az üvegházunkban a sálként nyakukba kötött tekercsekkel. A hősök iránti kislányos rajongásomnak Billy Mackintosh lett a tárgya: bekeretezett, egy szál nefelejccsel díszített fényképe ott állt az éjjeliszekrényemen.

Párizsból a bretagne-i Dinard-ba költöztünk, ahol új élményként megtanultam úszni. Még emlékszem arra a határtalan büszkeségre és örömre, amikor köpködve és vizet nyelve bár, de már önállóan hat karcsapást is meg tudtam tenni, és nem merültem el!

A másik dolog, amire emlékszem, az a vadszeder: azelőtt még nem találkoztam ilyen nagy, fekete és hihetetlenül finom ízű szederrel. Marie-val kosárszámra szedtük, és közben marékszámra ettük is. E paradicsomi bőségnek az volt az oka, hogy a helybéliek mérgezőnek tartották, és nem nyúltak hozzá. – Ils ne mangent pas de műres – csóválta a fejét hitetlenkedve Marie. – Azt mondják nekem, vous allez vous empoisonner.[50] – Nekünk nem voltak ilyen aggályaink, így minden délután degeszre mérgeztük magunkat.

Dinard-ban találkoztam először a színház világával is. Szüleimnek nagy, kétágyas szobája volt egy hatalmas, alkóvnak is beillő, íves zárt erkéllyel és előtte függönnyel – olyan volt, mint egy kis színházterem. Az előző év karácsonyán látott pantomimelőadás felgyújtotta a fantáziámat, ezért Marie-val esti előadásokat tartottunk különféle mesékből. Én kiválasztottam magamnak a nekem tetsző szerepet, az összes többit Marie-nak kellett eljátszania.

Még most is hálával gondolok vissza szüleim végtelen türelmére. Nem tudok ugyanis unalmasabb dolgot elképzelni, mint minden áldott nap vacsora után fél órán át elviselni, majd megtapsolni, ahogy illegettük magunk a saját gyártmányú kosztümökben. „Színpadra állítottuk” a Csipkerózsikát, a Hamupipőkét, A Szépség és a Szörnyeteget, és hasonlókat. Nekem a hercegfi szerepe tetszett a legjobban: nővérem kölcsönvett harisnyáját húztam fel feszes lovagi nadrágként, és a szöveget szavalva nagy peckesen masíroztam fel-alá. Az előadások természetesen franciául zajlottak, mivel Marie nem beszélt angolul. Marie mindig rendkívül türelmes volt, de egyszer megmakacsolta magát. Úgy volt, hogy ő lesz a Hamupipőke, én pedig azt a „rendezői utasítást” adtam neki, hogy engedje le a haját. Mert hát hogy néz ki egy Hamupipőke konttyal a feje tetején?! De Marie, aki elvállalta a Szörnyeteg szerepét, eljátszotta Piroska beteg nagymamáját és az összes jó és gonosz tündért, a vasorrú bábát és vén szipirtyót, sőt, még egy olyan utcai jelenetet is, amelyben a legnaturálisabb módon köpnie kellett egyet a „kanálisba”, tolvajnyelven odavetve, hogy Et bien crache![51] – apám a hasát fogta a nevetéstől –, nos, ez a Marie nem volt hajlandó elvállalni a Hamupipőkét. Elsírta magát.

– Mais, Pourquoi pas, Marie?[52] – faggattam. – Hiszen ez egy hálás szerep! Ő a hősnő, és az egész mese róla szól!

Nem lehet, ingatta a fejét Marie: lehetetlen, hogy ő eljátsszon egy olyan szerepet, amiben vállára lógó hajjal jelenik meg a Monsieur előtt! Hát ez volt a baj! Marie megbotránkoztató dolognak tartotta, hogy leeresztett hajjal mutatkozzon apám előtt. Nem értettem, de ráhagytam; összeférceltünk egy csuklyát, amely eltakarta Hamupipőke kontyát, és így már előadhattuk a produkciót.

Hogy milyen különleges tabuk léteznek! Emlékszem egyik barátunk gyerekére, egy bűbájos, körülbelül négyéves kislányra, aki mellé felfogadtak egy francia nevelőnőt. Először a szokásos aggodalommal figyelték, hogy a gyerek elfogadja-e, de mivel semmi baj nem történt, elmentek sétálni, beszélgettek, a kislány megmutatta a játékait is. Estig minden a legnagyobb rendben volt, de a lefekvés előtt kitört a sírás: Joan ugyanis az istennek sem akarta megengedni, hogy Madeleine megfürdesse őt. Az anyja zavarba jött, és első nap még engedett, arra gondolva, hogy a gyerek talán még nincs annyira jóban az idegen nővel. De másnap és harmadnap megismétlődött ugyanez a cirkusz: szent volt a béke és nagy a barátság – egészen a lefektetésig. Végül a negyedik napon Joan keserves zokogással borult az anyja nyakába. – De mama! Hogy lehetnék meztelen egy idegen előtt?!

Valahogy így volt ez Marie-val is. Képes volt parádézni mindenféle idétlen gatyákban, vagy ha a szerep úgy kívánta, mutogatni a fél lábszárát is – de arra képtelen volt, hogy leengedje a haját apám előtt.

Azt hiszem, eleinte nagyon szórakoztatóak voltak az előadásaink, legalábbis apám jókat mulatott rajtuk, de később borzasztóan unalmassá váltak. A szüleim azonban olyan kedvesek és tapintatosak voltak, hogy nem mondták meg, nincs már kedvük minden este „színházba menni”. Néha bejelentették, hogy a barátaikkal kell vacsorázniuk, és ezért nem jöhetnek el az előadásra, de egészében véve hősiesen kitartottak – én pedig nagyon élveztem, hogy szerepelhetek előttük.

A szeptembert Dinard-ban töltöttük, ahol apám találkozott néhány régi barátjával – például Martin Pirie-val, aki feleségével és két fiával éppen hazafelé készülődött a nyaralásból. Martin Pirie és apám iskolatársak voltak Vevey-ben, és azóta őrizték a barátságot; felesége, Lilian pedig az egyik legnagyszerűbb ember volt, akivel valaha is találkoztam. Az a figura, akit Vita Sackwille-West rajzolt meg oly kitűnően az All Passion Spentben [Elmúlt minden szenvedély][53], egy kicsit mindig Mrs. Pirie-re emlékeztetett engem. Volt valami megfoghatatlanul bámulatos benne, de némi tartózkodás is. Tisztán csengő, szép hangja volt, finom arcvonásai, nagyon kék szeme, és gyönyörűen tudta mozgatni a kezét. Dinard-ban láttam őt először, de később gyakran találkoztunk, egészen a – több mint nyolcvanéves korában bekövetkezett – haláláig. Az iránta érzett csodálatom és tiszteletem mindvégig csak erősödött.

Azon kevés ismerőseim közé tartozott, akit érdekes szellemnek tartottam. Mindegyik házát meglepő és eredeti módon dekorálta, gyönyörű hímzett képeket készített, nem létezett olyan könyv, amelyet ne olvasott volna, vagy olyan színdarab, amit ne látott volna, és mindig volt mondanivalója is róluk. Mostanában azt gondolom, komoly szakmai karriert kellett volna csinálnia, bár nem tudom, hogy akkor is ilyen nagy lett volna-e személyiségének a kisugárzása.

A fiatalok mindig keresték a társaságát, és boldogok voltak, ha beszélgetett velük. Igazi szellemi felfrissülést jelentett vele egy délután, még jóval a hetvenedik születésnapja után is, és azt hiszem, mindenkinél jobban értett a szabadidő eltöltésének művészetéhez. Legtöbbször egy magas támlájú széken hímezgetett valamilyen általa megtervezett kompozíciót, de mindig volt néhány érdekes könyv is a keze ügyében. Az volt az érzésünk, hogy éjjel-nappal ráér velünk társalogni, akár heteken át. Kritikája elevenbe talált, és bármilyen elvont témáról szívesen beszélgetett, de a személyes ügyeket inkább elkerülte. Hívei nagy részét szép beszédhangja vonzotta, amely ritka adomány – én mindig érzékeny voltam az emberi hangokra, és a csúnya hang jobban taszít most is, mint a csúnya arc.

Apám nagyon örült, hogy újra láthatja régi barátját. Anyám és Mrs. Pirie érdeklődése sok ponton találkozott, és rögtön nagy beszélgetésbe merültek a japán művészetről. Ott volt a két fiuk is: Harold Etonban, a tengerésztisztnek készülő Wilfred pedig valószínűleg Dartmouth-ban tanult. Bár Wilfred később az egyik legkedvesebb barátom lett, akkori önmagáról csak annyi emlékem maradt, hogy mindig hangosan felnevetett, ha meglátott egy banánt. Természetesen egyik fiú sem vett észre engem: egy etoni diák és egy tengerészkadét nem ereszkedett le egy hétéves kislánnyal játszani.

Dinard után Guernsey következett, ahol majdnem az egész telet eltöltöttük. Születésnapomra kaptam három egzotikus tollazatú és színű madarat; Kiki, Tou-tou és Bébé lett a nevük. A mindig gyengélkedő Kiki hamarosan elpusztult, de halála nem okozott nagy szívfájdalmat nekem – a bűbájos Bébé volt a kedvencem –, viszont nagyon élveztem azt a pazar temetést, amit rendeztem neki. Először is ünnepélyesen belehelyeztem egy kartondobozba, amelyet anyámtól kapott, nagyon szép szaténszalaggal kötöttem át. Azután elindultunk St. Peter Port városának határában egy magaslatra, ahol kiválasztottuk a sír és a temetési ceremónia helyét, majd a vadvirágokkal borított dobozt szertartásosan elhelyeztük a földben.

Mindez nagyon érdekes elfoglaltság volt, de a dolog ezzel még nem ért véget: később a Visiter la tombe de Kiki[54] az egyik kedvenc sétaprogramommá vált.

St. Peter Port igazi érdekessége a virágpiac volt, ahol ezerféle gyönyörű virágot lehetett kapni, és nagyon olcsón. Marie szerint mindig a leghidegebb és legszelesebb napokon akartam elmenni Kiki sírjához, ezért fájdalmasan sóhajtozott: „kilométereket gyalogolni ebben a komisz szélben”, de én hajthatatlan voltam. Kivonszoltam szegényt a piacra, ahol vettünk pár szál különleges kaméliát vagy más virágot, azután akár esett, akár fújt, nekivágtunk a bő három kilométeres útnak, és illendően elhelyeztük a csokrot Kiki sírján. Az embernek valószínűleg a vérében van a temetések és a szertartások iránti fokozott érdeklődés. Mert hol is lenne e nélkül a régészet egész tudománya? Ha gyerekkoromban a nevelőnőkön kívül bárki más – például valamelyik cseléd – elvitt sétálni, akkor kivétel nélkül mindig elmentünk a temetőbe.

Milyen szép is volt Párizsban a Pčre Lachaise temető, ahogy mindenszentekkor egész családok díszítették fel gyönyörűen a családi sírhelyeket! Lehet, hogy azért vonzódunk ösztönösen az ilyen rítusokhoz és szertartásokhoz, mert enyhítik a gyászt, és elterelik az ember figyelmét arról, hogy elveszített valakit, akit nagyon szeretett? Gyakran előfordul, hogy bármilyen szegény is egy család, először mindig a temetésre spórol. Egy kedves idős hölgy, aki valamikor nekem is dolgozott, így beszélt erről: – Nehéz idők járnak mostanában, kedvesem, és voltak is nehéz idők. De bármilyen szűkösen éltem, és éltünk mindannyian, mindig félretettem annyi pénzt, hogy tisztességesen el tudjanak temetni. És ahhoz a pénzhez nem nyúlnék soha, még akkor sem, ha éheznem kellene!

Négy

Néha arra gondolok, hogy előző életemben – már ha igaz a lélekvándorlás teóriája – valószínűleg kutya voltam: van ugyanis sok kutyás szokásom és tulajdonságom. Ha valaki elkezd valamit csinálni, vagy elmegy valahová, akkor mindig azt szeretném, hogy vegyen be a dologba, vagy vigyen magával engem is. Ha hosszabb távollét után hazatérek, szintén úgy viselkedem, mint egy kutya, amelyik ilyenkor körberohangálja a házat, megvizsgál mindent, beszagol mindenhova, kideríti, mi történt a távollétében, és felkeresi a „kedvenc helyeit”. Amikor hazatértünk, én pontosan ugyanezt csináltam: körbejártam az egész házat, kimentem a kertbe, megszemléltem a dézsát, a hintás fát és a fal fölötti titkos megfigyelőállást, ahonnan ki lehetett kukucskálni az utcára. Megtaláltam a karikámat és ellenőriztem az állapotát, majd egy órát töltöttem azzal, hogy megállapítsam, minden pontosan ugyanúgy van-e, mint az elutazásunk előtt.

Távollétünk alatt az én Tony kutyám alaposan megváltozott. Elválásunkkor Tony takaros kis Yorkshire terrier volt, Froudie szerető gondoskodásának és a folytonos etetésnek köszönhetően azonban úgy meghízott, hogy szinte gurult. Froudie szinte éjjel-nappal leste minden kívánságát, és amikor szüleimmel együtt elmentünk Tonyért, hosszú „használati utasításban” magyarázta el, hogy hol és hogyan szeret aludni, mivel kell betakarni a kosarában, mi a kedvenc étele és milyen napszakban szeret sétálni. A magyarázatot időnként megszakította, hogy szólhasson Tonyhoz is. – A mama kedvence! – mondta neki. – A mama gyönyörűsége! – Tony elégedetten nyugtázta a megjegyzéseket, és mintha az látszott volna a pofáján, hogy ez a minimum, ami jár neki. – És nem eszik egy falatot sem – tette hozzá Froudie büszkén –, csak ha kézzel etetik! Minden darabot egyenként adok a szájába!

Láttam, hogy anyám furcsálló arckifejezéssel hallgatja mindezt, és sejtettem, hogy Tony ilyen bánásmódra nálunk nem nagyon számíthat. Amikor hazavittük a kosarával és egyéb holmijával együtt az ebből az alkalomból bérelt konflissal, Tony természetesen örült régi otthonának, de amikor letettük elé a hosszú idő óta első hazai ebédjét, Froudie figyelmeztetése beigazolódott. Tony ránézett a tálra, majd felnézett anyámra meg rám, pár lépéssel arrébb ment, és leült: várta, mint egy méltóságos úr, hogy minden falatot a szája elé rakjanak. Adtam is neki egy darabot, amit méltóztatott elfogadni, de anyám leállította az akciót.

– Ez így nem lesz jó – mondta. – Meg kell tanulnia, hogy ugyanúgy egye meg az ételét, ahogy korábban is tette. Hagyd csak ott az ennivalóját. Majd odamegy, és megeszi egyedül is.

Tony azonban nem ment oda, és nem ette meg, csak ült mozdulatlanul. Ilyen sértődöttséget és megbántottságot kutya pofáján azóta sem láttam: nagy, bánatos, barna tekintetét végighordozta rajtunk, aztán a táljára nézett, mint aki azt mondja: „Enni akarok, nem látjátok? Kérem az ebédemet! Adjátok ide nekem!”

Anyám azonban nem lágyult meg. – Ha ma nem eszik, majd eszik holnap – vonta meg a vállát.

– Csak nem akarod, hogy éhezzen? – méltatlankodtam.

Anyám elgondolkodva nézte Tony valószínűtlenül kigömbölyödött alakját.

– Egy kis éhezés láthatóan nagyon is jót tenne neki!

Tony másnap este kapitulált, de hogy a büszkeségén ne essen csorba, csak akkor volt hajlandó elfogyasztani az ételét, ha senki nem tartózkodott a szobában. Ettől kezdve rendben mentek a dolgok, és a kiskirályság időszaka véget ért. Tony látszólag bele is nyugodott ebbe, de sohasem felejtette el, hogy egy évig ő volt a kedvenc egy másik háznál: ha megszidtuk, vagy bármi más baja akadt, rögtön elszökött, és meg sem állt Froudie házáig – ahol nyilván elpanaszolta, hogy milyen mostohán bánnak vele. Ezt a szokását hosszú ideig megtartotta.

Marie, egyéb kötelességei mellett, Tony házi ápolója is lett. Mindig mókás jelenet volt, amikor Marie odalépett hozzánk, és udvariasan megszólalt. – Monsieur Toni, pour le bain![55] – Monsieur Tony erre ész nélkül elpucolt, és bebújt a kanapé alá, mivel felesleges zaklatásnak tartotta a hetenkénti fürdetést. De előhúzták, és hiába lógatta bánatosan a fülét-farkát, már vitték is. Marie pedig büszkén jelentette, hogy már megint milyen sok döglött bolha úszkált a szappanos fürdővíz felszínén.

Meglátásom szerint a mai kutyák sokkal kevésbé bolhásak, mint a régiek voltak az én gyerekkoromban. A fürdetés, kefélés, fésülés és irtószer ellenére kutyáink állandóan tele voltak bolhával; talán mert bejártak az istállókba, és többet játszottak bolhás társaikkal is, mint a maiak. Ugyanakkor kevésbé voltak elkényeztetve, és nem szorultak rá annyira az állatorvos gondoskodására, mint a mai kutyák. Nem emlékszem, hogy Tonynak bármilyen komoly betegsége lett volna: a szőre mindig szépen fénylett, boldogan falta az ételét, vagyis annak a maradékát, amit mi magunk ettünk, és soha senki nem foglalkozott különösebben az egészségével.

A gyerekek egészségével is sokkal többet foglalkoznak ma, mint régebben. A lázzal, hacsak nem volt nagyon magas, akkoriban nem törődtek. Huszonnégy óráig tartó 38–39 °C fokos láz esetén már kihívták az orvost, de ez alatt az érték alatt nem nagyon figyeltek oda a dologra. Ha egy gyerek gyomorrontást kapott, mert például túl sok éretlen almát evett, akkor egy napig ágyba dugva koplaltatták – és a módszer általában bevált. Az ennivaló sok volt és változatos, és bár általában a kisgyerekeket sokáig csak tejjel és tésztafélével etették, én már egészen kicsi koromban rákaptam a sült marhaszeletre, amit Dadus kapott vacsorára; a véres bifsztek pedig egyenesen az egyik kedvencem volt. Sok tejszínt is ettünk, amit néha kenyérre kentünk, néha csak úgy kanalaztunk – és persze sokkal szívesebben, mint a csukamájolajat, ahogy anyám mesélte. Ma már azonban sehol sem lehet igazi tejszínt kapni, amely annak idején úgy készült, hogy a felforralt és porcelántálban állni hagyott tejnek lemeregették a sűrű, kicsit sárgás „fölét”. Nekem mindig kedvencem volt és marad is a besűrített tejszín.

Anyám mindenben, így az ételben is szerette a változatosságot, és időről időre új mániái támadtak. Egyszer kitalálta, hogy „a tojásban van a legtöbb tápanyag”, így attól kezdve gyakorlatilag minden étkezéshez tojás járt addig, amíg apám fel nem lázadt. Azután jött a halas korszak, amikor folyton nyelvhalat és sárga tőkehalat ettünk, mert, mint megtudtuk, nagyon jó hatással van az agyműködésre. Amikor elfogytak az ötletek, anyám visszatért a normális étkezéshez – pontosan úgy, ahogy apámat is végigrángatta a teozófián, az unitárius valláson, a majdnem katolikussá váláson és a buddhizmussal való kacérkodáson, hogy végül az anglikán egyháznál állapodjon meg.

Jó volt hazatérni, és mindent a régi állapotában találni. Csak egy nagy változás volt, ám annál örömtelibb: hűséges barátnőm, Marie jelenléte.

Amíg nem kezdtem kutakodni az emlékek feneketlen zsákjában, tulajdonképpen nem is gondoltam Marie-ra, az életem része volt. Egy gyermek számára a világ abból áll, ami történik vele, aminek azután örül vagy sem, és ott vannak az emberek is, akiket szeret vagy utál valamiért. Marie azonban, ez az életvidám és barátságos lány az egész család kedvence volt.

Mostanában azon tűnődöm, vajon én mit jelentettem neki. Valószínű, hogy nagyon jól érezte magát ősszel és télen, amikor utazgattunk Franciaországban és a Csatorna-szigeteken. Világot látott, a szállodákban kellemes volt az élet, és szerette a munkáját. Én persze szívesebben gondolom azt, hogy engem szeretett, de Marie valószínűleg ösztönösen vonzódott a gyermekekhez, és nyilván mást is ugyanígy szeretett volna – leszámítva azokat a gyermekszörnyetegeket, akikkel időnként volt szerencsénk találkozni. De nem nagyon fogadtam szót neki – és szerintem a franciákból hiányzik az engedelmesség kikényszerítésének képessége –, sőt gyakran komisz módon viselkedtem. Különösen utáltam a lefekvést, aminek halogatására kitaláltam a bútormászás nevű játékot, amelyben úgy kellett körbemenni az egész szobán, asztalról székekre ugrálva, szekrények tetejére felmászva és sublótokra leereszkedve, hogy közben a lábam ne érje a földet. Marie közben csak állt az ajtóban, és sóhajtozott. – Oh, Mees, Mees! Madame votre mčre ne serait pas contente![56] – Madame ma mčre, vagyis „anyámasszony” természetesen nem sejtette, hogy mi folyik a gyerekszobában, de ha véletlenül-váratlanul betoppant volna, akkor nyilván felhúzza a szemöldökét, és megkérdezi: – Agatha, miért nem vagy még ágyban? – én pedig pillanatok alatt, szó nélkül lefeküdtem volna. Marie azonban sohasem árult be, csak szenvedett, könyörgött és sóhajtozott. És ha nem is fogadtam szót neki, szerettem őt, nagyon szerettem.

Csupán egyetlen olyan esetre emlékszem, amikor akaratlanul bár, de komolyan megbántottam. Ez akkor történt, amikor hazajöttünk Franciaországból, és szokás szerint nagy hévvel, ám barátságosan vitatkoztunk valami aktuális semmiségen. Végül mérgemben és nyomósnak szánt érvként egy szerencsétlen mondat csúszott ki a számon. – Mais, ma pauvre fille, vous ne savez donc pas les chemins de jer sont…[57] – Ebben a pillanatban, teljes megdöbbenésemre, Marie sírva fakadt, nekem pedig fogalmam sem volt, mi a baja, csak bámultam rá. Azután hüppögve megszólalt: igen, mondta, ő valóban „pauvre fille”, szegény lány, és a szülei szegények, nem úgy mint nekem, és bár van egy kávézójuk, abban a család apraja-nagyja dolgozik, és igazán nem volt szép dolog éppen nekem a fejéhez vágni, hogy ő egy szegény lány.

– De hát Marie – értetlenkedtem –, én ezt egyáltalán nem úgy gondoltam! – Képtelen voltam megmagyarázni, hogy eszembe sem jutott az ő szegénysége, és a „ma pauvre fille” nem szó szerint értendő, csak mérgemben mondtam. Marie vérig sértve érezte magát, és hosszasan kellett vigasztalnom, győzködnöm és a szeretetemről biztosítanom ahhoz, hogy végre megenyhüljön. Azután megint szent lett a béke közöttünk – én pedig attól kezdve kínosan ügyeltem, hogy még csak véletlenül se ejtsem ki a számon, hogy „szegény lány”.

Marie eleinte magányosnak érezhette magát torquay-i házunkban, és talán honvágya is volt. A szállodákban, amelyekben laktunk, szép számmal akadtak nevelőnők, gondozónők, szobalányok és effélék – mindenféle náció –, és Marie ebben a közegben viszonylag otthonosan mozgott, Angliában viszont csupán vele azonos korú, vagy csak alig idősebb lányokkal került kapcsolatba. Ha jól emlékszem, akkoriban volt egy fiatal szobalányunk meg egy harminc év körüli felszolgálónk, de ők Marie számára teljesen idegen világban éltek. Ráadásul gyakran megjegyzéseket tettek egyszerű öltözékére, és piszkálták, hogy nem költ csecsebecsékre, szalagokra, csipkekesztyűkre, meg ilyesmire.

Marie, legalábbis az ő fogalmai szerint, kiemelkedően jó fizetést kapott, és minden hónapban megkérte apámat, hogy szinte az egész összeget küldje el Pau-ba az anyjának. Magának csak egy kis részt tartott meg, mert így látta illendőnek és természetesnek. A hozományára gyűjtött, mint akkoriban (vagy talán még most is) minden francia lány, hiszen aki nem gyűjtött és nem tett félre semmit, az könnyen pártában maradhatott. Ezt mi Angliában úgy hívtunk, ,,az én alsó fiókom”, csak a franciák sokkal komolyabban vették. Értelmes és jó dolog volt ez, ami manapság megint kezd divatba jönni, és az angol lányok és fiúk újabban már a házasságkötés előtt házra-lakásra gyűjtenek. Régebben a lányok nem foglalkoztak a házasságkötés utáni életük gondjaival, mert ez a vőlegény feladata volt: neki kellett előteremtenie az otthont, és eltartania, etetnie-ruháznia a családját, feleségét. A szolgálólányok és az alsóbb néposztálybeli eladólányok magukra költötték az általuk megkeresett pénzt: kalapokat vásároltak, színes blúzokat, néha egy-egy nyakláncot vagy brosst – mindezt főként az udvarlók figyelmének felkeltése céljából. Marie azonban takaros fekete kiskosztümben, egyszerű blúzokban és kalapkában járt, soha nem bővítette a ruhatárát, és soha nem vásárolt semmi felesleges holmit. Nem hiszem, hogy a cselédeink gonoszkodni akartak volna vele; egyszerűen csak lenézték, amitől borzasztóan szenvedett.

Valójában anyám bölcsessége és együttérzése segített neki átvészelni az első négy-öt hónapot. Gyakran beszélgetett vele, vigasztalta, és elmondta neki, hogy nagyon jól teszi, amit tesz, és hogy az angol lányok nem olyan előrelátóak és okosak, mint a franciák. Azt hiszem, figyelmeztette a szolgálókat és Jane-t is, hogy ne szekálják ezt a francia lányt, aki távol él az otthonától, hanem gondoljanak bele, milyen lenne, ha nekik kellene egy idegen országban élniük. Így pár hónap elteltével Marie-nak visszatért a régi jókedve.

Azt hiszem, mindenkiben joggal vetődik fel a kérdés, aki idáig elolvasta ezt a könyvet: „Na és nem kellett akkoriban tanulniuk a gyerekeknek?”

– Nem. Nekem nem – válaszolhatom erre a kérdésre.

Ekkor már kilencéves lehettem, és a korombeli gyerekek többségének volt nevelőnője, bár gyanítom, hogy inkább csak a gondozásukkal és felügyeletükkel foglalkoztak; amit „óráikon” mégis tanítottak, az teljesen egyéni ízlésüktől és elképzeléseiktől függött.

Homályosan emlékszem egy-két nevelőnőre a barátaink családjainál. Az egyik fenntartás nélkül megbízott Dr. Brewer Child’s Guide to Knowledge [Tudományos útmutató gyerekeknek][58] című művében, amely a mai kvízjátékok egyik különös előfutára lehetett. Magam is emlékszem a könyvből megszerezhető ismeretek néhány morzsájára: Mi a búza három betegsége? Gabonarozsda, penész, fekete üszög… Mi a vezető iparág Redditch városában? A tűgyártás… Mikor volt a hastingsi csata? 1066-ban… és így tovább. Az efféle tudnivalók egész életemre megragadtak bennem, és csak sajnálni tudom, hogy soha nem vettem semmi hasznukat.

Egy másik nevelőnő csak természettudományos ismereteket tanított, mást nem. Ehhez nagy halom falevelet, bogyót és vadvirágot gyűjtött össze, sőt még boncolt is, de tanítványa számára hihetetlenül unalmas volt az egész. – Utálom, hogy mindent szét kell cincálnunk – vallotta be kis barátnőm. Tökéletesen egyetértettem vele, és a „botanika” szó mind a mai napig nem cseng bizalomgerjesztőén a fülemben.

Anyám annak idején egy cheshire-i intézménybe járt iskolába. Madge nővéremet bentlakásos iskolába küldte, de velem már arra az álláspontra helyezkedett, hogy a kislányok nevelésének legjobb módja az, ha addig hagyják őket gondtalanul játszani, ameddig csak lehet. Az a fontos, hogy jól táplálkozzanak, sokat mozogjanak a szabad levegőn, és felesleges dolgokkal ne terheljék meg az agyukat. (A fiúkkal természetesen egészen más volt a helyzet: nekik szigorúan hagyományos oktatásban-neveltetésben kellett részesülniük.)

Bár anyámnak volt egy olyan elmélete, miszerint egy gyerek nyolcéves koráig ne tanuljon meg olvasni, ez az elmélet az én esetemben, ugyebár, nem működött. Nekem megengedték, hogy annyit olvassak, amennyit csak akarok – és meg is ragadtam minden lehetőséget. Az úgynevezett „tanulószoba” egy tágas helyiség volt a ház felső emeletén, amelynek falait szinte elborították a könyvespolcok. Külön polcokon sorakoztak a gyerekkönyvek, köztük az Alice Csodaországban és Alice Tükörországban, vagy olyan szentimentális viktoriánus mesék, mint a már említett Our White Violet [Hófehér Violánk], aztán Charlotte Yonge könyvei, köztük The Daisy Chain [A százszorszéplánc], továbbá egy teljes sorozat Henty[59]; ezeken kívül még egy csomó tankönyv, regény és egyéb efféle. Válogatás nélkül és tömegével olvastam mindazt, amit érdekesnek találtam, még akkor is, ha nem mindig értettem meg a szövegüket.

Egyszer egy francia színdarab akadt a kezembe. – Ezt honnan szerezted?! – kapta el apám rémülten előlem. Az efféle regényeket és színdarabokat ugyanis a dohányzószoba szekrényeiben szokták tartani, kizárólag a felnőttek élvezetére.

– A tanulószobában – feleltem.

– Nem ott a helye – mondta apám, – hanem az én szekrényemben.

Könnyedén lemondtam róla, mert nem is nagyon értettem, és boldogan tértem vissza a Mémoires d’un Âne, Sans Famille-hez [Senkifia][60] és más, ártatlanabb francia művekhez.

Feltételezem, hogy valamilyen oktatásban mégiscsak részesültem, de igazi nevelőnőm soha nem volt. Apám sokszor számtanozott velem, így eljutottunk egészen a tizedes törtekig is. Büszkén oldottam meg az olyan típusú, roppant izgalmas feladatokat, hogy ha ennyi meg ennyi tehén ennyi meg ennyi füvet legel le, meg ha egy tartály ennyi meg ennyi óra alatt telik meg, akkor…

Később a nővérem „hivatalosan” is eladósorba került, ami magával hozta a szokásos dolgokat: partikat, ruhákat, londoni utazásokat és hasonlókat. Anyám emiatt folyton elfoglalt volt, és kevesebb ideje maradt rám, amiért néha féltékenykedtem. Neki unalmas lánykora volt: bár nagynénje gazdag volt, és folyton utazgatott vele ide-oda az óceánon, azt már nem tartotta fontosnak, hogy a társaságba is bevezesse. Bár nem hiszem, hogy anyám különösebben bolondult volna a társasági életért, de mint minden fiatal lány, nyilván ő is szeretett volna néha csinos ruhákban forgolódni. NéniMami drága és divatos ruhákat rendelt magának a legjobb párizsi szalonokból, de Clarát gyereknek tekintette, és többé-kevésbé ennek megfelelően is öltöztette. És mindezt tetézték azok a szerencsétlen varrónők! Anyám ezért eldöntötte, hogy lánya megkapja majd mindazt a cicomát és csecsebecsét, amire ő hiába vágyakozott, így nagy örömmel szorgoskodott Madge, majd az én ruhatáram kialakításán is.

Mert akkoriban a ruhák még ruhák voltak, és rengeteg volt belőlük. Mindegyik nemes anyagokból készült és mesteri kidolgozással, fodrokkal, zsabókkal, csipkékkel, berakásokkal, rafinált varrásokkal és beszegésekkel. És nemcsak a földet söpörték, amiért járás közben fél kézzel elegánsan fel kellett emelni őket, de kis körgallérok, köpenykék és tollboák is tartoztak hozzájuk.

A frizurák pedig még igazi frizurák voltak, amelyeket nem lehetett elintézni egy kis fésülködéssel. A lányok haját mindenféle hajsütővasakkal göndörítették, bodorították vagy hullámosították, és időnként haj csavarókkal a fejükön kellett aludniuk. Ha valaki táncmulatságba készült, akkor legalább két órával előtte már elkezdték „berakni” a haját, minimum másfél órát ült a fodrász keze alatt, és végül örülhetett, ha fél órája maradt magára ölteni az összes ruhát, harisnyát, és felhúzni a báli cipőt.

Ez persze nem az én világom volt, hanem a felnőtteké, amiből többé-kevésbé ki voltam rekesztve. De természetesen hatott rám, és Marie-val alaposan kitárgyaltuk a mademoiselle-ek toilette-jeit, meg azt is, hogy nekünk mi tetszik a legjobban.

Mivel úgy alakult, hogy a szomszédságunkban nem laktak velem azonos korú gyerekek, mint évekkel korábban, teremtettem magamnak egy baráti társaságot Pudli, Mókus és Fácska, valamint a híres Cicák mintájára: egy iskolát találtam ki. Nem mintha annyira szerettem volna iskolába járni; egyszerűen csak Az Iskola volt az a „hely”, ahová kényelmesen be tudtam „rakni” hét, különböző életkorú, kinézetű és képzettségű lányt. Családot nem képzeltem hozzájuk, mert nem tartottam fontosnak. Az iskolának nem volt külön neve, egyszerűen csak Az Iskola volt.

Elsőként a tizenegy éves Ethel Smith és a kilencéves Annie Gray érkezett meg ebbe az iskolába. Ethel dús és loboncos, sötét hajú okos lány volt, mély hangú, ügyes a labdajátékokban, rámenős és kissé fiús megjelenésű. Elválaszthatatlan barátnője, Annie Gray viszont pont az ellentéte: seszínű, ritkás hajú, kék szemű, gátlásosan szégyenlős, és elpityeredő minden apróságon. Annie valósággal tapadt Ethelre, aki megvédte őt mindentől és mindenkitől. Én a magam részéről szerettem mindkettőjüket – de picivel jobban a merész és energikus Ethelt.

Ethel és Annie után teremtettem még két jövevényt. A tizenegy éves Isabel Sullivan gazdag volt, aranyszőke hajú és gyönyörű. Nem szerettem őt, kifejezetten utáltam, mert túl „világias” volt (a korabeli elbeszélések egyik fő témája a „világiasság” volt: A százszorszépláncban például sokat szenved a May család Flora világiassága miatt), nagyképűsködött, kérkedett a gazdagságával, és korához képest feltűnően drága és előkelő ruhákban járt. Elsie Green az unokatestvére volt sötétbarna és göndör hajjal, kék szemmel, nagy adag vidámsággal és nevetős kedvvel. Eléggé jól kijött Isabellel, de néha alaposan odamondogatott neki. Szegény lány volt, és Isabel levetett ruháit hordta, amit néha kínosnak érzett, de nem csinált belőle gondot magának.

Ezzel a négy lánnyal egész jól megvoltam egy darabig. Utazgattak az Alagutas Vasúton, lovagoltak, kertészkedtek, és sokat kriketteztek, én pedig bajnokságokat és izgalmas mérkőzéseket rendeztem számukra, és mindig abban reménykedtem, hogy nem Isabel fog győzni. Helytelenül tartottam az ütőt, kapkodtam, nem jól céloztam, de hiába: minél rosszabbul játszottam, Isabelnek annál nagyobb szerencséje volt – reménytelen helyekről is betalált a kapuba, a gyepen keresztül is jó helyre ütötte a labdát, és mindig ő végzett az első vagy a második helyen. Felrobbantam a méregtől.

Egy idő után úgy láttam, hogy kellene néhány fiatalabb lány is ebbe az iskolába. „Megérkezett” hát két hatéves: Ella White és Sue de Verte. A kócos hajú Ella lelkiismeretes, szorgalmas és buta volt, így mindig jól teljesített az órákon, helyes válaszokat tudott adni Dr. Brewer kérdéseire és elég jól is krikettezett. Sue de Verte szürke kis egérke volt, de nemcsak megjelenésében, piszkosszőke hajával és palaszínű szemével, hanem karakterében is. Valahogy képtelen voltam látni vagy érezni őt. Ellával nagy barátnők voltak, de amíg Ellát úgy ismertem, mint a tenyeremet, Sue mindig megfoghatatlan maradt számomra. Valószínűleg azért, mert Sue tulajdonképpen én magam voltam. Ha beszélgettem valakivel, akkor mindig Sue szólalt meg, nem Agatha – bár Sue és Agatha ugyanannak a személynek a két „arca” volt, Sue egy kicsit kívülálló, külső szemlélő maradt. A társaság hetedik tagja Sue mostohatestvére lett, a szalmaszőke hajú és nefelejcskék szemű Vera de Verte. Nagylány volt: tizenhárom éves, aki még nem túl csinos, de látszott rajta, hogy szép nő lesz belőle. Apja és anyja talány maradt számomra, de sorsát és jövőjét több, igencsak romantikus változatban is elképzeltem magamnak.

A Lányok alakjának megformálásában segítségemre voltak az ealingi házban megtalált Royal Academy képeinek összefűzött másolatai. Amikor rossz idő miatt nem lehetett odakint játszani, akkor órákat töltöttem nézegetésükkel, bár nem annyira az esztétikai élmény kedvéért, hanem inkább azért, hogy megfelelő képeket találjak a Lányokhoz. A karácsonyi ajándékul kapott, Walter Crane által illusztrált The Feast of Flora, a Masque of Flowers [A növényvilág ünnepe, A virágok álcája][61] című könyvben emberi formájú virágok szerepeltek: az egyik, nefelejcskoszorús alak egyértelműen Vera de Verte, az elegáns és nyurga császárszakáll pedig Ethel volt.

Ezek a Lányok később hosszú évekig velem maradtak. Karakterük természetesen változott és fejlődött, ahogy én magam is növekedtem. Hangszereken játszottak, operában léptek fel, különféle színdarabokban és zenés vígjátékokban szerepeltek. Néha még felnőtt koromban is eszembe jutottak, és képzeletben belebújtattam őket ruhatáram különböző darabjaiba, vagy gondolatban új ruhamodelleket terveztem számukra. Emlékszem, hogy Ethelnek nagyon jól állt a sötétkék tüllruha, egy kontyvirágcsokrocskával az egyik vállán, de szegény Annie-nek néha alig volt mit felvennie. Isabellel rangjának megfelelően bántam: kapott néhány szép, általában hímzett brokát és szatén ruhadarabot. Még most is előfordul, hogy ha berakom valamelyik ruhámat a szekrénybe, megszólal bennem egy belső hang: Ó, ez jól állna Elsie-nek, a zöld mindig a kedvenc színe volt! vagy Ella tényleg nagyon jól nézne ki ebben a háromrészes, dzsörzé kiskosztümben. Jókat mulatok ezeken a dolgokon, de a helyzet az, hogy a Lányok még mindig léteznek, és tőlem eltérően alig öregedtek – huszonhárom évesnek képzelem közülük a legidősebbet is.

Idővel még négy figurát alkottam meg. A mindegyiküknél idősebb, magas, szőke és beképzelt Adelaide-et; a mindegyiküknél fiatalabb, örökké vidám és folyton táncoló Beatrice-t; továbbá két testvért: Rose és Iris Reedet. E két utóbbinak szerelmes történeteket találtam ki: Irisnek volt egy udvarlója, aki verseket írt hozzá, és költeményeiben „Mocsári nősziromnak” nevezte, Rose pedig csintalan volt, aki mindig mindenkit megtréfált, és veszettül flörtölt az összes fiatalemberrel. És természetesen mindannyiuknak a megfelelő időben férjhez kellett volna menniük, mert különben pártában maradtak volna; Ethel azonban nem ment férjhez soha, és egy kis házikóban élt a szelíd lelkű Annie-vel. Visszatekintve így ez nagyon is hihető történet, és nagy valószínűséggel ugyanígy alakult volna az életük, ha valóságos személyek lettek volna.

Nem sokkal azután, hogy hazatértünk külföldről, Fräulein Uder bevezetett a zeneművészet világába. Fräulein Uder alacsony, sovány és félelmetes kis nő volt, és nem tudom, hogy miért élt Torquay-ban, a magánéletéről soha nem hallottam semmit. Anyám egy szép napon megjelent a tanulószoba ajtajában Uder kisasszonnyal, és közölte velem, szeretné, ha megtanulnék zongorázni.

– Ach! – mondta Fräulein Uder vaskos német akcentussal, jóllehet majdnem tökéletesen beszélt angolul. – Akkor mi most rögtön megyünk oda zongorához.

És rögtön oda is mentünk a tanulószobai zongorához, amely természetesen jóval hitványabb darab volt, mint a szalonban lévő nívós hangszer.

– Állj ide! – mutatott Fräulein Uder a zongora bal oldalára. Odaálltam. – Ez a C hang a C-dúr skálából – mondta, és olyan erővel ütötte le a billentyűt, hogy megijedtem. – Megértetted? Ez tehát a C hang, ez pedig a C-dúr skála. – Végigjátszotta. – Most pedig visszamegyünk a C hangra, és most jön megint a skála. A hangok így következnek egymás után: C, D, E, F, G, A, H, C. Megértetted?

Bólintottam, hogy igen. Igazság szerint ezt már azelőtt is el tudtam pötyögtetni.

– Most pedig – folytatta Fräulein Uder – állj oda, ahonnan nem láthatod a billentyűket. Én először leütök egy C-t, azután egy másik hangot, neked pedig ki kell találnod, hogy mi az a hang.

Leütött egy C-t, majd ugyanolyan erővel egy másik hangot.

– Mi volt ez?

– E – mondtam.

– Nagyon jó! Helyes. Nézzünk egy másikat.

Megint megszólaltatott egy C-t, majd egy másik hangot. – Hát ez?

– A – tippeltem.

– Ach! Első osztályú! Nagyon jó! Ennek a gyereknek van zenei érzéke és jó a füle. Ach, csodálatos gyorsan fogunk haladni.

Az indulás tehát elég jól alakult, bár fogalmam sem volt, mik lehettek a másodikként leütött hangok – talán valamilyen megérzés működött bennem. Ám akárhogy is volt, lendületesen haladtunk a tanulmányokban, és mindkettőnkben nagy adag jó szándék munkálkodott. A ház nemsokára zengett a skáláktól és arpeggióktól, majd a maga idejében megszólalt A vidám földműves[62] is – rendkívül élveztem a zongoraórákat. Apám és anyám is tudott zongorázni: anyám a fiatal korában tanult más darabokkal együtt szívesen játszotta Mendelssohn Dalok szöveg nélkül című kompozícióját, de nem volt szenvedélyes zenerajongó; apám viszont őstehetség volt, és bármit el tudott játszani hallás után: vidám amerikai dalokat, néger spirituálékat és más hasonlókat. A vidám földműves után az Álmodozással és más Schumann-művekkel bővítettük a repertoárt, és mindennap lelkesen püföltem a billentyűket vagy két órán át. Schumann után áttértem Griegre, akit nagyon szerettem – az Erotik és A tavaszhoz volt a kedvencem, – majd amikor már elő tudtam adni Peer Gyntből a Reggeli hangulatot, valósággal úsztam a boldogságban. Fräulein Uder, mint a németek többsége, nagyon jó tanár volt. Persze a zongorázás nem csak vidám darabok tanulásából állt; tömegével vettük a Czerny-féle gyakorlatokat, amelyek már korántsem okoztak akkora gyönyörűséget. Fräulein Uder tudta, mit csinál. – Szilárd alapokra van szükséged – mondta –, ezek a gyakorlatok jók, szükség van rájuk. A dalok olyanok, mint a virágok: kinyílnak és elhervadnak, de szükségük van erős gyökerekre és levelekre. – Így azután sokat munkálkodtam a gyökerek és levelek megteremtésén, és produkáltam közben egy-két virágot is, bár az eredményekkel valószínűleg elégedettebb voltam, mint a többiek, akiket nyilván idegesített az örökös klimpírozás.

Jártam táncórákra is a kissé nagyzolóan „Athenaeum Rooms”-nak nevezett tánciskolába, amely egy cukrászda fölött működött. Ekkor öt-vagy hatéves lehettem, mert emlékszem, hogy még Dadus is velünk élt, és ő vitt el oda hetenként egyszer. A kicsik a polkával kezdték, amely egyszerű volt, mindössze hármat kellett dobbantani: jobb, bal, jobb – jobb, bal, jobb – dobb-dobb-dobb – dobb-dobb-dobb. Képzelem, mennyire élvezték azok, akik alattunk a cukrászdában éppen teáztak. Amikor hazaérve bemutattam a tanultakat, Madge azzal bosszantott fel, hogy a polkát nem is így járják. – Előrecsúsztatod az egyik lábad, mellé húzod a másikat, azután megint az elsőt – magyarázta. Bár ettől teljesen megzavarodtam, valószínűleg Miss Hickey-nek, a tánctanárnőnek volt igaza abban, hogy a kicsik először csak a polka ritmusát tanulják meg, és csak azután jöhetnek a lépések meg a figurák.

Miss Hickey csodálatos, bár kissé ijesztő személyiség volt, magas és előkelő megjelenésű, aki ősz haját szépen elrendezve felfésülte a feje tetejére. Hosszú, lengő szoknyákban járt, és igencsak megrázó élmény volt vele keringőzni, amire persze csak jóval később került sor. Tanítványai közül kiválasztott magának két „segédtanárt”; közülük a tizennyolc éves Helen csak az igazán jó táncosokkal foglalkozott és a többiekkel barátságtalanul viselkedett, a tizenhárom éves Aileen viszont kedves lány volt, és mindannyian nagyon szerettük.

A táncórák meghatározott rendben zajlottak. Kezdtük a fogantyús, kék gumiszalagos „expanderekkel”, amikkel a váll-és karizmokat lehetett erősíteni, szorgalmasan rángattuk őket vagy fél órán át. Azután jött a polka, amelyben mindenki részt vett, aki már túljutott a dobb-dobb-dobb alapfokon; ezt az idősebb lányok a kisebbekkel táncolták. – Láttál engem polkát járni? Frakkom szárnyát lengve szállni? – A polka vidám, de nem igazán kecses tánc volt. Ezt követte a nagy masírozás, amikor kettes sorba rendeződve felvonultunk a terem közepére, majd körben haladva különböző nyolcasokat írtunk le – elöl a nagyok, utánuk a kicsik. A masírozáshoz mindenki maga választott partnert, szívet dobogtató izgalmak közepette. Természetesen mindegyikünk Helent vagy Aileent szerette volna párjául, de Miss Hickey ügyelt arra, hogy tartós kisajátítások ne forduljanak elő. A masírozás után a kicsik átmentek a kisterembe, ahol gyakorolhatták a polkát, később a keringőt, majd az összes olyan táncot, amelyben még ügyetlenek voltak. Az idősebbek ezalatt Miss Hickey felügyelete mellett a nagyteremben járták kedvenc táncaikat, amelyek csörgődobos, spanyol kasztanyettás, vagy legyezős táncok voltak.

Sok-sok évvel később a legyezős táncról beszélgettünk Rosalinddel és barátnőjével, Susannel, és amikor megemlítettem, hogy fiatal koromban még én is jártam ilyen táncot, ezek a tizennyolc-tizenkilenc éves lányok megdöbbenésemre szabályosan a képembe nevettek.

– Komolyan mondod, mama? Legyezős táncot! Susan, hallod ezt?

– Ó – legyintett Susan –, én sohasem értettem a viktoriánusokat…

Azután hamarosan tisztáztuk, hogy nem ugyanazt értjük legyezős táncon.

A tánciskolában a legyezős tánc után az idősebbek leültek, a kicsik pedig eljárták a matróztáncot és néhány, nem túl bonyolult népi táncot. Végül jöttek a négyes tánc bonyodalmai, majd megtanultuk a svéd falusi táncot, és a Sir Roger de Coverley nevű táncot is. Ez az utóbbi különösen hasznosnak bizonyult, mert amikor az ember elment ilyen-olyan partikra, nem kellett szégyenkeznie, hogy ezt a társas szórakozást nem ismeri.

Torquay-ban szinte csak lányok voltak, az ealingi tánciskolába viszont már egész sok fiú is járt. Ekkoriban kilencéves voltam, egy rendkívül szégyenlős és eléggé ügyetlenül táncoló kislány. Egyszer odajött hozzám egy igen jóképű, nálam egy-két évvel idősebb fiú, és felkért a négyesre. Megörültem, de csupán annyit tudtam kinyögni, hogy én nem tudok négyest táncolni. Nehéz helyzetbe kerültem, mert ennyire jóképű fiút még sohasem láttam: sötét haja volt, nevetős szeme, és rögtön éreztem, hogy rokonlelkek vagyunk. Szomorúan ültem vissza a helyemre, amikor megkezdődött a négyes, de a következő pillanatban már ott termett Mrs. Wordsworth képviselője:

– Agatha, itt nem lehet ám csak úgy üldögélni.

– De én nem tudok négyest táncolni, Mrs. Wordsworth.

– Az nem úgy van, kedvesem. Majd keresünk hozzád egy megfelelő partnert, és mindjárt megtanulod.

Kihúzott a tömegből egy szeplős, tömpe orrú, pattanásos és homokszürke hajú fiút. – Tessék, itt van neked William. – A tánc egyik szakaszában szembekerültem a felkérőmmel, aki rosszallóan súgta nekem oda. – Nem akartál velem táncolni, most mégis táncolsz. Ez nem volt szép tőled. – Szerettem volna elmagyarázni neki, hogy nem tehetek róla, én tényleg úgy gondoltam, hogy nem tudok négyest táncolni, azonban rám szóltak, hogy mégis menjek, de tánc közben nincs idő magyarázkodásra. A fiú az óra végéig szemrehányó pillantásokat vetett felém, és bár egész héten reménykedtem, hogy a következő órán megint találkozunk, soha többé nem láttam.

A keringőről mindig azt mondták, hogy hasznát fogom venni egész életemben, de igazából sohasem szerettem keringőzni. Nem szerettem a ritmusát, mert mindig csak szédültem és botladoztam, különösen akkor, ha Miss Hickey választott partneréül. Csodálatos és lendületes köröket tudott leírni, amelyektől elveszítettem lábam alól a talajt, és a végén kóválygó fejjel tántorogtam. Ugyanakkor el kell ismernem, hogy nézni kifejezetten élvezet volt Miss Hickey-t.

Fräulein Uder később eltűnt az életemből; már nem tudom, hol és mikor, talán visszament Németországba. Helyette egy fiatalember jött, ha jól emlékszem a nevére: Mr. Trotter, aki orgonista volt valamelyik templomban. Tanárnak kiábrándító volt, és miatta át kellett térnem egy egészen más játékstílusra: szinte a földön kellett ülnöm, felfelé nyúlva kellett megérintenem billentyűket, és mindent csuklóból kellett játszanom. Fräulein Udernél viszont magasan ültem, és könyékből játszottam: az ember a zongora fölött helyezkedett el, így teljes erőből tudott lecsapni a billentyűkre – az tényleg élvezet volt!

Öt

Nem sokkal a Csatorna-szigetekről történt hazatérésünk után apám betegsége egyre jobban beárnyékolta napjainkat. Külföldön sem érezte már jól magát, kétszer is el kellett mennie orvoshoz, és a második orvos igen riasztó dolgot mondott: nevezetesen azt, hogy vesebaja van. Itthon, Angliában azután beszélt a saját orvosunkkal, aki nem értett egyet ezzel a diagnózissal, és elküldte egy specialistához. Ettől kezdve azonban az árnyék halványan, de tartósan megmaradt, hasonlóan ahhoz, amikor csak a lelkünkben érezzük azokat a légköri zavarokat, amelyek egy égiháború közeledését jelzik.

Az orvostudomány nem sokat tudott segíteni, bár apám felkeresett két vagy három specialistát is. Az első határozottan kijelentette, hogy a szívével van baj, és bár a részletekre már nem emlékszem – csak anyám és nővérem beszélgetéseiből elkapott foszlányokra, például „a szív körüli idegek gyulladására” –, nagyon megijesztett. Egy másik doktor emésztési zavarokkal magyarázta az összes problémát.

Éjszakánként apámnak egyre gyakrabban támadtak légzési nehézségei és súlyos fájdalmai. Ilyenkor anyám is felkelt vele együtt, eligazította a vánkost a feje alatt, és beadta neki a legutóbbi doktor által rendelt gyógyszereket.

Mindig és kétségbeesetten bíztunk a legújabb doktorban és az éppen alkalmazott gyógymódban. A hit – a gyógyulásban, az újdonságban, egy dinamikus orvos személyiségében – sokat jelent, de mégsem tudja megszüntetni a bajok okozóját, a test ilyen vagy olyan alapbetegségét.

A házban megváltozott a légkör, noha apám többnyire a régi, vidám önmaga volt: eljárogatott a klubba, a nyári napokat a krikettpályán töltötte, mindenféle érdekes történetekkel jött haza. Ugyanaz a kedves ember maradt, aki soha nem volt ingerült vagy rosszkedvű – a házba mégis beköltözött a rettegés. Amit természetesen pontosan érzékelt anyám is és hősies erőfeszítéssel próbálta a lelket tartani apámban, folyton ismételgetve neki, hogy jobban néz ki, nyilvánvalóan jobban érzi magát, tehát jobban is van.

Ugyanebben az időben pénzügyileg is egyre sötétebb viharfelhők kezdtek gyülekezni a fejünk felett. A nagyapám örökségéből származó pénzt New York-i házas ingatlanokba fektették be, csakhogy ezek a házak haszonbérben, és nem szabad tulajdonban voltak, mégpedig a városnak azon a részén, ahol a telkek nagyon sokat értek, az épületek viszont gyakorlatilag egy fillért sem. A telkek tulajdonosa, egy több mint hetvenéves hölgy semmiféle együttműködésre nem volt hajlandó, és megakadályozott mindenféle módosítást vagy fejlesztést, az általunk oly nagyon várt jövedelmet pedig rendre elnyelték a renoválások vagy az adózás.

A szüleim beszélgetéséből kihallgatott, drámainak tűnő részletekkel azonnal felrohantam Marie-hoz, és a legnemesebb viktoriánus hagyományok szellemében bejelentettem neki, hogy mi bizony teljesen tönkrementünk. Marie egyáltalán nem borult ki annyira, amennyire számítottam rá, ehelyett megpróbálta vigasztalni az anyámat, aki így szerzett tudomást arról, hogy eljárt a szám.

– Agatha! – mondta kissé bosszúsan. – Leszel szíves nem eltúlozni a dolgokat! Mi egyáltalán nem mentünk tönkre, csupán átmenetileg kedvezőtlenül alakultak a dolgaink, ezért most takarékoskodnunk kell.

– Nem mentünk tönkre? – néztem rá csalódottan.

– Nem mentünk tönkre – válaszolta anyám, külön hangsúlyozva minden szót.

Tényleg nagyon csalódott voltam. Az általam olvasott könyvekben gyakran fordult elő a „tönkremenés”, az ilyenkor szokásos súlyos következményekkel együtt: az emberek beleőrültek, a hősnő egy szál ruhában hagyta el korábban még vagyont érő házát, vagy más izgalmas események történtek.

– Nem is vettem észre, hogy a szobában vagy – folytatta az anyám. – De értsd meg, nem szabad másoknak kifecsegni, amit tőlünk hallasz.

Megígértem, hogy ezentúl tartom a számat, de sértve éreztem magam; nem sokkal korábban ugyanis éppen azért kaptam letolást, mert nem mondtam el azt, amit egy másik beszélgetésből véletlenül kihallgattam.

Történt ugyanis, hogy az egyik vacsora előtt Tonyval bebújtunk az ebédlőben a nagyasztal alá. Ez volt az egyik kedvenc rejtekhelyünk, mint igen alkalmas színtere a „kriptás”, a „várbörtönös” és hasonlóan izgalmas fantáziajátékoknak.

Visszafojtottuk a lélegzetünket – már amennyire ez az elhízott és szuszogó Tonynak sikerült –, hogy a minket bebörtönző rablók észre ne vegyenek bennünket, amikor a vacsora felszolgálásában segédkező szobalány behozta és az asztalra tette a levesestálat, majd felemelte a tetejét, és a nagy merőkanállal jókat szürcsölt belőle. Bejött Lewis, a felszolgáló is. – Akkor most csöngetek a háziaknak – mondta, de a következő pillanatban felháborodva szólt rá Barterre. – Hát te meg mit művelsz, Louie?!

– Csak kóstolgatom – nevetett Barter. – Egészen jó kis leves! – és szürcsölgette tovább.

– Azonnal rakd le a kanalat, és tedd vissza a tetejét! – rémüldözött Lewis.

Barter még nevetett egy nagyot, visszadugta a merőkanalat a levesbe, rárakta a tálra a fedőt, és kiment a konyhába a tányérokért, amikor Tony és én előbújtunk.

– Tényleg finom a leves? – kérdeztem, és igyekeztem kisurranni.

—Jesszusom! Agatha kisasszony, igazán úgy megijesztett engem, hogy…

Ezen a levesszürcsölésen én is elcsodálkoztam, de a dolgot csak pár évvel később említettem meg anyámnak. Éppen a nővéremmel beszélgetett, és amikor meghallottam az egykori szobalány: Barter nevét, közbeszóltam. – Emlékszem Barterre, ő volt az, aki beleevett merőkanállal a levesbe, amikor még nem értetek le az ebédlőbe.

Madge és az anyám igencsak elképedve bámult rám. – És ezt csak most mondod?! Akkor miért nem szóltál?! – fakadt ki anyám, én pedig nem értettem, hogy mi a baja.

– Hát… – hápogtam előbb, majd önérzetesen kivágtam magam. – Mert nem vagyok olyan kikotyogós fajta!

Ebből persze családi szállóige lett, amin nagyokat nevettek, engem meg cukkoltak vele: Agatha nem olyan kikotyogós fajta! Pedig jó adag igazság volt benne: hacsak nem találtam valamit nagyon nem helyénvalónak vagy igen érdekesnek, akkor megtartottam magamnak mindazt, ami a tudomásomra jutott, és elraktároztam a fejemben. Ezt sehogysem tudták felfogni családom tagjai, akik mindannyian nagy kifecsegők voltak, és ha valaki titoktartásra kérte őket, azt pillanatok alatt elfelejtették – ennek köszönhetően persze sokkal érdekesebb és szórakoztatóbb figurák voltak, mint jómagam.

Ha Madge elment táncolni vagy egy gardenpartira, mindig roppant érdekes történetekkel tért haza. A nővérem szórakoztató jelenség volt, és ahol megjelent, ott mindig történt vele valami; ha csak lement a faluba egy kis bevásárlásra, akkor is látott vagy hallott valamit. És ráadásul ezek a történetek többé-kevésbé igazak is voltak, Madge legfeljebb kiszínezte őket, hogy még érdekesebbek legyenek.

Én inkább apámra hasonlítottam ebben a tekintetben. Ha megkérdezték, hogy történte valami érdekes, rögtön rávágtam: semmi. Milyen ruhában volt Mrs. X. Y.? Nem emlékszem. Hallottuk, hogy Mrs. S. kitapétáztatta a szalonját. Milyen színű az a tapéta? Nem néztem meg. – Ó, Agatha! – fakadt ki ilyenkor a kérdező. – Te reménytelen alak vagy, sohasem figyelsz meg semmit!

Én azonban megőriztem a titkokat, és nem jártattam feleslegesen a számat. Nem mintha titkolózni szerettem volna: egyszerűen úgy gondoltam, hogy a legtöbb dolog teljesen érdektelen – akkor pedig minek beszéljünk róluk? Vagy annyira el voltam foglalva a Lányok beszélgetéseivel és veszekedéseivel, meg új és újabb kalandok kieszelésével magam és Tony számára, hogy nem értem rá odafigyelni a körülöttem zajló eseményekre. Legfeljebb az olyan súlyú értesülések tudtak lázba hozni, mint az, hogy „tönkrementünk”. Kétségtelenül unalmas gyerek voltam, egy szürke kisegér, akiről nehéz volt elképzelni, hogy miképpen fogja feltalálni majd magát nagyobb korában, például egy partin.

És valóban, sohasem voltam túl jó ezeken a partikon – nem is igazán élveztem őket. Pedig nyilván voltak gyerekzsúrok, még ha nem is olyan gyakran, mint manapság, meg eljártunk teázni másokhoz, és mások is jöttek teázni hozzánk. A teadélutánokat viszont szerettem, és szeretem még ma is. Nagyobb partik az én gyerekkoromban csak karácsony táján voltak, és emlékszem egy jelmezbálra, meg egy másik nagy vendégségre, amelyen egy bűvész is fellépett.

Anyám sem rajongott a partikért, úgy vélte, a gyerekek csak rosszalkodnak, túlpörgetik és teleeszik magukat, majd betegen jönnek haza – valószínűleg igaza is volt. Bármilyen fajtájú és létszámú gyerekzsúrra gondolok is vissza, mindegyiken az volt a benyomásom, hogy a jelen lévők legalább harmada nem érzi jól magát.

Egy parti a húszas létszámig kezelhető, ám népesebb vendégsereg esetén már a vécékomplexus veszi át az események irányítását. A gyerekeknek ugyanis néha vécére kell menniük, de mivel ezt nem szeretik senkinek elárulni, az utolsó pillanatig – és még jó, ha csak addig – halogatják a dolgot. A végén minden gyerek egyszerre akar vécére menni, zűrzavar támad, és néha sajnálatos események is bekövetkeznek. Emlékszem egy alig kétéves kislányra, akit anyja, bölcs és tapasztalt dadusának intése ellenére is, elcipelt egy ilyen gyerekzsúrra. – Annette olyan édes, feltétlenül ott kell lennie! Biztosan élvezni fogja, és majd mindannyian nagyon vigyázunk rá. – Azután eljött a partira napja, és az anya, hogy mérsékelje a kockázatot, azonnal bilire ültette a gyereket, Annette azonban a rá váró izgalmaktól egyszerűen képtelen volt bármit produkálni. – Ó, hát nyilván nem is kell még neki! – magyarázta bizakodva az anya, és csatlakoztak a többiekhez. De pont, amikor a bűvész mindenféle tárgyakat varázsolt elő a füléből és az orrából, és a gyerekek már mindannyian hangosan nevettek, tapsoltak és éljeneztek, nos… akkor történt meg a nagy baj.

– Jaj, kedvesem – számolt be az esetről egy idősebb nagynéni anyámnak –, ilyet még senki sem látott. Szegény kisgyerek, pontosan a szoba közepén… mint egy ló!

Marie valószínűleg egy vagy két évvel apám halála előtt utazott el tőlünk. Eredetileg két évre szerződött Angliába, de egy évvel tovább maradt, noha mindvégig honvágya volt, és hiányzott a családja is. Amikor azután okos és gyakorlatias lányként végül érezte, hogy itt az ideje komolyan elgondolkodni a férjhezmenetelen – és a béréből már egészen csinos hozományt spórolt össze –, egy szép napon sírós ölelkezések után búcsút intett a „drága Meesnek”, és elment. Én meg ott maradtam nagyon egyedül.

Elutazása előtt azonban még sikerült egyetértésre jutnunk a nővérem majdani férjét illetően. Ez a téma állandó izgalomban tartott bennünket, és ki nem fogytunk a találgatásokból, bár Marie határozottan le Monsieur blond[63] mellett tette le a voksát.

Gyerekkorában anyám a nagynénjénél élt Cheshire-ben, és volt egy iskolai barátnője, akihez később is nagyon ragaszkodott. Amikor ez a lány, Annie Browne férjhez ment James Wattshoz, anyám pedig Frederick Millerhez, a két lány megállapodott, hogy nem felejtik el egymást, levelezni fognak, és beszámolnak a fontosabb hírekről. Amikor nagynéném anyámmal Londonba költözött, a két lány továbbra is tartotta a kapcsolatot – Annie Wattsnak öt gyereke született, anyámnak három –, és nemcsak fényképeket cseréltek, hanem karácsonyi ajándékokat is küldtek egymás gyerekeinek.

Amikor később nővérem egy írországi látogatásra készült és azt latolgatta, hogy hozzámenjen-e egy bizonyos fiatalemberhez, anyám megírta a dolgot Annie Wattsnak. Annie erre elkezdett könyörögni Madge-nek, hogy Holyheadből hazafelé menet térjen be hozzá, és maradjon nála egy darabig, mert annyira szeretett volna már találkozni anyám valamelyik gyerekével.

Madge remekül érezte magát Írországban, majd miután eldöntötte, hogy mégsem óhajt férjhez menni Charlie P.-hez, hazafelé jövet megszakította útját, és egy ideig a Watts családnál lakott. A legidősebb Watts fiú, az akkor huszonegy-huszonkét éves, nyugodt természetű és szőke James Oxfordban tanult. Bársonyos, mély hangja volt, de nem sokat beszélt, és a fiatalemberek többségétől eltérően alig törődött a nővéremmel. Ez persze felkeltette Madge érdeklődését, és mindenféle módon igyekezett felhívni magára a figyelmet, noha nem tudhatta, mit ér el vele. Mindenesetre hazatérte után elkezdtek rendszertelenül levelezni.

Valójában James már a legelső pillanatban belezúgott a nővérembe, de szégyenlős és tartózkodó fiatalemberként nem mutatta ki érzelmeit. A következő nyáron eljött hozzánk pár hétre, és én azonnal megkedveltem. Kedves volt, nem bánt lekezelően és nem viccelődött idétlenül velem, mint afféle kislánnyal, hanem felnőttnek tekintett, és ezért hálás voltam. Marie is jó véleménnyel volt róla, így a varrószobában állandóan le Monsieur blond személyével foglalkoztunk.

– Nem hiszem, Marie, hogy ezek különösebben érdeklődnének egymás iránt.

– Ó, mais oui, a fiatalember nagyra tartja Madge kisasszonyt, és folyton bámulja, amikor az nem figyel rá. Ó, igen, il est bien épris. Ez nagyon jó házasság lenne és okos párválasztás. Úgy hallom, Jamesre szép jövő vár, és mert tout ŕ fait un garçon sérieux[64], jó férj lesz belőle. A Mademoiselle szellemes lány és csupa vidámság, ezért nagyon is illene hozzá egy nyugodt és megbízható férj, aki éppen azért becsülné meg őt, mert annyira különbözik tőle.

James egyedül apámnak nem tetszett. De ez már csak így szokott lenni egy bájos és vidám leány apjával, aki minden földi halandónál tökéletesebb jövendőbelit képzel el lányának. Az anyák valószínűleg ugyanígy vannak fiaik feleségével, de anyámat csak azért nem érintette ez a dolog, mert a bátyám sohasem nősült meg.

Igazság szerint anyám sohasem tekintette a vejeit eléggé jó férjnek, de ezt inkább önmaga, mint az érintettek gyarlóságának tudta be. – Hát igen – vallotta be –, nem tudok elképzelni egyetlen olyan férfit sem, aki igazán megfelelne a lányaimnak.

Az egyik legnagyobb élvezetet akkoriban a helyi színház jelentette számunkra, mert a családban mindenki imádta a színházat. Madge és Monty gyakorlatilag minden héten elment az előadásokra, amelyekre általában elengedtek engem is, és ahogy növekedtem, mindez egyre gyakoribbá vált. Mindig a földszinti zsöllyékbe vettünk jegyet – maga a földszint kissé „közönséges” helynek számított. Egy jegy egy schillingbe került, és a körülbelül tíz üléssor mögött elhelyezkedő zsöllyék voltak a Miller család törzshelyei.

Nem tudom, hogy a Hearts are Trumps [A Szív mindent visz][65] – ez a legrosszabb fajtából való, harsány melodráma – volt-e az első színdarab, amit életemben láttam, de bizonyosan az elsők között szerepelt. Volt benne egy Lady Winifred nevű, gonosz és intrikus nő és egy szép leány, akit csalárd módon kiforgattak apai örökségéből. Pisztolylövések is dördültek, és világosan emlékszem az utolsó jelenetre, amelyben az Alpokban egy szál kötélen lógó fiatalember elvágta kötelét és hősi halált halt, hogy megmentse az általa szeretett leányt, vagy az általa szeretett leány által szeretett férfit. Arra is emlékszem, hogy utána részletesen kitárgyaltuk a drámát. – Azt hiszem, hogy igazán gonoszak a Pikkek voltak – mondtam; apám nagy whistjátékos volt, így én is otthonosan mozogtam a kártyás szóhasználatban –, és a Treffek nem voltak annyira rosszak. Szerintem Lady Winifred is Treff lehetett, mert megbánást tanúsított, akárcsak az a fiatalember, aki elvágta a kötelét. A Kárók pedig – tettem hozzá viktoriánus rosszallással –, egyszerűen nagyvilági életet éltek.

Az év egyik nagy eseménye volt a mindig augusztus utolsó hétfőjén és keddjén megrendezett Torquay-i Regatta, amelyre már májustól elkezdtem spórolni. Nem is annyira a vitorlásversenyek maradtak meg emlékezetemben, hanem a velük együtt megrendezett vásár. Madge kiment apámmal a Haldon-rakpartra, hogy megnézzék a versenyt, ami alatt nálunk általában nagy parti volt, majd este a Regatta-bál következett, másnap délután pedig Madge és szüleim elmentek teázni a Regatta Yacht Clubba; ezen a két napon minden a hajózáshoz és a vitorlázáshoz kapcsolódott. Madge nem ült hajóra, csak ha nagyon muszáj volt, mert nem bírta a tengert, ugyanakkor szenvedélyesen érdeklődött barátaink jachtjai iránt. Egymást érték a partik és a piknikek, vagyis a Regatta társasági rendezvényei, amelyekből zsenge életkorom miatt én természetesen kimaradtam.

A vásár viszont izgalmakkal várt örömteli eseménye volt életemnek. A körhinta nagy, sörényes lovain körbe-körbe lehetett lovagolni, és egy hullámvasútszerű masinán száguldozni. Két zenegép is bömbölt, így a körhinta és a hullámvasút bizonyos kanyarjainál a dalok szörnyű hangzavarrá olvadtak össze. És persze megjelent az összes mutatványos: a Kövér Nő, a jósnő Madame Arensky, meg a rémisztő Pókember. A céllövöldében Madge és Monty mindig rengeteg időt töltött, és még több pénzt vert el, a célbadobós bódénál pedig Monty mindig nyert egy csomó kókuszdiót, és hazahozta nekem, mivel tudta, hogy imádom. Ennél a bódénál később én is dobhattam néhányat, és a bódés ember nagylelkűen annyira közel engedett a célhoz, hogy néha még el is találtam néhány kókuszdiót. Akkoriban ez a játék még igazi célbadobás volt; ma már a kókuszdiókat furcsa tálakra helyezik, így csak különös szerencsével és erővel lehet leütni azokat. Régebben még tisztességes esélyt adtak az embernek és hat dobásból egy általában talált is – Monty egyszer hat dobásból öt kókuszdiót nyert.

A karikadobás, a Kewpie-babák, a pointer-játékok és más hasonlók akkor még nem léteztek, de a különféle standoknál mindenfélét lehetett kapni. Nekem az egypennys, szőrös és színes kis majomfigurák voltak a kedvenceim, amelyeket egy hosszú tűvel a kabát gallérjára lehetett erősíteni. Minden évben hat-nyolc ilyen majmocskával bővítettem a gyűjteményemet, de az évek múlásával egyre nehezebb lett újabb színű vagy pofájú majmocskát találni.

Azután ott volt az a híres nugát is, amelyet csak ezen a vásáron árultak. Az eladó hatalmas késével nagy darabokat csapdosott le az előtte lévő, fehér-rózsaszín nugáttömbből, és kurjongatva, kiabálva kínálta a darabokat. – Tessék, barátaim, hat penny ezért a csodálatos szeletért! Aranyoskám, félbevágom, így megér neked négy pennyt? – És így tovább, sötétedésig. Volt néhány előrecsomagolt adag is két pennyért, de az élvezetet éppen az alkudozás okozta. – Nézze kisasszonyka, odaadom magácskának két és fél pennyért!

Az aranyhalas játék csak körülbelül tizenkét éves koromban érkezett meg a Regattára, de azonnal nagy sikert aratott. Az egész stand tele volt rakva edényekkel – amelyekben egy-egy hal úszkált –, és pingponglabdát kellett dobálni beléjük. Ha a labda az edénybe talált, a dobó elnyerte a halat. Ez is olyan könnyű feladat volt, mint a kókuszdiók eltalálása, és már az első alkalommal tizenegy halat vittük haza diadallal, hogy a dézsában éljenek. Persze a labdánkénti ár egy pennyről hamarosan hat pennyre emelkedett.

Este tűzijátékot rendeztek. Mivel a házunkból csak a nagyon magasra szálló rakétákat lehetett látni, az estét a kikötőnél lakó barátainknál töltöttük. Kilencórai kerti parti volt ez, limonádéval, fagylalttal, teasüteményekkel. Mivel nem igazán kedvelem az alkoholt, ezek az események azóta is hiányoznak nekem.

Az 1914 előtti gardenpartik különös rendezvények voltak. Mindenki alkalmi öltözékben jelent meg, a nők magas sarkú cipőben, kék selyemöves, muszlinestélyiben és nagy szalmakalapban, amelyen egy szál rózsa is kókadozott. Az asztalon epres, vaníliás, pisztáciás, narancsos és málnás fagylaltok, mindenféle krémes sütemények, szendvicsek, képviselőfánk, és persze gyümölcsök: őszibarack, csemegeszőlő és nektarin sorakoztak. Ebből arra következtetek, hogy ezeket a partikat szinte mindig augusztusban tartották, de arra nem emlékszem, hogy málnát vagy tejszínt is felszolgáltak volna.

Nem volt egyszerű eljutni az ilyen partikra. Saját vagy bérelt kocsival csak az öregek és a gyengék mentek, a fiatalabbak viszont mind legyalogoltak két-három kilométert Torquay különböző részeiből. A szerencsések közel laktak, a többiek viszont kutyagolhattak hegynek fel, völgynek le, mert Torquay hét dombon épült. Az utakon magas sarkú cipőben, bal kézzel kissé fölemelve a hosszú szoknyát, jobbal az esernyőt tartva, bizony eléggé keserves volt baktatni – de a gardenpartira még így is megérte elmenni.

Tizenegy éves voltam, amikor meghalt apám. Egészségi állapota lassan, de folyamatosan romlott, noha sohasem sikerült pontosan diagnosztizálni, mi is volt a betegsége. Az azonban bizonyos, hogy a pénzügyi nehézségek miatti állandó idegeskedés is gyengítette szervezetének ellenálló képességét a betegséggel szemben.

Olykor elutazott egy hétre Ealingbe a mostohaanyjához, és meglátogatta néhány londoni barátját is abban a reményben, hogy hátha találnak neki valamilyen munkát. Ez azonban nem volt könnyű: jogtanácsos, orvos, jószágigazgató, ügyvéd, állami hivatalnok vagy valami hasonló lehetett az ember, de az üzleti világ nem kínált olyan megélhetési lehetőségeket, mint napjainkban. Bár a nagy bankházaknál – mint például a Pierpont Morgan cégnél –, volt apámnak néhány ismerőse, ezeknél mindenki már gyerekkora óta banki ügyekkel foglalkozott, és csak úgy, az „utcáról” nem lehetett bekerülni. Apám pedig, kortársai többségéhez hasonlóan, nem tanult ki semmiféle szakmát, és noha sokat foglalkozott jótékonysági munkával és hasonló dolgokkal, amelyek manapság jól fizető állásokat kínálnak, akkor még más világ volt.

Pénzügyi helyzetünk sok fejfájást okozott neki, halála után pedig még több fejtörést a hagyatéki végrehajtóknak. Az volt a nagy kérdés, hogy hová tűnhetett a nagyapámtól örökölt pénz, hiszen apám nem lépte túl az általa feltételezett jövedelem kereteit. És bár ez a jövedelem papíron megvolt, azonban a valóságban már nem, noha mindig lehetett találni önmegnyugtató és mások számára is hihető magyarázatokat, miszerint a nehézségek átmenetiek, csak bizonyos korrekciókat igényelnek, és hasonlók. A vagyont azonban tényleg rosszul kezelték a vagyonkezelők és utódaik, így a bajokat már nem lehetett orvosolni.

Apám ezért folyton ideges volt, majd egyszer nagyon megfázott, ami miatt végül kétoldali tüdőgyulladást kapott. Anyám elutazott hozzá Ealingbe, majd hamarosan mi is mentünk utána. Apám ekkor már nagyon rossz állapotban volt, anyánk éjjel-nappal mellette ült, és két kórházi ápolónőt is felfogadtunk. Én csak szomorúan bóklásztam, és imádkoztam, hogy gyógyuljon meg apám.

Egy kép azután örökre belevésődött az emlékezetembe. Délután volt, éppen a lépcsőfordulóban álltam, amikor hirtelen kinyílt a szüleim hálószobájának ajtaja. Anyám két tenyerét az arcára szorítva rohant ki rajta, majd berohant a szomszéd szobába és becsapta maga mögött az ajtót. Azután kijött az egyik ápolónő, a Nagyi pedig éppen elindult felfelé a lépcsőn. – Mindennek vége – mondta az ápolónő. Ekkor döbbentem rá, hogy meghalt az apám.

Gyereket természetesen nem vittek el a temetésre. Furcsa, zavart lelkiállapotban kóvályogtam a házban, és éreztem, hogy valami olyan szörnyű dolog történt, amiről sohasem hittem, hogy megtörténhet. A házban leeresztették a sötétítő függönyöket, meggyújtották a lámpákat, NéniMami betelepedett a nagy karosszékébe, megállás nélkül leveleket írt, és időnként szomorúan ingatta a fejét.

Anyám állandóan a szobájában feküdt, és csak a temetésre kelt föl. Két napig egy falatot sem evett – ezt az öreg, ráncos, elgyötört arcú Hannah-tól tudom, akire ma is hálával emlékszem vissza. Behívott a konyhába, mondván, hogy szüksége van valakire, aki segít kikeverni a süteménytésztát, és közben folyton ismételgette: – Nagyon szerették egymást. Nagyon jó házasságban éltek.

Hát igen, valóban jó házasság volt. Évekkel később mindenféle régi holmi között találtam egy levelet, amelyet apám alig három nappal a halála előtt írhatott anyámnak. Megírta, hogy mennyire szeretne már visszatérni hozzá Torquay-ba, hogy semmit sem sikerült intéznie Londonban, de majd elfelejti ezt az egészet, ha hazatér az ő drága Clarájához. És hozzátette, bár korábban ezerszer mondta, de most megint el szeretné mondani, hogy anyám milyen sokat jelentett neki. – Te mindent megváltoztattál az életemben – írta –, ilyen felesége még nem volt senkinek. Ahogy teltek az évek, egyre jobban és jobban szerettelek téged. Köszönöm a ragaszkodásodat, a szeretetedet és az együttérzésedet. Áldjon meg az Isten, drágám, nemsokára együtt leszünk megint.

Egy hímzett borítójú kis zsebkönyvben találtam ezt a levelet, abban, amit még lány korában készített anyám, és küldött majdani férjének Amerikába. Apám megőrizte, vigyázott rá, és benne tartotta anyám két versét is, amelyeket hozzá írt – anyám ezek mellé tette be ezt a levelet.

Ezekben a napokban kísérteties volt a hangulat. Tele volt az egész ház suttogva beszélő, sóhajtozó, fejüket csóváló rokonokkal: BéMami, a nagybácsik, a nagybácsik feleségei, a másik oldali nagynénik, és NéniMami vénasszonybarátnői – mindenki feketében. Persze rám is gyászruhát adtak, és bár furcsán hangzik, akkor ez jelentette számomra az egyetlen vigaszt: fontosnak, valakinek, az események részesének éreztem magam a fekete ruhadarabokban.

Azután hallottam egyéb suttogásokat is. – Clara most már tényleg összeszedhetné magát… – NéniMami időnként előhozakodott mindenféle Mr. B.-k és Mrs. C.-k leveleivel. – Nem akarod elolvasni ezt? Most kaptam. Igazán gyönyörű részvétnyilvánítás, és szerintem nagyon megható. – Anyám azonban mérgesen válaszolt: – Látni se akarom!

A neki érkezett leveleket felnyitotta, de azonnal félre is lökte, csak az egyiket olvasgatta hosszasabban. – Cassie-től jött? – kérdezte NéniMami. – Igen, nénikém, tőle – tette táskájába anyám a levelet. – Ő legalább érti… – És ezzel kiment a szobából.

Cassie az én amerikai nagyanyám volt, Mrs. Sullivan. Lehet, hogy már kisebb koromban is találkoztam vele, de csak azóta emlékszem rá, hogy egyszer, szintén jó régen, eljött Londonba. Csodálatos jelenség volt: apró termetű, fehér hajú, folyton nevető arcú öregasszony, tele energiával és különös életvidámsággal – pedig igencsak szomorú sors jutott neki. Imádott férjét viszonylag fiatalon veszítette el, és mindkét fia meghalt paralízisben. – Valamelyik dadus biztosan hagyta őket a nyirkos füvön üldögélni – mondta nagyanyám. A gyermekparalízis végezhetett velük, az a súlyos bénulásokkal járó betegség, amelyet akkor még „reumás láznak” neveztek, és a „nyirkossággal” próbáltak magyarázni. A két gyerek halála után a velük egy házban élő felnőtt unokatestvér szintén megkapta a betegséget, és egész életére nyomorék maradt. De mindezen tragédia ellenére Cassie nagynéni képes volt megőrizni vidámságát és sziporkázó szellemét, és olyan mély emberi együttérzés élt benne, amilyennel senki másnál nem találkoztam. Ő volt az egyetlen, akivel anyám azokban a napokban találkozni akart. – Cassie felfogja, hogy semmi értelme vigasztaló frázisokkal gyötörni az embert – mondta.

Emlékszem arra is, hogy a család küldöncként próbált használni engem. Félrevont vagy NéniMami, vagy valamelyik nagynéni, és a fülembe súgva kérte, hogy menjek a mama szobájába, és magyarázzam el neki, hogy apám most már örök nyugalomban él a Mennyekben. Nem volt ellenemre a dolog, mert én is valahogy így gondoltam. Kissé félve bementem hát anyám szobájába, azzal a bizonytalan érzéssel, amely akkor fog el egy gyereket, ha olyasmit csinál, amit mások jónak mondanak, és amiről maga is azt gondolja, hogy jó, de mégis valami homályosan azt súgja neki, hogy talán rossz. Odalopakodtam hát az ágyhoz, és megérintettem anyámat. – Mama! A papa most már örök nyugalomban és boldogságban él. Ugye nem akarod, hogy onnan visszajöjjön?

Anyám hirtelen felült az ágyban, de olyan lendülettel, hogy ijedten léptem hátra. – De! – zokogta halkan. – De igenis azt akarom! Bármit megtennék azért, hogy visszahozzam ebbe a világba. Mindent, akármit, bármit! Visszarángatnám ide, ha tudnám. Azt akarom, hogy itt legyen velem, ebben a világban!

Kezdtem megrémülve kifelé osonni, de anyám gyorsan utánam nyúlt. – Semmi baj, drágám. Minden rendben van, csak még nem vagyok valami jól. Köszönöm, hogy bejöttél. – Megcsókolt, és ettől egészen megvigasztalódtam.

III. rész

Felnövök

Egy

Apám halála után teljesen megváltozott az életünk – gondtalan és felhőtlen gyermeki világom szertefoszlott, és a valóság peremvidékén találtam magam. Meggyőződésem, hogy egy családban a férfi teremti meg a stabilitást. Ma már nevetünk, ha azt halljuk, hogy „apátok tudja a legjobban”, pedig ez az életszemlélet jellemzője volt a késő viktoriánus kornak. Az apa a szikla, amelyen egy otthon felépülhet: apa szereti, ha mindig ugyanakkor van az ebéd, apát nem szokás ebéd után zavarni, apa szívesen játszik duettet, apa „keresi a kenyeret”, apa ügyel a rendre a házban, apa zongorázni tanítja a gyerekeket – mi pedig mindezeket fenntartás nélkül elfogadjuk.

Apánk büszke volt a nagyobbik lányára, jól érezte magát a társaságában, élvezte eszességet és üde szépségét. Nagyon jól kijöttek egymással, és azt hiszem, megtalálta Madge-ben azt a humort és bolondozásra hajlamos jókedvet, ami hiányzott anyánkból. De a szíve csücske a kisebbik lányáé, a későn érkezett Agatháé volt, akiről még egy versikét is fabrikált:

Agáta-Pagáta tyúkocska,

Tojást kap tőle az uracska.

Máma hatot, holnap hetet,

Holnapután tizenegyet!

Ugyanakkor igazi kedvence Monty volt, akit mégiscsak jobban és másként szeretett, mint a lányait. Monty valóban szeretnivaló gyerek volt, aki maga is nagyon szerette apját. A sikeres élethez szükséges adottságok hiánya miatt persze sokat fájt apánk feje – egészen a dél-afrikai háború utáni időkig, amikor Monty tiszti kinevezést kapott az East Surreys reguláris ezrednél, és alakulatával Dél-Afrikából Indiába ment. Itt azután megtalálta a helyét, és hamar beleszokott a katonaéletbe, így a pénzügyi problémák miatt idegeskedő apánknak legalább Monty miatt nem kellett egy ideig aggódnia.

Madge mintegy kilenc hónappal apánk halála után ment feleségül James Wattshoz, de nem örült, hogy el kell búcsúznia otthonától. Anyánk azonban már türelmetlenkedett, és gyakran mondogatta, hogy ne halogassák a dolgot, amit szerintem is helyesen látott, hiszen annál nehezebb az elválás, minél tovább maradunk együtt. James apja is úgy vélte, hogy fiának mielőbb meg kellene nősülnie: mivel éppen végzett Oxfordban, már rögtön állást is vállalhat valamilyen kereskedelmi cégnél, és ha gyorsan megnősülne, akkor feleségével együtt kezdhetné el új életét. Mr. Watts még egy házat is hajlandó volt építeni birtokán, hogy az ifjú párnak legyen hová beköltöznie.

Apám hagyatékának amerikai végrehajtója, Auguste Montant eljött New Yorkból, és nálunk maradt egy hétig. Erős, barátságos, nagyon szimpatikus és nagydarab ember volt, aki végtelenül kedvesen beszélt anyámmal. Őszintén elmondott mindent: hogy apám pénzügyei rosszul állnak, mert félrevezető tanácsokat adtak az ügyvédek és mások, akik csak színleg képviselték az érdekeit; hogy e veszteségeket tetézték a csak részben rendezett New York-i ingatlanok problémái, amelyek jó részét el kellene adni, hogy legalább adót ne kelljen fizetni utánuk; valamint hogy mindezek után csak igen alacsony jövedelemre számíthatunk. Az is kiderült, hogy bár a H. B. Chaflin&Co. cég, amelyben nagyapám üzlettárs volt, özvegyi jogon továbbra is folyósítja nagyanyám jövedelmét, továbbá csekély összeget kap majd anyám is, de mi: a három gyerek angol pénzre átszámítva csupán évi 100 fontot remélhetünk – a pénz többi része elveszett az amerikai ingatlanokkal.

A kérdés tehát felvetődött: ezek után megengedhetjük-e magunknak azt, hogy Ashfieldben lakjunk. Anyám ebben a dologban józanul gondolkozott, és az volt a határozott véleménye, hogy ostobaság lenne maradni: mivel a házat tataroztatni is kellene már, ami lehetetlen ilyen kevés jövedelemből, ezért jobb lenne eladni, és venni egy kisebbet Devonshire-ben, ahol alacsonyabbak a megélhetési költségek, és talán a cseréből is származna némi bevétel. Anyámnak nem volt semmilyen üzleti képzettsége vagy tapasztalata – egyszerűen a józan eszére hagyatkozott.

Véleményével azonban egyedül maradt: mindhárman hevesen tiltakoztunk Ashfield eladása ellen, és könyörögtünk, hogy tartsa meg a házat, hiszen ez az otthonunk, és nem tudnánk elszakadni tőle. Nővérem férje közölte, hogy kisebb összeggel rendszeresen tudná segíteni anyánkat, és ha eljönnek Ashfieldbe nyaralni, akkor hozzájárulnának a költségekhez. Végül anyám megadta magát, és azt mondta: próbáljuk meg, és majd meglátjuk, mire megyünk. Még az is lehet, hogy az én szenvedélyes Ashfield-szeretetem hatotta meg.

Erős a gyanúm, hogy anyánk nem igazán érezte magát otthon Torquay-ban, mert inkább a történelmi városokat, a püspöki székhelyeket szerette, és mindig vonzotta Exeter. Apámmal néha kirándulgattak is ilyen városokba, és ezeket a kirándulásokat ő élvezte jobban; biztos, hogy jobban szeretett volna egy kisebb házban lakni valahol Exeter közelében. De meghajolt az akaratunk előtt, hiszen a házat ő is kedvelte, így Ashfield megmaradt nekünk.

Ma már azonban tudom, hogy nem volt bölcs dolog megtartani: el kellett volna adni, és venni helyette egy sokkal olcsóbban fenntartható házat. Mindezt később anyám is érzékeltette velünk, mégis elégedett volt, hogy a ház megmaradt; nekem pedig hosszú éveken át a hátországom és menedékem volt, ahol igazán otthon éreztem magam. Lehet, hogy ez a ragaszkodás ostobaság volt részemről, de a ház még ma is az emlékek kincsestára számomra – amelyben persze életem számtalan izgalma, félelme és nehézsége is megtalálható, de hát mindennek van valami ára, „ingyen” nem lehet szeretni semmit.

Apám novemberben halt meg, a nővérem pedig a következő év szeptemberében ment férjhez. A csendes kis esküvőre egy régi tori templomban került sor, de utána nem rendeztünk fogadást, mert a gyászév még nem telt le. A koszorúslányok szép fehér ruhát kaptak, és fehér virágokból font koszorút viseltek a fejükön, én pedig első koszorúslányként fontosságom teljes tudatában élveztem az egészet.

Az esküvő délelőtt tizenegy órakor volt. A násznép az ifjú párt elhalmozta szebbnél szebb ajándékokkal, ám el kellett viselniük egy csomó csibésztréfát is, amit Gerald nevű unokatestvéremmel eszeltünk ki: olaszországi nászútjukon rizs szóródott ki minden ruhadarabjukból, a kocsi hátulján pedig, amellyel elutaztak, egy felirat díszelgett, miszerint „A Mrs. Jimmy Watts első osztályú név!” – noha gondosan ellenőrizték, hogy ilyen ne fordulhasson elő.

Anyánk kimerülten és sírdogálva ment a szobájába, Mr. és Mrs. Watts pedig visszatértek a szállodájukba, ahol nyilván Mrs. Watts is sírdogált – az esküvők ilyen hatással vannak az anyákra. Az ifjú Wattsok, Gerald unokatestvérem és jómagam pedig az idegen kutyák gyanakvásával méregettük egymást, hogy akkor most barátok vagy ellenségek leszünk-e. Nan Watts és én eleinte kifejezetten utáltuk egymást, mivel a kor szokásainak megfelelően odahaza mind a ketten „bezzeg” kezdetű szónoklatokat kaptunk a másikról. Nan, ez a fékezhetetlen boszorkány folyton azt hallotta, hogy bezzeg Agatha illedelmesen viselkedik, és „szelíd, udvarias lány” – közben én afféle intelmekben részesültem, hogy bezzeg Nan „soha nem szégyenlősködik, mindig válaszol, ha beszélnek hozzá, soha nem vörösödik el, nem motyog, és nem ül úgy, mint aki megkukult”. Így azután várakozásteljes utálattal pislogtunk egymásra.

Fél óra feszengés és óvatoskodás után azonban megtört a jég: akadályfutást rendeztünk a tanulószobában, ugráltunk a halomba rakott székekről az öreg kétkarú díványra, nevettünk, kiabáltunk, visítoztunk, és remekül éreztük magunkat. Nan véleménye megváltozott a „halk szavú és szelíd lányról”, és nekem is megváltozott a véleményem róla, hiszen egyáltalán nem volt az a beképzelt lány, aki sokat és „bennfentesen” beszél a felnőttekkel. Nagyon jól szórakoztunk, megszerettük egymást, és a dívány rugóit örökre eltörtük. Aztán következett valami gyors kis vacsora, majd színházba mentünk és megnéztük a Penzance kalózait.[66] Ettől kezdve a barátság örökre megmaradt, és egész életemben kevés emberrel tudtam olyan jókat beszélgetni Abney-ről és Ashfieldről, a régi szép időkről és rosszalkodásainkról, a kutyákról és ifjú lovagjainkról, az általunk látott vagy eljátszott színdarabokról, mint vele.

Madge távozása még inkább elmélyítette az életem második szakaszában bekövetkezett változásokat. Még mindig gyerek voltam, de eltűntek a gyermekkor fontos velejárói: az öröm ragyogása, a bánat mélysége, a mindennapok élvezete – velük együtt eltűnt a biztonság és a holnaptól való félelem ismeretlensége. Már nem voltunk többé a Miller család, csak két ember, akik együtt élnek: egy középkorú nő és egy tapasztalatlan kislány. A dolgok közöttünk látszólag nem változtak, de a légkör és a hangulat már teljesen más volt.

Anyámnak minden előjel nélkül súlyos szívrohamai támadtak apám halála után, nem segített rajta semmilyen orvosság. Ekkor ismertem meg, milyen érzés valakiért komolyan aggódni, bár ezek az aggodalmak nyilván erősen eltúlzottak voltak. Éjszakánként felriadtam, vadul kalapált a szívem, és biztos voltam benne, hogy anyám is meghalt – a tizenkét-tizenhárom éves kor nagyon is alkalmas az efféle szorongásra. Ma már tudom, hogy nem kellett volna annyira rettegnem, de akkor nagyon rettegtem. Felkeltem az éjszaka közepén, kilopakodtam a folyosóra, letérdeltem anyám ajtaja elé, és a kulcslyukra szorított füllel hallgatóztam, hogy lélegzik-e még – és gyorsan megnyugodtam, amikor hallottam horkolni. Anyámnak különleges „stílusa” volt: finoman és pianissimo kezdte, majd fokozatosan eljutott az ijesztő robajokig, ekkor általában a másik oldalára fordult, és jó háromnegyed órán át csendben aludt.

Amint meghallottam a horkolást, visszaosontam a szobámba, és boldogan aludtam el ismét; de ha nem hallatszott semmi nesz, akkor rettegve kuporogtam sokáig az ajtó előtt. Nyilván okosabb dolog lett volna egyszerűen bemenni, és meggyőződni arról, hogy nincs semmi baj, de ez valahogy eszembe sem jutott.

Anyámnak nem szóltam ezekről a félelmekről, és ő sem jött rá soha, mi történik éjszakánként. Sokszor nappal is aggódtam: ha a városba ment, attól féltem, elgázolják. Visszatekintve ez a félelem ostobaságnak tűnik, de akkor csak jó két év alatt tudtam megszabadulni tőle. Később éjszakánként apám öltözőszobájában aludtam – amely anyám hálószobája mellett volt –, és az ajtaját kissé nyitva hagytam: egy éjszakai szívroham esetén így be tudtam volna menni hozzá, és odaadhattam volna neki a brandyt vagy a repülősót. Mivel úgy éreztem, ezáltal szükség esetén a közelében vagyok, lassan elmúltak a szorongásaim.

Apám halála után a társasági események gyakorlatilag megszűntek, és legfeljebb anyám néhány régi barátja jött vendégségbe. Anyagilag nagyon rosszul álltunk, ezért mindennel takarékoskodnunk kellett Ashfield megtartásáért. Anyám nem rendezett már ebédeket és vacsorákat, a három szolgálóból pedig egyet kénytelen volt elbocsátani. Megpróbálta elmagyarázni Jane-nek is, hogy nincs pénzünk, ezért fiatal, olcsó bérű cselédet akar helyette felvenni, Jane pedig rendkívüli főzési tudományával bárhol magas bért kaphat, és hogy majd keres Jane-nek egy olyan helyet, ahol még egy konyhalány is lesz a keze alatt – Jane mindezt rezzenéstelen tekintettel hallgatta végig, és csak a szája járt, mert közben eszegetett. Aztán lassan bólintott. – Nagyon jó lesz így, madám – dünnyögte.

Másnap reggel azonban megjelent anyámnál. – Szeretnék beszélni magával, madám. Átgondoltam a dolgot, és inkább mégis maradnék. Felfogtam, amit mondott, de hajlandó vagyok kevesebb bérért is dolgozni, mert már nagyon régóta vagyok itt. A bátyám mindig mondja: menjek el hozzá, és vezessem a házát, és én megígértem, hogy oda is megyek, ha nyugdíjba vonul. Ez azonban csak négy vagy öt év múlva fog bekövetkezni, addig pedig szeretnék itt maradni.

– Ez igazán nagyon kedves magától, Jane – mondta anyám elérzékenyülve, mire Jane, aki viszolygott minden érzelemnyilvánítástól, csak annyit jegyzett meg, hogy ez így nagyon megfelelő lesz, és méltóságteljesen kivonult a szobából.

Volt azonban hátránya is ennek a megoldásnak: Jane ugyanis nem tudott megváltozni, és még mindig úgy főzött, ahogy azt a hosszú évek során megszokta. Ha vesepecsenyét kértünk vacsorára, akkor hatalmas adag húst rakott elénk, máskor kolosszális fasírtok, malomkeréknyi torták és hússal töltött pudinghegyek alatt roskadozott az asztal. – Csak négy főre legyen szíves főzni, Jane, hiszen csak két vendégünk lesz. Kérem, értse meg! – érvelt erőtlenül anyám. Jane azonban nem jegyzett meg semmit – viszont továbbra is mindennap eljött hozzá teázni hét vagy nyolc barátja, akik falták a süteményeket, lángosokat, roládokat és gyümölcstortákat. Anyám egyre nagyobb kétségbeeséssel figyelte a háztartási számlakönyv növekvő kiadási tételeit, és végül rászánta magát, hogy leállítsa ezt a pazarlást. Tapintatosan, de határozottan közölte Jane-nel, hogy a megváltozott körülményekre való tekintettel legfeljebb heti egy alkalommal láthatja vendégül barátnőit. Ez némiképp csökkentette a kiadásokat, mert ezután Jane csak csütörtökönként rendezett összejöveteleket.

Étkezéseink sem hasonlítottak már a korábbi három-vagy négyfogásos lakomákra. A vacsorák teljesen megszűntek, mert anyámmal esténként csak egy kis sajtos makarónit, rizsfelfújtat vagy valami hasonlót ettünk, ami persze elszomorította Jane-t. Közben anyámnak sikerült átvennie a parancsnokságot az árurendelésben is, Jane ugyanis mindig nagyvonalúan adta fel telefonon a rendelést: „És kérek hat nőstény homárt, és fűrészes garnélát is, legalább… Ez a „legalább” később szállóige lett a családban, amit nemcsak Jane használt, hanem későbbi szakácsnőnk, Mrs. Potter is – micsoda szép napok voltak azok a kereskedők számára!

– De hát eddig én mindig tizenkét nyelvhalfilét rendeltem, madám! – méltatlankodott Jane, aki képtelen volt felfogni, hogy akkor sincs kivel megetetni tizenkét nyelvhalfilét, ha a kétfős konyhai személyzet is azt eszi.

Ami engem illet, az életem alig változott, mivel rengeteget olvastam: átrágtam magam az összes Hentyn[67], és rátaláltam Stanley Weyman nagyszerű történelmi regényeire is. A romantikus regények világába Anthony Hope A zendai fogoly című műve vezetett be, és rögtön nagy szerelembe estem, de nem Rudolf Rassendyll volt a kiválasztott, mint másoknak, hanem a saját börtönében senyvedő igazi király. Égtem a vágytól, hogy kiszabadítsam és megmentsem, és – természetesen – Flaviaként biztosítsam arról, hogy őt szeretem. Sorra vettem franciául Jules Verne összes regényét, és hónapokon át az Utazás a Föld középpontja felé volt a kedvencem, nagyon tetszett az okos unokaöcs és az öntelt nagybácsi közötti különbség. Legkedvesebb könyveimet pár hónapos időközönként újra és újra elolvastam, majd egy év elteltével hűtlen lettem hozzájuk, és új kedvenceket választottam.

Elolvastam L. T. Meade lányregényeit, amelyeket anyám nagyon utált, mondván, hogy ezekben közönséges leányok szerepelnek, akik csak gazdagságról és szép ruhákról álmodoznak – én viszont kedveltem őket, bár volt némi lelkifurdalásom is, hogy ezek szerint nekem közönséges az ízlésem. Anyám felolvasta Henty néhány művét, bár fárasztották a hosszadalmas leírások, és a The Last Days of Bruce [Bruce utolsó napjai] című könyvet is, amely viszont mindkettőnknek nagyon tetszett. Valamelyik házitanítóm ajánlotta a Great Events of History [A történelem nagy eseményei] című könyvet, amelynek egy-egy fejezete után kérdésekre kellett válaszolni. Nagyon jó könyv volt, amely ismertette az európai és a világtörténelem mindazon eseményeit, amelyek Arthurtól kezdve kapcsolódtak az angol királyok történetéhez, és határozottan, már-már bibliai végérvényességgel kimondták, hogy ez vagy az rossz uralkodó volt. Megtanultam az angol királyok évszámait és a feleségeik nevét is, de ennek később nem sok hasznát vettem.

Mindennap rengeteg szó helyes leírását kellett megtanulnom. Ez a gyakorlás valószínűleg hasznomra vált, bár továbbra is rendkívül rossz helyesíró voltam, és az is maradtam egész életemben.

Nagyon szerettem az éneklést és a hasonló szereplési alkalmakat, amelyekbe a Huxley család révén kapcsolódtam be. Dr. Huxley-nak volt egy kissé félénk, ám okos felesége, és öt lánya: Mildred, Sybil, Muriel, Phyllis és Enid. Életkorban Muriel és Phyllis közé illettem, és a folyton jókedvű, furcsán gödröcskés arcú és halványszőke hajú Muriel különösen jó barátnőm lett. Először a heti énekórák alkalmával találkoztam velük, ahol Mr. Crow vezetésével énekkari műveket és oratóriumokat tanultunk. Volt egy „zenekarunk” is: Muriel és én mandolinon játszottunk, Sybil és egy Connie Stevens nevű lány hegedült, Mildred pedig csellózott.

Visszatekintve azt gondolom, hogy merész és vállalkozó szellemű volt a Huxley család. Torquay „őslakosainak” maradibb része ferde szemmel nézett a Huxley lányokra, akik tizenkettő és egy óra között le-fel járkáltak a városközpont vásárlóutcáján: egymásba karolva elöl ment három lány, azután két lány, végül a nevelőnő – hadonásztak, nevetgéltek és bolondoztak kesztyű nélkül, ami megbocsáthatatlan bűnnek számított. Megszólni azonban senki nem merte őket, mivel Huxley doktor a város legfelkapottabb orvosa volt, felesége pedig „kiváló összeköttetésekkel” rendelkezett.

Mai szemmel nézve érdekes volt ez a társadalom: egyrészt sznob, másrészt pedig olyan, amelyik maga is megvetette a sznobéria bizonyos fajtáit. Életem három nagyobb fejlődési szakasza közül az elsőben nagyjából így hangzottak a fő kérdések: „De hát kicsoda ez a nő? Mifélék a rokonai? Ő az egyik yorkshire-i Twiddledos? Hát persze, anyagilag nagyon rosszul állnak, de hát mégiscsak egy Wilmot”. Ezt követte a második szakasz: „Ó igen, borzasztó egy népség, viszont a bőrük alatt is pénz van.” „Van pénzük azoknak, akiké a The Larches lett? Akkor jobb lesz, ha odalátogatunk.” A harmadik fázisban megint új szempontok szerepeltek: „Hát nem mulatságosak ezek?” „Ugyan nincsenek jól eleresztve, és senki sem tudja, honnan jöttek, de nagyon mulatságosak.”

A zenekarra visszatérve gyanítom, hogy csak szánalmas zenebona volt az, amit műveltünk, mégis sok örömünk telt benne, és talán egy kicsit zeneileg is kupálódtunk. Majd történt egy még érdekesebb dolog: színre vittünk egy Gilbert–Sullivan darabot.

A Huxley lányok barátaikkal már az én megjelenésem előtt előadták a Patience-t, és tervezték a The Yeomen of the Guard[68] című Sullivan-opera színpadra állítását is. Tulajdonképpen csodálkozom, hogy a szüleik nem beszélték le erről őket, Mrs. Huxley azonban bűbájos módon tudott nemtörődöm lenni, amit máig csodálok benne, hiszen akkoriban ez nem volt jellemző a szülőkre. Bátorította gyerekeit, hogy foglalkozzanak mindennel, ami érdekli őket, segített nekik, ha segítséget kértek, ha pedig nem kértek segítséget, akkor békén hagyta őket. Így azután összeállt a The Yeomen of the Guard szereposztása is, és mivel hangommal az egyetlen szoprán voltam a környéken, a mennyekben éreztem magam, amikor rám osztották Fairfax ezredes szerepét.

Ennek kapcsán egy kis nézeteltérésem keletkezett anyámmal, akinek kissé ódivatú elképzelései voltak arról, hogy nyilvános helyen egy leány mit viselhet deréktól lefelé. Mivel a láb egy nem túl illedelmes testrész volt, szóba sem jöhetett, hogy buggyos térdnadrágban vagy valami effélében mutogassam magam. Tizenhárom vagy tizennégy éves lehettem és 170 centi magas, de sajnálatos módon még semmi jele nem mutatkozott azoknak a halmoknak, amelyekre annyira vágyakoztam Cauteretsben. Végül engedélyezte a testőrtérdnadrágot, de csak különlegesen bő és buggyosított változatban, ami további nehézségekkel járt. Anyám a problémát úgy oldotta meg, hogy kitalált egy félvállról lelógó hosszú, az illetlen látványt többé-kevésbé eltakaró ruhadarabot. Szabtak hát nekem egy türkizkék bársonyköpenyt NéniMami anyagaiból, akinek huszonöt év alatt összevásárolt, majd többé-kevésbé elfelejtett drága kelméi egész ládákat és fiókokat töltöttek meg nálunk. Persze nem volt könnyű a színpadon mozogni egy ilyen köpönyegben, amelyet csupán azért akasztottak a nyakamba, hogy eltakarja a közönség elől az illetlen látványokat.

Emlékeim szerint a színpadon soha nem volt lámpalázam, pedig rettenetesen félénk és szégyenlős voltam: néha alig mertem belépni egy boltba, és a partik előtt a körmömet is lerágtam az idegességtől. Később, amikor zongorázni és énekelni tanultam Párizsban, majdnem belehaltam, ha zongorázni kellett az iskolai hangversenyeken, de az énekléstől sohasem féltem – talán azért, mert korábban már sikerélményeket szereztem Fairfax ezredes dalainak előadásával. Kétségtelen, hogy a The Yeomen of the Guard volt akkori pályafutásom egyik csúcspontja, de az is eszembe jut, hogy talán nem véletlenül nem adtunk elő soha többé semmilyen operát – az igazán nagy élmények megismétlésével nem szabad kísérletezni.

Furcsa, miközben az ember jól emlékszik arra, hogy a dolgok miképpen következtek be vagy történtek meg, arra már nem, miért és miképpen lett végük vagy szűntek meg. Huxley-ékkal az említett időszak után is tartott még a barátság, ám abból az időből másra nem emlékszem. Egy darabig naponta találkoztunk, aztán hirtelen már csak leveleket írogattam Lullynak (Murielnek) Skóciába. Semmiféle búcsúzkodásra és elutazásra nem emlékszem, csak arra, hogy Lully világosan értésemre adta a köztünk lévő barátság fokát: „Nem lehetsz a legjobb barátnőm – írta –, mert a skót McCracken lányok a mi legjobb barátnőink. Brenda az én legjobb barátnőm, Janet pedig Phyllis legjobb barátnője. De te lehetsz a második legjobb barátnőm. – Én pedig elégedett voltam, hogy Lully második legjobb barátnője lehetek, mivel ezeket a „legjobb barátnőket”: a McCracken lányokat Huxley-ék nagyjából csak kétévenként látogatták meg.

Kettő

Valamikor március táján anyám bejelentette, hogy Madge gyereket vár. Döbbenten meredtem rá. – Madge-nek gyereke lesz? – kérdeztem, és meg voltam zavarodva. Nem tudom, miért nem fért a fejembe, hogy Madge-nek is lehet gyereke, hiszen körülöttünk egyre-másra születtek gyerekek, de nagyon meglepődtem, hogy a saját családomban is bekövetkezhet ez az esemény. Mint mindig, most is jó időbe telt, amíg eljutott a tudatomig a dolog, és csak ültem leesett állal. – Hát ez nagyszerű! – szólaltam meg végül. – És mikor jön a gyerek? A jövő héten?

– Nem, nem olyan hamar – mondta anyám –, valamikor októberben.

– Októberben?! – Teljesen kiábrándító volt, hogy olyan sokáig kell még várni. Arra már nem emlékszem, hogy miféle fogalmaim lehettek tizenkét-tizenhárom éves koromban a szexről, de az biztos, hogy a fekete batyus doktorokat, a szárnyas angyalkákat és hasonló „magyarázatokat” már rég nem fogadtam el. Akkor már sejtettem, hogy valamiféle testi folyamatokról és történésekről lehet szó, de egyébként nem nagyon érdekelt az egész. Következtetéseket persze levontam: a baba először odabent van, azután pedig valahogy kikerül onnan – a mechanizmuson elgondolkodva végül kikötöttem mindenek középpontjánál, a köldöknél. El sem tudtam ugyanis képzelni, hogy mire szolgálhat ez a kerek bemélyedés a hasunk közepén, így nyilvánvalóan kínálkozott a magyarázat, hogy a köldöknek csakis a gyerek születéséhez lehet valami köze.

Nővérem évekkel később elmesélte, hogy neki is határozott elképzelései voltak erről annak idején. Azt hitte, hogy a köldök egy kulcslyuk, amelynek kulcsát az anyák őrzik, majd átadják a férjüknek, aki a nászéjszakán kinyitja ezt a zárat. Ez igen ésszerű magyarázatnak tűnt, így nem csoda, hogy nővérem oly sokáig kitartott mellette.

Kivonultam hát a kertbe, ahol alaposan meghánytam-vetettem magamban a dolgot Madge kisbabájával kapcsolatban, és minél többet gondoltam rá, annál jobban tetszett. Nagynéni leszek, ami nagyon fontos és felnőttes szerep: veszek majd neki játékokat, megengedem, hogy játsszon a babaházammal, és vigyázok, nehogy véletlenül megkarmolja őt Cristopher, a cicám. Egy hét elteltével azonban már nem izgatott a nagynénivé válás, és az egészet elsodorták a mindennapi események – hosszú idő volt még októberig.

Valamikor augusztusban jött egy távirat, amire anyám azt mondta, hogy el kell mennie Cheshire-be a nővéremhez, de addig majd itt lesz velem NéniMami. Hirtelen elutazása nem lepett meg különösebben, mert anyám mindent meggondolás és nekikészülődés nélkül csinált. Csak arra emlékszem, épp tébláboltam a teniszpályán, és a körtefát nézegettem, hogy van-e rajta már érett körte, amikor Alice kiszólt nekem. – Mindjárt ebéd, Agatha kisasszony, tessék bejönni! És jött magának egy értesítés is!

– Értesítés? Miféle értesítés?

– Született egy unokaöccse – mondta Alice.

Unokaöcsém?!

– De hát arról volt szó, hogy októberben születik! – tiltakoztam.

– Az lehet, de a dolgok nem mindig úgy alakulnak, ahogy az ember képzeli – magyarázta Alice.

A konyhában a távirattal kezében ott találtam NéniMamit, akit rögtön kérdésekkel kezdtem bombázni: milyen a baba? hogy néz ki? miért most jött, és miért nem októberben? Nagyanyám valószínűleg éppen szülészeti kérdésekről társalgott Jane-nel, mert amikor beléptem, halkabban folytatták. – A doktor azt mondta, hogy menjen rendben a vajúdás – hallottam –, de a specialista nem engedett. – Rejtélyes és érdekes volt az egész, így minden gondolatom az új unokaöcsém körül forgott.

– De hogy néz ki? Milyen színű a haja?

– Valószínűleg kopasz még. A gyerekeknek csak később nő ki a hajuk.

– Kopasz – ismételtem csalódottan. – És vörös az arca?

– Valószínűleg.

– És mekkora?

Nagyanyám éppen ürücombot szeletelt egy hosszú késsel, abbahagyta a trancsírozást, eltűnődött, majd mutatott egy szakaszt a késen.

– Körülbelül ekkora. – Olyan határozottan mondta, mint aki biztosan tudja, de nekem nagyon kicsinek tűnt ez a méret. A kijelentés viszont annyira megragadt bennem, hogy ha egy pszichológus a képzettársításaimat vizsgálva azt kérdezné, mi jut eszembe a „kisbaba” szóra, azonnal rávágnám: „szeletelőkés” – de elképzelni sem tudom, hogy szegény miféle freudi komplexusokat kezdene gyanítani a válasz mögött.

Nagyon örültem az unokaöcsémnek, akit körülbelül egy hónappal később Madge el is hozott Ashfieldbe. Két hónapos korában megkeresztelték a régi tori templomban, és mert a keresztanyja, Noras Hewitt nem tudott eljönni, megengedték nekem, hogy a gyereket én tartsam keresztvíz alá. Fontosságom teljes tudatában álltam a keresztelőmedence mellett, miközben a nővérem végig azon idegeskedett, hogy mikor fogom elejteni a kicsit. Lelkészünk, a konfirmációra engem is felkészítő Mr. Jacob ügyes mozdulattal egy kevéske vizet löttyintett a baba feje tetejére, majd a kis Watts a James nevet kapta, ahogy az apját és a nagyapját is hívták – a családban persze csak Jacknek szólították. Én pedig azt kívántam, hogy minél hamarabb nőjön meg akkorára, amikor már játszani is tudok vele, mert az nem volt különösebben szórakoztató, hogy egyelőre folyton csak aludt.

Nagyon örültem annak is, hogy Madge hosszabb ideig maradt „itthon”, és mindenféle érdekes történetekkel szórakoztatott. A kék karbunkulust is ő olvasta fel nekem – ez volt az első Sherlock Holmes-sztori, amit hallottam. Ez, A rőt Liga és Az öt narancsmag[69] voltak a kedvenceim, de persze a többit is élveztem. Madge pedig remekül tudott mesélni, így folyton nyúztam, hogy olvasson még.

Házassága előtt ő maga is írogatott rövidebb-hosszabb történeteket, és elbeszéléseiből többet is elfogadott a Vanity Fair. Ebben a lapban publikálni abban az időben komoly irodalmi sikernek számított, és apánk roppant büszke volt Madge-re, akinek szellemes és szórakoztató elbeszélései[70] mind a sportról szóltak. Körülbelül húsz évvel ezelőtt újraolvastam ezeket, és megállapítottam, hogy nővérem egészen jól írt, majd eltűnődtem, hogy folytatta volna-e az írást, ha nem megy férjhez. Érzésem szerint nem tekintette magát komoly írónak – inkább festő szeretett volna lenni –, de olyan típus volt, aki szinte mindenben sikereket ért el, amihez hozzáfogott. Az esküvője után már nem írt több elbeszélést, de tíz vagy tizenöt évvel később elkezdett színdarabokkal foglalkozni, és The Claimant [A felperes] című darabját – Basil Dean[71] rendezésében, Leon Quartermayne és Fay Compton közreműködésével – elő is adta a Royal Theatre. Írt még néhány más darabot is, de azokat Londonban nem mutatták be. Emellett kifejezetten tehetséges amatőr színész volt, és lelkes tagja a Manchester Amateur Dramatic nevű társulatnak. Madge kétségtelenül különleges tagja volt családunknak.

Nekem viszont nem volt semmi különös ambícióm, és nem mutattam valódi tehetséget semmilyen téren; nagyon szerettem például teniszezni és krikettezni, de sohasem voltam jó játékos. Persze mennyivel érdekesebb lenne most azt állítani, hogy mindig is szerettem volna író lenni, méghozzá nagyon sikeres író, de igazság szerint ilyesmi meg sem fordult a fejemben.

Pedig egy írásom már tizenegy éves koromban olvasható volt nyomtatásban. Ealingben ugyanis megjelent a villamos, és rögtön ellene fordult a közhangulat: „Ilyen szörnyűséget bevezetni ebben a csinos kis lakónegyedben! Méghogy a széles utcákon és a gyönyörű házak között villamosok csilingeljenek-csörömpöljenek fel-alá!” Akik a haladást emlegették, azokat lehurrogták, és mindenki írt az újságoknak, a parlamenti képviselőknek, vagy bárkinek, akinek-aminek csak lehetett. Hogy a villamos közönséges valami, és különben is zajos és ártalmas az egészségre, hogy az Ealing Broadwaytől a Shepherd’s Bushig úgyis járnak a szép piros buszok, oldalukon nagy betűkkel az „Ealing” megjelöléssel, hogy van egy másik, szerényebb kinézetű, ám rendkívül praktikus buszjárat is Hanwell és Acton között; és akkor még nem is szóltunk a jó öreg Great Western Vasútról, meg persze a District Vasútról.

A villamosra egyszerűen nem volt szükség, ám mégis feltartóztathatatlanul jött – nekem pedig megjelent egy helyi lapban az első irodalmi próbálkozásom: egy négystrófás költemény, amelyet a villamosközlekedés megindulásának napján írtam. NéniMaminak volt egy öreg barátja, akit rábeszélt, hogy menjen el a lap szerkesztőségébe, és rakassa be az újságba a versemet. A generálisok és admirálisok egykori derék testőre ezt meg is tette, én pedig még mindig emlékszem az első versszakra:

Az utcánkban villamos jár,

Itt a szép piros kocsi!

Csakhogy késő délután már

Jól elromlott valami.

A folytatásban azután elviccelődtem egy „beszorult sarun”: egy meghibásodott „kábelsaru” (vagy mi) miatt megszűnt az áramellátás, így néhány órányi látványos parádézás után leálltak a villamosok. Természetesen mámorító érzés volt nyomtatásban látni a művemet, de ettől még nem kezdtem írói karrierre vágyakozni.

Inkább egy boldog házasságról ábrándoztam, méghozzá teljes önbizalommal, akárcsak az összes barátnőm. Mindannyian elképzeltük, hogy nagy boldogság vár majd ránk, szerettünk volna már szerelmesek lenni, és vártunk egy udvarlóra, aki becézget és csodál bennünket. Tervezgettük az életünket és benne mindent, amit fontosnak tartottunk, de azt is tudtuk, hogy egy jó feleség számára férje karrierje és sikeressége a legfontosabb. Nem volt szükségünk élénkítő vagy nyugtató tablettákra, élveztük az életet és hittünk benne. Bár mindegyikünket értek csalódások, és már ismertük a boldogtalanság érzését, egészében véve öröm volt az életünk. Nyilván az a mai lányok számára is, bár ők biztosan nem így tekintenek rá. Olyanok is vannak, akik éppen a mélabút élvezik, az érzelmi válságokat, amelyek mintha állandóan jelen lennének az életükben, és talán még az idegeskedést is, mert kétségtelenül idegesítő lett a világ, mi pedig tele vagyunk szorongással. Kortársaim gyakran elég rossz anyagi háttérrel rendelkeztek, és a negyedét sem tudták elérni annak, amit szerettek volna – miért tudtak mégis annyit nevetni? A minket átitatott életkedv már elhalt a mostani nemzedékekben? Kiszívta belőlük az iskolázási kényszer, vagy ami még rosszabb: a tanulási hajsza miatti állandó idegeskedés? A szorongás, hogy vajon mit tartogat számukra az élet?

Mi olyanok voltunk, mint a vadvirágok, vagy mint a gyomok – csak virítottunk a járda repedéseiben a kövek között, a leglehetetlenebb helyeken, elszántan örülve az életnek és önmagunknak, sütkérezve a napfényben, amíg valaki ránk nem taposott; de hamarosan újra felemeltük a fejünk. Manapság viszont mindenféle (szelektív!) gyomirtók működnek, és ezért egyeseknek nincs esélyük újra felemelni a fejüket; másokra meg azt mondják, hogy „élhetetlenek”. Ránk sohasem mondta senki, hogy élhetetlenek vagyunk, de nem is hittük volna el, és legfeljebb egy gyilkos számított élhetetlennek – manapság viszont éppen a gyilkosok nem élhetetlenek.

Lánynak – vagyis embrionális állapotú nőnek – lenni tulajdonképpen azért volt olyan izgalmas, mert az élet egy csodálatos szerencsejáték volt: az ember nem tudhatta, hogy mi fog történni vele. Nem kellett azon töprengenie, hogy mi legyen, vagy mit csináljon, mert a biológia ezt előbb-utóbb eldöntötte. A nő csak várt a Férfira, és amikor az a férfi eljött, akkor mindenestől megváltozott az élete. Persze előtte lehettek elképzelései arról, hogy mi fog történni. „Lehet, hogy férjhez megyek valakihez a diplomáciai szolgálatnál, akivel külföldre mehetek és mindenféle helyeket láthatok…” Vagy: „Nem szeretnék egy tengerész felesége lenni, mert az embernek mindenféle tengerparti szálláson kell laknia.” Vagy: „Talán hídépítő lesz a férjem, esetleg felfedező.” Az egész világ nyitva állt, de nem a választásunk, hanem a Végzet előtt. Az ember akárkihez férjhez mehetett, például egy részegeskedő alakhoz is, hogy azután boldogtalan legyen – de ez a körülmény csak fokozta az izgalmakat. Az ember nem valamilyen hivatás képviselőjéhez ment hozzá, hanem a férfihoz. Ahogy a régi dadusok, nevelőnők, szakácsnők és szobalányok mondták: „Egy szép napon eljön majd a Nagy ő.”

Egyszer kicsi koromban végignéztem, ahogy nagyanyám öreg szakácsnője segít anyám egyik legcsinosabb barátnőjének beöltözni a táncestélyhez. A feladat a fűző bekötözése volt. – Most pedig, Phyllis kisasszony – adta ki az utasítást Hannah –, támassza lábát az ágynak, és hajoljon hátra. Megkezdem az összehúzást. Ne vegyen lélegzetet!

– Ó, Hannah, ezt nem bírom! Nem kapok levegőt!

– Ne nyafogjon, aranyoskám, hiszen kap levegőt. A vacsorát persze nem fogja tudni megenni, de ne is lássa senki, hogy sokat eszik, mert igazi kisasszonyként az nem való. Mindjárt megnézzük a mérőszalaggal… lássuk csak: negyvenkilenc és fél centi. De összehúzhatom negyvennyolcra is!

– Ennyi pont elég lesz! – fuldoklott az áldozat.

– Akkor képzelje el, hogy talán ezen az estén jön el majd a Nagy ő, és akkor maga biztosan nem szeretne vastag derékkal járkálni, ugyebár?

A Nagy ő-ről néha azt mondták: „a Végzeted”.

– Nem is tudom, hogy el akarok-e menni erre az estélyre.

– Hát persze, hogy el akar menni. Gondolkozzon csak! Lehet, hogy most fog találkozni a Végzetével!

És többnyire valóban ez történt: a lányok elmentek valahová, ahová el akartak vagy nem akartak elmenni – és ott megjelent a Végzetük.

Mindig voltak természetesen olyan lányok, akik általában valamilyen nemesebb okra hivatkozva kijelentették, hogy nem óhajtanak férjhez menni, inkább apácák lesznek, vagy leprásokat ápolnak, vagy valami nagy és fontos dolgot művelnek, teljes önfeláldozással; ilyen életfázisa pedig majdnem minden lánynak volt. Érdekes, hogy a protestáns lányok sokkal gyakrabban szerettek volna szerzetesnővérek lenni, mint a katolikusok. A katolikus lányoknál ez hivatást és egyfajta elismert életpályát jelentett, míg egy protestáns lány számára a vallási misztérium valamiféle aromát, ami csak még kívánatosabbá tette az egészet. A kórházi ápolónőséget szintén hősies foglalkozásnak tekintették, amely mögött ott ragyogott a Miss Nightingale[72] által kivívott presztízs. De a fő téma mégiscsak a házasság volt, az élet nagy kérdése: kihez is fogunk férjhez menni?

Tizenhárom-tizennégy éves koromban már tapasztalt nagylánynak képzeltem magam, és nem kisgyereknek, aki mások védelmére vagy pátyolgatására szorul – sőt, már saját védelmező érzéseim voltak: például felelősséget éreztem anyám iránt. Igyekeztem kiismerni magam, hogy miféle személyiség vagyok, mivel próbálkozhatok a siker reményében, és mi az, ami nem megy nekem, amire kár időt fecsérelni. Már tudtam, hogy nem vagyok gyors észjárású, és hogy időre van szükségem a dolgok végiggondolásához, a döntéshez és az elintézési módok kitalálásához.

Kezdtem értékelni és megbecsülni a szabadidőt, aminél csodálatosabb dolog nincs az ember életében – bár nem hiszem, hogy a maiaknak oly sok jutna belőle. Engem nagyon szerencsés gyerekés ifjúkorral áldott meg a sors, egyszerűen azért, mert rengeteg időm volt. Felébredés után máris az járt a fejemben, hogy mit fogok csinálni aznap, hiszen számos lehetőség közül választhattam és tetszés szerint tervezgethettem. Ez persze nem jelenti azt, hogy ne lettek volna „kötelességeim” – például bizonyos napokon megtisztítani az ezüst fényképkereteket, máskor zoknikat stoppolni, elolvasni-megtanulni egy fejezetet a „történelemkönyvből”, bemenni a városba, és rendezni az összes kereskedőnél a számlákat, megint máskor leveleket és feljegyzéseket írni, zongorán gyakorolni, tornázni vagy hímezgetni. De ez mind csupa olyan dolog volt, amit az ember a saját kedve szerint választhatott meg és rakhatott ide vagy oda: nyugodtan dönthettem úgy, hogy a zoknik ráérnek délutánig, viszont reggel megyek be a városba, és majd egy másik úton jövök vissza azért, hogy megnézzem, virágzik-e már az a bizonyos fa…

Ha felébredtem, mindig elfogott egy különös érzés: az öröm, hogy élek. Nem hiszem, hogy ez tudatos lett volna – nem is lehet ilyesmit folyton végiggondolni –, de hát ott voltam én, ott volt a világ, kezdődött egy új nap, és várt egy újabb kaland az életnek nevezett izgalmas utazásban. Nem mintha az életnek feltétlenül izgalmasnak kellene lennie – izgalmas attól lesz, hogy ez a mi életünk. Ez a létezés egyik nagy titka: élvezni az élet ajándékát, amit éppen mi kaptunk meg.

Persze nem minden nap örömteli. A „megint egy csodálatos új nap” érzése után az embernek eszébe jut, hogy fél tizenegyre fogorvoshoz kell mennie, és ez már egyáltalán nem olyan felemelő – de az első érzés megmarad, és egész nap tartja az emberben a lelket. Nagyon sok függ persze a vérmérsékletétől, attól, hogy valaki vidám természetű-e, vagy inkább melankóliára hajlamos – és nem tudom, hogy ezen lehet-e változtatni. Azt hiszem, az ember már csak úgy van megalkotva, hogy vagy eleve boldog, amíg valami miatt meg nem szűnik ez az érzés, vagy eleve búskomor, amíg valami ki nem zökkenti ebből a hangulatból. A boldogok ugyanakkor nagyon boldogtalanok is tudnak lenni, a melankolikus alkatúak pedig nagyon jól tudják érezni magukat a bőrükben. De ha valamiféle életre szóló keresztelő ajándékot kellene adnom egy gyereknek, akkor én a vidám alaptermészetet választanám.

Mindig furcsának találtam azt a vélekedést, hogy a munkában van valami elismerésre méltó, valamiféle méltóság. Mert miért lenne? Az őskorban az ember elment vadászni, hogy ne haljon éhen; később ugyanezen okból mindenféle veteményekkel vesződött, szántott, vetett, aratott. Manapság jó korán felkel, hogy elérje a nyolc tizenötös vonatot, majd egész nap egy irodában ül, de még mindig ugyanazon okból: hogy legyen mit ennie, meg legyen fedél a feje fölött – és ha ügyes és szerencsés, akkor kicsivel többet is elér: egy kis kényelmet, egy kis szórakozást…

A munka egyszerűen csak gazdasági szükségszerűség, miért lenne tehát elismerésre méltó? A régimódi bölcsesség szerint az ördög a tétlenkedőket gonoszságra bujtogatja. Valószínűleg a kis Georgie Stephenson is az édes semmittevést élvezte, amikor észrevette, hogy a gőz emelgeti anyja teáskannájának a tetejét, és mivel éppen semmi más dolga nem akadt, elmélyülten elgondolkodott a jelenségen…

Nem hiszem, hogy a szükség lenne a találmányok szülőanyja. Szerintem a feltalálói ötletek közvetlen módon a tétlenségből, a semmittevésből születnek, talán még a lustaságból is. Megspórolni a felesleges erőfeszítéseket: ebben áll a nagy titok – ez sarkallt bennünket a kovakövek pattintgatásától a mosógép bekapcsolásának lehetőségéig a sok százezer éves úton.

A nők helyzete azonban az évek során nagyot változott, méghozzá egyértelműen rossz irányba. Mi nők ugyanis nagy balekok voltunk: lármázva követeltük, hogy ugyanúgy dolgozhassunk, mint a férfiak, akik persze bolondok lettek volna visszautasítani ezt a követelést. Hiszen tényleg: miért is tartsák el ők a feleségüket, miért ne tartsa el a feleség saját magát? Ha már annyira akarja… és lám, még sikerül is neki!

Szomorú, hogy miután korábban okosan sikerült kivívnunk magunknak a „gyengébb nem” pozícióját, addig napjaink nője hasonlít a primitív törzsek asszonyához, aki egész nap gürcöl a földeken, mérföldekre jár rőzsét gyűjteni, és fején cipeli az egész konyhafelszerelést – miközben férje-ura méltóságteljesen masírozik előtte mindenféle teher nélkül, kezében egy szál fegyverrel, amellyel természetesen asszonyát kívánja megvédelmezni.

Minden elismerésem a viktoriánus hölgyeké, akik megtalálták a megfelelő szerepet a férfinépség számára, önmagukból pedig törékeny, érzékeny, finom lényeket formáltak, akik állandó odafigyelésre és gyöngédségre szorulnak – és én nem emlékszem, hogy szomorú, alávetett vagy elnyomott életük lett volna. Nagyanyám összes barátnője életvidám, kemény, akaratos, művelt és igen jól tájékozott nő volt, akik szinte mindig elérték, amit akartak – és közben csodálattal néztek fel férjükre. Nagyon helyesen úgy gondolták, hogy a férfiak remek cimborák: fessek, hajlamosak a csintalankodásra, és könnyedén elcsábíthatok, de a mindennapi életben a maguk útját járták, miközben szavakban illő módon elismerték a férfi felsőbbségét azért, hogy az mégiscsak megőrizhesse tekintélyét.

– Apátok jobban tudja, drágám – hallottuk ezerszer, de a dolgok igazán négyszemközt intéződtek el. – Biztosra veszem, hogy teljesen igazad van abban, amit mondtál, John, de nem tudom, hogy eszedbe jutott-e…

A férfi bizonyos értelemben mindenek felett állt: ő volt a Családfő, a nő pedig férjhezmenetelkor saját sorsaként fogadta el annak társadalmi pozícióját és életmódját. Ez számomra értelmes választásnak és a boldogság alapjának tűnik. Mert ha valaki nem tudja elfogadni a férje életmódját, akkor ne vállalja a dolgot – más szóval ne legyen felesége a férfinak. Itt van például ez a textil-nagykereskedő, római katolikus, kertvárosban szeret lakni, golfozik és hétvégeken kijár a tengerpartra: ehhez mentél férjhez, kedvesem, hát szedd össze az eszed, és kedveld meg – nem is olyan nehéz.

Döbbenetes, hogy az ember szinte mindent képes elfogadni, megkedvelni és élvezni: meg lehet szeretni a falusi életet, a kutyákat és a sárban kutyagolást éppúgy, mint a várost, a zajt, a tömeget és a nagy forgalmat is. Az egyik maga a békesség: megnyugtatja az idegeket, és időt enged olvasgatni, kötögetni, hímezgetni, mindenféle virágokkal és veteményekkel bíbelődni; a másik csupa izgalom: a színházak, a galériák, az élvezetes hangversenyek, a könnyen elérhető jó barátok világa. Én például bátram kijelenthetem, hogy majdnem mindent meg tudok szeretni.

Egyszer vonattal Szíriába utaztam, és az egyik útitársnőm valóságos értekezést tartott a gyomorról, az étvágyról meg a szeretem-nem szeretem ételekről.

– Drágám – mondta –, soha ne engedje, hogy a gyomra parancsoljon magának. Ha valami nem ízlik, akkor tegye fel a kérdést, hogy ki fog itt dirigálni: én vagy a gyomrom?

– De tulajdonképpen hogyan oldja meg a dolgot? – kérdeztem kíváncsian.

– Nincs olyan gyomor, amit ne lehetne trenírozni. Persze nagyon kis adagokkal kell kezdeni, bármiről van is szó. Régebben például rosszul lettem a tojástól, az olvasztott sajttól pedig megfájdult a hasam. Ezért először hetenként ettem kétszer-háromszor egy-két kanál lágytojást, majd jöhetett egy kis rántotta, és így tovább… Most már bármilyen mennyiséget meg tudok enni a tojásos ételekből, és ugyanezt tettem az olvasztott sajttal is. Úgyhogy jegyezze meg, drágám: a gyomor jó szolga, de komisz parancsoló.

Tetszett nekem ez a bölcsesség, és megígértem a hölgynek, hogy megszívlelem a tanácsait – és ezt is csináltam. Igaz, mindez nem okozott különösebb nehézséget számomra, mert a gyomrom mindig engedelmes szolgálóként viselkedett.

Három

Amikor anyám és Madge apám halála után Dél-Franciaországba utazott, három hétre egyedül maradtam a szelíd tekintetű Jane felügyelete alatt, és ez alatt a három hét alatt új játékokat meg új barátokat fedeztem fel.

A görkorcsolyázás akkoriban nagyon divatos szórakozás volt. A rakpart végében volt egy nagy koncertterem, amelyet télen nem használtak, viszont lehetett benne görkorizni, akárcsak a Táncteremnek nevezett hodályban, ahol egyébként a nagy táncmulatságokat rendezték. Ezek azonban túl előkelőek voltak nekünk, ezért inkább a rakpartra jártunk, ahol a hepehupás kövezeten nagyokat lehetett esni, de csak két pennyt kellett fizetni a bebocsátásért, és már lehetett is száguldozni. A Huxley lányok nem tartottak velem, mert délelőttönként a nevelőnő boldogította őket, akárcsak Audrey-t, így a rakparton általában Lucyékkal találkoztam. Bár sokkal nagyobbak voltak nálam, mindig kedvesen beszéltek velem, és tudták, hogy egyedül vagyok Ashfieldben, mert anyámat az orvos elküldte pihenésre és környezetváltozásra.

Pompásan éreztem magam ez alatt a három hét alatt. Élveztem, hogy én rendelhetem az ételeket – pontosabban abban a hitben éltem, hogy én rendelem őket. Valójában ugyanis mindig az volt az ebéd, amit Jane már előre eltervezett, azonban eljátszotta, hogy figyelembe veszi a legvadabb ötleteimet is. – Lehetne kacsasült és habcsók? – kérdeztem például, mire Jane bólogatott, hogy igen, lehetne, bár nem biztos, hogy kapunk kacsát, ami pedig a habcsókot illeti, egyelőre nincs a háznál tojásfehérje, úgyhogy várjunk pár napot, amíg valamihez kell egy kis sárgája, és akkor majd a maradék fehérjéből csinálunk habcsókot… így azután mindig azt ettük, ami már elő volt készítve az éléskamrában. De a drága Jane nagyon tapintatosan bánt velem, Agatha kisasszonynak szólított, és hagyta, hogy fontos valakinek képzeljem magam.

A rakparton a Lucy testvérek tanítgattak a görkorcsolyázás tudományára, ami hamar megtetszett nekem. Lucyék nagyon kedves emberek voltak, Warwickshire-ból jöttek, és egy Charlecote nevű gyönyörű házban laktak, ami Berkeley Lucy nagybátyjáé volt. Berkeley mindig azt gondolta, hogy a ház majd az övé lesz, de végül a nagybácsi lányáé lett, akinek a férje felvette a Fairfax-Lucy nevet. Azt hiszem, hogy az egész családot bántotta, amiért Charlecote nem az övék, de erről legfeljebb egymás között beszéltek. A legnagyobb lány, a nővéremnél valamivel idősebb Blanche rendkívül csinos volt, és előbb is ment férjhez, mint a nővérem. A legidősebb fiú: Reggie a hadseregben szolgált, de a bátyámmal egykorú második fiú otthon tartózkodott; a következő két lány, a mindenki által csak Margie és Noonie néven szólított Marguerite és Muriel szintén nagy volt már. Nekem nagyon tetszett a hadarós beszédük, meg az, hogy az idő semmit sem jelentett számukra.

Például korcsolyázgattunk már egy ideje, amikor Noonie ránézett az órájára. – Lássuk csak – mondta eltűnődve –, már fél kettő van.

– Jaj! – mondtam. – Nekem legalább húsz perc kell, amíg hazaérek.

– Akkor ne menj haza, Aggie, hanem gyere el hozzánk, és ebédelj nálunk. Majd odatelefonálunk Ashfieldbe.

Így fél háromra meg is érkeztünk hozzájuk, ahol Sam, a kutyájuk lelkesen üdvözölt bennünket. – A teste, mint egy hordó és hörög, mint a csaplefolyó – mondta róla Noonie. Az ebéd után azt mondták, hogy kár lenne még hazamennem, inkább menjünk a tanulószobába, és zongorázzunk meg énekeljünk egy kicsit. Más alkalmakkor kirándulni mentünk a mocsárvidékre, de hiába beszéltük meg, hogy ekkor és ekkor találkozunk a Torre állomáson, Lucyék mindig késtek, úgyhogy mindig lemaradtunk a tervezett vonatról. Mindent lekéstek, és nemcsak a vonatot, de még a villamost is, ez azonban egyáltalán nem zökkentette ki őket a nyugalmukból. – Hát így alakult – mondogatták. – Nem számít, majd jön a következő. Minek ezen idegeskedni? – Nagyon élveztem ezt a hozzáállást.

Életem jelentős eseményei voltak nővéremék látogatásai, akik minden augusztusban eljöttek hozzánk. Jimmy csak pár napig időzött, mert elszólította a munkája, Madge és fia: Jack viszont körülbelül szeptember végéig maradt.

Jack kiapadhatatlan örömforrást jelentett számomra. Rózsás képű, aranyhajú és zabálnivaló kölyök volt, akit néha úgy emlegettünk, hogy „le petit brioche”[73]. Megfékezni nem lehetett, a csendet és a hallgatást pedig nem ismerte, úgyhogy nem az volt a kérdés, hogy miképpen tudunk beszélgetni vele, hanem az, hogy miképpen sikerül egy kis időre elhallgattatni. Mindehhez lobbanékony természet és indulatkitörések társultak: először csak vörösödött, majd bíborvörös lett az egész arca, visszafojtotta a lélegzetét, és amikor már azt hittük, hogy felrobban, akkor ki is tört a vihar!

Több dajkája is volt, és mindegyik más-más személyiség. Az egyik – egy idős, kócos és ősz hajú, különösen szigorú nő – komoly nevelési tapasztalatokkal rendelkezett, és talán ő volt az egyetlen, aki képes volt leállítani a nekivadult Jacket. Egyszer a gyerek elképesztő módon ok nélkül lehülyézett mindenkit: „Te hülye vagy! Te is hülye vagy! Te is hülye vagy!” A dadus végül megunta, és rászólt, hogy büntetést kap, ha nem hagyja abba. – Hát tudd meg, hogy mit fogok csinálni – feleselt Jack. – Ha meghalok, felmegyek a Mennyországba, odamegyek Istenhez, és odakiáltom neki: „Hülye vagy!” – Aztán kifulladva elhallgatott, és várta a hatást. A dadus az istenkáromlásra letette kézimunkáját, és a szemüvege fölött rátekintett. – Te azt hiszed – szólalt meg nyugodt hangon –, hogy a Mindenhatót érdekli, mit mondanak a hozzád hasonló, szemtelen kisfiúk? – Jack erre meg sem tudott szólalni.

Az idős nevelőnő után egy fiatal lány következett, Isabel, akinek az volt a szokása, hogy dolgokat hajigált ki az ablakon. – A fene egye meg ezt az ollót! – sziszegte, és az olló már repült is a kertbe. Jack néha fel is ajánlotta neki a „segítségét”: – Kihajítsam ezt az ablakon, Isabel? – kérdezte lelkesen. És mint minden gyerek, ő is imádta az anyámat. Kora reggel átment hozzá, bebújt az ágyába, én meg a falon keresztül hallottam őket beszélgetni. Egyszer az élet dolgait tárgyalták ki, máskor anyám különféle történeteket mesélt neki kitalált alakokról – az egyiket Betsy Jane-nek hívták, a másikat Sary Anne-nek, az egyik jólelkű volt, a másik gonosz –, akiken Jack nagyokat nevetett. Sokszor megpróbált bekapcsolódni a felnőttek beszélgetésébe is: egyszer például, amikor nálunk ebédelt a lelkész, a pillanatnyi csöndet kihasználva Jack megkérdezte: – Meséljek egy vicces történetet egy püspökről? – A jelenlévők persze azonnal lepisszegték, hiszen senki sem tudhatta, miféle „vicces” történetet hallhatott otthon.

A karácsonyt rendszerint Chesire-ban töltöttük, Wattsékat is meglátogatva. Jimmy ekkor vette ki éves szabadságát, és nővéremmel elutazott három hétre St. Moritzba – nagyon jól korcsolyázott, és szerette a téli vakációkat. Mi anyámmal elmentünk Cheadle-be, de mert nővéremék új háza, a Manor Lodge még nem készült el, a karácsonyt Abney Hallban töltöttük az öreg Wattsékkal, négy gyerekükkel és Jackkel. Hatalmas és csodálatos, a viktoriánus gótika stílusában épült ház volt ez, mintha csak gyerekeknek találták volna ki. Tele volt szobákkal, átjárókkal, váratlan szintkülönbségekkel, rejtett lépcsőkkel, első lépcsőházakkal, alkóvokkal és fülkékkel – egyszóval mindennel, ami izgalmas lehet egy gyerek számára. Volt benne három különböző zongora, sőt egy orgona is, amelyeken szabad volt játszani. Egyedül a világosság hiányzott belőle – minden zugában félhomály honolt, csak a zöld szaténtapétás, nagy ablakos, tágas nappaliba ragyogott be a napfény.

Nan Watts és én akkor már nemcsak barátnők voltunk, hanem ivócimborák is, mert mindketten ugyanazt az italt imádtuk: a tejszínt. A besűrített tejszínből, amióta Devonshire-ben laktunk, hatalmas mennyiséget tudtam elfogyasztani, de a nyers tejszín volt az igazi csemege számomra. Amikor Nan eljött hozzánk Torquay-ba, gyakran mentünk el a város valamelyik tejboltjába, s kértünk egy üveg fele-fele arányban összekevert tejes tejszínt. Amikor meg én vendégeskedtem nála Abney-ben, lementünk a házi gazdaságba, és ott ittunk fél-fél pint tejszínt. Egész életünkben folytattuk ezt a fajta italozást – még Sunningdale-ben is kartonszám vásároltuk a tejszínt, és a golfpálya klubháza előtt üldögélve vártuk férjeinket, kezünkben a félliteres pohárral.

Abney a hasimádók paradicsoma volt. Amíg NéniMami mindig zárva tartotta a kamrát, mint valami kincstárat, és csak a szükséges dolgokat adta elő, Mrs. Wattsnak a hallból nyíló éléskamrája mindenki előtt nyitva állt, és a polcokon csak úgy roskadozott a sok finomság: mindenféle csokoládék, egyszerűbbek meg töltöttek, különféle kekszek, sütemények, gyömbéres kalács, befőttek, lekvárok és hasonlók…

A karácsony volt az év legnagyobb, legfelejthetetlenebb ünnepe. Az ágyban zokniba dugott ajándékok lapultak, a reggelinél mindenki széke tele volt kisebb-nagyobb csomagokkal – ilyenkor elszaladtunk a templomba, majd siettünk haza, hogy folytathassuk az ajándékok kicsomagolását. Két órakor volt a díszebéd, amikor behúzták a sötétítő függönyöket, és csak a gyertyák világítottak meg a díszek csillogtak. Elsőként jött az osztrigaleves (amit nem szerettem), a rombuszhal, a főtt és a sült pulykahús, majd a sült vesepecsenye; ezt követte a hagyományos karácsonyi mazsolás puding, a vegyes gyümölcsös pite, és a mandulás piskóta, tele hatpennysekkel, narancsgerezdekkel, gyűrűkkel, virágokkal és effélékkel, majd megint a rengeteg desszert. A karácsonyi puding című könyvemben épp egy ilyen lakomát írtam le, egy olyan élvezetet, ami azóta kiveszett a világból – a mai generáció bizonyára már gyomorral sem bírná, a mi gyomrunk viszont nagyon is jól bírta.

Az evésben rendszerint Humphrey Wattsszal, a korban Jameshez közel álló Watts fiúval versenyeztem, aki huszonegy-huszonkét éves lehetett, én pedig tizenkettő-tizenhárom. Bár igen jóképű fiatalember volt, ráadásul remek színész és nagy mesélő, én pedig nagyon könnyen beleszerettem bárkibe, Humphrey-ba mégsem lettem szerelmes, amin magam is csodálkozom. Valószínűleg abba a fejlődési stádiumba tartoztam, amelyben az ember mélységesen és reménytelenül szerelmes olyan hírességekbe, mint amilyen a londoni püspök, Alfonz spanyol király, és a különféle színészek. Például bele voltam zúgva a The Bondman [A kezes][74] című darabban látott Henry Ainley-be, és valószínűleg kezdtem már megérni a K.O.W. számára, akik a mindent jelentették a Monsieur Beaucaire-ban szereplő Lewis Wallerba[75] szerelmes hölgyeknek.

Humphrey és én óriásit lakomáztunk a karácsonyi ebédből. Az osztrigalevesben ő győzött, de egyébként fej-fej mellett haladva először sült pulykát, majd főtt pulykát, végül négy vagy öt nagy szelet vesepecsenyét faltunk be. Szüleink többnyire beérték az egyik fajta pulykával, de az öreg Mr. Watts pulykát és marhasültet is szedett. Azután jött a mazsolás puding, vegyes gyümölcsös pite és mandulás piskóta – utóbbi csak módjával, mert nem szerettem a rum ízét. Végül következett a sós sütemény, a szőlő, a narancs, a kétféle szilva és a befőtt, és egész délután mindenki csemegézhetett a csokoládéból. De egyetlen egyszer sem fordult elő, hogy másnap epegörcsöm vagy gyomorrontásom lett volna. Ha jól tudom, mindössze egyszer, valamelyik szeptemberben rontottam el a gyomrom, amikor túl sok éretlen almát ettem.

Emlékszem viszont arra az esetre, amikor hat-vagy hétéves koromban egyszer gombát ettem, és este tizenegykor hasfájásra ébredtem. Lerohantam a társalgóba, és drámai hangon bejelentettem, hogy mindjárt meg fogok halni gombamérgezésben! Anyám erre gyorsan belém töltött egy adag ipekakuánát – amely nem hiányozhatott egyetlen orvosságos szekrényből sem –, és megnyugtatott, hogy egyelőre nem fogok meghalni.

Szóval nem emlékszem arra, hogy karácsonykor bármikor is rosszul lettem volna, és Nan Watts is jól bírta a megpróbáltatásokat. Akkoriban mindenkinek jó és erős gyomra volt, és bár nyilván létezett már gyomor-vagy nyombélfekély, amire vigyázni kellett, de nem tudok arról, hogy valaki halas vagy tejes diétán élt volna. Lehet, hogy közönséges és falánk korszak volt a miénk, de tele volt élvezettel és gyönyörűséggel. Ha visszagondolok, hogy mennyit ettem fiatalkoromban (mert mindig éhes voltam), nem is értem, hogy maradtam olyan sovány, mint egy ványadt csirke.

A karácsony délutánja édes lustálkodással telt a felnőttek számára, a fiatalok pedig olvasgattak, nézegették az ajándékaikat, falták a csokoládét, vagyis elfoglalták magukat – majd következett a teázás a behűtött karácsonyi tortával és minden egyéb finomsággal, este pedig hideg pulykaleves és meleg gyümölcsös pite. Kilenc óra tájban nézhettük meg a karácsonyfát, amelyen persze további ajándékok függtek. Egyszóval csodálatos nap volt, amelyet egész éven át emlegettünk – egészen a következő karácsonyig.

Anyámmal többször vendégeskedtünk Abney-ben, és mindig nagyon élveztem a dolgot. Volt egy alagút a kertben, a kocsifeljáró alatt, amelyet nagyon alkalmasnak találtam különféle történelmi románcok és drámák eljátszására. Fel-alá masíroztam benne motyogva és gesztikulálva, és a kertészek biztosan bolondnak néztek, noha csak beleéltem magam a szerepekbe. Néha még ma is szoktam magamban beszélgetve járkálni, így próbálgatva azt a fejezetet vagy részletet, amely sehogyan sem akar kikerekedni.

Alkotói képességem más téren is kibontakozott: például díszpárnákat hímeztem a kanapéra. Akkoriban nagyon divatosak voltak a különféle párnák, és mindig gazdára talált egy-egy díszesen kivarrott párnahuzat. Az őszi hónapokban egész halom ilyen huzatot készítettem: a megvásárolt hímzésmintákat rávasaltam egy darab szaténra, és nekiláttam selyemfonállal kihímezni az egészet. De mert a kész mintákban nem volt semmi változatosság, elkezdtem átmásolni berlini és drezdai vázáink gyönyörű virágainak körvonalait, majd a hímzésben igyekeztem ezek eredeti színeit is megjeleníteni. BéMami roppant elégedett volt, amikor meghallotta, hogy mivel foglalkozom, mert szinte fél életét hímezgetéssel töltötte, és megörült, hogy unokája követi ebben a „mesterségben”, noha tájképeket és emberalakokat nem tudtam hímezni, mint ő. Az ő két kályhaellenzőjét máig őrzöm: egyiken egy pásztorlányka látható, másikon a pásztor és a pásztorlány éppen szívet rajzolnak egy fa kérgére – gyönyörűen kimunkálva. Képzelem, hogy élvezhették ezt a munkát azok a nemes hölgyek, akik a XI. század hosszú téli estéin elkészítették a híres, 70 méter hosszú Bayeux-i szőnyegképet[76]!

Jimmy apja, Mr. Watts megfoghatatlan félelmet ébresztett bennem, folyton „álomgyereknek” nevezett. – Min töri a fejét a mi álomgyerekünk? – kérdezgette, amitől zavarba jöttem és fülig vörösödtem. Gyakran megkért, hogy játsszak és énekeljek neki szentimentális dalokat. Elég jól tudtam kottát olvasni, így odaültem a zongorához, és előadtam kedvenc dalait, amelyeket ugyan nem szerettem, de még mindig jobb volt játszani, mint társalogni vele. Művészi hajlamokkal megáldott ember volt: tájképeket festett a lápvidékről és a naplementékről, szenvedélyesen gyűjtötte a régi tölgyfa bútorokat; továbbá Fletcher Moss nevű barátjával fényképeket készített, és több fotóalbumot is publikált híres lovakról. Bosszantott az ostoba félénkségem, de abban az életkorban voltam, amelyre egyáltalán nem jellemző a túlzott magabiztosság.

A vidám és élénk, mindig tárgyilagos Mrs. Wattsot viszont kedveltem. A nálam két évvel idősebb Nan elkezdett „enfant terrible”-ként viselkedni, különös örömét lelve az ordítozásban, gorombáskodásban és csúnya beszédben. Mrs. Watts szomorúan hallgatta a lánya szájából röpködő „istenverte” és „francos” szavakat, és megdöbbentette, amikor Nan odavágta, hogy „Ne legyél már ilyen ostoba, anyám!” Éppen akkoriban kezdett terjedni a szabadszájúság divatja, Nan pedig látható élvezettel játszotta a rosszgyerek szerepet; persze biztosra veszem, közben nagyon szerette az anyját. De ez már csak így van: minden anyának át kell vészelnie egy olyan időszakot, amikor a lánya komiszul viselkedik vele.

Karácsony másnapján zenés színházi előadásra mentünk Manchesterbe, ahol egészen jó produkciót láttunk. Énekelve jöttünk hazafelé a vonaton – Wattsék erős lancashire-i tájszólásban előadták a komédiások dalait. Emlékszem, ahogy együtt bömböltük: „Pénteken születtem én, pénteken születtem én, pénteken születtem én, amikor (crescendo!) anyám otthon se volt!” Vagy: „Befut a sok vonat, kifut a sok vonat, nézzük, hogy futnak be, nézzük, hogy futnak ki.” A kedvencünk azonban Humphrey mélabús szólószáma volt: „Az ablakon, az ablakon, kilöktem az ablakon. Nem fáj a szívem, anyám, kilöktem az ablakon.”

Én már Manchester előtt is voltam színházban, mégpedig életemben először Drury Lane-ben, ahová nagyanyám vitt el. A Lúdanyó szerepét Dan Leno[77] játszotta, akit az előadás után a világ legcsodálatosabb emberének tartottam, és még hetekig álmodtam róla. Ráadásul aznap este egy nagyon izgalmas eset is történt. Felettünk a királyi páholyban ült a két királyi herceg, és Eddy herceg, ahogy az emberek nevezték, a páholy mellvédjéről véletlenül lelökte programfüzetét és színházi látcsövét, amelyek a földszinti széksorok közé estek, pár méterre onnan, ahol mi is ültünk. És micsoda gyönyörűség: maga Eddy herceg jött le értük, aki udvariasan bocsánatot kért, és kifejezte abbéli reményét, hogy a látcső nem sebesített meg senkit.

Aznap este elalvás előtt arról ábrándoztam, hogy egy szép napon feleségül vesz Eddy herceg, mert kimentem őt, mondjuk, a háborgó tengerből. Vagy megsebesül egy súlyos balesetben, de én vért adok neki, ezért grófnői rangot kapok – mint például Torby grófnő –, és így összejön a kicsit rangon aluli, de mégiscsak házasság. Persze ezek a képzelgések egy hatéves gyerek számára túl fantasztikusak voltak ahhoz, hogy sokáig foglalkoztassák.

Bár unokaöcsém, Jack körülbelül négyéves korában kieszelte, hogy miképpen kerülhetnénk rokonságba a királyi családdal. – Képzeld, mama – állt az anyja elé –, hogy ha te Eduárd királyhoz mentél volna feleségül, akkor most én is királyi felség lehetnék. – Mire a nővérem azt felelte, hogy igen, csak hát ott a királyné őfelsége, tovább Jack saját apukája is. A kisfiú erre átrendezte a dolgokat. – Hát jó. Akkor képzeld el, hogy a királyné meghalt, és a papa… – itt elakadt egy pillanatra és elgondolkozott a megfogalmazáson –, szóval ő…, Ő nem volt ott! De Eduárd király meg éppen ott volt, és meglátott téged… – itt a gyerek megint megállt és teret engedett a képzeletének: Eduárd király nyilván azonnal elámult a látványtól, és Jack egykettőre a király mostohafia lehetett volna.

– A szentbeszéd alatt beleolvastam az imádságos könyvbe – mondta nekem Jack körülbelül egy évvel később. – Korábban arra gondoltam Ange, hogy ha nagy leszek, majd feleségül veszlek téged, de az imádságos könyv közepén van egy táblázat, amiből látom, hogy az Úr nem engedi ezt nekem. – Nagyot sóhajtott, mire megvigasztaltam, nagyon is hízelgő számomra, hogy ez egyáltalán eszébe jutott.

Hihetetlen, milyen tartósak lehetnek az ember korai vonzalmai. Jack unokaöcsém akkor kezdett szenvedélyesen érdeklődni a vallási dolgok iránt, amikor nevelőnőjével elkezdett a városba járni. Ha például véletlenül eltűnt, akkor mindig egy templomban lehetett megtalálni, ahol önfeledten bámulta az oltárt; ha meg színes plasztilint kapott ajándékba, akkor feszületeket és különféle egyházi dísztárgyakat gyurmázott. Különösen a katolikus templomok bűvölték el, és nem ismerek senkit, aki több egyháztörténeti művet olvasott volna, mint ő. Harmincéves korában azután beállt katolikus papnak, ami nagy csalódás volt sógorom, e mintaszerű „fekete protestáns”, vagyis megrögzött protestáns számára. – Bennem igazán nincsenek előítéletek – mondogatta –, de igazság szerint a római katolikusok a legnagyobb hazudozók, és ez nem előítélet, ez tény.

Nagyanyám szintén nyakas protestáns volt, aki élvezettel tette szóvá a „pápisták” erkölcstelenségeit. – Az a sok szép lány is eltűnik a zárdákban – mondta halk hangon –, és senki sem látja többé őket idekint. – Meg volt győződve arról, hogy minden pap a zárdák fiatal apácái közül választ szeretőt magának.

Wattsék nonkonformisták voltak – ha jól tudom, metodisták –, és talán emiatt hajlottak arra, hogy a római katolikusokat a romlottságot jelképező „bíborba és skarlátba öltözött babiloni asszony”[78] képviselőinek tekintsék. Hogy honnan támadt Jack különös vonzalma a római katolikus egyház iránt, azt nem tudom, hiszen a családjában senkitől sem örökölhette. Jack egyik régi barátja sem értette unokaöcsém választását. – Fel nem foghatom, Jack – mondta neki évekkel később –, miért nem lettél te is vidám eretnek, mint mindenki más. Az sokkal békésebb megoldás lett volna.

Jack és a békesség…, ez a kettő sohasem tudott összejönni. – Nem értem, hogy a fiatalúr miért megy be mindig a templomokba! – fakadt ki egyszer a nevelőnője, amikor csak egyórányi keresgélés után sikerült rátalálnia. – Furcsa, hogy egy kisfiút ez érdekeljen! – Szerintem Jack egy középkori egyházi vezető reinkarnációja lehetett – ahogy idősödött, úgy lett egyre paposabb is az arca. Persze nem nézett ki szerzetesnek vagy vallási fanatikusnak, egyszerűen csak olyan papnak, aki járatos az egyházi ügyekben. Felszólalhatott volna a XVI. századi tridenti zsinaton, és pontosan meg tudta volna mondani, hogy hány angyal táncolhat egyszerre egy tű hegyén.

Négy

Egész életemben imádtam a tengerben úszni, és még ma is élvezném, ha a reuma nem nehezítené meg a vízbe ereszkedést, és nem tenné még keservesebbé a vízből való kikászálódást számomra.

Tizenhárom éves lehettem, amikor ezen a téren nagy társadalmi változások következtek be. Addig ugyanis szigorúan elkülönítették egymástól a fürdőző férfiakat és nőket, és az utóbbiaknak a Ladies’ Bathing-Cove-ba, vagyis a „Hölgyek öblébe” kellett menniük, a „Fürdőszalonoktól” balra fekvő sziklás-kavicsos partszakaszra. A meredek parton nyolc „fürdőzőgép” működött, amelyeket egy mogorva kis öregúr kezelt: az volt a munkája, hogy megállás nélkül eressze be a vízbe és húzza ki onnan a kabinszerű alkotmányokat. Az ember lánya bement valamelyik tarka csíkosra festett kabinba, bereteszelte mindkét ajtót, és sebesen átöltözött, hiszen az öregúr bármelyik pillanatban elkezdhette a kabint leereszteni. Majd ijesztő imbolygással a kabin szép lassan lecsikorgott a vízhez, a benne lévő pedig úgy dülöngélt jobbra-balra, mint manapság egy dzsipben a sivatag hepehupás útjain.

A kabin ugyanolyan hirtelen állt meg, ahogy elindult, és aki ügyes volt, annak még időben sikerült felvennie a fürdőruháját – azt a kifejezetten ronda, általában sötétkék vagy fekete alpakaszövetből[79] készült, térden-könyéken alul érő öltözéket, amely tele volt fodrokkal, berakásokkal és szoknyácskákkal. Ha az öregúr kedves volt hozzánk, akkor a kabinból egyenesen a vízbe léphettünk, és máris lehetett úszni. Innen nem messze volt egy kikötőponton, amely apálykor közelre, dagálykor viszont jó messzire került. Erre fel lehetett mászni, így az ember többé-kevésbé egyedül lehetett – de alighogy ez megtörtént, felnőtt kísérőm a parton máris elkezdett integetni, hogy kifelé, kifelé… Csakhogy én mindig tovább szerettem maradni, mint amennyi illett volna, és egyszerűen elkezdtem az ellenkező irányba úszni, jó nagy kanyarral hosszabbítva meg a visszautat és a fürdés élvezetét.

Természetesen tengerparti napozásról sem lehetett szó. Az ember kikecmergett a vízből, bemászott a „fürdőmasina” kabinjába, és gyorsan visszaöltözött a ruhájába, amíg a kabint az öregúr újabb rángatások közepette visszavontatta a lejtő tetejére – ahol azután elkékült ajakkal, egész testében reszketve és elfagyott végtagokkal kiléphetett a partra. Nekem azonban a sok „fagyasztástól” soha semmi bajom nem lett – körülbelül háromnegyed óra múlva már olyan meleg volt a kezem-lábam, mint a friss pirítós. Ültem a rakparton, ettem a mazsolás kalácsot, és hallgattam a szemrehányásokat, hogy szófogadatlan vagyok, mert nem indultam el azonnal visszafelé, amikor integettek nekem. A tanmeséket egyébként is kedvelő nagyanyám ilyenkor előadta, hogy Mrs. Fox kisfia („az az édes kis kölyök”) azért kapott tüdőgyulladást, és halt is bele, mert nem hallgatott a szüleire, és túl sokáig maradt a hideg tengerben. Ilyenkor neki is törtem egy darabot a kalácsból, és megígértem, hogy legközelebb nem maradok olyan sokáig. – De a víz most tényleg meleg volt!

– Még hogy meleg volt! Attól reszketsz még mindig, és kékek az ujjaid?

Volt azért előnye is, ha egy felnőtt, főként NéniMami kísért el fürdeni, mert ilyenkor kocsival mentünk haza a strandról, és nem kellett két és fél kilométert gyalogolni. A Torquay Jachtklub a Beacon Teraszon volt, éppen a „Hölgyek fürdőöble” fölött, így a partot nem lehetett látni a klub ablakaiból, csak a kikötőpontont és környékét. Apám szerint sok úriember töltötte azzal az idejét, hogy színházi látcsővel kukkolta az akkori fogalmak szerint „teljesen levetkőzött” nőket. Én viszont nem hiszem, hogy különösebben kívánatosak lettünk volna abban az idétlen fürdőruházatban.

Az „Urak fürdőöble” ugyanazon a partszakaszon, de egy kicsit távolabb volt. Itt az urak a maguk hiányos öltözékeikben úgy parádézhattak, ahogy nekik tetszett, mert női szemek sehonnan sem láthatták őket. A szokások azonban gyorsan megváltoztak, és hamarosan egész Angliában elterjedtek a koedukált tengerparti strandok.

A közös strandokra eleinte minden korábbinál jobban felöltözve lehetett csak kimenni. Még a francia hölgyek is harisnyát viseltek, nehogy valaki izgalomba jöjjön a csupasz lábuk látványától. Csakhogy ezek a tetőtől talpig beburkolt hölgyek leheletfinom selyemharisnyát húztak, így sokkal kihívóbb látványt kínáltak, mintha az otromba, szoknyás-fodros angol alpaka fürdőmaskarában jelentek volna meg. Én egyáltalán nem tudom, miért számított az emberi láb olyan illetlen testrésznek (Dickensnél például állandó téma egyes hölgyek nagy lelki megrázkódtatása, mert valaki, ó borzalom, meglátta a bokájukat!). Már a szó kiejtéséhez is bizonyos fokú merészségre volt szükség, és ha véletlenül mégis elhangzott, akkor az embert már kislány korában figyelmeztették:

– Jegyezd meg, a spanyol királynőnek nincs lába!

– Hát akkor mije van neki, Dadus? – kérdeztem.

– Végtagja, drágám. Így illik mondani. A kéz és a láb végtag.

Szerintem azonban igencsak furcsa lett volna azt mondani, hogy „egy kék folt jelent meg az egyik végtagomon, éppen a térdem alatt”.

Erről eszembe jut egyik unokatestvérem barátnőjének a története, amelyet már felnőttként mesélt el nekem. Kicsi lány volt még, amikor közölték vele, hogy hamarosan eljön látogatóba a keresztapja. A gyerek rendkívül izgalomba jött, minthogy ezt a szót azelőtt még sohasem hallotta, így amikor az éjszaka közepén felébredt, egy darabig tűnődött a dolgon, majd megszólalt a sötétben.

– Dadus, van egy keresztapám.

– Hm-hm-hm – dünnyögött álmában a dadus.

– Dadus – ismételte a gyerek hangosabban –, nekem van egy keresztapám.

– Igen, drágám, igen, nagyszerű.

– De dadus, (fortissimo) van egy keresztapám!

– Igen, drágám. De most fordulj be, és aludj már.

– De Dadus, (molto fortissimo) van egy keresztapám!

– Nem baj, drágám, vakard meg, és aludj tovább!

A fürdőruhák nagyon „erkölcsösek” maradtak gyakorlatilag egészen addig az időig, amikor először mentem férjhez. A „koedukált” fürdőzés ekkorra már mindenütt elterjedt, és bár az idősebb hölgyek és a konzervatívabb családok továbbra sem voltak róla jó véleménnyel, a haladásnak anyám sem tudott ellenállni.

Gyakran mentünk ki olyan partszakaszokra, amelyeket férfiak és nők egyaránt látogathattak. Ezt először a Tor Abbey Sands és a Corbin’s Head Beach nevű részeken engedélyezték, ezek voltak a város legfontosabb strandjai. De mi nem itt fürödtünk – ezek túlságosan zsúfolt strandoknak számítottak –, hanem az arisztokratikusabb Meadfoot Beachen, ahová jó húsz perccel többet, összesen több mint három kilométert kellett gyalogolni. De a Meadfoot Beach sokkal szebb hely volt, mint a Ladies’ Bathing-Cove: nagyobb és szélesebb, a parttól távolabb pedig egy nagy szikla is hívogatta a jó úszókat. A hölgyek fürdőöble továbbra is megmaradt azoknak, akik elkülönülten óhajtottak strandolni, és a férfiak is nyugodtan „meztelenkedhettek” a maguk partszakaszán. Emlékeim szerint a férfiak nem érdeklődtek különösebben a koedukált fürdőzés kínálta látnivalók iránt, inkább saját felségterületeikhez ragaszkodtak. Akik azután átlátogattak a Meadfoot Beachre, általában rettenetesen zavarba jöttek a sok „majdnem meztelen” nő látványától.

Az illemszabályoknak megfelelően eleinte nekem is csak harisnyában volt szabad fürödnöm. Nem tudom, hogy a francia lányok hogyan tudták magukon tartani a harisnyát, mert nekem ez sehogyan sem sikerült: két-három erősebb lábtempó után teljesen lecsúsztak rólam, így vagy elveszítettem őket, vagy hurkaköteg lett belőlük a bokámon, mire partot értem. Feltehetően az lehetett a titkuk, hogy tulajdonképpen nem is úszkáltak, csak kecsesen-óvatosan bementek egy kicsit a vízbe, majd gyorsan ki is jöttek belőle, és csak parádéztak a strandokon.

A városi tanács ülése is megtárgyalta a koedukált fürdőzés kérdését, és mesélték, hogy a végső döntés előtt a dolgot ellenző, ám végül leszavazott öreg tanácsnok még elmotyogta kissé fura kívánságát. – Én csak azt kérem, polgármester úr, hogy ha mégiscsak lesz ez a vegyes fürdőzés, akkor az illendőség kedvéért legalább a fürdőkabinokba építsenek be egy elválasztófalat. – Amikor nyaranként Madge és Jack eljöttek hozzánk Torquay-ba, szinte mindennap lementünk fürödni, akár esett, akár fújt, és minél jobban háborgott a tenger, annál jobban élveztem a dolgot.

Nemsokára megjelent nálunk a villamos is. Valahol a Burton Road túlsó végén lehetett felszállni rá, és a kikötőig közlekedett, ahonnan már csak húszpercnyi gyaloglásra volt a Meadfoot. Jack ötéves lehetett, amikor elkezdett sopánkodni, hogy miért nem megyünk kocsival a villamostól a partig, amin a nővérem igencsak felháborodott. – Nem elég, hogy ezen a hosszú úton villamossal jöttünk idáig? Innen gyalog megyünk, és kész!

Jack nagyokat sóhajtott és közben azt mormogta maga elé, hogy „anyám megint spórolni akar.”

Miközben ballagtunk felfelé a domboldalon, kis unokaöcsém, akinek egyébként sem állt be soha a szája, sajátos gajdolásba kezdett: jó hangosan sorolta az út menti, olaszos stílusban épült villák nevét. – Lanka, Pentreave, The Elms, Villa Marguerita, Hartly St. George… – majd idővel hozzátette azok tulajdonosait is: – Lanka, Dr. G. Wreford; Pentreave, Dr. Quick; Villa Marguerite, Madam Cavallen; The Laurels, nem tudom… – és így tovább. Madge és én bírtuk egy darabig, majd rászóltunk, hogy fogja már be a száját.

– De miért?

– Azért, mert beszélgetni szeretnénk, és nem halljuk egymás szavát, ha te folyton ordibálsz mellettünk.

– Hát jó – adta meg magát Jack, de csak félig, mert a szája továbbra is járt, és ha az ember odafigyelt, akkor hallhatta a suttogó felsorolást: „Lanka, Pentreave, The Priory, Torbay Hall…” A nővéremmel egymásra néztünk, és igyekeztünk valami másról beszélni.

Az egyik nyáron Jack miatt majdnem belefulladtam a tengerbe. Ronda, szeles idő volt, ezért nem mentünk el Meadfootig, hanem lekanyarodtunk a nők partszakaszára, hiszen Jack még nem volt annyira „férfi”, hogy jelenléte megzavarta volna a nők nyugalmát. Mivel akkor még csak néhány tempót tudott úszni, mindig a nyakamba csimpaszkodott, és így úsztunk ki a kikötőpontonig. Ezen a délelőttön azonban annyira lökdöstek-taszigáltak a hullámok, hogy nehezen sikerült víz felett tartani a fejem, majd egy idő után már levegőt is alig tudtam venni. A dagály még alig kezdődött el, úgyhogy a ponton eléggé közel volt, azonban alig haladtam, majd hirtelen rádöbbentem, hogy nem tudok eljutni odáig, és bármelyik pillanatban elmerülhetek. – Jack – kiáltottam fuldokolva –, szállj le rólam, és ússz oda a pontonhoz. Az közelebb van, mint a part.

– De miért? – kérdezte a gyerek. – Nem akarok úszni!

– Kérlek! – hörögtem, majd a fejem a víz alá merült. Jack egy darabig még átkarolva tartotta a nyakam, azután elengedett, és elkezdett önállóan tempózni. Szerencsére közel voltunk a pontonhoz, és könnyedén el is érte azt, én azonban már nem tudtam, hogy mi történik körülöttem, csak arra emlékszem, hogy borzasztóan dühös voltam. Korábban mindig azt mesélték, hogy a haláltusa során, például a vízbe fulladás perceiben az ember előtt lepereg az egész élete, és közben csodálatosan szép zenét lehet hallani. Nos, én nem hallottam semmiféle muzsikát, és az egész addigi életem sem jutott eszembe, csupán az foglalkoztatott, hogy miképp tudnék egy kis levegőt venni. Azután minden elsötétült, és már csak arra eszméltem fel, hogy lehorzsolódik mindenem, amikor durván belerángatnak egy csónakba. A Vén Rozmár – ahogy magunk között a kissé bogaras és látszólag mihaszna, öreg „kabinosmestert” neveztük – ugyanis észrevette, hogy valaki fuldoklik az öbölben, így beugrott a mentőcsónakjába, odaevezett hozzám, beráncigált a csónakba, majd lerángatta a pontonról Jacket is, aki hangosan tiltakozott. – Nem akarok visszamenni! Még csak most értem ide, és itt akarok játszani! Nem megyek vissza! – Végül csak kijutottunk a partra, ahol nővérem nagy vidáman fogadott bennünket. – Hát ti mit csináltatok? Mi volt ez a nagy felhajtás?

– A kedves húga majdnem belefulladt a vízbe – mondta az öreg mogorván. – Gyerünk, fogja a gyereket! A húgát lefektetjük valami lapos helyre, meglátjuk, kell-e neki egy kis dögönyözés.

Azt hiszem, a biztonság kedvéért egy kicsit meg is dögönyöztek, bár félig-meddig a tudatomnál voltam.

– De… de honnan tudta, hogy a húgom fuldoklik? – értetlenkedett Madge. – Hiszen nem is kiabált segítségért.

– Onnan, hogy figyelek mindenre. És ha valaki kezd elmerülni, akkor nem tud kiabálni, mert tele van a szája vízzel.

Mi pedig ettől kezdve nagy tisztelettel tekintettünk a Vén Rozmárra.

A környezetünkkel ekkoriban már sokkal kevesebbet érintkeztünk, mint apám halála előtt. Bár voltak barátnőim, és anyámnak is maradt néhány barátja, akik meglátogatták, nem nagyon jártunk sehova. Anyagi helyzetünk miatt már nem telt arra, hogy vendégségeket rendezzünk, vagy kocsival menjünk másokhoz ebédre, vacsorára. Anyám egyébként sem szeretett gyalogolni, és mivel a szíve is rendetlenkedett, már alig ment ki a házból – Torquay ugyanis dombokra épült, így bármerre indult is az ember, pár méter után már kaptatók következtek. Én télen görkorcsolyázni jártam, nyáron fürödni a tengerpartra, miközben irodalmi műveltségem egyre gazdagodott – anyám ugyanis rendszeresen felolvasott nekem, és ezt mindketten nagyon élveztük.

A felolvasások Sir Walter Scott[80] regényeivel kezdődtek, amelyek közül egyik kedvencem A talizmán volt, majd megismertem tőle a Marmiont és A tó hölgyét is. Az én csekély tűrőképességű anyám azonban sohasem habozott részeket átugrani, ha éppen úgy hozta a kedve. – Nahát, ezek a részek milyen terjengősek! – mondta Sir Walter Scott különböző passzusainál. – Persze nagyon szépek és irodalmiak, de az embernek néha már igencsak elege van belőlük. – Valószínűleg ezért is tért át hamarosan Dickensre, bár gyanítom, hogy néha kihagyta a túlságosan érzelgős, például a Kis Nellről szóló részeket.

Az első Dickens a Nicholas Nickleby élete és kalandjai volt, a kedvenc regényalakom pedig az az idősebb úriember, aki úgy kívánt Mrs. Nickleby kegyeibe férkőzni, hogy sárgarépát dobált át hozzá a falon. Lehet, hogy ez az egyik oka annak, hogy Hercule Poirot zöldségtermesztéssel töltötte nyugdíjas éveit? Ki tudja… Dickenstől egyébként az Örökösöket szerettem a legjobban, és szeretem még ma is.

A változatosság kedvéért belekóstoltunk Thackeray-be is, és végigolvastuk a Hiúság vásárát, de A Newcome-családban már elakadtunk. – Pedig szeretnünk kellene – mondta anyám –, mindenki ezt tartja a legjobbnak. – Nővérem kedvence a Henry Esmond története volt, de mi azt is zavarosnak és bonyolultnak találtuk – másoktól eltérően egyébként soha nem értékeltem túlságosan nagyra Thackeray-t.

Saját olvasmányaim közül ekkoriban egészen elbűvöltek Alexandre Dumas francia nyelvű művei: A három testőr, a Húsz év múlva és a Monte Cristo grófja. Ez utóbbiból legjobban az If vára című részt szerettem, de nagyon élveztem az egész izgalmas meseáradatot. Romantikus vonzalmaim támadtak Maurice Hewlett iránt is, akinek a The Forest Lovers [Az erdő szerelmesei], The Queens’s Quair [A királynő éneke] és a The Life and Death of Richard yea-and-Nay [Igen-nem Richárd élete és halála][81] című könyvei jutnak most eszembe mint kiváló történelmi regények.

Anyámnak időnként hirtelen ötletei támadtak: egyszer hullott, de még ehető almákat kerestem a kertben, amikor kiviharzott a házból. – Gyere gyorsan! – integetett. – Megyünk Exeterbe!

– Exeterbe? – néztem meglepődve. – Miért?

– Mert ott játszik a Becketben Sir Henry Irving[82]. Lehet, hogy már nem sokáig él, ezért neked is látnod kell őt, nagyon nagy színész. Ha sietünk, még elérjük a vonatot, a szállodai szobát már lefoglaltam.

Így azután el is mentünk Exeterbe, ahol egy csodálatos, számomra máig felejthetetlen Becket-előadást láttunk.

A színház persze mindig része volt az életemnek, és ealingi tartózkodásunk alatt nagyanyám hetenként egyszer, néha kétszer is elvitt különböző darabokra. Megnéztük az összes zenés vígjátékot, amelyek kottáit, zongorakivonatait később meg is vásároltuk, én pedig nagy élvezettel játszottam ezekből. Ealingben szerencsére a társalgóban volt a zongora, így senkit nem zavart a napi többórás klimpírozás.

A társalgó csodálatos antik bútorokkal, köztük sokféle kényelmetlen, brokáthuzatos székkel volt telezsúfolva, a padlót pedig vastag perzsaszőnyeg borította; volt benne még két vagy három, intarziával díszített szekrény a porcelánoknak, egy nagy, karos gyertyatartó, több olajlámpa, egy csomó kisebb polc és mindenféle asztal. Az ablakon alig jött be fény az előtte álló üvegház miatt, amely elmaradhatatlan tartozéka volt minden, magára valamit is adó viktoriánus háznak. A szobában nagyon hideg volt, mivel a kandallóba csak vendégek érkezésekor gyújtottak be, ezért rajtam kívül más nemigen tartózkodott benne. Bekapcsoltam a zongora kottatartóján a lámpát, beállítottam a szék magasságát, dörzsölgettem az ujjaimat, majd elkezdtem játszani a A vidéki lányt vagy a Gibbs kisasszonyt.[83] Néha kiosztottam a szerepeket a Lányoknak, máskor én magam énekeltem őket – mint új, de még ismeretlen primadonna.

A kottákat azután hazavittem Ashfieldbe is, és a (telenként szintén jégverem) tanulószobában zongoráztam és énekeltem. Anyám a könnyű kis vacsora után általában korán, nyolc óra körül lefeküdt, de ha bő két óra után már nem bírta a zongora püfölését és a kornyikálást, az ablaknyitogatáshoz használt hosszú rúddal dühösen megkopogtatta vele a mennyezetet – mire én bosszankodva abbahagytam a zenélést.

Marjorie címmel költöttem egy saját operettet is, bár nem komponáltam meg minden részletében, csak néhány dalt énekeltem belőle magamnak a kertben. Arról ábrándoztam, hogy egy szép napon majd zenedarabokat fogok szerezni, és egy librettó megírásáig el is jutottam. Ma már nem emlékszem az egész történetre, csak arra, hogy a vége szívfacsaróan tragikus volt. Egy csodálatos tenor énekhanggal megáldott, igen jóképű fiatalember halálosan beleszeret egy Marjorie nevű leányzóba, aki azonban nem viszonozza a szerelmét. Az ifjú ezért egy másik leányt vesz feleségül, de az esküvő másnapján külföldről levelet kap, amelyben a halálosan beteg Marjorie bevallja, hogy mégiscsak szerelmes belé. Az ifjú erre otthagyja a feleségét, és elutazik szerelméhez, akiben van még annyi erő, hogy fektében elénekeljen egy csodálatos búcsúdalt. Ekkor megérkezik az após, hogy bosszút álljon leánya elhagyásáért, de végül annyira meghatódik a szerelmesek tragédiájától, hogy baritonjával csatlakozik a duetthez, és felhangzik minden idők leghíresebb operafináléja.

Motoszkált bennem egy olyan elképzelés is, hogy Agnes címmel regényt írok, de erről a regényről még homályosabbak az emlékeim. Volt benne négy nővér: a legidősebb, az aranyhajú és gyönyörű Queenie, aztán egy sötét hajú, csinos ikerpár, végül Agnes, ez az egyszerű megjelenésű, félénk és (természetesen) betegeskedő leány, aki szomorúan fekszik egy heverőn. Nyilván volt még valami cselekmény is, de csak arra emlékszem, hogy Agnes végül megismerkedett azzal a fekete bajuszos, stramm fiatalemberrel, aki után titokban hosszú éveken át epekedett.

Anyámnak ekkor támadt az ötlete, hogy valami iskolaszerűségbe mégiscsak kellene járnom. Torquay-ban egy bizonyos Miss Guyer működtetett egy leányiskolát, és anyám elintézte, hogy egy héten kétszer elmenjek oda tanulni számtant, nyelvtant és fogalmazást. A számtant nagyon élveztem, és belekóstoltam az algebrába is, de a nyelvtant egyszerűen nem értettem: fel nem foghattam például, hogy bizonyos szavakat miért neveznek „elöljárónak”, és hogy az igéknek mi közük van a „valamit csinálni”-hoz. Viszont boldogan vetettem bele magam a fogalmazásba, bár a sikerélmények rendre elmaradtak – mindig az volt a baj ugyanis, hogy túlságosan elkalandozott a fantáziám. „Az ősz” című fogalmazásom például nagyon jól kezdődött azzal, hogy a földet vastagon borították a lehullott, barna és aranysárga falevelek, de aztán, ki tudja miért, bekerült a képbe egy kismalac, aki nyilván makkot keresett az erdőben, így megfeledkeztem az őszről, és a fogalmazás átcsapott a Kurtafarkú Malac féktelen kalandjai, majd a hetedhét országra szóló Bikkmakk Parti részletes leírásába.

Emlékszem ebből az iskolából az egyik tanárnőre – aki alacsony, sovány, hegyes állú nő volt –, de csak az arcára. Egyszer, talán éppen egy számtanóra kellős közepén, váratlanul előadást kezdett tartani az életről és a vallásról. – Mindannyian – mondta –, kivétel nélkül találkozni fogtok az életben a kétségbeeséssel. Ha az ember sohasem találkozik a kétségbeeséssel, akkor nem is válhat kereszténnyé, és nem ismerheti meg a keresztény életet. Keresztény csak úgy lehet valaki, ha elfogadja azt az életet, amelyet Krisztus is elfogadott. Leljetek örömöt a dolgokban, ahogy ő is örömét lelte bennük. Legyetek olyan boldogok, amilyen boldog ő is volt a kánai menyegzőn, ismerjétek meg azt a békét és boldogságot, amely az Istennel és az isteni akarattal közös harmóniát jelenti. De tudnotok kell, ahogyan ő is tudta a Getszemáni kertben, hogy mit jelent egyedül lenni, és azt érezni, hogy minden barátunk elhagyott bennünket. Hogy akiket szerettünk, és akikben megbíztunk, azok elfordultak tőlünk, és még maga az Isten is elhagyott bennünket. Őrizzétek meg akkor is a hitet, hogy ez még nem a vég. Aki szeret, az szenvedni is fog, de aki nem szeret, az nem ismerheti meg a keresztény élet lényegét sem.

Azután a szokásos lendülettel visszatért a kamatos kamat megmagyarázásához. De furcsa módon ez a néhány mondat jobban megmaradt bennem, mint az életemben hallott összes szentbeszéd; hosszú évekkel később is fel tudtam idézni, és reményt adott a keserűség pillanataiban. Dinamikus személyiség volt ez a kis nő, és valószínűleg jó tanár is – sajnálom, hogy csak rövid ideig tanulhattam nála.

Néha eltűnődöm: mi lett volna, ha tovább folytatom a tanulmányaimat, és másként alakul az életem. Valószínűleg teljesen elbűvölt volna a matematika, amely mindig is érdekelt, és harmad-vagy negyedrangú matematikusként valószínűleg egyetlen könyvet sem írtam volna; a matematika és a zene betöltötte volna az életem, kirekesztve gondolataimból a képzelet világát.

Visszatekintve azonban úgy gondolom, hogy az ember mégiscsak azzá lesz, amivé lennie kell. Eljátszogathat a gondolattal, hogy „mi lett volna, ha”, meg hogy „mit csinált volna”, és fantáziálhat azon, hogy ha másként házasodik, akkor hogyan alakul az élete – de így vagy úgy mégiscsak rátalál a saját útjára. Meggyőződésem, hogy a sors vezérel bennünket az úton, amelyen haladva sikereket érhetünk el, és el is fuserálhatjuk a dolgokat, de amely mégiscsak a mi utunk, és amíg ezen járunk, addig harmóniában leszünk a világgal és önmagunkkal.

Nem hiszem, hogy másfél évnél tovább jártam Miss Guyer iskolájába, mert anyámnak újabb ötlete támadt. Váratlanul közölte, hogy télre kiadja Ashfieldet, elutazunk Párizsba, ahol abba az internátusba járhatnék, amelyben a nővérem is lakott, és majd meglátom, hogy tetszik-e nekem a dolog.

Minden a tervek szerint alakult: anyám most is ügyesen elrendezte a dolgokat, minden helyzetből a legtöbbet hozta ki, és mindenki engedelmeskedett az akaratának. Jó pénzért sikerült bérbe adni a házat, majd nekiláttunk a csomagolásnak (meglehet, nem volt annyi utazóbőröndünk, mint amikor Dél-Franciaországba utaztunk, de sokra emlékszem), majd nagyon gyorsan Párizsban, az Avenue d’Iéna-i Hôtel d’Iénában találtuk magunkat.

Anyám fel volt szerelkezve ajánlólevelekkel, valamint a különféle internátusok, iskolák, tanárok és tanácsadók címeivel; ezeket már jó előre összeválogatta. Hallotta, hogy Madge egykori internátusa az évek során veszített a színvonalából – például Mademoiselle T. otthagyta, vagy otthagyni készült –, ezért azt mondta, kipróbáljuk, azután meglátjuk. Az iskoláztatáshoz való effajta hozzáállást manapság aligha helyeselnék, de anyám az iskolákat is úgy próbálta ki, mint egy új éttermet: körül kell nézni odabent, hogy megtudjuk, milyen hely az, ki kell próbálni, és ha nem tetszik, akkor jobb minél gyorsabban távozni. Akkoriban nem kellett még olyan dolgokkal vesződni, mint az iskolák elvégzése, bizonyítványok megszerzése vagy az érettségi letétele – és nem kellett aggódni a jövő miatt sem.

Tizenöt évesen kerültem Mademoiselle T. intézetébe, és a tanév végéig itt maradtam. Nővérem már érkezésekor rögtön tekintélyt szerzett magának: amikor néhány leány azzal provokálta, hogy nem mer kiugrani az ablakon, ő haladéktalanul kiugrott és nagy robajjal megérkezett annak az asztalnak a közepére, amelynél Mademoiselle T. és néhány előkelő szülő éppen teázott. – Milyen vagabundok ezek az angol lányok! – méltatlankodott Mademoiselle T. A nővéremet felbujtók persze kárörvendeztek, de ugyanakkor csodálták is merészségéért.

Az én megérkezésem viszont semmilyen feltűnést nem keltett, hiszen egy csendes, szürke kisegér voltam, akit a harmadik napon már gyötört a honvágy. Az utolsó négy-öt évben szinte mindig együtt voltam anyámmal, és olyan szorosan kötődtem hozzá, hogy amikor életemben először valóban távol kerültem otthonról, mindjárt haza akartam menni. Érdekes módon magam sem tudtam, hogy mi történik velem: egyszerűen nem volt étvágyam, ha pedig eszembe jutott anyám, a sírás fojtogatott, és könnyek peregtek az arcomon. Emlékszem, hogy megbámultam egy blúzt, amelyet anyám varrt, de elrontott, és attól, hogy a hajtások mind egyenetlenek voltak, rögtön bőgni kezdtem. A külvilág elől azonban sikerült eltitkolni bánatomat, és csak éjszaka sírdogáltam. Amikor anyám a következő vasárnap értem jött, még a megszokott módon üdvözöltem, de amikor megérkeztünk a szállodájába, sírva borultam a nyakába. Ugyanakkor még ma is örülök, hogy nem kértem meg: vegyen ki az internátusból és vigyen haza – a vele való találkozástól megnyugodtam, éreztem, hogy el fog múlni a honvágyam, és már tudtam, hogy mi volt addig a bajom.

Valóban nem gyötört többé a honvágy, sőt nagyon is jól éreztem magam, noha a Mademoiselle T. intézetébe járó francia, amerikai, spanyol, olasz és angol lányok közül utóbbiak voltak a legkevesebben. Én leginkább az amerikai lányok társaságát élveztem, és különösen érdekes beszédüket, amely cauterets-i barátnőmre, Marguerite Prestley-re emlékeztetett.

Arra nem nagyon emlékszem, hogy mit tanultunk – nyilván nem túl sok érdekeset. Történelemből a Fronde[84] időszakát vettük, amelyet eléggé jól ismertem az otthoni regényekből, a földrajzot illetően azonban máig sem értem, hogy miért a Fronde idején létezett francia tartományokat kellett megtanulnunk, és miért nem a legújabbakat. Nyelvtanórán a francia tollbamondás során ejtett hibáimon elszörnyedt a tanárnő – Vraiment, c’est impossible – mondta hitetlenkedve. – Vous, qui parlez si bien le français, vous avez fait vingt-cinq fautes en dictée, vingt-cinq![85]

Vagyis huszonöt hibát ejtettem, miközben ötnél több senkinek nem volt. Pocsék helyesírásommal bizonyára különös jelenség voltam, pedig egyszerű volt a magyarázat: csupán szóban tanultam meg a nyelvet, amit azután folyékonyan beszéltem is, viszont egyformán hangzott számomra az été és az était szó – leírni ezért csak hasraütéses alapon próbáltam őket, és csak reménykedtem, hogy sikerül eltalálnom a megfelelő alakot. A francia irodalomban, versmondásban és hasonlókban osztályelső voltam, ugyanakkor a nyelvtanban és helyesírásban a legutolsó. Ez persze megnehezítette szegény tanáraim dolgát, és talán szégyelltem is magam egy kicsit – de nagyon nem érdekelt a dolog.

Zongorázni egy idősebb hölgy, az intézet egyik legrégebbi tanára: Madame Legrand tanított bennünket. Kedvenc módszere volt, hogy négykezest játszott tanítványaival, és ragaszkodott ahhoz, hogy mindenki tudjon kottát olvasni. Ez nekem már elég jól ment, de négykezest játszani maga volt a kínszenvedés. Egy padfélén ültünk a zongora előtt, amelynek nagy részét az igencsak terebélyes Madame Legrand foglalta el, és sajátos játékstílusával a hangszerről is majdnem leszorított: úgy tartotta a karját, mint aki csípőre teszi a kezét, a mellette ülő ezért csak az ő hegyes könyökével a bordái között tudta előadni saját szólamát.

Némi ügyeskedéssel persze többnyire sikerült elérnem, hogy a duettben én játsszam a basszust. Madame Legrand-t nem volt nehéz rábírni erre, mert szeretett szerepelni, és a felső szólam sokkal több lehetőséget kínált számára ehhez. Nagy lendülettel vetette rá magát a billentyűkre, így többször észre sem vette, hogy már rég elveszítettem a fonalat, és csak hezitáltam a billentyűk felett, vagy találomra ütöttem le őket. Néha ugyan megkíséreltem felvenni a tempót és bekapcsolódni a játékba, ha pedig végképp nem tudtam, hogy hol tartunk, akkor megérzéses alapon próbáltam „kontrázni” – de mert Madame Legrand már ki tudja, hol száguldott, a megérzés nem sokat segített. Amikor a tudatáig jutott a fertelmes kakofónia, hirtelen megállt, égre emelte a két kezét, és felkiáltott: Mais qu’est-ce que vous jouez lŕ, petite? Que c’est horrible!”[86] – persze tökéletesen egyetértettem, hiszen tényleg lehetetlen hangzatokat produkáltam. Játék közben Madame Legrand nagyokat fújtatott, horkantott és nyögött, a melle fel-le hullámzott, és egészében kissé ijesztő, de mégis elragadó volt – kivéve a szagot, ami ilyenkor belőle áradt.

A félév végén rendezett ünnepi hangversenyen nekem Beethoven Patetikus szonátájának harmadik tételét, és egy Serenade d’Aragona vagy valami hasonló című darabot kellett eljátszanom. A szerenádot az első pillanattól kezdve utáltam, és borzasztó nehéznek találtam, noha valójában sokkal könnyebb volt, mint a szonáta. Amíg a Beethoven-darab már egész jól ment, addig a másikkal csak szenvedtem, és a kitartó gyakorlás ellenére egyre idegesebb lettem. Éjszakánként rémálmaim voltak: zongorázás közben leragadnak a billentyűk, nem is zongorán, hanem orgonán játszom, elkések a hangversenyről, vagy éppenséggel előző nap már lezajlott a koncert…

Két nappal a fellépés előtt a lámpaláztól már annyira belázasodtam, hogy elhívatták anyámat és egy orvost is, aki szervi okot nem talált a bajra, de úgy vélekedett, hogy nem kellene szerepelnem, sőt, jobb lenne, ha két-három napra el is mennék az iskolából. Bár kimondhatatlanul hálás voltam a doktornak, mégis kellemetlenül éreztem magam: elvártak tőlem valamit, amit nem tudtam teljesíteni.

Hasonló dolog már történt velem Miss Guyer iskolájában, ahol a számtanvizsgán utolsó lettem, holott pár héttel korábban még osztályelső voltam: a feladatok elolvasása után kikapcsolt az agyam, és képtelen voltam gondolkodni. Vannak, akik rossz tanulóként is ragyogóan tudnak vizsgázni, és a nyilvánosság előtt sokkal jobban teljesítenek, mint önmagukban, és vannak, akik fordítva működnek – én az utóbbiak közé tartoztam. Ebből is látszik, hogy megfelelő foglalkozást választottam magamnak: az írásban ugyanis az a legnagyszerűbb, hogy egyedül lehet végezni, és az ember beoszthatja magának a saját idejét. Lehet persze, hogy közben idegeskedik, rágódik ezen-azon, belefájdul a feje, vagy néha már szinte belebolondul, amíg sikerül a kívánt fokig bonyolítani a cselekményt – de nincs rákényszerítve arra, hogy kiálljon a nyilvánosság elé, és bohócot csináljon magából.

A vészterhes napok elmúltával megkönnyebbülten tértem vissza az internátusba, és eljátszottam a Serenade d’Aragonát, ami sokkal jobban ment, mint korábban bármikor, noha még mindig messze volt a tökéletestől. Folytattam a Beethoven-szonáták gyakorlását Madame Legrand-nal, aki ugyan kicsit csalódott bennem, de nem haragudott rám, és továbbra is azzal biztatott, hogy jó zenei érzékem van.

A Párizsban töltött két tél és egy nyár életem legboldogabb időszakai közé tartozott, amelyben mindenféle csodálatos dolgok történtek.

Sokat jártunk az Opéra Comique-ba, amelynek darabjai – a Werther, a Carmen, a Bohémélet és a Manon Lescaut – közül a Werther volt a kedvencem; a Nagy Operában pedig a Tannhäusert és a Faustot láttam.[87] Ez utóbbiban Margit szerepét nagyapám egyik párizsi barátjának lánya énekelte, és anyámmal mentünk el a darabra, mert az internátus növendékeit nem vitték el a Faustra – a vezetők véleménye szerint a darab témája „nem való” fiatal úrilányok számára. Én máig nem értem ezt a túlzott óvatosságot: az akkori leányzókban ugyanis tudatlanságuk miatt még csak nem is derengett, hogy valami erkölcstelenség történik Margit ablaka előtt. Én magam sem értettem, hogy Margit hirtelen miért került börtönbe, és azt gondoltam, hogy talán ellopott valami ékszert… a terhesség és a gyermek halála eszembe sem jutott.

Anyám elvitt varrónőkhöz is, és életemben először kezdtem értékelni a ruhákat. Kaptam például egy halványszürke krepdesin alkalmi ruhát, aminek nagyon örültem, hiszen addig még sosem volt ennyire felnőttes holmim. Az örömet kissé beárnyékolta, hogy a mellem még mindig nem az elképzeléseim és vágyaim szerint domborodott, ezért a fűző felső részét kénytelen voltam kitömni egy csomó ruhaanyaggal – és reménykedtem, hogy egy szép napon mégiscsak lesz két szép nagy és kerek mellem. Milyen szerencse, hogy nem látunk a jövőbe: mert akkor láthattam volna harmincöt éves önmagam szépen fejlett és kerek keblekkel – miközben a mindenhol vékony, majdnem fiús alak lett a divat, és akit nagy mellekkel vert meg a sors, az mind igyekezett leszorítani és eltüntetni azokat.

Anyám ajánlólevelei révén bekerülhettünk a francia társasági életbe is. Az amerikai lányokat örömmel fogadták Faubourg St. Germainben, és a francia arisztokraták fiai szívesen házasodtak gazdag amerikai nőkkel. Én ugyan nem voltam gazdag, de az apámat amerikainak tekintették, és minden amerikairól azt hitték, hogy tele van pénzzel. Furcsa, illedelmes, óvilági társadalom volt ez. A francia férfiak, akikkel találkoztam, rém udvariasak voltak és nagyon comme il faut-k, aminél egy ifjú leány számára unalmasabb dolgot el sem lehet képzelni, de legalább megtanultam a legudvariasabb francia kifejezéseket és társalgási stílust. Az illendő viselkedést egy Mr. Washington Lob (vagy valami hasonló) nevű úriembertől sajátítottam el, aki különféle dolgokat gyakoroltatott velem.

– Most pedig képzelje el, hogy egy idősebb hölgy mellé kell leülnie. Hogyan oldaná meg a feladatot? – kérdezte egyszer, mire értetlenül meredtem rá.

– Hát, ééén… – dadogtam – odamennék és leülnék.

– Mutassa meg. – Volt neki néhány aranyozott széke, így leültem az egyikre, és igyekeztem minél jobban eldugni lábaimat a szék alá.

– Nem, nem, ez így nem jó – ingatta a fejét Mr. Washington Lob. – Amikor leül, forduljon el kissé oldalra, és kicsit dőljön jobbra, közben pedig kissé hajlítsa be a térdét, így a leülés olyan lesz, mint egy kis meghajlás. – Ezt jó sokáig kellett gyakorolnom.

Egyetlen dolog volt akkoriban, amit nagyon utáltam: a rajzórákat. Anyám viszont ragaszkodott hozzá: a lányoknak meg kell tanulniuk a vízfestékkel bánni – mondogatta. Így hiába ellenkeztem: hetenként kétszer értem jött egy fiatal nő (mert akkoriban az ifjú leányok nem járkáltak egyedül Párizsban), és metróval vagy busszal elvitt egy műterembe, valahová a virágpiac környékére. Itt hozzám hasonló ifjú lányok egy csoportja mindenféle virágot: pohárba, korsóba vagy fekete vázába tett ibolyát, liliomot vagy nárciszt festegetett, a foglalkozást vezető hölgy pedig segítőkészen járkált körülöttünk.

– Mais vous ne voyez rien[88] – mondta nekem. – Mindig az árnyékolással kell kezdeni. Látja? Itt, meg ott, meg amott is van árnyék.

De én nem láttam semmiféle árnyékot, csak egy pár szál kék ibolyát egy pohár vízben, és csak arra voltam képes, hogy kikeverjem a palettán a megfelelő színt, és felmázoljam a rajzlapra ebben a színben a virágokat. Készséggel egyetértek, hogy az eredmény nem igazán hasonlított az ibolyacsokorra, de azóta is képtelen vagyok felfogni, hogy az „árnyéktól” miért lett volna valóságosabb az ábrázolás. Néha, hogy felvidítsam magam, asztallábakat rajzoltam, meg egy furcsa alakú széket – ettől valóban jobb lett a kedvem, csak a rajztanárnő csóválta bosszankodva a fejét.

Szép számban találkoztam jóképű francia fiatalemberekkel is, de furcsa módon egyikbe sem lettem szerelmes. Vonzalmat éreztem viszont egy szállodai recepciós, bizonyos Monsieur Strie iránt, aki magas és sovány, piszkosszőke hajú és pattanásos képű, zsiráfnyakú fiatalember volt. Ma sem értem, mit találtam vonzónak benne, de sohasem volt annyi bátorságom, hogy leálljak vele beszélgetni, bár odaköszönt nekem, amikor átmentem az előcsarnokon. Nem volt könnyű Monsieur Strie-ről fantáziálni. Néha elképzeltem, hogy halálos betegen szenved valahol Francia Indokínában, ahol hűségesen ápolom, ő pedig az utolsó leheletével még elrebegi: „Mademoiselle, imádtam magácskát abban a párizsi szállodában”. Csakhogy amikor másnap a szállodában megint megpillantottam Monsieur Strie-t, ahogy szorgalmasan körmölgetett a pult mögött, már nagyon valószínűtlennek tűnt, hogy képes lenne ilyet mondani, még a halálos ágyán sem.

A húsvéti ünnepeket arra használtuk ki, hogy kiránduljunk Versailles-ba, Fontainebleau-ba és sok más helyre. Anyám ekkor jelentette be, hogy már nem megyek vissza Mademoiselle T. tanintézetébe.

– Nincs jó véleményem arról az iskoláról – mondta –, mert semmi érdekeset nem tanítanak. Én visszamegyek Angliába, de már elintéztem, hogy te Miss Hogg iskolájába járjál, a Les Marroniersbe.

Kisebb meglepődésen kívül más érzésem nem támadt: bár jól éreztem magam az internátusban, nem különösebben vágyakoztam vissza, és jobban érdekelt már az új iskola.

Így azután elmentem a Les Marroniersbe, amely tele volt angolokkal, és jó iskola volt, csak egy kicsit unalmas – a szigorú tilalom ellenére pedig mindenki angolul beszélt, ezért franciatudásunk nem sokat fejlődött. Az intézeten kívüli elfoglaltságokat nem támogatták, aminek köszönhetően megszabadultam az utált rajzóráktól, csak azt sajnáltam, hogy nem mászkálhattam a mennyei szépségű virágpiacon. A nyár végén pedig már szinte meg sem lepődtem, mikor anyám Ashfieldben bejelentette, hogy nem megyek vissza a Les Marroniersbe, mert ismét új ötlete támadt az iskolázásommal kapcsolatban.

Öt

Nagyanyám orvosának, dr. Burwoodnak a sógornője Párizsban a leányok „végső felkészítése” céljából egy kis műintézetet működtetett, ahová egyszerre csak tizenkét-tizenöt leányt vett fel, akik zenét tanultak, és a Conservatoire vagy a Sorbonne kurzusaira jártak. Anyám persze megkérdezte, hogy mit szólok a dologhoz, de mivel mindig vonzottak az új dolgok – talán az lehetett volna a jelszavam, hogy „egyszer mindent ki kell próbáim” –, ősszel beköltöztem Miss Dryden intézetébe, amely az Avenue du Bois-n, a Diadalív szomszédságában volt.

Miss Drydennél remekül éreztem magam, és életemben először volt olyan érzésem, hogy valóban érdekes, amit társnőimmel csinálunk. Miss Dryden kissé indulatos, magas, de jó alakú nő volt, aki ősz haját szép frizurába rendezte, piros orrát pedig erősen dörzsölgette, ha mérges volt. Száraz és ironikus stílusban társalgott, kissé ijesztően, de mégis érdekesen. Volt egy tansegédje is: Madame Petit, egy temperamentumos, érzelmes és feltűnően igazságtalan nő, akit mindannyian nagyon szerettünk, és akitől sokkal kevésbé féltünk, mint Miss Drydentől.

Úgy éltünk itt, mint egy nagy család, amelynek minden tagja komolyan vette a tanulást. Kiemelt hangsúlyt kapott a zeneoktatás, de foglalkoztunk egy csomó más tantárggyal is. Ellátogattak hozzánk a Comédie Française színészei, akikkel Moličre, Racine és Corneille műveiről beszélgettünk, és a Conservatoire művészei, akik Lully-és Gluck-áriákat énekeltek nekünk. Volt színjátszás is, amelyben mindannyian szavaltunk és szerepeltünk, de szerencsére nem gyötörtek bennünket sok tollbamondással, így a pocsék helyesírásomat nem vették észre. És mivel a többieknél jobban beszéltem franciául, nagyon élveztem Andromaché[89] szerepét, amiben, tökéletesen beleélve magam a tragikus hősnő helyzetébe, lelkesen szavaltam: Seigneur, toutes ces grandeurs ne me touchent plus gučre.[90] Azt hiszem, hogy a színjátszást társaim is szerették. Elvittek bennünket a Comédie Française-be, ahol klasszikus drámákat és modern darabokat egyaránt játszottak. Itt láttam pályafutásának egyik utolsó szerepében Sarah Bernhardt-t[91], aki Rostand Chantecler[92] (Kakas) című drámájában az aranyfácánt játszotta: öreg volt, sánta és reszketeg, és bár gyönyörű aranyhangja megkopott, szenvedélyessége mindenkit magával ragadott. Még nagyobb élményt jelentett számomra a La Course aux Flambeaux [Fáklyafutás] című modern darabban Réjane[93], aki különös tehetsége révén képes volt egészen mély érzéseket kelteni a nézőkben. Behunyt szemmel még ma is fel tudom idézni hangját és arcát a darab utolsó mondatában: Pour sauver ma fille, j’ai tué ma mčre[94], és ugyanazt a borzongást érzem, mint amikor lement a függöny.

Szerintem a tanításnak csak akkor van értelme, ha képes pozitív reakciókat kiváltani a tanítványból. A puszta információ nem sokat ér, mert gyakran nem tesz semmit hozzá ahhoz az ismerethez, amivel már korábban is rendelkeztünk. De ha színésznők beszélnek a darabokról, és ők idéznek belőlük részleteket, vagy ha énekesek adják elő a Hűvös lomb, ó, vondd sátrad összébb vagy Gluck Orfeuszának[95] valamelyik áriáját, akkor az emberben tényleg ébredhet vonzalom a művészetek e műfajai iránt. Ezek a hatások egy új világot nyitottak meg számomra, egy olyan világot, amelyben azóta is eléggé jól el tudok igazodni.

Az én műfajom a zene, az éneklés és a zongorázás volt. Ez utóbbit ekkor egy osztrák tanártól, Karl Fürstertől tanultam, aki időnként Londonba jött, és órákat adott. Nagyon jó, de félelmetes tanár volt: a tanítvány játéka alatt fel-alá járkált a szobában, néha megállt az ablaknál és bámult kifelé, vagy szagolgatta a vázában a virágokat, de ha az ember félreütött akár egy hangot is, vagy valamit rosszul adott elő, akkor úgy ugrott oda, mint a lesből támadó tigris. – Hein, qu’est-ce que vous jouez lŕ, petite, hein? C’est atroce![96] – üvöltötte. Eleinte halálra rémültem ettől, de lassanként hozzászoktam. Bolondult Chopinért, ezért főként Chopint tanultam nála, etűdöket és keringőket, a Fantasie Impromptue-t, meg az egyik balladát – és mivel éreztem, hogy jól haladok, boldogan követtem az utasításait. Vettünk még Beethoven-szonátákat is, és néhány könnyedebb művet, amelyet Herr Fürster „szalondaraboknak” nevezett, például Fauré Románcát, Csajkovszkij Barkaroláját[97] és hasonlókat. Megszállottan gyakoroltam naponta legalább hét órát, mert valamiféle remény ébredt bennem, hogy zongorista leszek, és majd hangversenyeken fogok fellépni. Ehhez persze sokat kellett dolgozni, és még hosszú út állt előttem, de azt is láttam, hogy eléggé gyorsan haladok.

Énekelni egy bizonyos Monsieur Boué operai bariton tanítgatott, akit a híres tenor, Jean de Reszke mellett Párizs leghíresebb énektanárának tekintettek. Egy lift nélküli ház ötödik emeletén lakott, ahová legtöbbször teljesen kifulladva értem fel. A házban a lakások olyan egyformák voltak, hogy felfelé baktatva az ember hamar elvéthette az emeletek számát, de a tapétáról mindig tudtam, hogy megérkeztem Monsieur Bouéhoz – az utolsó lépcsőfordulóban egy hatalmas, kutyafejre emlékeztető zsírfolt éktelenkedett a falon.

Monsieur Boué pedig szemrehányásokkal fogadott: Miért lélegzem ilyen szaporán, és mitől kell ennyire kifulladni? Hiszen az én koromban az ember úgy szalad fel öt emeletet, hogy meg sem érzi! És a lélegzés mindennél fontosabb. A lélegzés az éneklés lényege, ezt már nekem is tudnom kéne. Azután előszedte a mindig kéznél lévő mérőszalagot, és körbetekerte rajtam a rekeszizmom táján. Mély levegőt kellett vennem, benntartanom egy darabig, aztán amennyire csak tudtam, teljesen kipréselni magamból. Monsieur Boué kiszámolta a két érték közötti különbséget, és néha bólogatott:

– C’est bien, c’est bien[98], javul a dolog. Kitűnő mellkasa van, meg ragyogó tágulata, de ami még fontosabb, hogy sohasem lesz tüdőbajos. Szomorú, de néhány énekesnek tüdőbaj a végzete. De ne féljen, amíg gyakorolja a légzést, addig minden rendben lesz. Szereti a bifszteket?

Mondtam, hogy imádom a bifszteket.

– Ez nagyon jó, mert ez a legjobb étel egy énekes számára, aki nem ehet sokat, és nem is gyakran. Én mindig azt mondom a tanítványaimnak, hogy délután háromkor egyenek meg egy nagy marhaszeletet, öblítsék le egy pohár finom borral, de utána már ne egyenek és ne igyanak semmit, csak majd a fellépés után.

Mindezek után rátértünk magára az énekórára. A voix de tęte-em, vagyis a fejhangom, mondta a mester, már-már tökéletes, megfelelően és természetesen szól, és a mély mellhangjaim sem rosszak, de a médium rém gyönge, ezért eleinte mezzoszoprán dalokat énekeltem, hogy fejlesszem a középső hangjaimat. A mester időnként az „angol arcomon” kesergett.

– Ezek az angol arcok! – sóhajtott nagyokat. – Semmi arckifejezés nincs rajtuk és merevek. A száj körül nem mozog a bőr, és a hang hátulról, a torokból jön. Nem jó ez így. A francia beszédnek a szájpadlás tájékáról kell jönnie, a szájpadlás és az orrnyereg pedig az a hely, ahonnan a középmagas hangok jönnek. Maga egészen jól beszél franciául, mégpedig nem angol, hanem dél-francia akcentussal. Hol szedte fel ezt a Midi-tájszólást?

Egy pillanatra elgondolkodtam, majd elmeséltem, hogy volt egy gyerekkori nevelőnőm, aki Pau-ból jött.

– Akkor ez mindent megmagyaráz! – bólogatott a mester. – Ettől van magának olyan méridional[99] akcentusa. És bár folyékonyan beszéli a franciát, de úgy adja elő, mintha angol lenne, mert a torkából beszél. Mozgassa hát az ajkait, a fogait pedig tartsa közel egymáshoz! Ó, már tudom is, hogy mit fogunk csinálni!

Elővett egy ceruzát, és azt mondta, tegyem a számba, énekelés közben pedig igyekezzek minél kifejezőbben artikulálni, de úgy, hogy a ceruza ne essen ki a számból. Eleinte szerencsétlenkedtem, de később egész jól beletanultam: fogaimmal tartottam a ceruzát, az ajkaim elevenebben mozogtak, és megfelelő hangokat produkáltam.

Boué mestert egyszer sikerült jól felbosszantanom. Elvittem hozzá a Sámson és Delila a Csók-áriájának[100] kottáját, és azt mondtam, szeretném megtanulni, mert annyira szeretem ezt az operát.

– Maga mit hozott ide? – meredt a kottára. – És milyen hangnemben van?! Hiszen ez valami átirat!

Mondtam, hogy a dal szoprán hangra készült átiratát vettem meg.

– A Delila nem szoprán szerep! – kiabált mérgesen. – Hanem mezzoszoprán! Nem tudja, hogy ha egy operából akar elénekelni valamit, akkor azt mindig eredeti hangnemben és hangmagasságban kell énekelni? Nem lehet szoprán hangra transzponálni azt, amit eredetileg mezzo hangra írtak, mert elvész az egész lényege. Vigye innen! Majd ha elhozza a megfelelő változatot, akkor megtanulhatjuk.

Soha többé nem mertem transzponált dalokkal próbálkozni.

Sok szép francia dalt tanultain, köztük Cherubinitől[101] a szép Ave Mariát is, amellyel kapcsolatban el kellett dönteni, hogy milyen kiejtéssel adjam elő a latin szöveget. – Az angolok olaszosan ejtik a latint, a franciák meg a maguk sajátos módján – mondta Boué mester. – De mivel maga angol, jobb, ha az olaszos kiejtést választja.

Schuberttől is sok dalt énekeltem – németül ugyan nem tudtam, de ez nem okozott különösebb nehézséget –, és természetesen olasz dalokat is tanultam olaszul. Bár nem hagyták, hogy túl sokat képzeljek magamról, de körülbelül fél évi tanulás után megengedték, hogy elénekeljem a Bohéméletből a híres Ó, mily hideg e kis kéz… áriát, a Toscából pedig Tosca imáját.[102]

Boldog idők voltak ezek. A Louvre-ban tett látogatás után néha elvittek bennünket teázni a Rumpelmayerhez, aminél egy falánk ifjú leányzó számára aligha volt nagyobb élmény. Az én kedvenceim a krémes-gesztenyés, már szinte émelyítő, ám fantasztikusan finom sütemények voltak.

Persze vittek bennünket sétálni a párizsi ligetekbe is. Emlékszem, egyszer éppen kettős sorban, leányintézeti növendékekhez illően ballagtunk az ösvényen, amikor a fák közül hirtelen előlépett a magamutogatók egyik jellegzetes figurája. Biztosra veszem, hogy a csoport minden tagja látta, bár mindenki úgy tett, mintha nem vette volna észre; abban viszont nem vagyok biztos, hogy mindenki tudta is, hogy mit lát. Kísérőnk, Miss Dryden páncélos csatahajóként előrenyomult, és mi szapora léptekkel követve elhagytuk a helyszínt. A férfi egyébként – aki derékon felül kifogástalan megjelenésű volt fekete hajával, hegyes állszakállával és csinos csokornyakkendőjével – nyilván azért csatangolt a sűrűben, hogy sajátos mutatványával bővítse a fiatal leányok élettel kapcsolatos ismereteit. Emlékeim szerint az esetet később soha senki nem hozta szóba, és sejtelmes vihogások sem emlékeztettek rá – akkoriban ilyen mintaszerűen szemérmesek és tartózkodóak voltunk.

Miss Dryden néha partikat is rendezett. Az egyik ilyen rendezvényen megjelent egy korábbi amerikai tanítványa, aki egy francia vikomt felesége lett, és elhozta a fiát, Rudyt is. Lehet, hogy ez a Rudy tényleg francia báró volt, de leginkább egy közönséges amerikai kollégistának nézett ki, és szemmel láthatóan megrettent egy kicsit, amikor tizenkét ifjú leányzó meredt rá érdeklődve, kihívóan, kicsit epekedve is.

– Nekem az a dolgom, hogy mindenkivel kezet rázzak – jelentette ki vidáman másnap, amikor a Palace de Glace-ban találkoztunk vele, ahová korcsolyázni jártunk. Rudy rendkívül gáláns volt: nagyon vigyázott, hogy az anyja el ne essen, és ment néhány kört a pályán azokkal, akik már meg tudtak állni a jégen. Nekem ebben a dologban nem volt szerencsém, még csak próbálgattam a korcsolyázást, de már az első délután sikerült ledöntenem a lábáról a korcsolyaoktatót, amiért kiröhögték még a kollégái is. Korábban ugyanis azzal kérkedett, hogy képes megtartani bárkit, még a legkövérebb amerikai asszonyságot is – erre földre viszi egy nádszálkisasszony! Úgy megharagudott, hogy alig foglalkozott velem, nekem pedig eszembe sem jutott, hogy Rudyval tegyek próbaköröket – nyilván őt is fellöktem volna, és akkor ő is megharagudott volna rám.

Valami azonban megváltozott bennem Rudy megjelenésétől. Bár csak egy-két alkalommal találkoztam vele, ez is elég volt a változáshoz – ettől kezdve már nem a bálványokért rajongtam. Egyszer és mindenkorra véget értek romantikus szerelmi képzelgéseim kitalált vagy valóságos – híres közszereplő, olvasott regényhős vagy hozzánk vendégségbe jött – férfiakkal kapcsolatban. Elapadt bennem az önzetlen szerelem forrása, és feláldozni sem akartam már magam senkiért. Ettől kezdve a fiatalemberekre kizárólag fiatal férfiként tekintettem: olyan lényekre, akikkel jó találkozni, és akik között egy szép napon majd én is megtalálom magamnak azt, aki számomra a Nagy ő lesz. Rudyba nem lettem szerelmes – bár talán lettem volna, ha többet találkozunk –, viszont észrevettem, hogy beléptem a zsákmányra leső, portyázó nőstények világába. Villámgyorsan kiesett az emlékeimből utolsó romantikus bálványom: a londoni püspök képe – igazi fiatalemberekkel akartam találkozni, minél többel, akár ezerrel is.

Nem tudom pontosan, hogy mennyi ideig maradtam Miss Dryden műintézetében, de két évig biztosan nem. Ötletgazdag anyám ezúttal nem akart változtatni az iskoláztatásomon; nyilván nem hallott olyasmit, ami felcsigázta volna az érdeklődését, és talán megérezte, hogy most valami olyasmire találtam rá, ami igazán érdekelt. Valójában így is történt: olyan dolgokat tanultam, amelyek beépültek a tudatomba, és izgalmassá tették számomra az életet.

Ám Párizsból történt elutazásom előtt szertefoszlott egyik legnagyobb álmom. Miss Drydenhez látogatóba érkezett egy régi tanítványa, Limerick grófnője, aki kiváló zongorista és Karl Fürster tanítványa volt. Ilyen alkalmakkor a vendég tiszteletére az intézet néhány tanítványa afféle családi koncertet adott, és én is bekerültem az előadók közé. Az eredmény katasztrofális volt: a szereplés előtti idegeskedés még nem volt több a szokásos lámpaláznál, amikor azonban odaültem a zongorához, szinte megbénultam, folyton melléütöttem, kiestem a ritmusból, és egy amatőr kétbalkezességével adtam elő a darabot – egy rakás szerencsétlenség voltam.

Lady Limerick azonban végtelenül kedves volt hozzám, amikor később odajött. Észrevette, mennyire izgultam, és elmondta, hogy a lámpaláz néha tényleg megbénítja az embert, de ne aggódjak, mert elmúlik ez, csak gyakorolni kell az idegenek előtti szereplést. Nagyon jól estek kedves szavai, de tudtam, hogy az én esetemben nem ilyen egyszerű a dolog.

Folytattam a tanulást, de a hazautazás előtt megkértem Karl Fürstert, hogy mondja meg nekem őszintén: kemény munkával és szorgalommal lehet-e belőlem zongoraművész. Igen kedves ember volt, de nem akart hitegetni, és azt mondta, amit már sejtettem: hiányzik belőlem a temperamentum, ami a nyilvános szerepléshez kell. Hálás voltam neki az őszinteségért, noha fájt az igazság, majd igyekeztem többé nem gondolni erre – ha úgysem tehetek ellene semmit…

Ha valamit nem tudunk elérni, noha bármennyire is szeretnénk, akkor jobb ezt minél előbb felismerni, túllépni rajta, és továbbhaladni, mert a remények dédelgetése sehová sem vezet. Nekem a jövőm szempontjából sokat segített és időben jött ez a visszautasítás: megtanultam belőle, hogy semmilyen nyilvános szereplésre nem vagyok alkalmas, mivel egyszerűen nem tudom kontrollálni a fizikai reakcióimat.

IV. rész

Flörtölés, udvarlás, eljegyzés,

házasságkötés

(Népszerű viktoriánus játszma)

Egy

Nem sokkal azután, hogy hazaérkeztem Párizsból, anyám súlyos beteg lett. Az orvosok mindenféle diagnózisokkal – vakbélgyulladással, paratífusszal, epekővel meg hasonlókkal – álltak elő, és többször csak az utolsó pillanatban mondtak le az operációról. A kezelések sem javítottak állapotán, így folyton visszaesett, az orvosok pedig újabb műtétötletekkel rukkoltak ki. Anyám maga is amatőr doktor volt: annak idején segített tanulni orvostanhallgató bátyjának, akinél valószínűleg sokkal jobb orvos lett volna. Ernest nagybátyám végül lemondott az orvosi pályáról – egyszerűen nem bírta elviselni a vér látványát –, ám anyám ekkorra gyakorlatilag már megtanult mindent, amit Ernestnek is tudnia kellett, de őt nem zavarta a vér, a sebek és a hasonló jelenségek látványa. Azt is észrevettem, amikor együtt mentünk fogorvoshoz, hogy az asztalon lévő újságok közül sohasem a The Queent vagy a The Tatlert választotta, hanem elkezdte keresni a The Lancetet vagy a British Medical Journalt.[103]

Végül elveszítette a türelmét és az orvosokba vetett bizalmát. – Nem hiszem, hogy tudják, mi a bajom – mondta –, és én magam sem tudom. Ezért most az a legfontosabb, hogy kikerüljek az orvosok karmaiból. – Később mégis sikerült találnia egy doktort, egy amolyan mindenre odafigyelő fajtát, aki hamarosan ki is találta, hogy anyámnak leginkább napsütésre és meleg, száraz éghajlatra van szüksége. – Télen Egyiptomba megyünk – közölte döntését anyám.

Elkezdtük hát megint szervezni a ház bérbeadását. Szerencsére akkoriban még olcsó volt az utazás, és külföldön vígan meg lehetett élni az Ashfieldért kapott bérleti díjból. Torquay a régi időkben téli üdülőhelynek számított, és nyáron még a helybéliek is igyekeztek elmenekülni a „szörnyű hőség” elől az északi lápvidékre – bár fel nem foghatom, mi lehetett az a szörnyű hőség, hiszen manapság még nyáron is majdnem megfagyok Dél-Devonban! Ezt az elmenekülést egyszer szüleim is kipróbálták, de a tőzeglápon annyira meleg volt, hogy apám megelégelte a dolgot, felfogadott egy kocsist, aki hazahozta őket, és attól kezdve szinte minden délután a saját kertjében üldögélt. Télen azonban Torquay az angol Riviéra volt, ahol a bútorozott villákat jó pénzért lehetett kiadni, és egymást érték a koncertek, előadások, táncmulatságok és hasonló társasági rendezvények.

Én ekkor már készen álltam arra, hogy „emberek közé” mehessek, vagyis elsőbálozó legyek. „Felrakták” a hajam, ami „görögös” frizurát jelentett, vagyis szalagokkal körbekötött, magas kontyot a fejtetőn, ami előnyös hajviseletnek számított, és különösen illett az esti öltözékhez. Nekem olyan hosszú hajam volt, hogy könnyedén rá tudtam ülni. A hosszú hajat valami miatt olyan dísznek tekintették, amire minden nő büszke lehet, miközben állandóan csak gond volt vele, és folyton lebomlott, hiába próbálták „felrakni”. E probléma megoldására született meg azután a „vendégkonty”, amelyet a szorosan feltűzött hajra erősítettek rá.

Az elsőbálozás nagy esemény volt egy lány életében. Vagyonosabb családoknál az anya rendezte ezt a táncmulatságot, amely után a leányzó már elmehetett Londonba a báli szezonra. Régebben az első bálok még nem azt a nagy felhajtást, rongyrázást és üzleti vállalkozást jelentették, amivé az utóbbi húsz-harminc évben váltak: akiket meghívtunk és akikhez elmentünk, azok a személyes ismerőseink és barátaink voltak – noha mindig okozott némi nehézséget a megfelelő számú férfi összetrombitálása.

Én azonban elegáns, nagyszabású eseményről már nem is álmodozhattam. Madge New Yorkban ugyan volt még elsőbálozó, és járhatott partikra meg táncmulatságokra, de apámnak arra már nem volt pénze, hogy a londoni báli szezonra is elküldje őt – nekem pedig már végképp nem jutott semmi. Anyám azonban fontosnak tartotta, hogy egy fiatal leány mindazt kapja meg, ami születése jogán megilleti, vagyis pillangó legyen a bábból, ifjú hölgy az iskolás kislányból, és találkozhasson minél több kortárs leánnyal meg fiatalemberrel. Egyszerűen fogalmazva: meg kell kapnia az esélyt, hogy megtalálja magának a megfelelő házastársat.

A fiatal lányokhoz ezért mindenki kedves volt, és partikra meg színházi estékre hívták meg őket – ilyen dolgokban mi is számíthattunk minden barátunkra. A franciáknál azonban ez máshogy működött: a lakat alatt tartott leányokat csak azokra a partikra engedték el, amelyeken a meghívott fiatalembereknek már benőtt a fejük lágya, és elég pénzük meg birtokuk volt ahhoz, hogy el tudjanak tartani egy feleséget. Ez a rendszer valószínűleg jól működött, és sok boldog házasságot hozott létre, bár Angliában tévesen úgy képzelték, hogy a fiatal francia leányoknak öreg és gazdag férfiakhoz kell feleségül menniük. A francia leányok azonban maguk választhatták meg jövendőbelijüket, csupán behatárolták nekik azt a kört, amelyből válogathattak; egy mulatozós, nagy lábon élő és szívtipró ficsúr például házasság szempontjából szóba sem jöhetett.

Angliában más volt a helyzet. A leányok eljártak mindenféle táncmulatságokra, amelyeken különböző fiatalemberekkel találkoztak, és bár gardedámként elkísérték őket az anyák, az események befolyásolására túl nagy lehetőségük nem volt. Természetesen odafigyeltek arra, hogy kit engednek leányaik közelébe, de azok számára a választék még így is igen nagy volt. És a leányok mindig is kedvelték a férjnek nem igazán alkalmas léhűtőket, akikkel nemegyszer el is kötelezték magukat, vagy „megállapodást kötöttek” velük. Ez a „megállapodás-kötés” praktikus megoldás volt, mert a szülők így elkerülhették az abból fakadó súrlódásokat, hogy nem fogadták el lányuk választását. – Te még nagyon fiatal vagy, drágám, és biztosra veszem, hogy ez a Hugh egy elbűvölő fiatalember, de hát még ő is fiatal, és nem egy biztos egzisztenciájú férfiember. Miért nem köttök inkább megállapodást? Így alkalmanként találkozhattok, minden levélváltás és formális elkötelezettség nélkül! – Azután persze megkezdődött a színfalak mögötti ügyködés, hogy felhajtsanak valahonnan egy olyan fiatalembert, aki képes elterelni a leány figyelmét a nemkívánatos személyről. Ez a taktika pedig gyakran be is vált, hiszen a merev tiltás és ellenkezés többnyire azt eredményezte, hogy a leányzó még inkább ragaszkodott első választottjához. És bár ez a fajta döntési szabadság csökkentette a dolog varázsát és vonzerejét, a leányok többsége képes volt a belátásra, és gyakran meg is változtatta véleményét.

Minthogy egyáltalán nem álltunk jól anyagilag, anyám átlátta, hogy a régi vagy szokásos módon én nem fogok tudni társaságba járni. Azt hiszem, ezért elsősorban miattam választotta Kairót a gyógyüdülés célpontjául, és nagyon bölcsen döntött: gátlásos és tapasztalatlan társasági emberként itt alkalmam nyílt táncolni, fiatalemberekkel társalogni, és sokféle emberrel megismerkedni, így életre szóló tapasztalatokra tettem szert.

A Kairóban eltöltött három hónap számomra maga volt az álomvilág. Minden héten öt táncmulatságra mentem el, amelyeket váltogatva rendeztek a nagy szállodákban – sokan töltötték itt a telet, és közöttük sok volt az anya-lánya páros. Három vagy négy brit ezred is állomásozott a városban, akik mindennap pólót játszottak, és a mérsékelten drága szállodában ezért nem kellett külön fizetniük. Eleinte félénk voltam, és sok tekintetben az is maradtam, de szerettem és jól tudtam táncolni, tetszettek a fiatalemberek, és nemsokára rájöttem, hogy én is tetszem nekik – úgyhogy minden jól alakult. Még csak tizenhét éves voltam, ezért Kairó mint város semmit sem jelentett számomra; a tizennyolc-huszonegy év közötti leányok esze ugyanis leginkább a fiatalemberek körül forog, és ez így is van jól!

Mára már kiveszett a világból a flörtölés művészete, amely akkor még virágkorát élte, és afelé közelített, amit a régi idők trubadúrjai úgy neveztek, hogy „le pays du tendre”[104]. Nagyszerű felkészülés volt az életre ez a félig szentimentális, félig romantikus kötődés a „lányok és fiúk” között – anélkül tanított meg dolgokat az életről és egymásról, hogy túl keserves árat kellett volna fizetni érte, vagy lerombolta volna az illúziókat. Nem emlékszem egyetlen törvénytelen gyerekre sem a barátnőim vagy családjaik körében, vagyis egyre mégiscsak: egyik fiatal lányismerősünk iskolai barátnőjénél töltötte a szünidőt, akit a barátnő apja csábított el, egy nagy kujon hírében álló idősebb férfi – csúnya eset volt.

Szexuális kapcsolatok azért sem alakulhattak ki, mivel a fiatalemberek tisztelték az ifjú leányokat, és ha olyan viszonyt alakítottak volna ki bármelyikükkel, akkor a társaság nemcsak a lányokat, hanem őket is elítélte volna. Ezen ügyleteiket a férfiak ezért inkább férjezett, náluk általában idősebb nőkkel bonyolították, no meg londoni „kis barátnőikkel”, akiknek kilétét sűrű homály fedte. Emlékszem egy esetre, amikor Írországban vendégeskedtem. A társaságban két-három lány volt, meg többnyire katona fiatalemberek, akik közül az egyik váratlanul bejelentette egy reggel, hogy el kell mennie, mert táviratot kapott Angliából. A távozás igazi okát azonban senki sem tudta, mert a fiatalember csak annak a jóval idősebb lánynak árulta el, akiben megbízott. Történt ugyanis, hogy megkérték, vigye el az egyik lányt egy másik partira, amelyre közülünk mást nem hívtak meg. A fiatalember beült hát az autóba a lánnyal, aki valahol útközben felvetette, hogy menjenek be egy szállodába, és vegyenek ki egy szobát. – Legfeljebb egy kicsit később érünk oda – mondta a lány, majd hozzátette, hogy úgysem vesz észre senki semmit, és már máskor is csinált ilyet. A fiatalember elszörnyedt, az ajánlatot visszautasította, és mivel nem óhajtott többé találkozni a leányzóval, inkább elutazott.

– Nem akartam hinni a fülemnek – panaszolta. – Olyan tisztességesnek tűnt: fiatal, jó neveltetésű, kedves szülők gyermeke… szóval pont olyannak tűnt, akit az ember szívesen elvenne feleségül.

Az ártatlanság és erkölcsösség korszaka volt ez a fiatal leányok számára, és nem gondolom, hogy csöppet is elnyomva érezték maguk miatta – a szex lehetőségével színezett romantikus barátság tökéletesen kielégítette őket. Az udvarlás végül is elismert viselkedésforma a magasabb rendű állatok mindegyikénél: a hím illegeti magát, a nőstény meg úgy csinál, mintha nem venne észre semmit, de titokban örül a dolognak. Mindenki tudja, hogy ez még csak afféle játék és próbálkozás. A trubadúroknak nagyon is igazuk volt, amikor a pays du tendre-ről énekeltek, és bármikor képes vagyok újraolvasni az Aucassin és Nicolette-et[105], ezt a bűbájos, természetes és őszinte művet. Az ifjúság elmúltával az ember soha többé nem élheti át ezeket a különös érzéseket: a férfival kialakuló barátság izgalmát; a „tetszem neki” tudatát, az azonos dolgok szeretetét, egymás gondolatainak kitalálását. Mindezek nagy része persze csak illúzió, de csodálatos illúzió, és úgy vélem, hogy nem maradhat ki egyetlen nő életéből sem. Később az ember persze megmosolyogja saját magát, és elismeri: fiatalság bolondság.

Én azonban Kairóban még odáig sem jutottam, hogy akár csak kicsit is szerelembe essek bárkivel. Rengeteg egyéb dolgom volt, mert annyi minden történt és számtalan vonzó, jóképű fiatalember járkált mindenfelé. A szívemet leginkább a negyvenévesek dobogtatták meg, akik szívesen viccelődtek és táncoltak egy kölyöklánnyal, de ez volt minden. Akkoriban szabály volt, hogy a nő egy este legfeljebb két táncot járhat el ugyanazzal a férfival, és ha néha sikerült kiügyeskednie a harmadikat is, akkor már magán érezhette a gardedámok rosszalló tekintetét.

Különleges öröm az is, amikor az ember megkapja élete első igazi estélyi ruháját. Egy halványzöld, apró csipkefodrokkal díszített sifonruhán, meg egy egyszerű szabású fehér selyemruhán kívül volt egy roppant előkelő, türkizkék taftruhám, amelyet nagyanyám bányászott elő valamelyik láda mélyéről. Csodálatos anyaga volt, de nyilván megviselte a sokéves tartózkodás a láda fenekén, mert nem sokáig bírta az egyiptomi klímát, és egy tánc kellős közepén végigrepedt a szoknyája meg a váll-és nyakrésze, én pedig kénytelen voltam bemenekülni a női mosdóba.

Másnap ezért elmentünk az egyik levantei női szabóhoz, aki az otthoni ruháim árához képest borzasztó drágán dolgozott, és varrattunk egy halványrózsaszín szaténruhát, hasonló színű rózsabimbókkal az egyik vállán. Természetesen nagyon szerettem volna egy fekete estélyi ruhát, amiben már igazán felnőttnek érezhettem volna magam, anyám azonban egyszerűen megtagadta e kívánság teljesítését.

A táncmulatságokon legtöbbször egy Trelawny nevezetű cornwalli fiatalember és a barátja volt a partnerem. Egyik este tánc után egy idősebb férfi, Craik kapitány, egy csinos amerikai lány vőlegénye kísért vissza anyámhoz. – Tessék, itt a lánya – mondta. – Igazán csodálatosan táncol, most már csak beszélgetni kellene megtanítani. – És a kapitánynak igaza volt: szomorú, de még ma sem erősségem a társalgás.

Szerintem igen jól néztem ki, de a családom mindig hangos kacajra fakad, ha ezt véletlenül megemlítem, és különösen lányom és barátnői hitetlenkednek. – De anya, hogy lehettél volna te csinos! Nézd meg ezeket a régi fényképeket! – Igazság szerint egyik-másik akkori fénykép tényleg eléggé ijesztő, de szerintem csak a ruhák miatt, amelyek még nem elég régiek ahhoz, hogy koruk sajátos szépségét és stílusát érzékeltessék. Malomkerék nagyságú szalmakalapokat viseltünk, teleaggatva virágokkal, szalagokkal és fátylakkal, amikkel a fényképész műtermében kellett pózolni; máskor bodorított hajjal álltunk a fényképezőgép elé, fülünk magasságába emelve egy nagy csokor rózsát, mintha telefonkagyló lenne. Nekem nagyon tetszik egy még bálozás előtt készült képem, amelyen két hosszú copfommal, ki tudja miért, egy rokka előtt ülök. – Nagyon kedves ez a kis Gretchen – mondta róla egyszer egy fiatalember, szerintem azonban inkább Goethe Faustjának Margitjára hasonlítok a fotón. Kairóban is készült rólam egy jól sikerült kép: fejemen kissé ferdén egy hatalmas, sötétkék szalmakalap, rajta szalagtömeg helyett pedig csupán egy szál, halványpiros rózsa. Azt azonban készséggel elismerem, hogy az akkori ruhák többnyire túlcicomázott darabok voltak.

Nemsokára elkezdtem bolondulni a pólóért, és szinte minden délután néztem a meccseket. Anyám közben megpróbálta felkelteni az érdeklődésemet más dolgok iránt is: néha elvitt múzeumba, vagy azt javasolta, hogy menjünk fel a Níluson, és nézzük meg Luxor híres látnivalóit. Én azonban kézzel-lábbal tiltakoztam, még a könnyem is eleredt. – Jaj, anya, ne menjünk el innen most! Hétfőn készen lesz az új ruhám, és megígértem, hogy kedden elmegyek Szakkarába egy piknikre… – és így tovább. Az ókori világ csodái egyáltalán nem érdekeltek, és nagyon örülök, hogy anyám nem erőltette a dolgot. Luxor, Karnak és Egyiptom szépségei csak jó húsz évvel később bűvöltek el, és fiatalon hiába bámultam volna őket: nem tudtam, hogy mit kell rajtuk megnézni vagy meglátni.

Az életben az egyik legnagyobb hiba, ha rosszkor nézünk, vagy hallgatunk meg valamit. Shakespeare-t örökre megutáltatják az emberek többségével, mert az iskolában könyvből rájuk tukmálják, holott Shakespeare-t látni kell, mivel minden darabja a színpadra íródott. És ebben az esetben már egészen fiatalon is élvezni tudjuk, noha a szöveg szépségét talán még nem is értékeljük annyira. Tizenegy-tizenkét éves lehetett az unokám, Matthew, amikor elvittem őt Stratfordba a Macbethre. Nagyon tetszett neki a darab, bár kissé szokatlan módon kommentálta a látottakat. – Hát – mondta megilletődve, ahogy kijöttünk a színházból –, ha nem tudtam volna előre, hogy ez Shakespeare, akkor nem is hittem volna el. – Ezt nyilvánvaló elismerésnek szánta, és Shakespeare nevében én annak is könyveltem el.

Miután a Macbeth elnyerte Matthew tetszését, következő lépésként megnéztük A windsori víg nőket[106]. Akkoriban ezt a darabot, nagyon is tudatosan, a jó öreg angol bohózatok harsány stílusában és minden finomkodás meg művészieskedés nélkül adták elő. Amikor utoljára, 1965-ben láttam ezt a művet, annyira tele volt mindenféle mesterkéltséggel, hogy az ember nem is tudta, milyen messzire távolodott el az Old Windsor téli napsütésétől: még a ruháskosár sem volt ruháskosár, telepakolva mindenféle mosnivalóval, csak valami jelzésszerűség, rafiából összecsomózgatva! Egy vérbő komédia élvezhetetlen lesz, ha agyonszimbolizálják. A régi jó tortadobálás mindig nagy nevetést vált ki a nézőkből, de csak akkor, ha a tortát valakinek tényleg a képébe vágják! Ha fognak egy kartonlapot, és ráírják, hogy „habos torta”, majd arcon legyintenek vele valakit, akkor lehet ez tökéletes szimbólum, de a komédia nincs sehol. Örömmel tapasztaltam, hogy Matthew-nek A windsori víg nők is tetszett, és jókat mulatott a walesi papon, Sir Hugh Evanson.

Nagy öröm megismertetni a gyerekeket azokkal a dolgokkal, amelyeket mi már régóta ismerünk, de furcsa módon nem veszünk bennük észre sok mindent. Egyszer Max, Rosalind lányom és egyik barátnője társaságában elmentünk autókirándulásra a Loire menti kastélyokhoz. Ez a barátnő egyetlen kritérium szerint értékelte a kastélyokat. – Itt aztán tényleg jó nagy bulikat lehetett rendezni – mondogatta, miután gyakorlott szemmel megvizsgálta azokat. Nekem sohasem jutott volna eszembe a Loire menti kastélyokról, hogy mekkora bulikat lehetett szervezni bennük, holott az észrevétel találó volt: a francia királyok és nemesek a maguk idejében tényleg nagy mulatságokat rendeztek kastélyaikban. Ebből az a tanulság adódott számomra (mivel mindig hajlamos voltam a tanulságok levonására), hogy az ember vén fejjel is tanulhat valami újat, és mindig adódik olyan új szemszög, amelyben addig ismeretlen oldalukról mutatkoznak meg a dolgok.

Kissé elkalandoztam Egyiptomtól, de hát egyik gondolat vonzza maga után a másikat… Nos, az Egyiptomban töltött tél megoldotta egy csomó problémánkat. Anyám, akinek amiatt fájt a feje, hogy pénz nélkül miképpen vigye jó társaságba a lányát, végül is megtalálta a megfelelő megoldást, nekem pedig sikerült megszabadulnom a gátlásaimtól – ahogy akkoriban mondták volna: „megtanultam viselkedni”. De ma már annyira más a világ, hogy szinte lehetetlen ezt elmagyarázni. Igazság szerint a mai lányok már semmit sem tudnak a flörtölés művészetéről, amelyet elődeik művészi tökélyre fejlesztettek, és jól ismerték valamennyi szabályát. Franciaországban egy fiatal lány sohasem maradhatott kettesben egy fiúval, Angliában azonban sétálni vagy lovagolni elmehetett, táncolni azonban már nem – ilyenkor mindig elkísérte anyja vagy egy idős rokon, vagy a látszat kedvéért legalább egy férjezett nő. De ha így eleget tett a követelményeknek, akkor tánc után már együtt lehetett a fiúval kettesben anélkül, hogy megszólták volna érte.

A táncrend összeállítása bonyolult feladatnak bizonyult, és nem nagyon jeleskedtem ezen a téren. Vegyük például azt a helyzetet, amikor elkezdődik egy parti, és van a társaságban három ismerős fiú. Azt előre lehet tudni, hogy legalább kétszer kell táncolnom mindegyikkel, és valamelyikkel talán vacsorázni is, már ha ehhez mindkettőnkben megvan a hajlandóság – a programot azonban egyéb vonatkozásban saját kedvem szerint alakíthattam. A sorban álló fiatalemberek közül néhányan egyszer csak megindulnak felém – általában azok, akiknek nem igazán örülök. És ekkor elkezdődik a trükközés: ha a táncrendem még szinte üres, de szeretném ezen uracskákat elkerülni, akkor azt füllentem, hogy talán majd a tizennegyedik számnál táncolhatunk. Az igazi nehézséget azonban a kellő egyensúly megtalálása okozza. Mert azok a fiúk, akikkel táncolni szeretnénk, ugyan valahol itt vannak, de lehet, hogy csak akkor jelentkeznek, amikor a táncrendem már betelt. Viszont ha sokat füllentek a nemkívánatos felkérőknek, akkor a táncrendem üresen marad, és tétlenül üldögélhetek, mert a kívánatos partnerek még nincsenek sehol – petrezselymet árulni pedig két-három fordulón át igencsak elkeserítő. És micsoda szívfájdalom, amikor az epedve várt ifjú hirtelen felbukkan, és vadul keresgél, csak éppen rossz helyen, és amikor rám talál, akkor már csak a második ráadásnál, a tizedik számnál vagyok szabad.

– Jaj! Nem tud valamit tenni? – kérdezi kétségbeesetten.

Én pedig belenézek a táncrendbe, és töprengek. Lemondani egy táncot nagyon illetlen dolog, és nemcsak a ház asszonya meg a leányukat elkísérő anyák helytelenítik, hanem maguk a fiatalemberek is – utóbbiak néha meg is torolják a sérelmet azzal, hogy lemondanak egy előre megbeszélt táncot. Szerencsés esetben felfedezem annak a fiatalembernek a nevét, aki legutóbb elkésett, vagy a vacsoránál többet beszélgetett egy másik lánnyal, akit tehát fel lehet áldozni; végső esetben pedig olyan valakit is kihúzhatok, akivel kínszenvedés a tánc, mert szabályosan letapossa a lábam. Én azonban nem szerettem a kihúzósdit, és sajnáltam azokat a szerencsétlen, folyton visszautasított fiatalembereket, akikkel nyilván mások is ugyanígy bántak. Bonyolultabb volt tehát az egész, mint maguk a tánclépések és a figurák – szórakoztató és idegesítő egyszerre, viszont csiszolta az ember modorát és viselkedését.

Egyiptomnak tehát nagyon sokat köszönhetek. Nem hiszem, hogy máshol vagy más körülmények között ilyen gyorsan meg tudtam volna szabadulni velem született félénkségemtől és ügyefogyottságomtól. Csodálatos három hónap volt ez számomra. Közeli ismeretségbe kerültem húsz vagy harminc fiatalemberrel, ötven-hatvan táncmulatságon vettem részt, de túl fiatal voltam még, és nagyon élveztem magát a helyzetet ahhoz, hogy bárkivel is szerelembe essek. Néha epekedő pillantásokat vetettem a bronzbarnára sült, középkorú ezredesek felé, de azok többségének már régen csinos fiatalasszonyokkal, vagyis más férfiak feleségével voltak kapcsolatai, és nem érdekelték őket a tejfelesszájú leánykák. Viszont komoly érdeklődésével tüntetett ki egy feltűnően ünnepélyes modorú osztrák gróf, akit hiába igyekeztem elkerülni, mert mindig megtalált, és felkért keringőzni. Már említettem, hogy a keringő volt az egyetlen tánc, amit mindig utáltam, ez a gróf viszont valóságos mestere volt a keringőzésnek, a teljes lendülettel végrehajtott hirtelen fordulatoknak és irányváltásoknak, amitől a fejem is kóválygott, és frászban voltam, hogy mikor fogok elvágódni. Ráadásul a hirtelen fordulásokat Miss Hickney tánciskolájában kissé közönségesnek tartották, úgyhogy nem is tudtam rendesen végrehajtani ezt a figurát.

A gróf azután bejelentette, hogy örömére szolgálna, ha válthatna néhány szót az anyámmal – gyanúm szerint így kívánta értésemre adni, hogy tisztességesek a szándékai. Természetesen odavittem anyámhoz, aki a fal mellett ült (és nyilván halálra unta magát), a gróf pedig letelepedett mellé, és nagyon ünnepélyesen csevegett vele vagy húsz percig. Amikor azután hazamentünk, anyám kissé bosszúsan vont kérdőre. – Mi a csudának hoztad oda azt a osztrákot? Alig tudtam megszabadulni tőle! – Mentegetőztem, hogy nem tehettem mást, mert ragaszkodott hozzá. – Jaj, Agatha, legközelebb legyen több eszed! Nem óhajtok mindenféle ismeretlen fiatalemberekkel társalogni, hiába akarnak jó benyomást kelteni. – Mire azt mondtam, hogy szerintem ez egy elviselhetetlen alak. – Jóképű, előkelő neveltetésű, és nagyon jó táncos – mondta anyám –, de meg kell mondanom, hogy unalmas egy figura.

Táncpartnereim többsége fiatal katonatiszt volt, akikkel esetenként mély, de mégsem túl komoly barátság alakult ki. Eljártam a pólómeccseikre, bekiabáltam nekik, ha ügyetlenkedtek, és megtapsoltam őket, ha jól játszottak, ők pedig igyekeztek a lehető legjobban szerepelni előttem. A kissé idősebb férfiakkal csak feszengve tudtam társalogni, és legtöbbjüknek a nevét is elfelejtettem már. Ugyanakkor emlékszem egy bizonyos Hibberd kapitányra, aki elég gyakran kért fel táncolni, és nagyon meglepődtem, amikor anyám hazautazáskor, a Kairóból Velencébe tartó hajón mellékesen megjegyezte. – Tudtad, hogy Hibberd kapitány el akart venni feleségül?

– Micsoda? – néztem rá elképedve. – De hát nekem soha nem tett házassági ajánlatot, és soha nem mondott semmit.

– Hát persze. Nekem mondta.

– Neked?! – Teljesen meg voltam döbbenve.

– Igen. Azt mondta, hogy szerelmes beléd, de nem tartotta illendőnek, hogy veled beszéljen erről.

– És mit válaszoltál erre? – kérdeztem türelmetlenül.

– Hát azt, hogy szerintem te egészen biztosan nem vagy szerelmes belé, és az lenne a legjobb, ha kiverné a fejéből az egészet.

– Jaj, anyám! – kiáltottam sértődötten. – Hogy tehetted ezt velem?!

Anyám csodálkozva nézett rám. – Csak nem azt akarod mondani, hogy szerelmes voltál belé, és feleségül akartál menni hozzá?

– Ó, dehogy! Egyáltalán nem akartam hozzámenni, és nem voltam belé szerelmes, de igazán hagyhattad volna, hogy megkérje a kezem, és hogy nekem tegyen házassági ajánlatot.

Anyám kissé megrökönyödve nézett rám, majd nagylelkűen elismerte, hogy talán valóban tévedett. – Hát tudod, már nagyon régen volt, amikor én lány voltam – sóhajtotta –, de megértelek. Igazad van: tényleg hízelgő, ha az embernek megkérik a kezét.

Jó ideig bosszantott még a dolog, mert nagyon szerettem volna megtudni, milyen érzés az, ha megkérik az ember kezét. Hibberd kapitány fess ember volt, jól táncolt, és anyagilag is jól állt – szinte sajnáltam, hogy nem volt alkalmam mérlegelni: hozzámenjek-e vagy sem. Nekem úgy tűnik, hogy az epekedő fiatalemberek elkezdenek idétlenül viselkedni, a szerelmes férfiak pedig úgy néznek ki, mint a beteg birkák. Ha egy lány vonzódik egy ilyen férfihoz, akkor ez a „birkaság” nem zavarja őt; de ha nem érdekli őt a férfi, akkor nem foglalkozik vele, és nem is gondol rá – ez az élet egyik nagy igazságtalansága. A szerelembe esett nők viszont tízszer olyan jól néznek ki, mint annak előtte: kivirulnak, csillog a szemük, ragyog az arcuk, még a hajuk is fényesebb lesz, és sokkal szellemesebben kezdenek beszélni. És ilyenkor még azok a férfiak is felfigyelnek rájuk, akik azelőtt észre sem vették őket.

Ez volt tehát az én első, kudarcba fulladt megkéretésem. Második alkalommal egy 196 centis langaléta fiú kérte meg a kezem, aki nagyon tetszett nekem, és igen jó barátságban is voltunk. Nem az anyámon keresztül próbált a közelembe férkőzni, ennél több esze volt: sikerült elintéznie, hogy ugyanazon a hajón jöjjön ő is, amelyikkel mi utaztunk Velencébe. Egy darabig még leveleztünk, de elvezényelték Indiába. Sajnáltam, hogy nem voltam kedvesebb hozzá, mert ha egy kicsit már idősebb lettem volna, amikor találkoztunk, valószínűleg komolyabban vettem volna.

A témával foglalkozva eltűnődöm, hogy fiatal koromban vajon valóban annyira leánykérős buzgalmúak voltak a férfiak? Engem és a barátnőimet többször is megtiszteltek házassági ajánlatokkal, de erős a gyanúm, hogy ezek egy része teljesen formális volt, és még az is előfordulhatott volna, hogy visszavonják ajánlatukat, ha véletlenül igent mondok. Egyszer kifaggattam egy tengerészhadnagyot, hogy ez a dolog hogyan is működik. Hazafelé sétáltunk Torquay-ban egy partiról, amikor a hadnagy hirtelen kinyögte, hogy szeretne elvenni feleségül. Megköszöntem a kedvességét, és nemet mondtam, majd hozzátettem:

– Alig hiszem, hogy komolyan gondolja.

– De nagyon is komolyan gondolom – válaszolta.

– Nem hiszem – ingattam a fejem. – Még csak tíz napja ismerjük egymást, és azt sem értem, hogy miért akarna elvenni egy fiatal lányt. Hiszen tudja, hogy ez nem használna a karrierjének.

– Hát ez bizonyos értelemben tényleg így van.

– Vagyis ostobaság volt házassági ajánlatot tenni nekem, ezt most elismerte. Akkor miért kért meg mégis?

– Csak úgy – mondta erre a hadnagy. – Magára néztem, és ez jutott eszembe.

– Hát igen – sóhajtottam –, bár nem hiszem, hogy másokkal is meg kellene próbálnia. Legyen egy kicsit óvatosabb.

Azután kedves és semmitmondó szavakkal elváltunk egymástól.

Kettő

Az eddig leírtak alapján úgy tűnhet, mintha akkoriban mindenki nagyon gazdag lett volna. A valóság azonban az, hogy ifjúkoromban majdnem minden barátom és barátnőm szerény jövedelmű családból származott, szüleik többségének pedig nem volt lovaskocsija vagy automobilja – ahhoz már tényleg gazdagnak kellett volna lenniük. Nekünk, lányoknak, általában három estélyi ruhánk volt, amelyeknek több évig ki kellett tartaniuk, kalapjainkat pedig egyshillinges festékkel magunk festettük át minden szezon elején. Vendégségbe, teniszezni és gardenpartikra gyalog mentünk, és csak az estélyekre fogadtunk kocsit.

A vidéki házi partik során találkoztam jónéhány igazán gazdag emberrel. Ezek közé tartoztak Warwickshire-ban élő barátaink is, akik nagy vadászok voltak. Constance Ralston Patrick, a feleség nem vadászott, hanem pónilovas kocsival hajtott ki a falkavadászatok gyülekezőhelyeire, és egyszer én is vele mentem. Anyám előtte szigorúan megtiltotta, hogy nyeregbe üljek. – Hiszen nem is tudsz lovagolni – tette hozzá –, és csak az hiányzik, hogy kárt tegyél valamelyik drága lóban! – De szerencsére nem kínáltak nekem hátaslovat, én pedig egyáltalán nem bántam.

A lovaglással kapcsolatos első tapasztalataimat később, Devonshire-ben szereztem, mégpedig úgy, hogy felfelé kellett kaptatnom a meredek partoldalakon, mint valami ír vadászversenyen. Szerencsére egy béristállóból hozott lovat adtak alám, amely hozzá volt már szokva a kezdő lovasokhoz, én pedig boldogan hagyatkoztam erre a nyugodt, élénk vörösesbarna hátasra. Természetesen dámanyeregben ültem – akkoriban nő nem ülhetett lovon szétvetett lábbal –, és ez a nyereg meglepően biztonságos volt, mert az ember beakaszthatta lábát a nyereggombba. Amikor azután lovagló ülésben először ültem „rendes” nyeregbe, a korábbiakhoz képest nagyon is bizonytalanul éreztem magam.

Ralston Partickék nagyon kedvesek voltak hozzám, és „Rózsácskának” neveztek – gyakran jelentem meg ugyanis rózsaszínű estélyiben. Robin sokat szekált és ugratott, Constance bölcs tanácsokkal látott el, és a kislányuk három-vagy négyéves lehetett, amikor először jártam náluk. Ahogy később rájöttem, Constance amatőr házasságközvetítő volt, és látogatásaim alkalmával mindig meghívott magukhoz néhány jóképű és partiképes fiatalembert. Néha lovagolhattam náluk a „hivatalos” rendezvényeken kívül is, és egy ilyen alkalommal – hirtelen ötlettől vezérelve – Robin néhány barátjával vágtázni kezdtünk a közeli mezőkön. Sajnos azonban nem lovaglószerelésben, hanem hosszú kartonruhában voltam, és a többi lányhoz hasonlóan vendéghajat is viseltem, így mire beértünk a falu főutcájába, a hajam teljesen leomlott, a vendéghajam elhagyott darabjaiért pedig mehettem vissza gyalog. Ez a látszólagos kellemetlenség azonban szimpatikussá tett mások szemében – Robin később elmesélte, hogy a (híres) warwickshire-i vadászat egyik fontos személyisége meg is jegyezte: – Különös lány vendégeskedik maguknál! Tetszett nekem, hogy amikor szétesett a vendéghaja, nem bosszankodott rajta, hanem összeszedte, és jót nevetett a dolgon. Igazán stramm nő! – Az ember tényleg nem tudhatja, mikor milyen furcsasággal kelt jó benyomást magáról.

A másik dolog, ami érdekessé tette a vendégeskedést Ralston Patrickéknál, hogy nekik volt automobiljuk. El sem lehet mondani, hogy micsoda izgalmakat okozott 1909-ben ez a masina, amely Robin féltett kincse lett, és szeszélyességével meg folytonos lerobbanásaival csak fokozta gazdájának iránta táplált rajongását. Emlékszem, egyszer elmentünk kirándulni Banburybe, és úgy készültünk fel, mintha északi-sarki expedícióra mentünk volna: nagy bolyhos takarókat, mindenféle sálakat, kosárszámra ennivalót, és más effélét vittünk magunkkal. Hárman vágtunk neki a nagy útnak: Constance bátyja, Bill, Robin és én. Constance, érzelmes búcsút véve tőlünk a lelkünkre kötötte, hogy nagyon vigyázzunk magunkra, és azt mondta, jó meleg levessel és egyéb finomságokkal vár bennünket, ha visszatérünk. Banbury körülbelül 40 kilométerre volt, de akkor úgy gondoltunk rá, mintha a világ végén lett volna.

Minden baj nélkül meg is tettünk körülbelül tíz kilométert óránként negyven kilométeres tempóban, majd kereket kellett cserélni, amihez sokáig keresgéltünk egy szerelőműhelyt, mert ilyeneket akkoriban még ritkán lehetett találni az utak mentén. Végül eljutottunk Banburybe, majd este hét körül hazaértünk csontig fagyva és farkaséhesen, mert az összes elemózsiát már délelőtt felfaltuk. Ez volt életem egyik „legkalandosabb” napja: többnyire az út menti árokparton üldögéltem a jeges szélben, és biztattam a fiúkat, akik a használati utasítás alapján kínlódtak a kerekekkel, pótkerékkel, emelővel és a többi olyan alkatrésszel, amelyet nem is ismertek.

Egyszer elmentünk az anyámmal Sussexbe, ahol Bartelotékkal ebédeltünk. A társaságban volt Lady Bartelot bátyja, Mr. Ankatell is, büszke tulajdonosa egy hatalmas és erős automobilnak, amelyből mindenféle vastag csövek meredeztek. Mr. Ankatell szenvedélyes autós volt, és felajánlotta, hogy visszavisz bennünket Londonba. – Nem kell vonatozniuk – magyarázta magabiztosan –, majd én hazaviszem magukat. – Én már előre a mennyországban éreztem magam. Lady Bartelot kölcsönadta az egyik új autóssapkáját, egy sima fazonú fejfedőt, amely az angol tengerészsapka és a német vezérkari sisak valamiféle keverékének látszott, és amit egy külön autóssállal kellett rákötni a fejre. Beszálltunk a monstrumba, beburkolóztunk meleg pokrócokba, és elrobogtunk, mint a szélvész. Akkoriban még csak nyitott kocsik léteztek, és bizony szívósnak kellett lenni ahhoz, hogy az ember élvezze is az utazást. Természetesen én szívós és edzett voltam – ha valaki például sokat zongorázik fűtetlen szobában, akkor szinte meg se kottyan neki egy kis jeges menetszél.

Mr. Ankatell nem elégedett meg az akkor „biztonságosnak” tekintett óránkénti 30 kilométeres tempóval, hanem legalább 75-80 kilométerrel száguldott Sussex útjain. Egyszer csak hirtelen felállt. – Nézzenek hátra! – kiabálta. – Ott, amögött a bokor mögött, látják azt a rejtőzködő fickót? Ó, az a gazember! Ezt csinálják ezek: elbújnak egy bokor vagy sövény mögé, aztán előugranak, és mérik az időt. – Nyolcvanról lelassított tizenötre, és nagyot nevetett. – Na, most ugráljatok! – Kissé ijesztő figurának tartottam Mr. Ankatellt, de imádtam az automobilját, amely tűzpiros volt, félelmetes és gyönyörű.

Később, a Goodwoodi Lóversenyek idején Barteloték meghívtak magukhoz, és talán ez volt az egyetlen vidéki vendégeskedés, ahol nem éreztem jól magam. A versenypálya közönsége szinte kizárólag „lovasokból” állt, én pedig nem értettem a lovas szakkifejezéseket meg a nyelvezetet. Számomra a lóverseny annyit jelentett, hogy a tűző napon órákig kellett ácsorogni egy idétlen, virágokkal díszített nagy kalapban, amelyet minden széllökés után vissza kellett tűznöm hat kalaptűvel a fejemre, továbbá egy patentkapcsos, magas sarkú cipőben, amelytől rettenetesen megdagadt a bokám és az egész lábfejem. Időnként nagy lelkesedést kellett színlelnem, amikor mindenki azt ordította, hogy „Elindultak!”, és lábujjhegyre állni, hogy én is bámuljak a lovak után, amelyeket pedig már rég szem elől tévesztettem.

A verseny alatt az egyik férfi kedvesen megkérdezte, hogy megtegyen-e valamit nekem is. Persze rémülten meredtem rá, de Mr. Ankatell húga, aki hoszteszként ügyködött, nyomban rendreutasította az illetőt. – Ne hülyéskedj, ez a lány nem fogadni jött – mondta neki. Később azután megtudtam, hogy egyes lányok minden futamnál húsz vagy huszonöt fontot tettek fel, de a hoszteszek tudták, hogy a lányoknak nincs kidobni való pénzük, és a gazdagok vagy előkelő származásúak is csak szerény költőpénzzel, többnyire ruhapénzzel – évente 50-100 fonttal – rendelkeznek, ezért szemmel tartották a lányokat. Ezek a lányok néha beszálltak bridzspartikba is, de ekkor is mindig „felelt értük” valaki, és szükség esetén megadta a tartozásaikat, ha veszítettek, így nem lehetett csőbe húzni őket, és az sem fordulhatott elő, hogy számukra elviselhetetlen összegeket veszítsenek.

A lóversenyzéssel való első találkozás egyáltalán nem hozott lázba. Hazaérve mondtam is anyámnak, hogy nagyon remélem, soha többé nem kell hallgatnom az ordibálást, hogy „Elindultak!”. De alig egy év elteltével már szenvedélyes „lovis” lettem, és sok mindent tudtam a versenylovakról is. Később Constance Ralston Patrick családjánál vendégeskedtem Skóciában, ahol Constance apjának volt egy kisebb versenyistállója. Itt számos új ismeretet szerezhettem a sportágról, elmentem több kisebb versenyre is, és kezdtem élvezni a dolgot.

Goodwood leginkább egy hosszan elhúzódó kerti mulatságra hasonlított, ahol mindenféle mókázás és ugratás volt divatban, méghozzá olyanok, amilyenekhez nem voltam hozzászokva – én voltam az egyetlen lány, a többi nő mind fiatalasszony volt. A vendégek felforgatták egymás szobáit, kihajigálták a holmikat az ablakon, kurjongattak, és nagyokat nevettek. Egyszer egy körülbelül hatvanéves ezredes rontott be a szobámba. – És most vicceljük meg ezt a bébit is! – rikkantotta, kikapta a szekrényből az egyik, valóban eléggé kislányos, szalagokkal díszített, rózsaszínű estélyi ruhámat, és kidobta az ablakon. – Ezt kapjátok el: trófea a parti legfiatalabb tagjától! – üvöltötte. Iszonyúan fel voltam háborodva: mindig nagy becsben tartottam a ruháimat, gondosan tisztogattam és javítgattam őket, erre egy idétlen alak csak úgy kihajítja az egyiket, mint valami futball-labdát. Mr. Ankatell húga meg egy másik nő sietett a segítségemre, és rendreutasították az öregurat, hogy hagyjon békén. Boldog voltam, amikor végre megszabadulhattam ettől a társaságtól.

A házi mulatságok közül emlékszem arra a nagyszabású partira is, amelyet egy bérelt vidéki házban rendezett a „Cukorkirályként” is emlegetett Mr. Park-Lyle és a felesége. Utóbbival még Kairóban találkoztunk, amikor már az ötvenes éveiben járhatott, de pár lépés távolságból akár huszonöt éves nőnek is nézhette az ember – ilyen pazar megjelenést addig még sohasem láttam. Mrs. Park-Lyle fantasztikusan értett ahhoz, hogy minél hatásosabban fessen csodaszépen elrendezett sötét hajával, finom arcával (amely majdnem olyan volt, mint Alexandra királynéé), és sminkje rózsaszín és halványkék pasztellárnyalataival – egész megjelenése a kora felett aratott diadalmas győzelmét sugározta. Ráadásul végtelenül kedves nő volt, aki szerette, ha egy csomó fiatal veszi körül a házában.

Volt a társaságban egy fiatalember, aki nagyon tetszett nekem, de ő csak mérsékelten érdeklődött irántam, noha szerettem volna vele jobban megismerkedni. Ezt azonban teljesen megakadályozta egy tüzér, aki folyton körülöttem lábatlankodott, és állandóan nyúzott, hogy menjek vele teniszezni, krikettezni, vagy bárhová. Napról napra jobban bosszantott a dolog, ezért néha nagyon udvariatlanul viselkedtem vele, de mintha észre sem vette volna, a visszautasításaim pedig leperegtek róla. Amikor azután elérkezett a hazautazás napja, a reggeli után Mrs. Park-Lyle közölte velem: – Téged Mr. S. (a tüzér, akinek a nevére már nem emlékszem) visz majd ki az állomásra. Az állomás szerencsére nem volt túl messze. Én ugyan jobban szerettem volna Park-Lyle-ék valamelyik kocsijában utazni – mivel egész kocsiparkjuk volt –, de fuvarozásomat nyilván Mr. S. javasolta, és úgy gondolta, hogy nekem is tetszeni fog a dolog. Szerencsére hamar megérkeztünk az állomásra, befutott a londoni expressz, Mr. S. felsegített rá, majd barátságos hangon elbúcsúztam tőle, és megkönnyebbültem, hogy nem találkozunk többé. Azonban alighogy elindult a vonat, a tüzér hirtelen belépett a fülkébe. – Én is Londonba megyek – közölte velem, amitől leesett az állam.

– De hát nem is hozott magával poggyászt!

– Tudom. Nem számít. – Leült velem szemben, két kezével a térdére támaszkodott, és furcsa tűzzel a szemében a képembe bámult. – El akartam halasztani a dolgot a legközelebbi találkozásunkig, de nem tudok várni. Most azonnal el kell mondanom, hogy őrülten szerelmes vagyok magába, és hozzám kell jönnie feleségül. Már a legelső pillanatban, amikor megpillantottam a vacsoránál, rögtön tudtam, hogy számomra maga az egyetlen nő az egész világon.

Jó időbe telt, mire meg tudtam szakítani a szóáradatot. – Igazán kedves öntől, Mr. S. – mondtam jeges ridegséggel –, és nagyra is értékelem az ajánlatát. Mindazonáltal attól tartok, vissza kell utasítanom önt.

Körülbelül öt percig tiltakozott, majd erősködött, hogy egyelőre ne feszegessük a dolgot, mert ettől még barátok maradhatunk, és találkozhatunk újra. Erre azt válaszoltam, hogy jobb lenne, ha többé nem találkoznánk, és nem fogom meggondolni magam – mindezt pedig olyan határozottan, hogy hátradőlt az ülésen, és búskomorságba esett. El lehet képzelni ennél szerencsétlenebb leánykérést? Összezárva voltunk az üres fülkében (mert belső folyosós kocsik akkor még nem léteztek), és már a kétórás vonatút legelején úgy zátonyra futott a beszélgetés, hogy semmi mondanivalónk nem volt egymás számára – és olvasnivalót sem hozott magával egyikünk sem.

Yorkshire-ben keresztanyám régi barátainál, Matthewséknál vendégeskedtem, ahol szintén a lóversenyzés körül forgott minden – akkoriban már nemcsak hozzászoktam a lóversenyekhez, hanem már kezdtem élvezni is a dolgot. Ráadásul az alkalomra egy bársonygalléros és hosszú fazonú új kosztümöt kaptam, ami kitűnő minőségű, zöldesbarna tweedszövetből készült az egyik híres szabóságban. Anyám szerint az ilyesmire nem volt szabad sajnálni a pénzt, mert egy jó kosztüm hosszú évekig is kitart – hát ezt tényleg legalább hat évig hordtam. Hasonló színű és karimátlan kis bársonykalapot viseltem hozzá, meg egy pelerint. Sajnos nincs fényképem magamról ebben az öltözékben, és lehet, hogy mai szemmel talán nevetséges is lennék, de úgy emlékszem, akkor nagyon csinos voltam benne!

Ezt a véleményemet csak megerősítette az a váratlan öröm, ami azon az állomáson ért, ahol át kellett szállnom. A peronon fújó hideg szélben várakoztam, amikor odalépett hozzám az állomásfőnök, és felajánlotta, hogy várakozzak az irodájában. – A komornája majd idehozza az ékszeres ládikáját és a többi holmiját – tette hozzá. Természetesen soha életemben nem utazgattam komornával, és ékszeres ládikám sem volt, de nagyon jól esett ez a figyelem, amit nyilvánvalóan csinos bársonykalapommal érdemeltem ki. Azt válaszoltam, hogy a komornám ezúttal nincs velem – muszáj volt hozzátennem az „ezúttal” szót, nehogy csalódást okozzak neki –, de hálásan elfogadom az ajánlatát. Leültünk hát a meleg kandalló elé, udvarias közhelyeket váltottunk az időjárásról, majd nemsokára befutott a vonat, az állomásfőnök pedig ünnepélyesen kikísért és felsegített rá. Meggyőződésem, hogy ezt a különleges bánásmódot a szép kosztümnek és kalapnak köszönhettem, hiszen egyébként másodosztályon utaztam, így nem gondolhatott gazdag vagy előkelő személyiségnek.

Matthewsék egy Thorpe Arch Hall nevű házban laktak. A körülbelül hetvenéves, ritkásan ősz hajú, igen kedves Mr. Matthews jóval idősebb volt a feleségénél. Imádta a lóversenyt, fiatalabb korában a vadászatot is, és nagyon szerette a feleségét, bár az néha komolyan felidegesítette. Élénken emlékszem például arra, ahogy veszekedett vele: – A fenébe is, hagyjál már, drágám! Mi a fenének nem hagysz békén, Addie?

Mrs. Matthews azonban tolakodó nőszemély volt, aki reggeltől estig csak beszélt és fontoskodott, így minden kedvessége dacára néha én is elviselhetetlennek éreztem. Végül annyira az idegeire ment szegény férjének, hogy az rábeszélte egyik barátját: költözzön hozzájuk. Wallenstein ezredest ezután a környékbeli pletyka Mrs. Matthews „második férjének” nevezte, de meggyőződésem, hogy az ezredes nem volt a feleség szeretője. Egyszerűen csak imádta Addie Matthewst, és valószínűleg ő volt számára az örök szerelem, de az asszony sohasem engedte meg neki, hogy átlépje a romantikus álmodozás határait. Mrs. Matthews ezután boldogan élt a két „szerelmével”, akik kényeztették, hízelegtek neki, és úgy intézték a dolgaikat, hogy végül mindenben az asszony akarata érvényesüljön.

Náluk találkoztam Evelyn Cochrannal, Charles Cochran[107] feleségével, aki nagy kék szemével és szőke hajával olyan volt, mint egy drezdai porcelán pásztorlányka. Elegáns, de vidéki körülmények között jószerével használhatatlan cipőkben járt, és ezt Addie folyton a szemére hányta. – Evelyn drágám, miért nem hozol rendes cipőket magaddal? Ezekkel a papundekli talpakkal csak Londonban lehet járni! – Evelyn Londonban töltötte szinte az egész életét, és a színházon kívül más nem is nagyon érdekelte. Ahogy elmesélte, annak idején a szülői ház ablakán mászott ki, hogy megszökjön a családja által utált Charles Cochrannal, akit szenvedélyesen szeretett – és sok kalandja ellenére nyilván Charles is szerette őt. Az együtt töltött évek alatt Evelyn persze sokat szenvedett, mert egy ekkora szerelmet legtöbbször gyötrő féltékenység kísér, de valószínűleg soha nem bánta meg tettét – egy egész életen át érzett szerelem a sors különleges ajándéka még akkor is, ha nagy árat kell fizetni érte.

Evelyn a nagybátyját, Wallenstein ezredest meglehetősen utálta, és Addie Matthewst sem szerette, viszont nagyon kedvelte az öreg Tom Matthewst. – Sohasem szerettem a nagybátyámat – árulta el nekem egyszer –, mert kibírhatatlan alak. Addie pedig a legidegesítőbb és legostobább nőszemély, akivel valaha is találkoztam: nem hagy békén senkit, mindenkit kioktat, mindenkinek dirigál, vagy mindig kitalál valamit. Egyszerűen képtelen nyugton maradni, és befogni a száját.

Három

A Thorpe Arch-i vendégeskedés után Evelyn Cochran meghívott, hogy látogassam meg őket Londonban. Charles Cochran nagy rajongója volt a festészetnek, és amikor először láttam náluk Degas Balettóráit[108], valami megmoccant bennem, aminek a létezéséről addig nem is tudtam. A fiatal leányok akkoriban ugyanis kötelező programként látogatták a képtárakat, amelyek anyaga a képzetlenek vagy a festészet iránt kevésbé fogékonyak számára kifejezetten unalmas, mivel a nagy mesterek művei sokban hasonlítanak egymásra, és mindegyikük képét belengi valami barnás mélabú. A képzőművészet iránti érdeklődést fiatal koromban nálam is erőltették, rajzolni és festeni kellett tanulnom, pedig semmi kedvem nem volt hozzá, majd elvárták tőlem, hogy jó gyerekhez illően becsüljem meg és értékeljem ezt az egész, rám tukmált művészetet.

Időnként eljött Londonba az egyik kedves amerikai ismerősünk: May Sturges, keresztanyám unokahúga, aki szintén imádta a festészetet, valamint a zenét és a kultúra minden ágát. Ennek a kedves nőnek gyerekkorától egy nagyon súlyos, ránézésre is visszataszító betegsége, golyvája volt, amit akkoriban gyógyszerrel még nem tudtak gyógyítani, sebészeti megoldását pedig túl veszélyesnek tartották. Egyik londoni látogatása alkalmával azonban elárulta anyámnak, hogy Svájcba készül, ahol egy klinikán megoperáltatja magát.

– Mademoiselle, ezt a műtétet nem javasolnám egyetlen férfinak sem – mondta neki az ottani híres specialista. – Csak helyi érzéstelenítéssel lehet elvégezni, mert az operáció alatt a páciensnek folyamatosan beszélnie kell, a férfiak pedig nem elég erős idegzetűek ennek az elviseléséhez. A műtét néha egy óránál is tovább tart, és ez alatt önnek mindvégig beszélnie kell. Meri vállalni, és lesz hozzá elég lelkiereje?

May elmesélte, hogy belenézett az orvos szemébe, és pár másodpercnyi gondolkodás után határozott igennel válaszolt. – Jól teszed, hogy megpróbálod, May – mondta anyám. – Nagy megpróbáltatás lesz számodra, de ha sikerül, akkor olyan változást hoz az életedben, amiért érdemes szenvedni.

Azután megjött a levél Svájcból: a műtét sikerült, May már elhagyta a klinikát, és Olaszországban egy Firenze melletti kisváros panziójában tartózkodik, ahol körülbelül egy hónapig marad, majd visszamegy Svájcba újabb vizsgálatokra. És ebben a levélben May megkérdezte anyámtól: elengedne-e hozzá Olaszországba, hogy megismerjem Firenzét, az olasz művészetet és építészetet. Anyám beleegyezett, hogy elmenjek, én pedig roppant izgalommal vettem részt az utazás előkészítésében. Tizenhat éves lehettem akkor.

Valahogy sikerült felfedeznünk egy asszonyt, aki a lányával együtt ugyanazzal a vonattal utazott, amelyikkel én. Találkoztunk velük a Victoria pályaudvaron, bemutatkoztunk egymásnak, és elindultunk. Szerencsémre az anya és lánya nem szerettek a menetiránynak háttal utazni, én azonban jól bírtam; így az enyém lett a fülke egyik oldalán minden ülőhely, ahol este kényelmesen elnyúlva le is fekhettem. Az egyórás időeltolódást egyikünk sem érzékelte, és amikor reggel megérkeztünk a határra, ahol át kellett szállnom, még az igazak álmát aludtam. A kalauz kitessékelt a peronra, útitársaim kiabálva intettek búcsút, én pedig a poggyászomat összeszedve felszálltam arra a vonatra, amely a magas hegyeken keresztül egyenesen Olaszországba vitt.

May szobalánya, Stengel a firenzei állomáson várt rám, és együtt mentünk a villamosvasúttal Fiesoléba, ahol gyönyörű látvány fogadott: virágzott az összes őszibarack-és mandulafa, és fehér és rózsaszínű virágok ezrei borították az ágakat. May egy villában lakott, és vidáman jött elénk a szörnyűséges, lottyadt golyvájától megszabadulva – ennyire felszabadult nőt azóta sem láttam. És rövidesen kiderült, hogy valóban különleges lelkierőre volt szüksége a műtét elviseléséhez: közel másfél órán át kellett feküdnie a fejénél magasabbra polcolt lábakkal, és miközben a sebész a nyakát szabdalta, neki megállás nélkül kellett beszélni és kérdésekre válaszolni, vagy felszólításra különféle grimaszokat vágni. A műtét után az orvos gratulált neki, és azt mondta, hogy ő az egyik legbátrabb nő, akit valaha látott.

– Én viszont elárulom, Monsieur docteur – válaszolta May –, hogy a vége felé már alig tudtam visszatartani a sírást, és attól féltem, hogy hisztizni kezdek, meg követelni, hogy hagyja abba, mert nem bírom tovább.

– Ó! – mondta Roux doktor –, de mégsem ezt csinálta.

Szóval May határtalanul boldog volt, és mindent megtett, hogy jól érezzem magam Olaszországban. Naponta átmentünk Firenzébe, ahová néha Stengel jött velem, de legtöbbször egy fiatal olasz nő, akit May fogadott fel, hogy legyen a kísérőm. A fiatal lányokra Olaszországban még Franciaországnál is jobban kellett vigyázni, mert a villamosokon bizony fájdalmasan megcsipkedték őket a ficsúrok. A képtárakban és múzeumokban ugyan elárasztottak az élmények, de leginkább azt vártam, hogy a Fiesoléba való visszautazás előtt nagyot lakmározzunk valamelyik cukrászdában.

Ezekre a műélvezeti zarándoklatokra néhányszor May is eljött. Világosan emlékszem, az utolsó napon még ragaszkodott ahhoz, hogy nézzem meg a Sienai Szent Katalint, amelyet nemrég restauráltak. Nem tudom, hogy a kép az Uffiziben volt-e vagy valamelyik másik galériában, de az biztos, hogy végigrohantuk az összes termet, ám a kép nem volt sehol. Ekkorra már egyáltalán nem érdekelt sem ez az egy, sem az összes Szent Katalin, és látni sem bírtam a nyílvesszőkkel megtűzdelt megszámlálhatatlan Szent Sebestyént – elegem volt a szentekből, jelképeikből és az általuk elszenvedett, kellemetlen halálnemekből. És torkig voltam az önelégült, különösen Raffaello által festett Madonnákkal is – amire még most is szégyenkezve gondolok vissza, de hát a régi mesterek élvezetéhez valóban kiművelt, felnőtt ízlésre lett volna szükség, így miközben a Szent Katalint hajkurásztuk, egyre jobban aggódtam, hogy marad-e még időnk utoljára néhány finom csokoládés és habos tortaszeletre. – Nekem nem olyan fontos, May – hajtogattam –, igazán ne fáradj. Úgyis sok Szent Katalin-képet láttam már. – De ez tényleg különleges, Agatha drágám – erősködött May –, és majd belátod, hogy kár lett volna kihagyni.

Én persze biztos voltam benne, hogy semmit sem fogok belátni, de ezt nem mertem elárulni. A szerencse azonban mellém szegődött: kiderült, hogy a képet néhány hétig még nem állítják ki a galériában, így maradt annyi időnk, hogy a vonat indulása előtt még belakmározzak csokoládéból és süteményekből. May még a cukrászdában is a képekről áradozott, én pedig lelkesen bólogattam, miközben két kézzel tömtem magamba a finomságokat. És bár a sok édességtől úgy kellett volna kinéznem, mint egy hájas malacnak, ehelyett kifejezetten sovány és légiesen törékeny voltam, és aki rám nézett, akár spirituális eksztázisban bekövetkező korai halált is jósolhatott volna nekem, olyat, amelyben a viktoriánus regények szegény kis gyermekei is végezték. Természetesen kicsit szégyelltem, amiért nem tudtam eléggé értékelni May művészettörténeti rajongását, azonban nagyon tetszett Fiesole – különösen a mandulavirágzás –, és sokat bolondoztam Doodoo-val, a Mayt és Stengelt mindenhová elkísérő pomerániai kutyussal. Doodoo kicsi volt és nagyon okos, akit May az angliai látogatások alkalmával a határon mindig bedugott egy nagy muffba – itt sohasem találták meg a vámőrök.

May a New York-i hazautazás előtt megint eljött Londonba, és mindenkinek bemutatta szép új nyakát. Anyám és nagyanyám könnyekig meghatódva ölelgették-csókolgatták, és velük sírt May is, hiszen olyan volt az egész, mint amikor egy hihetetlen álom valósággá válik.

– Szomorú – mondta anyám, amikor May elment –, hogy nem tizenöt évvel ezelőtt végeztette el ezt a műtétet.

– Sajnos elkésett vele – bólogatott nagyanyám is –, mert most már nem tud férjhez menni.

De tévedett. Pár évvel később ugyanis May ismét Angliába jött, és magával hozta az episzkopális egyház New York-i vezetőjét, egy nyíltszívű és megnyerő modorú lelkészt. E férfinak – az amerikai orvosok szerint – az életből már csak egy éve volt hátra, May azonban az egyházközség legbuzgóbb tagjaként rávette a gyülekezetet, hogy adományokkal tegyék lehetővé lelkészük londoni kivizsgálását és gyógykezelését. – Muszáj meggyógyulnia – mondta –, mert csodálatos munkát végzett New Yorkban: hamiskártyásokat, gengsztereket és más borzasztó alakokat térített meg, elment a legszörnyűbb bordélyokba meg hasonló helyekre, és soha nem félt attól, hogy megszólják vagy megverik. – May bemutatta nekünk Ealingben is, és nagyon meglepődött, amikor búcsúlátogatásakor nagyanyám megjegyezte neki. – May, ez az ember szerelmes beléd.

– De nénikém! – kiáltott fel May –, ez képtelenség! Eszébe sem jut a nősülés, hiszen meggyőződéses híve a nőtlenségnek.

– Lehet, hogy valamikor az volt – mosolygott nagyanyám –, de nem hiszem, hogy még most is az. Különben pedig érthetetlen ez a nagy nőtlenkedés, hiszen nem is római katolikus. Szóval biztos lehetsz benne, hogy szemet vetett rád.

May döbbenten meredt rá, majd egy évvel később levélben tájékoztatott bennünket, hogy boldog házasságban élnek, Andrew pedig a kedves és megértő férjek mintapéldánya. – May annyira szeretett volna boldog lenni! – mondta egyszer a jeles férfiú. – Hiszen élete nagy részében meg volt fosztva ettől az érzéstől, és a végén már annyira elkeseredett, hogy majdnem áttért puritánnak. – Andrew ugyan sohasem lett teljesen egészséges, de ez nem tántorította el a munkájától, én pedig még ma is nagyon örülök, hogy May élete végül ilyen nagyszerűen alakult.

Négy

1911-ben valami egészen fantasztikus dolog történt velem: levegőbe emelkedtem egy repülőgéppel! A repülők akkoriban még ésszel felfoghatatlan szerkezetek voltak, és mindenki ezekről beszélt és vitatkozott. Amikor Párizsban tanultam, egyszer elvittek minket a Bois de Boulogne-ba, megnézni Santos Dumont[109] kísérletét, ahogy felemelkedik a levegőbe. Ma már csak arra emlékszem, hogy az a repülő micsoda valóban elemelkedett a talajtól, repült is pár métert, majd leesett és összetört – de mi így is csak ámultunk a dolgon. Aztán jöttek a Wright testvérek[110], és minden sort elolvastunk, amit róluk írtak. Amikor a taxik megjelentek Londonban, kialakult egy sajátos kocsihívó szisztéma. Az ember kiállt a háza elé, és elkezdett füttyentgetni: ha egyet fütyült, fiáker jött; ha kettőt, akkor egyfogatú kétkerekű; ha pedig hármat (és szerencséje is volt), akkor odapöfögött az új jármű, a taxi. Akkoriban meg is jelent egy karikatúra, amelyen elegáns ház lépcsőjén áll a komornyik, kezében síppal, egy utcagyerek pedig odaszól neki: „Fütyüljön négyet, főnök, akkor talán majd repülőgép jön!”. Azután a karikatúra gyorsan elveszítette vicces jellegét, hiszen a dolog már nem is tűnt annyira hihetetlennek.

Szóval az történt, hogy anyámmal valahol vidéken vendégeskedtünk, ahol elmentünk egy légibemutatóra, és néztük, ahogy a gépek a levegőbe emelkednek, tesznek néhány kört, majd szépen leszállnak. Aztán megtudtuk, hogy a sétarepülés ára 5 font, ami számunka komoly összeg volt. Esdeklő szemekkel néztem anyámra.

– Ugye megengeded? Olyan csodálatos lenne!

– Ha nagyon akarod, Agatha – mondta anyám –, hát éppenséggel kipróbálhatod. – Ma már látom, hogy anyám csodálatosan viselkedett: csak állt, és nézte, ahogy szeretett gyermeke a magasba emelkedik egy repülőgépen – pedig akkoriban naponta zuhantak le az ilyen masinák.

Odamentünk a géphez, és a pilótának csak egy kérdése volt. – Jól meg van kötve a kalapja? – A repülés mindössze öt percig tartott: felszálltunk, tettünk néhány kört, azután jött siklórepüléssel a landolás. Öt percnyi eksztázis öt fontért – meg ráadásul fél korona egy fényképért. Ezt a megfakult, régi képet persze máig őrzöm: a repülő egy homályos pontocska az égen, amin ott én vagyok, 1911. május 10-én.

Életünk barátait két nagy csoportba sorolhatjuk. Az elsőbe azok tartoznak, akik a környezetünkben bukkannak fel, akikkel közös ügyeink vannak. Olyanok, mint a régi divat szerinti szalagos tánc: belesodródnak az életünkbe, majd kikerülnek belőle, és mi is így vagyunk az ő életükkel: néhányukra emlékszünk, a többieket elfelejtjük. A másodikat az általunk választott barátok alkotják, akikkel a közös érdek és érdeklődés hoz össze bennünket – és ha a körülmények engedik, egész életünkben megmaradnak. Nekem hét vagy nyolc ilyen barátom van, többnyire férfiak; barátnőim többsége egyszerűen a környezetemből került ki.

Pontosan nem tudom, mitől alakul ki baráti kapcsolat egy férfi és egy nő között, hiszen a férfiak természetüknél fogva nem szeretnek nőkkel barátkozni. Néha csak véletlenül történik meg, például azért, mert a férfi vonzódik egy nőhöz, és szeretne róla beszélgetni valakivel; ugyanakkor a nők sokszor vágynak egy férfi barátságára, és ezért belemennek abba is, hogy egy másik nő szerelméről társalogjanak. Nagyon stabil és tartós kapcsolat akkor jön létre, ha a felek emberként érdeklődnek egymás iránt, amiben azért van egy csipetnyi szex is, de éppen csak annyi, ami nem befolyásolja a kapcsolatot.

Egy idős orvos barátom szerint a férfiaknak minden nővel kapcsolatban eszükbe jut, hogy milyen lenne lefeküdni vele, és az is megfordul a fejükben, hogy vajon a nő hajlandó lenne-e. – Egyenes és közönséges dolog – mondta a doki –, de ez a férfi: a férfiak nem lehetséges feleségnek tekintik és nem aszerint értékelik a nőt. Szerintem a nők viszont minden férfi esetében azt mérlegelik, vajon milyen férj válna belőle, és nem hiszem, hogy akadt valaha is olyan nő, aki első látásra beleszeretett volna egy férfiba; a férfiak jó része ugyanakkor hajlamos első pillantásra beleszeretni egy nőbe.

Annak idején volt egy családi társasjátékunk, amelyet nővérem és egyik barátnője talált ki, az „Agatha férjei”. Kiszemeltek a helyszínen tartózkodó vendégek közül két vagy három ronda idegent, és nekem halálbüntetés vagy lassú kínhalál terhe mellett férjül kellett választanom valamelyiküket.

– Válassz, Agatha, melyik kell neked? A pattanásos, korpás hajú dagadt vagy a fekete, kidülledt szemű gorilla?

– Jaj, mind a kettő szörnyen néz ki!

– Muszáj választanod, és valamelyik úgyis a tiéd lesz. Vagy jönnek a tüzes vasak és a vízbefojtás…

– Jó, akkor inkább a gorilla.

A végén a nővéremék már minden visszataszító alakra mutogattak. – Nézz oda, milyen csúnya férfi! Éppen jó lesz Agatha férjének!

A nők közül az egyik legjobb barátom Eileen Morris, családunk egyik régi barátja volt. Bár már hosszú ideje ismertem őt, igazán körülbelül tizenkilenc éves koromban kerültünk közel egymáshoz, mert valamivel idősebb volt nálam, és ezért előbb „utol kellett érnem”. Egy tengerre néző, nagy házban élt öt, férjezetlen nagynénjével. Apja kedves, nyugodt és unalmas ember, anyja pedig – anyám szerint – az egyik legvidámabb és legszebb nő volt, akit ismert. Eileen iskolaigazgató bátyjára hasonlított és nem lehetett szépnek mondani, de sziporkázó elmével és a férfiakra jellemzőbb tiszta, logikus észjárással rendelkezett. Minden érdekelte, és előtte nem találkoztam még olyan emberrel, akivel eszmékről és gondolatokról ilyen jól tudtam volna beszélgetni. Viszont ennyire „személytelen” embert is keveset ismertem, mert a saját érzéseiről soha nem hallottam nyilatkozni, és semmit nem tudtam az életéről, egymás magánügyeiről ugyanis soha nem beszélgettünk. Egészen jó verseket írt, és értett a zenéhez is. Volt egy dal, amelynek szerettem a zenéjét, de utáltam a bugyuta szövegét, és amikor ezt megemlítettem Eileennek, azonnal közölte, hogy majd ír egy jobb szöveget a zenére: megcsinálta, és rögtön élvezhető lett a dal.

Én is írtam verseket – mint nyilván mindenki fiatal korában –, de némelyikük egyszerűen borzasztó volt. Az egyik, tizenegy éves koromban írt költeményem így kezdődött:

Ismertem egy kis kankalint, egy kicsiny virágot,

Harangvirág akart lenni, s kék ruhára vágyott.

A folytatást nem nehéz kitalálni: a kis virág megkapta a kék ruhát, és harangvirágként illegethette magát, de nem lett tőle boldogabb. Létezhet-e egy ilyen „költeménynél” ékesebb bizonyíték az irodalmi tehetség hiányáról? Tizenhét vagy tizennyolc éves koromra azonban már egy kicsit jobban ment a verselés, és egy egész sorozatot írtam a Harlequin-témára, Harlequin éneke, Columbine éneke, Pierrot, Pierrette és hasonló címekkel.[111] Néhány költeményemet elküldtem a The Poetry Review-nek[112], és nagyon boldog voltam, amikor honoráriumként kaptam egy guinea-t – később több díjat is nyertem, és egyik-másik művemet ki is nyomtatták. Nagyon büszke voltam a sikereimre, és sok verset költöttem: ha fellelkesített valami, máris rohantam papírra vetni érzéseimet és a fejemben kavargó gondolatokat. De nem voltak különösebb terveim vagy ambícióim, és tökéletesen boldog voltam a The Poetry Review díjaival. Nemrég a kezembe került egy régi versem, és az a véleményem, nem is rossz; legalábbis van benne valami abból, amit ki akartam fejezni.

AZ ERDŐ MÉLYÉN

Kopár barna ágak a kék égen

(És Csönd az erdő mélyén),

Halott levelek a lábam alatt,

Égbe nyúló, százéves törzsek

(És Csönd az erdő mélyén).

Rohant el az ifjú-bolond tavasz,

Szerelemmel lángolt a forró nyár,

Szívünkbe fájdalmat oltott az ősz,

S elhullott levél, virág és lobogás

S a Szépség – az üres Szépség az erdőben!

Kopár barna ágak a holdpofán

(S Valami rezzen a fák közt),

Életre zizzenő holt levelek,

Integető ágak a vak fényben

(S Valami járkál a fák közt).

Élnek, kavarognak a levelek!

Járják a Halál ördögi táncát!

Sikoltva ránganak a rémült fák!

Dideregve zokog egy kóbor szellő…

És a csupasz Félelem kiszökik az erdőből!

Egyik-másik versemhez megpróbáltam zenét is szerezni, ezek azonban nem voltak túl magas színvonalúak. Egy kis balladám ugyanakkor már egészen jól sikerült, és írtam egy egyszerű kis keringőt is, aminek azt a címet adtam, „Egy óra Veled” – amire többen megjegyezték, hogy egy teljes óra mégiscsak sok a keringőzéshez. Ugyanakkor büszke is voltam, mert a táncmulatságokon gyakran játszó egyik zenekar, a Joyce’s Band felvette repertoárjára a darabot. Ma már belátom, hogy a „mű” igencsak gyengécskére sikerült, és mivel egyébként is utáltam a keringőt, el sem tudom képzelni, hogy miért pont ezzel a műfajjal próbálkoztam.

A tangó viszont kifejezetten kedves volt számomra. Mrs. Wordsworth egy ismerőse táncestélyeket rendezett felnőttek számára Newton Abbotban, és másokkal együtt én is eljártam ide egy kis „továbbképzésre”. Szereztem is magamnak partnert – egy Ronald nevű fiatalembert –, akivel alig beszélgettünk, és semmi érdeklődést nem mutattunk egymás iránt, mert minden gondolatunk a tánc körül forgott. Ugyanaz a lelkesedés lobogott bennünk, és nagyon jól megértettük egymást a parketten – „mintapárként” a tangót minden estélyen kizárólag egymásnak tartottuk fenn.

Szintén nagy táncélményt jelentett számomra Lily Elsie[113] híres produkciója, aki A víg özvegyben vagy a Luxemburg grófjában[114] (már nem emlékszem, melyikben) partnerével keringőzve felmegy egy lépcsőn, majd lejön onnan. Ezt a kunsztot egy nálam három évvel fiatalabb szomszéd fiúval, az etoni diákként tanuló Max Mellorral gyakoroltam, akinek apja tüdőbajos volt, ezért állandóan egy nyitott falú nyári lakban feküdt. Max volt a család egyetlen gyermeke, és halálosan szerelmes lett a nála idősebb szomszédlányba, vagyis belém. Anyja később elmesélte, hogy nagyon akart nekem imponálni, ezért vadászruhát öltött, és légpuskával lődözött a verebekre, majd rászokott a mosakodásra (pedig anyja előtte hiába hadakozott vele, hogy mossa meg a kezét, nyakát és egyéb testrészeit), továbbá halvány mályva-és levendulaszínű nyakkendőket vásárolt magának, és mindenféle más módon is jelezni akarta, hogy már felnőtt férfi. A tánc pedig összehozott bennünket, mert a lépcsőjük jobb, szélesebb és nem olyan meredek volt, mint a miénk. Már nem tudom, hogy mire mentünk a sok gyakorlással, de arra emlékszem, hogy nagyokat estünk, és fájt tőle mindenünk, de rendületlenül kitartottunk. Maxnek volt egy házitanítója, egy Mr. Show nevű szimpatikus fiatalember, akire Marguerite Lucy egyszer azt a megjegyzést tette, hogy „aranyos ember, de sajnos közönséges a lába”.

Bevallom, hogy azóta önkéntelenül én is figyelem ezt minden idegen férfi esetében: jól néz ki, de vajon nem közönséges-e a lába?

Öt

Egy ronda téli napon az ágyban fekve igyekeztem kigyógyulni az influenzából. Unatkoztam, ezért elolvastam egy csomó könyvet, pasziánszoztam, tizenhárom kísérletet tettem a Démonnal, sikeresen kiraktam a Miss Milligant[115], és már kínomban elkezdtem egyedül bridzselni is, amikor anyám benézett hozzám.

– Miért nem írsz valami? – kérdezte.

– Írni? – néztem rá értetlenül.

– Igen – bólogatott anyám –, mint Madge.

– Ó, nem hiszem, hogy én is tudnék.

– És miért nem?

– Hát, különösebb akadálya nincsen, de…

– Nem tudhatod, hogy mi lehet az akadálya, ha még sohasem próbáltad – jelentette ki anyám. Lendületes tempójában kiment, majd öt perc múlva megjelent egy irkával a kezében. – Van benne pár feljegyzés a mosnivalókról – mondta –, de egyébként teljesen üres. Ha megfordítod, máris kezdhetsz írni bele.

Ha az anyám kért vagy javasolt valamit, akkor az mindig teljesült. Felültem hát az ágyban, és elkezdtem törni a fejem, hogy mit írjak – mert ez még mindig jobb volt, mint újra kezdeni a Miss Milligant. Már nem emlékszem, hogy mennyi ideig törtem a fejem, de másnap estére elkészült a mű. Eleinte bizonytalankodtam, mert nem találtam témát, de egyszer csak eszembe jutott valami, és lendületbe jöttem. Az írás fárasztott, és nem gyorsította meg a lábadozást, de nagyon élveztem.

– Előkeresem Madge régi írógépét – mondta később anyám –, azzal le is gépelheted.

Megszületett hát életem első elbeszélése, amelynek A szépség háza[116] címet adtam. Nem lett ugyan mestermű, de egészében véve nem is lett annyira rossz. Természetesen nem volt nehéz kitalálni belőle, hogy miket olvashattam előtte – az ilyesmit nehéz elkerülni, ha az ember elkezd írogatni. Akkoriban éppen D. H. Lawrence-t olvastam, akitől A tollas kígyó, a Szülők és szeretők[117] a kedvenceim közé tartoztak, meg Mrs. Everard Cotes[118] néhány könyvét, akinek élveztem a stílusát. Ezek hatására az elbeszélés igen modorosra sikeredett, és az sem derült ki könnyen belőle, hogy tulajdonképpen mi a szerző mondanivalója – maga a sztori azonban sejtetett némi képzelőerőt.

Ezután újabb elbeszélésekbe fogtam. A szárnyak hívása[119] nem is lett rossz, a kétségbeejtően szentimentális A magányos isten. Az álmok városa[120] hatására született, majd elkészült egy dialógus egy süket hölgy és egy ideges férfi között, valamint egy félelmetes szeánsztörténet (amit sok évvel később újra átírtam). A „műveket” lepötyögtem Madge öreg írógépén, és írói álnév alatt nagy reményekkel elküldtem különféle folyóiratoknak. Madge annak idején Mostyn Miller néven jelent meg, így én először Mack Millernek neveztem magam, majd nagyapám emlékére Nathaniel Millernek. Igazából nem hittem a sikerben, és nem is tévedtem – az elbeszélések visszaérkeztek a szokásos kísérőlevéllel: „A szerkesztő sajnálattal értesíti önt, hogy…” De nem csüggedtem: fogtam egy új borítékot, és elküldtem a visszakapott elbeszélést egy másik folyóiratnak.

Elhatároztam, hogy megpróbálkozom a regényírással is, és nagy önbizalommal fogtam hozzá. Kairót választottam a cselekmény, pontosabban a cselekmények színhelyéül, mert egyszerre két különböző történetet is kigondoltam, és nehezen tudtam választani közülük. Végül eldöntöttem a kérdést, és nekiláttam a munkának. Az alapötletet három figura adta, akik egyiptomi nyaralásunkkor mindig megjelentek kairói szállodánk éttermében. Egy nagyon szép lány – nekem persze majdnem néni, hiszen közel járt a harminchoz –, minden este a tánc után két férfival tért be vacsorázni: az egyik nagydarab, fekete hajú és a 60. Lövészezred századosa, a másik egy magas szőke, a nőnél fiatalabb és a második brit gyalogos gárdaezred tisztje volt. A nő a két férfi között ült, és láthatóan csak játszott velük. A nevükön kívül szinte semmit nem tudtunk róluk, bár valaki egyszer bizalmasan megjegyezte, hogy a nőnek előbb-utóbb választania kell közülük. Mindez elegendő volt a fantáziám meglódulásához, és több ismeret alapján talán nem is lett volna kedvem róluk írni, így azonban összehoztam egy történetet, amely persze valószínűleg eltért e három ember valóságos jellemétől, cselekedeteitől és minden egyéb körülménytől. Később meggondoltam magam, és elővettem a másik sztorit, amely szórakoztató figuráival könnyedebbnek tűnt. Elkövettem azonban azt a végzetes hibát, hogy egy süket főhősnőt választottam – egy vak főszereplő köré ugyanis könnyű érdekes történetet kanyarítani, de egy sükettel egészen más a helyzet: miután leírtam, hogy szegény nő mit gondol másokról, meg hogy a többiek mit gondolnak és mit beszélnek róla, a történet megfeneklett, és nem tudtam folytatni, hiszen a nő képtelen volt beszélni – szegény így unalmas és érdektelen figurává vált.

Visszatértem hát az első változathoz, de rájöttem, hogy nem elég hosszú ahhoz, hogy regény legyen belőle, ezért úgy döntöttem, hogy összevonom a kettőt. Minthogy a helyszín azonos volt, ahol mindkét cselekmény kibontakozhatott, sikerült a történetet a szükséges terjedelműre nyújtani – közben persze belegabalyodtam a túl sok eseménybe, ugráltam a szereplők egyik csoportjától a másikig, és arra kényszerítettem őket, hogy valószerűtlen módon keveredjenek egymással. És magam sem tudom, miért, de a Hóesés a sivatagban[121] címet adtam a műnek.

Anyám az írással kapcsolatban azt javasolta, hogy forduljak Eden Philpottshoz[122], aki akkoriban sikereinek csúcspontján járt, és regényeit vitték, mint a cukrot; ráadásul a szomszédunkban lakott, és családunk baráti köréhez tartozott. Különös figura volt: az arca egy faunéhoz hasonlított, a két szeme sarka felfelé kanyarodott, állandóan gyötörte a köszvény, és gyakran üldögélt agyonfáslizott lábakkal. Tipikus emberkerülőként utálta a társasági életet, ezért alig mozdult ki a házból; bűbájos felesége viszont imádta a vendégeket és tele volt barátokkal. Kedvelte apámat és anyámat is, akik nem zaklatták invitálásokkal, viszont elismeréssel nyilatkoztak sok szép, ritka virágáról és cserjéiről. Anyám javaslatát hosszabb töprengés után végül elfogadtam, Eden pedig azt mondta, szívesen elolvassa irodalmi szárnypróbálgatásom.

El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok neki: néhány jogosan lekicsinylő megjegyzéssel valószínűleg egy életre elvette volna a kedvem az írástól, ő azonban megérezte, hogy félénk és gátlásos vagyok, és nehezen tudok bizonyos dolgokról egyáltalán beszélni, mert egy jó tanácsokkal teli levelet írt nekem.

„A maga írásainak egy része igazán remek – szögezte le az elején –, és kifejezetten jó érzéke van a párbeszédhez. Ezért tartson ki a könnyed, természetes dialógusok mellett, a moralizálást pedig száműzze a regényeiből; úgy látom, ezeket nagyon kedveli, de ennél unalmasabb dolgot nehéz elképzelni. Próbálja meg magukra hagyni szereplőit, hogy azok a saját szövegüket mondják, ne adja folyton a szájukba a maga által fontosnak tartott mondatokat, és ne magyarázza el az olvasónak, hogy mire gondoltak, amikor valamit mondanak: ennek eldöntése az olvasóra tartozik. Az írásnak két cselekménye van, pedig bőven elég lenne egy is, de hát ez a kezdők jellemző hibája. Majd rá fog jönni, mégpedig gyorsan, hogy nem szabad elpazarolni a cselekményötleteket. Elküldök magának egy levélmásolatot, amit irodalmi ügynökömnek, Hughes Massie-nek írtam. Ő majd kritikát mond az írásáról, és tájékoztatja, hogy milyen esélyei vannak az elfogadására. De hát egy első regényt elég nehéz elfogadtatni, úgyhogy ne keseredjen el, ha visszautasítják. Javaslok továbbá elolvasni néhány könyvet, amelynek jó hasznát fogja venni: például De Quincey-től az Egy angol ópiumevő vallomásait[123], ami tele van igen érdekes szavakkal, amelyek jelentősen bővíteni fogják a szókincsét, Jefferystől pedig a The story of my life-ot [Életem története], amelyben kitűnő természetleírások vannak…”

Már nem nagyon emlékszem a többi ajánlott könyvre – volt olyan, amely egy teáskanna köré íródott, és élesen beugrik egy pár Ruskin[124] is, mert azokat kifejezetten nem kedveltem – és azt sem tudom, hogy használtak-e nekem vagy sem, de a De Quincey-t nagyon élveztem.

Ezután elmentem Londonba, és találkoztam Hughes Massie-vel, aki nagydarab, barna bőrű és ijesztő kinézetű ember volt. – Hóesés a sivatagban – mondta, amikor rápillantott a kézirat borítójára. – Nagyon hatásos cím, elfojtott tüzekre utal. – Ettől azonnal ideges lettem, hiszen a címnek semmi köze nem volt ahhoz, amit írtam – talán csak azért választottam, mert előtte éppen Omar Khajjámot[125] olvastam, és arra akartam utalni, hogy az életünkben előforduló események sokszor nyomtalanul tűnnek el még az emlékeinkből is. Igazság szerint a könyv végül egyáltalán nem erről szólt, bár eredetileg ez volt a szándékom.

Hughes Massie átvette a kéziratot, majd pár hónappal később visszaküldte, és közölte, nem sok esélyt lát közlésére. Egyúttal azt tanácsolta, ne foglalkozzak vele többet, kezdjek neki egy új regény megírásának. Mivel soha nem voltam nagyravágyó lélek, ezért könnyen lemondtam a további erőlködésről, írtam ugyan még néhány verset, amik tetszettek nekem, és összehoztam egy vagy két rövidebb elbeszélést is, majd abban a tudatban küldtem el őket különféle folyóiratoknak, hogy úgyis visszajönnek – és általában vissza is jöttek.

A zenetanulást is abbahagytam – gyakoroltam ugyan naponta pár órát, és igyekeztem tartani az elért tudásszintet, de újabb leckéket már nem vettem. Londonban ugyanakkor mindig eljártam az énekórákra, ahol például egy magyar származású zeneszerző, Korbay Ferenc[126] megtanított néhány csodaszép magyar dalra, köztük a saját szerzeményeire; az angol népdaléneklést pedig egy hölgytől tanultam, aki a Regent-csatorna környékén lévő, „Kis Velencének” nevezett városrészben lakott, amely mindig elbűvölt. Gyakran szerepeltem helyi hangversenyeken is, és ha meghívtak valahová vendégségbe, akkor a korabeli szokásnak megfelelően általában felkértek, hogy „adjak elő valamit”. Természetesen ekkor még nem létezett rádió, magnetofon és sztereó lemezjátszó sem, így zenét csak személyes előadásban lehetett hallgatni, az előadók pedig hol nagyon jók voltak, hol borzalmasak. Én jó zongorakísérőnek számítottam, és kottából eljátszottam bármit, így gyakran kísértem énekeseket is.

Csodálatos élmény volt számomra Londonban Richter[127] vezényletével A Niebelung gyűrűje.[128] Nővérem, Madge hirtelen élénken érdeklődni kezdett Wagner zenéje iránt, és tőle kaptam jegyet az előadásokra, amelyeket nem felejtek el soha. Van Rooy énekelte Wotant[129], Gertrude Kappel pedig a fontosabb szoprán szerepeket – ez a magas, nagydarab, pisze orrú nő jelentéktelen színész, de erős és szép zengésű hangjával nagyszerű énekes volt. Sieglinde, Isolde és Elizabeth szerepében egy Saltzman-Stevens nevű amerikai művész remekelt, aki finom mozdulataival az egyik legszebb színésznő volt. A hangja talán nem versenyezhetett Gertrude Kappeléval, de színészi játéka magával ragadott. Máig felejthetetlen számomra szenvedélyessége és kétségbeesése a Trisztán[130] első felvonásában, hangjának lírai szépsége a másodikban, majd gyötrődése és várakozása a harmadikban – igazi Izolda volt. A Liebestodot pedig már nőként, és nem istennőként énekelte, aki úgy térdelt a halott Trisztán mellett, mintha csak életre akarta volna kelteni: egyre közelebb hajolva hozzá elsuttogta az utolsó szavakat, leheletfinom csókkal illette szerelmese ajkát, majd rázuhant a holttestre.

Az élmény hatására hosszú ideig elalvás előtt arról álmodoztam, hogy majd én leszek Izolda egy igazi színpadon – hiszen miért ne léphetnék fel egyszer talán én is egy operában? A válasz nem késlekedett sokáig: May egyik, a New York-i Metropolitan Operaházzal kapcsolatban álló amerikai barátnője egyik londoni látogatása alkalmával meghallgatott – különféle áriákat énekeltem, skáláztunk, arpeggióztunk, gyakorlatokat próbálgattunk –, majd összefoglalta benyomásait: – Az előadott dalokban nem látok semmi biztatót, a gyakorlatokban viszont igen. Magából jó koncerténekes lehet, és nevet is szerezhet vele, de az operához soha nem lesz elég erős a hangja.

Titkos álmaim így hamar szertefoszlottak, mert semmi kedvem nem volt a pódiuménekesi pályához – ahol egyébként szintén nem volt könnyű érvényesülni. Ha csak csepp esélyem lett volna, hogy operaénekesnő váljon belőlem, akkor harcoltam volna érte, de a siker ígérete csak azoknak jutott, akik rendelkeztek a megfelelő hangszalagokkal. Kevés lélekölőbb dolog van annál, amikor az ember kitartóan igyekszik valamit jól csinálni, de közben tudja, hogy legjobb esetben is csak a második vonalba küzdheti fel magát. Így azután lemondtam az ábrándokról, és megmondtam anyámnak, hogy ezentúl ne pazaroljon pénzt a zeneórákra, mert nincs értelme további énekleckéket vennem. Igazából sohasem hittem, hogy valóra válhatnak a vágyaim, és bár jó dolog, ha az embernek vannak álmai, tudni kell tőlük kellő időben megszabadulni.

Körülbelül ekkor kezdtem olvasni May Sinclair[131] regényeit. Ezek mély benyomást tettek rám, és tesznek még ma is, és meggyőződésem, hogy ő az egyik legeredetibb regényíró, aki egyszer majd megint divatba jön, és ismét kiadják a műveit. Minden idők egyik legjobb regényének tartom a Combined Maze klasszikus történetét, kedvencem az The Divine Fire-t, és a TaskerJevonst is, a The Flaw in the Crystal című elbeszélés pedig annyira hatott rám – talán mert akkoriban rákaptam az okkult történetekre –, hogy én is írtam egy hasonló művet Vision [Látomás] címmel (ami több más elbeszélésemmel együtt jóval később kötetben is megjelent).

Ez idő tájt már rendszeresen írtam, és ez a tevékenység vette át a párnahuzathímezés és drezdai vázákról való virágmásolás helyét. Persze ez talán nem tűnik túl hízelgőnek az írók számára, azonban az a véleményem, hogy az alkotás vágyának sokféle megnyilvánulási formája lehet: kézimunkázás, főzés, festés, rajzolás, szobrászkodás, zeneszerzés, és persze könyvek írása. Azt elfogadom, hogy a viktoriánus párnahuzatok hímezgetése nem azonos értékű a bayeux-i faliszőnyeg elkészítésével, de a belső késztetés mindkét esetben ugyanaz – a Vilmos-kori udvar hölgyei olyan műalkotást hoztak létre, amely fantáziát, inspirációt és kitartó szorgalmat igényelt, és ha teljesítményük eredménye nem is azonos egy darab brokátra hímezett klematisszal és pillangóval, az alkotói elégedettség nagyjából mégiscsak egyforma. Az általam komponált keringőre nem vagyok különösebben büszke, egyik-másik hímzésem azonban kifejezetten jól sikerült a maga nemében, és elégedett voltam velük. Nem hiszem, hogy az írásműveimmel is mindig elégedett voltam, de befejezésük után mindig el kellett telnie egy kis időnek, hogy valamiképpen értékelni tudjam az eredményt.

Az ember tehát belevág, lelkesíti az ötlet, és tele van reménnyel meg önbizalommal. Ha valaki szerény, akkor soha nem fog írni egy sort sem, mivel szükség van arra a pillanatra, amikor az isteni szikra kipattan az agyunkból, rohanunk a tollért, és feldobott lelkiállapotban nekiállunk körmölni egy vonalas füzetbe. Azután persze jönnek a nehézségek, és nem látszik a továbbvezető út, de mindezek dacára végül mégis sikerül összehozni valamit, ami többé-kevésbé hasonlít az eredeti elképzelésre. Az ember odateszi a pontot az utolsó mondat végére, és úgy érzi, hogy pocsék az egész – azután pár hónappal később felvetődik benne, hogy talán mégsem lett olyan rossz.

Hat

Akkoriban kétszer is majdnem beleestem a házasság csapdájába – azért fogalmazok így, mert visszatekintve biztos vagyok abban, hogy katasztrófa lett volna számomra egyik is, másik is.

Az első eset az volt, amit „ifjú leány nagy szerelme” jelzővel illetnek. Éppen Ralson Patrickéknál vendégeskedtem, és Constance-szal elmentünk egy találkozóra, amelyen megjelent Charles, akit Constance be is mutatott nekem. Úgy harmincöt éves lehetett, őrnagy volt a 17. dzsidásezrednél[132], és minden évben eljött vadászni Warwickshire-ba. Aznap este ismét találkoztunk egy jelmezes táncmulatságon, amelyre én „Elaine”-nek öltöztem, feketébe és fehérbe; a kosztümöt és a fehér brokátból készült gyöngyös kalapot máig őrzöm egy szekrényben a többi „maskara” között, és csodálkozom, hogyan is férhettem bele annak idején. A vendégeskedés során többször is találkoztunk, és mielőtt hazautaztam, mindketten kifejeztük azon reményünket, hogy találkozunk még. Charles azt is megemlítette, hogy később valószínűleg eljön Devonshire-be.

Hazaérkezésem után három vagy négy nappal kaptam egy csomagot. Egy kicsi, aranyozott ezüstdoboz volt benne, aminek a fedelére belülről az volt rávésve, „The Asps”, egy dátum, és: „Elaine-nek” – a hely és az időpont, amikor először találkoztunk. A csomagban küldött levélben Charles azt írta: reméli, hogy meglátogathat bennünket a következő héten, amikor Devonba jön.

Ez volt a kezdete viharos udvarlásának. Egyfolytában virágok érkeztek, néha egy-egy könyv vagy hatalmas tábla, egzotikus csokoládék, és bár semmi olyan nem hangzott el, ami nem egy fiatal lány fülének való, én lázban égtem. Charles még kétszer eljött hozzánk, majd a harmadik alkalommal megkérte a kezem, és azt mondta, első látásra belém szeretett. Ha elegancia szerint rangsorolnám a kapott házassági ajánlatokat, akkor biztosan az övé vezetné a listát – a leánykérés egészen levett a lábamról. Életemben először tűnődtem el azon, hogy talán most ez itt az én Végzetem, hogy elérkezett a Nagy ő, csakhogy… – de éppen ez a csakhogy volt a bökkenő. Amikor ugyanis Charles remegő kézzel és elcsukló hangon mondogatta, hogy gyönyörű vagyok, nagyon szeret engem, egész életében boldoggá akar tenni, és ehhez hasonló dolgokat, akkor egészen meg voltam szédülve. Amikor azonban nem volt mellettem, akkor egyetlen pillanatig nem hiányzott, és nem vágyakoztam utána – csak azt éreztem, hogy egy kedves ember. Zavarba ejtett ennek a két lelkiállapotnak a váltakozása: honnan lehet tudni, hogy szerelmesek vagyunk-e valakibe, vagy sem? És ha a távollétében semmit sem jelent számunkra, a jelenlétében viszont elolvadunk tőle, akkor melyik lehet a valódi érzésünk?

Szegény anyám sokat gyötrődhetett azokban a napokban. Ahogy utóbb elmondta: sokat imádkozott, hogy minél gyorsabban találjak egy férjnek való, jólelkű, kedves, és anyagilag is jól eleresztett fiatalembert – és Charlest mintha az imát meghallgató istenek küldték volna. Anyám valahogy mégsem volt elégedett, mivel mindig tudta, hogy az emberek mit gondolnak és éreznek, így nyilván azt is tudta, hogy nem vagyok tisztában az érzelmeimmel. Titokban fenntartotta azt a véleményét is, hogy nincs a világon olyan férfi, aki eléggé jó lenne az ő Agathája számára, és nyilván be is vallotta magának, hogy ez a férfi sem az igazi. Még Ralston Patrickéknak is írt, és kérte, hogy próbáljanak minél több dolgot megtudni róla, mert apám már nem élt, anyámnak pedig nem volt olyan fiútestvére, aki a kor szokásai szerint utánanézhetett volna az illető férfi magánügyeinek, anyagi helyzetének, családi hátterének és a hasonló dolgoknak. Lehet, hogy mindez elavultnak tűnik manapság, de akkoriban ezzel a módszerrel meg lehetett előzni egy csomó későbbi szerencsétlenséget.

Charles egyébként nem különbözött az átlagos férfiaktól, és bár elég sok nővel volt már kapcsolata, ez nem zavarta anyámat, aki másokkal együtt azt gondolta, hogy egy férfi még a házasság előtt tombolja ki magát. Charles tizenöt évvel volt idősebb nálam – de apám is tíz évvel volt több anyámnál, aki hasznosnak tartotta ezt a korkülönbséget. Anyám azt mondta Charlesnak, hogy Agatha még túl fiatal, és nem lenne szerencsés, ha elhamarkodottan döntene, ezért javasolja, hogy az elkövetkező egy-két hónapban ugyan találkozzunk, de ne sürgessen a döntés miatt.

Ez persze nem működött, mivel Charlesnak nem volt más témája azon kívül, hogy nagyon szerelmes belém, és folyton ide kanyarodott vissza, ezért beszélgetésünk legtöbbször kínos hallgatásba fulladt. Amikor elment, csak tépelődtem magamban: tényleg akarok feleségül menni hozzá? Azután olyan leveleket kaptam tőle, amilyenekről minden nő álmodozik – én pedig újra meg újra elolvastam őket, és úgy gondoltam, ez tényleg szerelem. Amikor Charles eljött, akkor boldog voltam és megszédültem megint – csakhogy végig ott bujkált bennem az a hűvös-józan gondolat, hogy semmi értelme az egésznek. Végül anyám azt tanácsolta, hogy ne találkozzunk vagy fél évig, és végérvényesen csak azután döntsek. Megfogadtuk a tanácsot, és ez alatt nem is leveleztünk – nagy szerencsémre, mert még beleszerelmesedtem volna a levelekbe is.

Amikor letelt a hat hónap, kaptam egy rövid táviratot tőle: „Nem bírom már ezt a bizonytalanságot. Hozzám jön-e feleségül, igen vagy nem?”. Valami kis betegséggel éppen ágyban feküdtem, amikor anyám behozta a táviratot, és vele az előre kifizetett válasz űrlapját is. Én megfogtam egy ceruzát és beírtam a megfelelő rubrikába, „Nem” – abban a pillanatban óriási megkönnyebbülést éreztem, végre megszabadultam a kellemetlenül szélsőséges érzések ingadozásától.

– Biztos vagy benne? – kérdezte anyám.

– Igen – bólintottam, majd letettem a fejem a párnára, és azonnal elaludtam. Így végződött a történet.

Utána négy-öt hónapig eléggé nyomasztó érzéseim voltak: bármihez kezdtem, minden untatott, és gyakran jutott eszembe, hogy valamit nagyon elrontottam. Ekkor megjelent az életemben Wilfred Pirie.

Már említettem, hogy Martin és Lilian Pirie apám régi barátai voltak, akikkel Dinard-ban találkoztunk, majd később többször is összejöttünk, de a fiaikat még nem láttam – akkoriban Harold Etonban tanult, Wilfred pedig kadét volt a haditengerészetnél. Megismerkedésünk idején Wilfred már a Királyi Haditengerészet felavatott zászlósaként egy tengeralattjárón szolgált, amely a flotta más egységeivel Torquay-ban szokott kikötni. Kevés embert szerettem meg életemben olyan gyorsan, mint őt, és pár hónap múlva már nem hivatalos jegyeseknek is számítottunk.

Wilfred igazi megkönnyebbülés volt Charles után. Kellemesen éreztem vele magam, és nem volt lelkesedés, kételkedés meg gyötrődés: egyszerűen egy nagyon kedves barát volt. Megtárgyaltuk az általunk olvasott könyveket, teljesen egy nyelvet beszéltünk, és mindig volt közös beszédtémánk, így szinte a testvéremnek tekintettem, és úgy is viszonyultam hozzá – anyám pedig el volt bűvölve, akárcsak Mrs. Pirie, akinek férje néhány évvel azelőtt halt meg. Wilfredre szép karrier várt a haditengerészetnél, apáink jó barátságban voltak egykor, anyáink kedvelték egymást, anyám szerette Wilfredet, és Mrs. Pirie is szeretett engem – én pedig még ma is hálátlan dögnek érzem magam, hogy nem lettem Wilfred felesége.

Pedig akkor úgy nézett ki, hogy egy-két év múlva férjhez megyek hozzá (és azért csak akkor, mert a haditengerészetnél nem támogatták a fiatal tisztek korai nősülését). Nagyon tetszett a gondolat, hogy egy tengerésztiszt felesége legyek, tiszti szállásokon lakjak Southsea, Plymouth és hasonló helyek környékén, és Wilfred hosszabb külföldi tartózkodása alatt majd hazamenjek Ashfieldbe anyámhoz – ennél jobb jövőt ki sem lehetett volna találni. De mintha valamiféle gonosz hajlam munkálkodott volna bennem, ami berzenkedett minden ellen, ami túl jónak és tökéletesnek tűnt: hosszú ideig magamnak sem vallottam be, de egyre jobban nyomasztott a gondolat, hogy Wilfred felesége leszek. Pedig kedveltem őt, szívesen éltem volna vele, csak éppen nem volt bennem szemernyi lelkesedés sem iránta.

Ha a vonzalom kölcsönös egy férfi és egy nő között, akkor gyorsan kialakul az az illúzió, hogy egyformán vélekednek mindenről, megegyeznek a gondolataik, és ugyanazokat a könyveket és zenét szeretik. A kapcsolatnak ebben a fázisában fel sem tűnik, hogy a másik nem jár koncertre, és nem hallgat zenét, hiszen tulajdonképpen mindig szerette a zenét, csak talán nem tudott róla. És fordítva: az ő kedvenc könyveit eszünkbe sem jutott volna soha elolvasni, de most mégis azt érezzük, hogy szeretnénk elolvasni azokat. Mindez a Természet nagy illúziója: mindketten szeretjük a kutyákat, és utáljuk a macskákat, vagy mindketten szeretjük a macskákat, és utáljuk a kutyákat – és mind a kettő egyformán csodálatos.

Közben pedig zajlott ez a szép élet. Wilfred két-három hetenként nálunk töltötte a hétvégét, és automobilján gyakran megkocsikáztatott engem is, volt egy kutyája, és mindketten szerettük ezt a kutyát, majd elkezdett érdeklődni a spiritualizmus iránt, így engem is kezdett érdekelni a dolog. Egy ideig minden jól ment, de Wilfred egyszer csak elkezdett mindenféle könyveket hozni hozzánk, és noszogatott, hogy olvassam el őket, majd mondjak véleményt róluk – vaskos spiritualista és teozófiai témájú könyvek voltak. Ekkor megszűnt az illúzió, hogy én is kedvelem mindazt, amit a barátom kedvel – rájöttem, hogy nem vagyok szerelmes. A könyveket nemcsak unalmasnak, hanem teljesen hamisnak és félrevezetőnek, durvábban fogalmazva komplett hülyeségnek tartottam, és fárasztottak Wilfred beszámolói is két olyan leányzóról, akik Portsmouthban éltek, és rettegtek belépni valamilyen házba, ahol egy félelmetes szellem rejtőzködött.

– Valamelyik nap – mesélte Wilfred –, kettejük közül az idősebb egy vendégségben be akart menni a fürdőszobába, azonban képtelen volt átlépni a küszöböt, mert két alak állt odabent, és az egyik borotvát tartott a másik torkának. Elhiszed?

Majdnem rávágtam, hogy „Hiszi a…!”, de még időben megfékeztem magam. – Ez nagyon érdekes – jegyeztem meg. – De előfordult már abban a házban, hogy valaki borotvával hadonászott más torka körül?

– Hát bizonyára – válaszolta Wilfred. – Korábban többeknek is bérbe adták a házat, úgyhogy könnyen előfordulhatott ilyen eset. Te nem így látod?

Én azonban egyáltalán nem láttam így semmit, de jámbor lélekként csak annyit mondtam, hogy bizonyára tényleg furcsa lehetett a helyzet.

Egy szép napon Wilfred azzal hívott fel, hogy óriási lehetőség áll előtte: egy csapat Dél-Amerikába készül kincset keresni, neki pedig van annyi szabadsága, hogy el tudjon menni erre az expedícióra. És őrült ötletnek tartom-e, hiszen egy ilyen lehetőség csak egyszer adódik az életben, és hogy a médiumok is áldásukat adták, akik szerint Wilfred egy elfelejtett inka romvárost fog felfedezni, rendkívüli az egész. És vajon nem haragszom-e meg azért, ha a szabadsága nagy részét nem velem fogja tölteni? Magam is meglepődtem rajta, de egy percig sem haboztam a válasszal. Példamutató önzetlenséggel azt feleltem Wilfrednek, hogy ezt a csodálatos lehetőséget semmiképpen sem szabad kihagyni, és szívemből remélem, hogy meg fogja találni az inkák kincsét. Amire Wilfred azt válaszolta, csodálatos lány vagyok, aki ezerből talán, ha egy akad… majd letette a telefont. Később írt egy szerelmes levelet, és elindult a világ végére.

Pedig nem az egyetlen lány voltam az ezerből, hanem az, aki ráébredt önmagával kapcsolatban az igazságra, noha egy kicsit szégyellte is magát. Wilfred elutazása utáni napon ugyanis olyan megkönnyebbüléssel ébredtem fel, mint aki valami nagy tehertől szabadult meg. Boldog voltam, hogy Wilfred elment kincset keresni, mert testvéremként szerettem, és örültem, hogy azt teheti, ami örömöt okoz neki, bár a kincskeresést ostobaságnak tartottam, és biztosra vettem, átverés az egész. Ami szintén azt bizonyította, nem voltam szerelmes belé, mert ha szerelmes lettem volna, akkor az ő szemével láttam volna a dolgokat. Ráadásul óriási öröm is ért: nem kellett többé teozófiai irományokat olvasnom!

– Miért vagy ilyen jókedvű? – nézett gyanakodva anyám.

– Talán szörnyen hangzik – mondtam –, de azért, mert Wilfred elutazott.

Szegény egészen megdöbbent, én pedig hirtelen hálátlannak éreztem magam, hiszen anyám kimondottan boldog volt attól, hogy összejöttem Wilfreddel. Egy gyenge pillanatomban már majdnem elkezdtem magyarázkodni, hogy megvigasztaljam, de szerencsére nem volt rá szükség.

Nem írtam meg Wilfrednek, hogy milyen elhatározásra jutottam, mert úgy gondoltam, nem lenne rá jó hatással kincsvadászat közben: esetleg trópusi láz törne rá, vagy fenevad ugrana a nyakába – nem akartam elrontani a kedvét. Megírtam viszont egy levelet, amely hazaérkezésekor várta, és ebben kifejtettem, hogy sajnálom a dolgot, és szeretem őt, de nincs közöttünk olyan érzelmi kapcsolat, aminek alapján összeköthetnénk az életünket. Wilfred természetesen nem értett egyet velem, de elfogadta a döntésemet, és azt mondta: ezek után túl nagy lelki megterhelés lenne számára, ha gyakran találkoznánk, de reméli, hogy mindig barátok maradunk. Néha eszembe jut, valószínűleg nem ütötte annyira szíven a dolog, vagy talán még örült is a dolgok ilyetén alakulásának. Valószínűleg férjként mindig szeretett volna, és nyilván én is boldoggá tettem volna a magam módján, ő azonban boldogabb életet talált magának: három hónap múlva beleszeretett egy lányba, aki valóban szerelmes lett belé, majd összeházasodtak, és hat gyerekük született – ennél boldogabb életet pedig még elképzelni is nehéz.

Charles pedig körülbelül három év múlva feleségül vett egy gyönyörű, tizennyolc éves leányzót. Számomra megnyugtató volt, hogy „hálátlanságommal” végeredményben jótevője voltam ennek a két férfiúnak.

A következő nagy kaland akkor kezdődött, amikor Reggie Lucy hazaérkezett hongkongi szabadságáról. Lucyékat ugyan már régóta ismertem, de még sohasem találkoztam a legidősebb fiúkkal: Reggie-vel, aki tüzérőrnagyként külföldön szolgált, gátlásos és visszahúzódó ember volt, szeretett golfozni, de a partik nem érdekelték. Együtt utaztunk Dartmoorba a családjához, akik igen összetartóak voltak, és nagyon szerették egymást.

Vendégeskedésem egyik első napján Reggie felajánlotta, megtanít golfozni. Akkoriban még teljesen kezdő voltam ebben a sportágban, és bár többen is próbáltak korrepetálni, a játékban mindig rosszul szerepeltem. Ráadásul kifejezetten bosszantott, hogy bizonyos sportokban: az íjászatban, a biliárdban, a golfban, a teniszben és a krikettben mindig ígéretes kezdőnek mutatkoztam, azonban a szép reményekből hamarosan nem lett más, csak a felsülések sorozata – egyszerűen nem volt labdaérzékem. Előfordult például, hogy egy párban kriketteztünk nővéremmel, és a meccs közepén nekem már jelentős pontelőnyöm volt.

– A pontjaiddal most már könnyedén nyerhetünk – bizakodott Madge, aki tényleg nagyon jól játszott. És bár valóban megvoltak a győzelemhez szükséges pontjaim, mégsem nyertünk, és felsültem a legkönnyebb ütéseknél is. A tenyereseimet néha elismeréssel bámulták az ellenfeleim, de a fonákjaimon mindenki nevetett, márpedig fonák nélkül nem lehet teniszmeccset nyerni. A golfpályán nagyszerű „vasas” ütéseim és gyönyörű megközelítő ütéseim voltak, közelről azonban soha nem tudtam begurítani a labdát a lyukba.

Reggie végtelenül türelmes volt, és az emberek azon fajtájához tartozott, akit egy percig sem érdekel, hogy fejlődik-e a tanítvány, vagy sem. Csak kóboroltunk a golfpályán, és ha meguntuk, hazamentünk Lucyékhoz teázni; közben énekelgettünk, meg pirítóst sütöttünk. Lazán és nyugalmasan teltek a napjaink, senki nem rohant sehová, az idő nem számított, idegeskedésnek vagy kapkodásnak nyoma sem volt – és biztosra veszem, hogy Lucyéknál senkinek nem volt nyombélfekélye, szívtrombózisa vagy magas vérnyomása.

Egyszer éppen négy lyukra játszottunk, de borzasztóan meleg lett, ezért leültünk egy sövény árnyékába. Reggie elővette a pipáját, békésen rágyújtott, és elkezdtünk beszélgetni a szokásos módon: pár szó erről meg arról, különösebb összefüggések nélkül, közben nagy szünetekkel és mélázásokkal. Nagyon szerettem így beszélgetni, mert Reggie-vel soha nem éreztem magam lassúnak vagy ostobának, és nem kellett feszengenem vagy szavakat keresgélnem. Meg is lepődtem ezért, amikor néhány füstkarika eregetése után Reggie megjegyezte. – Maga már jó néhány skalpot begyűjtött, Agatha, nem igaz? Nos, ha úgy gondolja, akkor az enyémet is odarakhatja a többi közé.

Csak bámultam, és nem értettem, mit akar mondani.

– Nem tudom, tudja-e, hogy feleségül szeretném venni magát – folytatta –, de ha nem tudja, akkor éppenséggel ki is jelenthetem. Persze semmiképpen nem tolakszom, mert semmit sem kell elkapkodni. – Lucyék híres mondása egészen könnyedén hangzott Reggie szájából. – Maga ugyanis még nagyon fiatal, és nem lenne helyes, ha bármiben is korlátoznám magát.

Erre én sértetten tiltakozni kezdtem, hogy nem is vagyok már annyira fiatal.

– De igen, hozzám képest még nagyon is fiatal, Aggie. – És bár figyelmeztették, hogy ne szólítson „Aggie”-nek, ezt mindig elfelejtette; talán azért, mert Lucyéknál nagy divat volt a becézgetés, és mindenkit csak Margie, Noonie, Eddie és Aggie, meg egyéb neveken hívtak. – Szóval, gondolkozzon el az ajánlaton – folytatta Reggie –, és ha senki más nem jelentkezik, akkor jusson eszébe, én megtettem.

Mire habozás nélkül közöltem, hogy nem szükséges elgondolkodnom, mert szívesen mennék feleségül hozzá.

– Én viszont nem hiszem, hogy komolyan gondolja, Aggie.

– Pedig komolyan meggondoltam, és az ilyen ügyekben gyorsan tudok dönteni.

– Mégsem lenne jó ezt elkapkodni, hiszen egy olyan lány, mint maga, bárkihez feleségül mehet.

– De én nem bárkihez, hanem magához akarok feleségül menni.

– Rendben van, de vegye figyelembe a dolog gyakorlati vonatkozásait is, hiszen a mai világban gyakorlatiasnak kell lenni. Maga nyilván olyan férjet szeretne, akinek sok pénze van és jól néz ki, aki boldoggá teszi és megad mindent, amit csak óhajt.

– Olyan emberhez megyek feleségül, akihez akarok, és semmi más nem érdekel.

– Csakhogy fontos ám az a más dolog is, kedvesem! – nevetett Reggie. – Nem elegendő, ha az ember fiatal és romantikus. Ezért döntöttem úgy, hogy megemlítem a dolgot, bár még tíz nap van hátra a szabadságomból. Korábban úgy gondoltam, ráérek, de most… szóval jobb, ha tudja, mit gondolok. És ha visszajövök két év múlva, és addig nem akad valaki…

– Nem akad senki! – vágtam közbe, mert nagyon is kedvemre voltak az elhangzottak.

Így Reggie és én jegyesek lettünk, bár kapcsolatunkat nem neveztük jegyességnek, hiszen csak „megegyezéses” alapon jött létre. Családjaink természetesen tudtak róla, de sehol nem jelentettük be, nem fektettük írásba, és nem tájékoztattuk róla barátainkat sem – többségük így is tudomást szerzett róla.

– Nem értem persze, hogy miért ne házasodhatnánk össze most – mondtam Reggie-nek –, és miért nem hozta szóba már korábban is a dolgot? Akkor lett volna időnk mindent alaposan előkészíteni.

– Hát persze, koszorúslányok, meg szép nagy, rongyrázós lagzi… De én még nem akarom, hogy feleségül jöjjön hozzám, időt szeretnék hagyni magának a választás eldöntésére.

Végül ezen majdnem összevesztünk, úgy éreztem, nem volt szép tőle ilyen kurtán-furcsán visszautasítania engem – Reggie-nek azonban nem lehetett kiverni a fejéből, hogy igazából egy előkelő, befolyásos és gazdag valakihez kellene férjhez mennem. A viták ellenére azonban jól kijöttünk egymással, boldogok voltunk, és Lucyék is elégedetten mosolyogtak rajtunk. – Mi már régóta sejtettük – mondták nekem –, hogy Reggie szemet vetett rád, mert a többi lányismerősünk egyáltalán nem érdekelte őt. De hát nem kell a dolgot elsietni, hagyhattok magatoknak egy kis időt.

Ez alkalommal azonban éppen az idegesített Lucyékban, amit egyébként leginkább kedveltem bennük – ez a „nem kell semmit elkapkodni, ráérünk még” hozzáállás. Romantikus felbuzdulásomban ugyanis azt kívántam, Reggie jelentse ki: képtelen még két évet várni, és rögtön feleségül kíván venni – neki azonban esze ágában sem volt ilyesmit ki-vagy bejelenteni.

Anyám láthatóan örült a jegyességnek. – Mindig szerettem ezt a fiút – mondta –, és az egyik legszimpatikusabb ember, akivel valaha találkoztam. Képes lesz boldoggá tenni téged, gyöngéd és kedves, ám sohasem fog siettetni vagy zavarni. Ugyan nem lesztek valami gazdagok, de mivel már őrnaggyá léptették elő, feltehetően nem lesz gondod semmire. Téged amúgy sem érdekel túlságosan a pénz, a nagyszabású partik és a mulatozós élet, úgyhogy ez egy boldog házasság lenne.

Majd eltűnődött. – Mégis kár, hogy nem szólt egy kicsit korábban – tette hozzá –, akkor talán már össze is házasodhattatok volna.

Amiből kiderült, hogy anyám ugyanúgy látta a dolgokat, ahogy én. Reggie pedig tíz nap múlva visszatért az ezredéhez, és elkezdtem várni őt.

Egy utóirattal azonban szeretném kiegészíteni mindazt, amit életemnek erről a korszakáról írtam – néha ugyanis bizony elveszítettem a fejem (vagy a szívem, ahogy tetszik). Először egy magas fiatal katonatiszttel kapcsolatban, akivel yorkshire-i tartózkodásom idején futottam össze, és ha megkérte volna a kezem, valószínűleg abban a pillanatban igent mondtam volna neki. De ő bölcsen nem kérte meg a kezem, mert vagyontalan hadnagyocska volt, és hosszú indiai külszolgálat várt rá – viszont valószínűleg szerelmes volt belém, mert bánatos birkaszemeivel folyton bámult rám. De elment Indiába, én pedig epekedtem utána még vagy hat hónapig.

Körülbelül egy évvel később megint szerelembe estem, mégpedig egy fiatal, pályafutása elején álló repülős tisztbe, aki később altábornagy lett a légierőnél. Akkoriban a barátaink által Torquay-ban színre vitt zenés darabban, egy aktualizált szövegű Kékszakáll[133]-változatban szerepeltem mint Anne Nővér, és idétlen szokásként egy rögtönzött dalt énekeltem a játékmackómnak:

Szeretném, ha egy Kismackó

Ülne az ölemben,

Velem lenne ez a fickó,

Lenne kit ölelnem.

Mentségemre csak azt tudom felhozni, hogy más lányok ugyanilyen idétlenségeket műveltek – és nekik is elnézték.

Sok évvel később többször is sikerült elkerülni a találkozást vele – természetesen hiúságból. Elutazása előtt ugyanis az Anstey-öböl egyik tengerbe nyúló szikláján ültünk a többiektől félrevonulva, nem szóltunk egy szót sem, csak fogtuk egymás kezét a holdfényben. Elutazása után küldött nekem egy arany Teddy mackós[134] melltűt. Én pedig mindent megtettem, hogy az a bájos és kedves leány emléke maradjon meg – és ne érje sokk egy elhízott, több mint nyolcvankilós, ám „kedves arcú” nőszemély látványától.

– Amyas mindig érdeklődik utánad – mondták többször is a barátaim –, és nagyon szeretne találkozni veled.

De én azt akartam, hogy úgy emlékezzen rám, ahogy utoljára látott.

Hét

Boldog embernek nincs múltja, tartja a régi mondás. Nos, én boldog voltam ebben az időszakban, és nagyjából úgy éltem, ahogy azelőtt: találkozgattam a barátaimmal, néha elmentem hosszabb vendégségbe a rokonaimhoz – közben azonban egyre többet aggódtam anyám miatt, akinek vészesen romlott a látása. Már olvasni is nehezen tudott, éles fényben alig látott, a szemüveg sem segített rajta. Ealingi nagyanyám szintén ettől szenvedett, és csak hunyorogva tudta felismerni a körülötte lévő dolgokat. Emiatt pedig, ahogy az idős emberekkel sűrűn előfordul, egyre gyanakvóbbá vált: gyanús volt neki az összes cseléd, a vízvezeték-szerelő, a zongorahangoló, és egyáltalán mindenki. Emlékszem, ahogy egyszer áthajolt az asztalon, és fojtott hangon odasúgta nekem vagy nővéremnek:

– Halkan válaszolj. Hol van a táskád?

– A szobámban.

– Ott hagytad?! Nem lett volna szabad ott hagynod. Hallottam, ahogy a lány épp az imént felment a lépcsőn…

– Na és? Felment. Akkor mi van?

– Sohasem lehet tudni, drágám. Menj fel, és hozd le a táskádat.

Ekkoriban történt, hogy az anyám anyja, BéMami leesett a buszról – egyszerűen imádott a buszok felső emeletén utazni, pedig már nyolcvanéves is elmúlt. Éppen ment lefelé a lépcsőn, amikor a busz hirtelen elindult, ő elesett, és eltörte egy bordáját, talán a karját is. Természetesen azonnal beperelte a busztársaságot, és kapott is egy csinos kis kártérítést, továbbá a doktortól örök eltiltást a busz felső emeletén való utazástól. Csakhogy világ életében fütyült az orvosokra, soha nem kapitulált, és kitartott a legvégsőkig. Szintén ekkortájt volt egy súlyos műtétje is, ha jól sejtem, valamiféle rosszindulatú daganat miatt. A műtét sikerült, és nagyanyám hamar meggyógyult, azonban mélységesen csalódott: azt remélte szegény, ha eltávolítják a testéből a „tumort” vagy micsodát, akkor megint csinos és karcsú lesz. Ekkor már ugyanis annyira el volt hízva, hogy a buszon a kalauzok viccelődtek vele, amikor megpróbálta átpréselni magát az ajtón. – Próbálja meg oldalvást, asszonyom, oldalvást! – Mire Nagyi legfeljebb csak azt felelhette volna: teljesen mindegy, hogy széltében vagy hosszában…

Amikor a műtét utáni altatásból magához tért, a nővérek a lelkére kötötték, eszébe ne jusson felkelni, jó éjszakát kívántak, és magára hagyták. BéMami azonban azonnal kikászálódott az ágyból, odalopakodott a nagy álló tükör elé, és hatalmas csalódás érte: ugyanolyan kövér volt, mint a műtét előtt.

– Nem élem túl ezt a csalódást, Clara! – mondta anyámnak. – Annyira reménykedtem, tűrtem az érzéstelenítést, meg az egész tortúrát, erre tessék: pontosan olyan vagyok, mint voltam!

Körülbelül ebben az időszakban kezdtünk beszélgetni nővéremmel olyan dolgokról, amelyek csak később váltak számomra jelentőssé. Madge és én olvastunk egy detektívtörténetet – ha jól emlékszem, egy akkor még ismeretlen szerző, Gaston Leroux A sárga szoba titka[135] című művét –, amelyben egy detektívként tevékenykedő, szimpatikus, Rouletabille nevű riporter szerepelt. (És nem véletlenül írom azt, „ha jól emlékszem” – az emlékeiben kereső ember ugyanis hajlamos térben és időben átrendezni az általa régen megélt dolgokat, tényeket és adatokat.) Ebben a könyvben egy meghökkentő, szépen kidolgozott és precízen végrehajtott bűncselekmény szerepelt, ami egyesek szerint talán, mások szerint biztosan gazemberség volt, megint mások szerint pedig ügyesen elrejtett gonosz szándékok szövedéke.

Sokat beszélgettünk róla, majd egyetértettünk abban, hogy régen olvastunk ilyen jó írást. Egyébként nagy fogyasztói és szakértői voltunk a detektívtörténeteknek, hiszen Madge már fiatalon megismertetett Sherlock Holmesszal[136], s nyomban utána a The Leavenworth Case [A Leavenworth-ügy][137] című művel, amelyet nyolcéves koromban mesélt el nekem. Ezután jöttek az Arséne Lupin[138]-könyvek, amiket nem tekintettem igazi detektívtörténetnek, de az egyes epizódokon igen jól szórakoztam. Úgyhogy mindezektől fellelkesülve kijelentettem, szeretnék írni egy detektívtörténetet, csak úgy próbaképpen…

– Nem hiszem, hogy képes lennél rá – mondta Madge –, nagyon bonyolult és nehéz egy ilyet megírni. Már én is gondoltam rá…

– De én meg akarom próbálni!

– Hát csak próbáld meg, de fogadok, úgysem fog sikerülni.

Ebben maradtunk – és bár formálisan nem kötöttünk fogadást, és nem állapodtunk meg a feltételekben, a szavak elhangzottak. Én pedig abban a pillanatban eldöntöttem, hogy írnom kell egy detektívtörténetet. Tovább egyelőre nem jutottam, nem ültem neki az írásnak, és vázlatot sem készítettem, de az agyam egyik szeglete, ahol a majdan megírandó könyvek cselekményeit őrizgettem, egy új tervvel gazdagodott: egy szép napon írni fogok egy detektívtörténetet.

Nyolc

Reggie-vel rendszeresen írtunk egymásnak. Tájékoztattam a helyi eseményekről, és igyekeztem a legjobb leveleket összehozni, mert a levélírás sajnos sohasem volt erős oldalam. (Bezzeg Madge mestere volt ennek a műfajnak, és nagyszerű sztorikat kerekített a semmiből is – irigyeltem ezért a tehetségéért!) Reggie pedig szó szerint ugyanazt írta nekem, amit személyesen is mondott: forgolódjak minél szélesebb körökben.

– Ne kornyadozzon otthon, Aggie, higgye el, ezt nem kívánom. Magának táncestekre, rendezvényekre és partikra kell járnia. Nagyon szeretném, ha kihasználna minden alkalmat, mielőtt egybekelünk.

Visszatekintve eltűnődöm, hogy titokban, öntudatlanul, sértette ez a bátorítás, noha annak idején elfogadtam. Mert vajon tényleg szeretik az embert, ha arra biztatják, hogy menjen el mindenhová és találkozzon mindenféle emberekkel, azért (ráadásul ilyen furcsa megfogalmazásban), hogy minél jobb legyen neki? Valójában kívánható-e ilyen áldozat egy férfitól, és elfogadható-e ekkora önzetlenség? Az igazság nem inkább az, hogy minden nő az olyan szerelmes leveleket kedveli, amelyekből kicseng a féltékenység?

A környékünkön gyakran rendeztek különféle táncestélyeket, ezekre azonban nem jártam el, bármilyen szívélyes volt is a meghívás, mivel nem volt autónk, és több kilométert nem akartam gyalogolni. Néha azonban a fiatalemberek „leányvadászatot” rendeztek, és ilyenkor vagy kocsival jöttek értem és szállítottak haza, vagy ott aludhattam a vendéglátóknál.

A Chudleigh-ban élő Cliffordék az exeteri helyőrség fiatal tisztjeit hívták meg táncestélyeikre, és ezért megkérték barátaikat, hogy hozzanak magukkal egy-két csinos leányt is. Egy ilyen alkalommal az ekkor már nyugalmazott Travers parancsnok – családunk régi barátjaként – kitalálta, hogy hívjanak meg engem, így a felesége telefonon megkérdezte, nem akarnék-e átmenni hozzájuk, és velük részt venni Cliffordék táncestélyén. Természetesen örömmel igent mondtam. E meghívással egy időben levelet kaptam egy barátomtól, Arthur Griffithstől, akivel Matthewséknál tett látogatásom során ismerkedtem meg, és nagyon jó viszonyba kerültem. A levélben arról értesített, hogy ugyan átvezényelték Exeterbe, de nem tud eljönni erre a táncestélyre, pedig már nagyon szeretett volna velem ismét táncolni. – Van azonban egy barátom a tiszti kaszinóból – írta –, akinek Christie a neve, és nagyon jól táncol. Ő majd gondját viseli, helyettem is – tette hozzá.

Az estélyen hamar találkoztam Christie-vel, aki magas, jóképű, és hullámos hajú fiatalember volt, egyszerre le-és felfelé kanyarodó orral, valamint határtalan önbizalommal. Bemutatták nekem, majd felkért táncolni, és közben elmondta, hogy Arthur barátja a lelkére kötötte, egész este szórakoztasson. Fantasztikusan jól táncolt, ezért örültem, ahányszor csak felkért, és nagyon jól éreztem magam. Másnap reggel azután Traversék elvittek egészen Newton Abbotig, ahol felszálltam a hazafelé menő vonatra. Kilenc vagy tíz nappal ezután éppen Melloréknál voltam, és Max Mellorral a báli táncokat – talán éppen a tangót – gyakoroltuk, amikor megcsörrent a telefon: anyám hívott.

– Azonnal gyere haza, Agatha – mondta. – Egy fiatalember van itt, akit én még soha életemben nem láttam, de azt mondja, hogy az ismerősöd, és örülne, ha találkozna veled.

Anyámat mindig bosszantotta, ha szórakoztatnia kellett a barátaimat, mivel ezt szigorúan az én kötelességemnek tartotta. Nem örültem, hogy haza kell mennem, hiszen éppen nagyon jól éreztem magam; ráadásul arra gyanakodtam, egy unalmas tengerészhadnagy vár rám, aki mindig el akarta olvastatni velem a költeményeit. Igencsak mogorva képpel ballagtam hazafelé.

Beléptem a nappaliba, és ott találtam Arthur Griffiths barátját, Christie-t, aki látható zavarban magyarázkodni kezdett, miszerint motorbiciklijével Torquay-ba kellett jönnie, és arra gondolt, ha már erre jár, meglátogat engem is, de nem tudta, hogy egyáltalán emlékszem-e még rá. Én persze emlékeztem rá, bár alaposan meglepődtem, hiszen eszembe sem jutott, hogy valaha találkozni fogok még vele. A feszengésnek azonban pár perc alatt vége lett: anyám megenyhült, Christie lelki egyensúlya a kínos magyarázkodás után helyrebillent, én pedig kifejezetten hízelgőnek találtam a látogatását.

Beszélgettünk, lassanként beesteledett – anyámmal a nők által használt titkos jelbeszéddel azon tanakodtunk, marasztaljuk-e vacsorára a vendéget, és ha igen, akkor mivel kínáljuk meg. Jeleztem, hogy emlékezetem szerint van még az éléskamrában hideg pulykasült, erre anyám megkérdezte Archie-t, volna-e kedve velünk vacsorázni, noha csak a karácsonyi maradékokból tudunk rögtönözni valamit, Archie pedig azonnal igent mondott. Így salátával ettünk egy kis hideg pulykasültet, meg valami sajtot is, és nagyon kellemesen telt az idő. Végül Archie felült a motorbiciklire, és hatalmas durrogtatások közepette elrobogott.

A következő tíz napban (szintén váratlanul) többször is ellátogatott hozzánk, de már az első estén megkérdezte, elmennék-e vele egy exeteri hangversenyre – a táncestélyen említettem, hogy imádom a zenét –, és utána beülhetnénk-e egy teára a Redcliffe Hotelba. Azt válaszoltam, boldogan, ami miatt kissé kellemetlen helyzet kerekedett, mivel anyám ugyanakkor kijelentette, az ő lánya nem szokott elfogadni egyszemélyes meghívásokat mindenféle koncertekre. Archie meghökkent, de feltalálta magát, és rögtön meghívta anyámat is. Erre anyám megenyhült, és közölte, hogy nagyon jó lesz, ha elmegyek a koncertre, de az már nem lenne helyes, ha utána beülnék egy hotelba teázni. (Visszatekintve feltűnik, hogy milyen különös illemszabályokhoz kellett igazodni akkoriban: egy leány elmehetett golfozni, lovagolni vagy görkorcsolyázni egy fiatalemberrel – de hogy beüljön vele egy szálloda teázójába, az már olyan merészségnek számított, amit a lányos anyák nem tudtak elviselni.) Végül megszületett a kompromisszum: elmehetünk teázni, de csak az exeteri vasútállomás büféjébe – ami persze nem valami romantikus hely. Azután én kérdeztem meg Archie-t, hogy lenne-e kedve eljönni a Wagner-hangversenyre Torquay-ba – erre pedig ő mondott boldogan igent.

Archie mindent elmesélt magáról, és én nagy érdeklődéssel hallgattam. A repülés akkoriban még mindenkit izgalomba hozott, de Archie igen józanul fogta fel a dolgot. Elmondta, nagyon türelmetlenül várja a pillanatot, amikor beléphet az újonnan alakult Brit Királyi Repülőhadosztályba, és hogy a repülőgépekre lesz a legnagyobb szükség a jövő háborúiban, ő azonban egyáltalán nem a repülés megszállottja, csak észrevette, hogy itt nagyobb karriert csinálhat, mint a szárazföldi hadseregnél, ahol nem voltak rózsásak a kilátások. Archie mindent megtett, hogy történeteivel megszabadítson a repüléssel kapcsolatos romantikus elképzelésektől, de nem járt sikerrel – viszont ez volt az első alkalom, amikor a képzelgéseket szembesítenem kellett a gyakorlati gondolkodással. 1912-ben még mindenki szentimentális volt: az emberek kedélyesen „régimódi gondolkodásúnak” tartották magukat – de azon már nem gondolkoztak el, hogy ez valójában mit is jelent –, az ifjú lányok romantikus elképzeléseket dédelgettek a fiatalemberekről, akik szintén idealisztikus nézetekkel közeledtek hozzájuk.

– Hát tudod, én kedvelem ezt az Ambrose-t – mondta egyszer nagyanyám a nővérem egyik udvarlójáról. – Valamelyik nap láttam, hogy Madge kiment a teraszra és Ambrose mögötte hirtelen lehajolt, felmarkolt és zsebre tett néhány kavicsot, amelyet Madge lába érintett. Ez szép volt.

Szegényt persze ki kellett ábrándítanunk: Ambrose rendkívül érdeklődött a geológia iránt, és az általa felmarkolt kavicsok csak ezért keltették fel a kíváncsiságát.

Archie és én homlokegyenest ellenkező módon reagáltunk dolgokra, és ez az első perctől kezdve nagyon tetszett mindkettőnknek – talán azt az ősi izgalmat éreztük, amit a „más”, az „idegen” tud kelteni bennünk. Meghívtam az újévi bálra, ahol a társaságban furcsán viselkedett, és az egész estén alig szólt hozzám: amikor tánc után visszaültünk a helyünkre, mély hallgatásba burkolózott, és ha szóltam hozzá, csak összefüggéstelenül, szinte értelmetlenül válaszolt. El sem tudtam képzelni, mi lehet vele, így csak lopva figyeltem, mi baja, és próbáltam kitalálni, mi járhat a fejében – talán hirtelen megszűnt az érdeklődése irántam? Pedig vak voltam, hiszen tudnom kellett volna, ha egy férfi úgy néz, mint egy bamba birka, ha tökéletesen meg van gárgyulva, és képtelen felfogni, amit mondanak neki, akkor teljesen bele van esve abba a nőbe, akinek a jelenlétében így viselkedik.

Vajon felfogtam-e, mi történik közöttünk? Emlékszem, amikor megérkezett Reggie legújabb levele, azt mondtam magamnak, majd később elolvasom, és gyorsan bedugtam egy fiókba, ahol csak hónapokkal később találtam rá – vagyis a szívem mélyén már mindent sejtettem.

A bál után két nappal volt a Wagner-koncert, ami után hazaérve felmentünk a tanulószobába, hogy zongorázzunk egy kicsit. Archie nagyon rossz hangulatban volt, mert két nap múlva el kellett utaznia Salisbury Plain-be[139] a repülős kiképzésre, majd hirtelen kijelentette: – Hozzám kell jönnie Agatha, hozzám kell jönnie feleségül! – Azt mondta, ebben már azon a táncestélyen biztos volt, amikor először táncoltunk egymással. – Borzasztóan szenvedtem, amíg megszereztem a címét, már azt hittem, sosem sikerül. Számomra nem létezik más, csak maga.

Amikor azt válaszoltam, ez nem lehetséges, mert már eljegyeztem magam valakivel, ingerülten legyintett egyet. – Ugyan mi a fenét számít ez? Egyszerűen felbontja az eljegyzést, és kész!

– De hát ezt nem tehetem. Nem hiszem, hogy meg tudnám tenni.

– Dehogynem. Én nem jegyeztem el magam senkivel, de ha megtörtént volna, akkor most egy perc alatt felmondanám a megállapodást.

– De hát ezt nem tehetem meg azzal a férfival.

– Ez marhaság! Az ember sokszor kénytelen megtenni másokkal egy csomó dolgot. És ha annyira szeretik egymást, akkor miért nem házasodtak össze azelőtt, hogy elutazott külföldre?

– Azt gondoltuk – mondtam bizonytalanul –, hogy jobb lesz még várni egy kicsit.

– Hát én nem vártam volna, és most sem akarok várni!

– Mi még évekig nem házasodhatunk össze – mondtam. – Maga még csak alhadnagy, és még sokáig az lesz.

– De én képtelen vagyok évekig várni. Már most, vagy a következő hónapban szeretném feleségül venni.

– Maga megőrült – sóhajtottam –, nem tudja, mit beszél.

És tényleg úgy nézett ki, mint aki nem tudja. Hatalmas megrázkódtatás volt ez szegény anyám számára is, aki aggódott értem, és nagy megkönnyebbüléssel hallotta, hogy Archie hamarosan elutazik – a kijelentésem hatására azonban nagyon megdöbbent.

– Sajnálom, anyám – magyaráztam neki –, de Archie Christie megkérte a kezemet, és én szeretnék hozzámenni. Nagyon, de nagyon szeretnék!

Szembe kellett azonban néznünk a tényekkel, amire Archie csak vonakodva volt hajlandó, anyám azonban nem tágított. – Mégis, mire akar maga megnősülni? – kérdezte. – Mije van magának, vagy a lányomnak?

Pénzügyi kilátásaink aligha lehetettek volna rosszabbak: a nálam egy évvel idősebb Archie alhadnagyként csekély fizetést kapott, nekem pedig csak évi száz fontom volt, amit nagyapám végrendeletében örököltem. A legjobb esetben is tehát még évekre lett volna szükség ahhoz, hogy Archie komolyan gondolhasson a nősülésre.

Elutazása előtt áradt belőle a keserűség. – Anyád visszarángatott a földre, pedig azt hittem, semmi sem számít, és így vagy úgy mégiscsak összeházasodhatunk, a helyzetünk majd csak megjavul. Belátom, hogy egyelőre várnunk kell, de nem fogunk egy nappal sem tovább várni a feltétlenül szükségesnél. Ezért mindent meg fogok tenni, ami csak eszembe jut, ez a repülős dolog talán segíteni fog… Persze sehol nem szeretik, ha az ember fiatalon megnősül. – Egymásra néztünk: reménytelenül fiatalok voltunk és reménytelenül szerelmesek. Jegyességünk másfél évig tartott. Viharos időszak volt, tele érzelmi hullámhegyekkel meg hullámvölgyekkel, és mélységes boldogtalansággal, mert állandóan arra gondoltunk, hogy olyasmit kergetünk, ami soha nem lesz a miénk.

A levélírást Reggie-nek majdnem egy hónapig halogattam – részben bűntudatból, részben azért, mert magam sem akartam elhinni, hogy mindez igaz, ami ilyen hirtelen történt velem. Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy egy szép napon felébredek az álomból, és minden úgy folytatódik, ahogy azelőtt volt. De hát végül mégiscsak meg kellett írnom, miközben nyomorultul éreztem magam, mert nem találtam semmi mentséget. És mindezt csak még kellemetlenebbé tette az a kedvesség és együttérzés, ahogy Reggie a hírt fogadta: azt írta, ne gyötrődjek és ne vádoljam magam, hiszen nem követtem el semmi rosszat, és úgysem tehettem volna ellene semmit.

– Természetesen lesújtott a hír, Agatha, hogy férjhez akar menni egy olyan emberhez, aki még nálam is szerényebben tudja majd eltartani magát. Ha egy gazdag emberhez menne feleségül, ha kifogott volna valami jó partit, akkor nem keserítene el annyira a dolog, hiszen akkor azt kapná, ami megilleti. De így folyton az jár a fejemben, hogy annak idején szaván kellett volna fognom, össze kellett volna házasodnunk, és el kellett volna hoznom magát ide.

Vajon én is ezt szerettem volna? Nagyon valószínű, hogy ekkor már nem, ám mégis volt egy olyan érzésem, hogy jobb lenne visszatérni a régi állapothoz és a régi biztonsághoz, mint nekivágni az ismeretlennek. Hiszen boldog és nyugodt volt az élet Reggie-vel, jól megértettük egymást, ugyanazokat a dolgokat kedveltük, és egyformák voltak a szándékaink is.

Archie-val viszont mindennek az ellenkezője történt. Egy idegent szerettem meg, és azért, mert idegen volt, sohasem tudhattam, miképpen reagál egy szóra vagy egy kijelentésre, és mert érdekes, új volt minden, amit mondott nekem. És ő ugyanezt érezte. – Azt hiszem, sohasem leszel az enyém, és nem is tudom, milyen vagy valójában – mondta egyszer. Újra és újra ránk tört a kétségbeesés, ilyenkor valamelyikünk tollat ragadott, és megírta a szakítólevelet, belátva, hogy nem tehetünk mást. Azután egy hét elteltével már nem bírtuk tovább, és kezdtük újra az egészet.

Ami el tud romlani, az el is romlik. Hirtelen újabb pénzügyi csapás érte a családot: a New York-i H. B. Chaflin & Company, amelynek partnere volt nagyapám is, váratlanul csődbe ment. Ráadásul korlátlan felelősségű társaság volt, és még én is felfogtam, hogy a cégtől kapott jövedelem, anyám egyetlen anyagi forrása, immár örökre megszűnt. Nagyanyám nagy szerencsénkre nem került ugyanebbe a helyzetbe. Eredetileg ugyanis az ő pénze is Chaflin-részvényekben feküdt, de Mr. Bailey, a cég nagyanyám ügyeivel is foglalkozó tagja egyszer váratlanul engedélyt kért tőle, hogy máshová fektethesse be a pénzét. Nagyanyámat persze meglepte ez a kérés, mivel nem látott rá okot: ha bármikor készpénzre volt szüksége, csak írt Mr. Bailey-nek, aki elküldte neki a kért összeget.

– Úgy érti, vegyem ki a pénzemet a Chaflinból? – kérdezte értetlenül.

Mr. Bailey erre azzal válaszolt, hogy az embernek figyelemmel kell kísérnie a befektetéseit, ami azonban nyilván nem megy könnyen annak, aki egy amerikai férfi özvegyeként Angliában él; továbbá felhozott még egy-két más érvet is, amelyek természetesen nem magyaráztak meg semmit. Nagyanyám végül vonakodva bár, de belement a dologba – akkoriban a nők bármilyen üzleti tanácsot elfogadtak attól, akiben megbíztak, Mr. Bailey pedig azt mondta, hogy nagyanyámnak ugyanannyi marad majd a jövedelme, mint korábban. A cég csődje így az ő jövedelmét nem érintette, az ekkor már elhunyt Mr. Bailey pedig anélkül védte meg partnere özvegyének érdekeit, hogy elárulta volna a cég fizetőképességével kapcsolatos félelmeit. Úgy hiszem, a cég fiatalabb tagjai nagyszabású vállalkozásokba kezdtek, és leányvállalatokat alapítottak mindenfelé az országban, csakhogy a terjeszkedés miatt túl sokat költöttek – bármi is volt az ok, az összeomlás maga alá temetett mindenkit.

A lesújtó hír kapcsán az a régi élmény jutott eszembe, amikor kisgyerekként hallottam szüleim beszélgetését váratlan pénzügyi nehézségeinkről, majd a többieknek nagy vidáman bejelentettem, hogy tönkrementünk. Amit azonban akkor érdekes és izgalmas dolognak képzeltem, az egyszerre nyomasztó valósággá vált, hiszen teljes pénzügyi kilátástalanságot jelentett Archie és jómagam számára: a nekem járó évi száz fontot a család fenntartására kellett volna fordítani.

A helyzet azonban jobban alakult, mint ahogy gondoltuk. Írt ugyanis Amerikából Mr. John Chaflin, aki kifejezte mélységes szomorúságát a történtek miatt, és közölte, hogy anyám egészen haláláig évi 300 fontra továbbra is számíthat az ő magánvagyonából. Ez a váratlan fordulat átsegített bennünket az első megrázkódtatáson, de egyben azt is jelentette, hogy anyám halála után ez az összeg nem érkezik többé, és nekem Ashfield és évi 100 fontom marad. Megírtam hát Archie-nak, hogy sohasem lehetek a felesége, és jobb lesz, ha elfelejtjük egymást, ő azonban hallani sem akart erről, és azt mondta, majd szerez pénzt, összeházasodunk, és anyámat is fogja támogatni. Engem mindenesetre meggyőzött: újra kezdtem reménykedni és ismét komolyan vettük, hogy jegyesek vagyunk.

Anyám látása közben nagyon megromlott, ezért keresnünk kellett egy specialistát. Kiderült, hogy mindkét szemén szürkehályog van, amit több okból sem lehet megműteni, és bár lehet, hogy látásának gyengülése lassú folyamat lesz, de a megvakulást nem fogja elkerülni. Erre én megint írtam Archie-nak: felmondtam az eljegyzést, és közöltem, hogy sohasem leszek képes elhagyni anyámat, ha megvakul. Ő persze ismét nem fogadta el döntésem, és azt írta, hogy várjak, amíg kiderül, mi lesz anyám látásával: lehet, hogy találnak valamilyen gyógymódot, esetleg mégis sor kerülhet a műtétre, és egyébként pedig még nem vakult meg, úgyhogy nincs okunk az eljegyzés felbontására – szóval mégsem bontottuk fel az eljegyzést. De azután én kaptam levelet Archie-tól. „Nem jól van ez így – írta. – Sohasem vehetlek feleségül, mert túl szegény vagyok. Belevágtam a spórolt pénzemmel egy-két kisebb befektetésbe, de nem sikerültek, és elúszott az is. Le kell hát mondanod rólam”. Erre én szóban és írásban közöltem vele, hogy nem vagyok hajlandó lemondani róla, mire ő szóban és írásban közölte velem, mégis le kell mondanom róla – végül megállapodtunk, hogy lemondunk egymásról.

Négy nappal később Archie szabadságot kapott, és motorbiciklijén váratlanul eljött hozzánk. Megint elhatároztuk, hogy megújítjuk az eljegyzésünket, és bizakodni fogunk – valami csak történik, még ha négy vagy öt évig kell is várnunk. Közben nagy érzelmi viharokat éltünk át, és bár az eljegyzésünk megint érvénybe lépett, a házasság lehetősége lassan egyre távolodott. A lelkem mélyén reménytelennek éreztem a helyzetünket, és Archie is így látta, de mindketten kétségbeesetten ragaszkodtunk ahhoz, hogy nem tudunk egymás nélkül élni.

Közben találkoztam Archie anyjával is. Peg Írország déli részéről, Cork környékéről származott, és tizenegy testvére közül az indiai egészségügyi ellátásban dolgozó legidősebb bátyjával élt. Férjétől, aki bíró volt az indiai közigazgatásban, két fia született: Archie és Campbell, akik az iskolák után a Hadsereghez kerültek. Apjuk később egy lovasbalesetben súlyos koponyasérülést szenvedett, és meghalt egy angliai kórházban, majd Peg néhány évi özvegység után férjhez ment William Hemsley-hez.

Amikor Archie bejelentette anyjának az eljegyzésünket, és olyan dicséreteket zengett rólam, amilyeneket a szerelmes ifjak szoktak, Peg gyanakodva megkérdezte, vajon olyan lány vagyok-e, aki a mostanság divatos bubigallérban járkál, amire Archie kelletlenül beismerte, hogy igen. Ez volt az a korszak ugyanis, amikor a nők nagy merészen új ruhadarabot választottak a cikcakkos csontokkal merevített, magas blúzgallér helyett, amely vörös foltokat hagyott az ember nyakán. A bubigallér valószínűleg abból a legömbölyített körgallérból született, amelyet Peter Pan viselt Barrie[140] darabjában: a nyak alsó részét vette körül, puha anyagból készült és merevítő nélkül, így nagyon kényelmes volt – de aligha lehetett merész viseletnek nevezni. Akkoriban azonban szinte könnyűvérűnek tekintették azt a lányt, aki az álla alatt tíz teljes centit „mezítelenül” hagyott a nyakából, és 1912-ben én is azok közé a lányok közé tartoztam, akik nem szégyelltek így kimenni az utcára.

– De hát olyan jól áll neki! – bizonygatta Archie.

– Ó persze, minden bizonnyal – sóhajtott megadóan Peg, aki véleménye dacára roppant kedvesen fogadott, és azt mondta, mindig ilyen lányt szeretett volna a fiának – én pedig nem hittem el egy szavát sem. Lelke mélyén azonban még korainak tartotta a házasságot, és mivel arra a belátásra jutott, hogy a mi anyagi helyzetünkben ez a jegyesség úgysem lesz hosszú életű, nagyon kedves volt hozzám, amivel zavarba is hozott. Archie-t azonban mindez nem érdekelte, és nem foglalkozott azzal, hogy az anyja mit gondol róla és rólam, hanem kizárólag azzal törődött, hogy elérje, amit akar.

Így azután nemhogy közelebb kerültünk a házassághoz, de mintha egyre távolodtunk volna tőle. Az előléptetés a Brit Királyi Repülőhadosztálynál sem volt gyorsabb, mint másutt, Archie a repüléstől pedig folyton orr-és arcüreggyulladásban szenvedett, de hősiesen kitartott. Levelei tele voltak a Farman és az Avro[141] gépek műszaki leírásával és annak ismertetésével, hogy melyik típus jelent majdnem biztos halált a pilóta számára, és melyik érdemes a továbbfejlesztésre. Már a századtársai nevét is kezdtem megtanulni: Joubert de la Ferté, Brooke-Popham, John Salmon…, akik között ott volt Archie egyik ír unokatestvére is, aki annyi gépet tört már össze, hogy eltiltották a repüléstől.

Talán furcsának tűnik, de sohasem aggódtam Archie életéért vagy testi épségéért, noha a repülés életveszélyes foglalatosság volt – de hát ilyen volt akkoriban a vadászat is, és természetes dolognak vettem, hogy az emberek időnként meghalnak a vadászmezőkön. A biztonságot akkoriban még nem tartották annyira fontosnak, és kinevették volna „Az első a biztonság!” szlogent, viszont felnéztek azokra, akik a technika ezen új vívmányával voltak kapcsolatban. Archie a legelső pilóták közé tartozott, mert pilótaigazolványának sorszáma 105 vagy 106 volt, én pedig roppant büszke voltam rá.

Máig életem egyik legnagyobb kiábrándulása az, hogy a repülőgép közönséges közlekedési eszközzé vált. Régen az emberiség álma vált valóra azzal, hogy szabadon repülhettünk a felhők felett, mint a madár – de ma egyszerűen bemászunk egy gépbe, és elutazunk Londonból Perzsiába, vagy a Bermudákra, esetleg Japánba. Aligha létezik ennél hétköznapibb valami: egy kényelmetlen ülésekkel teli, szűk fémdoboz, amelynek ablakaiból legtöbbször csak a gép szárnyait és propellerek lehet látni, meg felülről a tejfehér felhőket, és ha véletlenül mégis feltűnik odalent a táj, akkor az olyan, mint valami iskolai térkép – egyszerűen kiábrándító az egész. A hajó viszont nem veszítette el minden romantikáját, a vonatot pedig még ma is imádom, hiszen leginkább így lehet gyönyörködni: látni belőle a tájakat és az embereket, a városokat, a templomokat és a folyókat, vagyis az egész életet.

Ezzel persze nem azt akarom mondani, hogy hidegen hagy a levegő meghódítása, vagy a kalandozás a világűrben. Az embernek van jó néhány olyan tulajdonsága, amellyel a többi élőlény nem rendelkezik: például a kalandvágy, a legyőzhetetlen szellem és a bátorság: de nem a minden állatban meglévő önvédelem bátorsága, hanem az, amellyel saját kezünkbe vesszük életünk irányítását, és nekivágunk az ismeretlennek. Büszkeséggel és csodálattal tölt el, hogy mindez az én életemben történt meg, és nagyon is szeretnék belelátni a jövőbe, hogy megtudjam, mi lesz a következő lépés – mert érzésem szerint ezek a lépések egyre gyorsabban fogják követni egymást. Hogy mi lesz a vége ennek az egésznek: újabb győzelmek sorozata, vagy teljes pusztulás e nagyratörés miatt – nem tudom. Remélem, hogy az emberiség fennmarad, bár az is lehet, hogy csak néhány kisebb területen, és talán nagyobb katasztrófák is jönnek, de az egész emberiség nem fog elpusztulni. És ha megmarad néhány olyan, egyszerű eszközöket használó közösség, amely a saját múltját már csak a szájhagyományból ismeri, akkor ezek lassan ismét fel fogják építeni a civilizációt.

Kilenc

Nem emlékszem, hogy 1913 decemberében a levegőben lógott volna a háború. A tengerésztisztek néha ugyan csóválták a fejüket, és maguk elé dörmögték, hogy Der Tag, de ezt már évek óta hallottuk, és nem is figyeltünk rá. Az aggodalom jó alapul szolgált mindenféle kémtörténetek számára, de nem tűnt valóságosnak – egyetlen országról sem tételeztünk fel ugyanis olyan őrültséget, hogy elkezdjen harcolni a másik ellen, legfeljebb az északnyugati határvidéken vagy valahol a világ végén. Ugyanakkor 1913-ban és 1914 elején már mindenfelé szerveztek otthonápolási és elsősegély-tanfolyamokat, mi pedig eljártunk ezekre, bekötözgettük egymás kezét-lábát, és még a fej szakszerű bepólyázásával is megpróbálkoztunk. Azután levizsgáztunk a tudnivalókból, és kaptunk egy kis nyomtatott igazolókártyát. A nők lelkesedtek, de a férfiakat halálos rémület fogta el, amikor körbevette őket az elsősegélyt nyújtani kívánó hölgyek hada.

– Ne engedjék közelembe az elsősegélyeseket! – kiabálták. – Ne nyúljanak hozzám, lányok! Ne érjenek hozzám!

Volt a vizsgáztatók között egy gonosz kis öregember, aki sanda vigyorral a legkülönfélébb feladatokkal bízott meg bennünket. – Itt a maguk páciense – mutatott például egy padlón fekvő cserkészfiúra. – Eltört a karja és szilánkosra tört a bokája, lássanak hozzá!

Társnőmmel nagy lelkesen rá is rontottunk a fiúra. A sebkötözés már nagyon ment nekünk, és takaros kötéseket tudtunk csinálni: a szemre is csinos, feszes pólyázásokat feldíszítettük néhány nyolcas figurával is. Ám váratlanul akadályba ütköztünk: a lába már vastagon körbe volt tekerve posztócsíkokkal.

– Ezek tábori kötések – mondta az öregember. – Tegyék rá a maguk kötését, mert úgysem tudnák mivel helyettesíteni.

Persze így sokkal nehezebb volt kialakítani a csinos csavarásokat és fordításokat.

– Igyekezzenek – mondta az öreg. – Alkalmazzák a nyolcas figurát, mert a végén oda kell eljutniuk. Nem érdemes a tankönyv alapján próbálkozni, és fordítva haladni fentről lefelé. Az a lényeg, hogy meg kell tartani a már meglévő kötést. Az ágy az ajtó mögött van. – Felnyaláboltuk a pácienst, remélve, hogy sikerült jól rögzíteni kezén-lábán a síneket, és odavonszoltuk az ágyához. Ott aztán meg is álltunk, mert egyikünknek sem jutott eszébe, hogy előtte rendesen megvessük az ágyat, a vénember pedig kajánul vigyorgott.

– Ha-ha! Nem gondolták végig a dolgot a kisasszonyok! Előbb ugyanis meg kell nézni azt az ágyat, amibe valakit bele akarnak fektetni! – Bár kissé sértő volt a gúnyolódás, de el kellett ismernünk, hogy az öregember piszkálódásaiból többet tanultunk, mint előtte az elméleti fejtágítókon.

A gyakorlati foglalkozások keretében hetenként két délelőtt eljártunk a helyi kórház járóbeteg-részlegébe, ahol a nővérek, akik ki sem látszottak a munkából, enyhén szólva nem örültek nekünk. Itt az első feladatom könnyűnek ígérkezett: leszedni a kötést egy sérült ujjról, meleg vizes, bóros oldatot készíteni, és a szükséges ideig beáztatni az ujjat. A következő betegnek a fülét kellett volna kimosni, de ettől eltiltottak. – A fül kimosása komoly szakértelmet kíván – jelentette ki az ügyeletes nővér –, és képzetlen személyek nem próbálkozhatnak vele. Ne gondolja, hogy olyasmit is meg tud csinálni, amire nincs kiképezve, mert csak nagy bajt okozhat.

Ezután egy körülbelül hároméves kisgyerek lábáról kellett leszednem a kötést, aki magára rántott egy fazék forró vizet – és ekkor majdnem örökre búcsút mondtam a betegápolásnak. A kötést ugyanis óvatosan le kellett volna áztatni, de a gyerek a legkisebb érintésre is üvöltött a fájdalomtól, mégpedig megállás nélkül; engem pedig a rosszullét kerülgetett. Paradox módon az tartotta bennem a lelket, hogy a megvető pillantásokkal méregető ügyeletes nővér tekintetéből kiolvastam a véleményét: jönnek ezek a beképzelt fiatalok, és azt hiszik, mindenhez értenek, miközben a legegyszerűbb dolgot sem képesek megcsinálni. Összeszedtem hát magam, és elhatároztam, hogy azért is megcsinálom. A kötést gyengéden és óvatosan áztatgattam – miközben nemcsak a gyereknek kellett elviselnie a gyötrelmeket, hanem nekem is –, és nem hagytam abba, csináltam összeszorított foggal, miközben az ájulás környékezett. Azután teljesen meghökkentem, amikor a nővér váratlanul megszólalt. – Egészen jól csinálta, pedig az elején majdnem rosszul lett, igaz? Ne szégyellje, egyszer én is teljesen kikészültem.

A képzés részeként a hét valamelyik napján egy gondozónővel felkerestünk mindenféle házikókat, amelyek lakói, különös módon, soha nem nyitották ki az ablakokat. Némelyikben csak szappanillatot lehetett érezni, másokban viszont egészen más szagokat – és csak nehezen tudtam megállni, hogy fel ne tépjem, vagy ki ne verjem az ablakokat. A bajok és nyavalyák pedig nagyon egyformák voltak: szinte mindenki arról panaszkodott, hogy „rossz a lába”; de azt nem értettem, ez pontosan mit takart. – Nagyon gyakori a vérmérgezés – mondta a gondozónő –, ami legtöbbször valamilyen nemi betegség következménye. – Maguk az emberek is ezt a megnevezést használták, és csak évekkel később értettem meg a dolgot, amikor a bejárónőm is ilyeneket kezdett mondogatni. – Az anyám már megint beteg.

– Ó, mi a baja?

– Rossz a lába. Mindig is rossz volt neki a lába.

E látogatások során egyszer holtan találtuk az egyik páciensünket, és a gondozónővel ravataloztuk fel a holttestet. Ez az eset azonban nem rázott meg annyira, mint a leforrázott gyerek szenvedése, csak egy kicsit furcsa volt – azelőtt ilyet még sohasem csináltam.

Azután Szerbiában meggyilkolták a trónörököst, ami első pillanatban jelentéktelen eseménynek tűnt – a Balkánon mindig gyilkolászták egymást az emberek, ugyan mi közünk van nekünk hozzá? Hogy ez a dolog Angliában bennünket is érinthet, azt senki nem hitte komolyan – és nemcsak én voltam ezzel így, hanem szinte mindenki. Nem sokkal később azonban addig sohasem látott viharfelhők jelentek meg a horizonton: különös hírek kezdtek terjengeni az újságokban arról a borzongató valamiről, amit úgy hívnak, háború! Az emberek, néhány minisztert és magasabb rangú külügyi tisztviselőt leszámítva, el sem tudták képzelni, hogy kitörhet a háború. Legyintettek a rémhírekre, mondván, egyesek csak belelovalták magukat, és hogy a „nagyon komoly a helyzet” csak amolyan politikusi szóbeszéd. De egy reggel hirtelen mégiscsak bekövetkezett az, amire senki nem számított: Anglia hadba lépett.

V. rész

Háború

Egy

Anglia hadban állt – kitört a háború. Nehéz megfogalmazni az akkori és a mostani érzések közötti különbséget. Manapság meglepődnék, esetleg meg is ijednék, de igazán nem lennék megdöbbenve, mert mindannyian tudjuk, hogy néha ki szokott törni: megtörtént már a múltban is, és ma is bármikor megtörténhet – de 1914 előtt legalább ötven évig béke volt. Igaz, hogy volt a „nagy búr háború”, és voltak összetűzések az északnyugati határvidéken is, de ezek nem érintették országunkat, és inkább afféle hadgyakorlatoknak, erődemonstrációknak számítottak a világ távoli zugaiban. Most azonban más volt a helyzet – Németországgal álltunk háborúban.

Táviratot kaptam Archie-tól: „Ha tudsz gyere Salisburybe remélem találkozunk” – a Repülőhadosztályt nyilván az elsők között mozgósították.

– Muszáj elmennünk – mondtam anyámnak.

Nem sokat teketóriáztunk, bár alig volt pénz nálunk, a bankok pedig rendeletileg zárva tartottak, és a városban sehogy sem lehetett pénzhez jutni. Anyámnál ugyan mindig volt három vagy négy ötfontos bankjegy, ám a vonaton egyetlen kalauz sem fogadta el azokat, így Dél-Angliában kalauzok egész sora írta fel nevünket és címünket. A vonatok késtek, többször át is kellett szállnunk, de estére mégis eljutottunk Salisburybe. A County Hotelban szálltunk meg, ahová megérkezésünk után nem sokkal betoppant Archie is. Nem sokáig lehettünk együtt, és még csak nem is vacsorázhattunk – alig fél óra után búcsúzott és elment.

Bajtársaihoz hasonlóan ő is meg volt győződve arról, hogy el fog esni a fronton, de nyugodt volt és vidám – a pilóták úgy érezték, hogy a háború legtöbbjük, különösen az első hullámban bevetésre kerülők számára a véget jelenti, mert a német légierő nagy volt és erős. Én nem ismertem a részleteket, de hozzá hasonlóan szintén biztosra vettem, hogy soha nem látjuk egymást többé, bár igyekeztem ugyanúgy mosolyogni és bizakodó képet vágni, mint ő. Este azonban sírva feküdtem le, és addig bőgtem, amíg a kimerültségtől mély álomba nem zuhantam; fel sem ébredtem másnap késő délelőttig.

Három nap múlva megérkezett az első levelezőlap Franciaországból. Ezen előre nyomtatott mondatok szerepeltek, és a feladónak csak annyit engedélyeztek, hogy egyeseket kihúzzon, másokat pedig aláhúzzon: például azt, hogy „jól vagyok, kórházban vagyok” – én azonban jó előjelnek éreztem a szinte semmitmondó értesítést, és elrohantam a VAD[142] számomra kijelölt egységéhez, hogy tájékozódjam. Azután hamarosan és ijesztő gyorsasággal érkezni kezdtek az első sebesültek. A hadvezetés kiadta a parancsot, hogy etetni és itatni kell őket, amint angol földre érkeznek, ez azonban ostobaságnak bizonyult, ugyanis a szerencsétleneket Southamptontól kezdve egész úton tömték mindenfélével, amíg csak meg nem érkeztek Torquay-ba, ahol le kellett szedni őket a vonatról, hordágyra fektetni, mentőautóba tenni, és beszállítani a kórházba.

A nők körében nagy volt a versengés, hogy ápolóként bekerülhessenek a városháza épületében kialakított hadikórházba. A szigorúan vett betegápólói feladatokra először középkorú nőket választottak ki, abból kiindulva, hogy nekik már lehet némi tapasztalatuk beteg férfiak ápolásában – az ifjú leányokat alkalmatlannak tartották erre. Létezett még az osztályos takarítónő beosztás is, amelyre olyanok jelentkeztek, akik a megüresedő ápolónői helyekre vártak – ők afféle „tartalékos” ápolónők voltak; aki pedig nem akart ápolni vagy takarítani, az a konyhai személyzet körében találhatott munkát magának. A kórházban nyolc szakképzett ápolónő dolgozott, a többiek mind önkéntesek voltak.

A VAD vezetője egy erélyes hölgy: Mrs. Acton főnővér nagyon értett a fegyelmezéshez, és kitűnően megszervezte az ellátást, noha a kórház több mint kétszáz beteget tudott ellátni, és az első sebesültek fogadására mindenkit kivezényeltek. Ez az esemény kissé komikusra sikeredett: a polgármesternő, Spragge tábornok előkelő felesége személyesen fogadta az érkezőket, és az első belépő embert ünnepélyes térdhajlással köszöntötte, majd karon fogva egy ágyhoz kísérte, leültette, és szertartásosan lehúzta róla a bakancsát. A férfi döbbent értetlenséggel szemlélte az egészet, mert kiderült róla, hogy semmilyen sebesülése nincs, és nem is a frontról jött, hanem csupán egy véletlenül betévedt epilepsziás beteg – és hogy Mrs. Spragge miért rángatta le róla a bakancsot, fel sem tudta fogni.

Én is jelentkeztem a kórházba, de csak osztályos takarítónőnek osztottak be, így nagy lelkesen sertepertéltem, és fényeztem a kilincseket meg a csapokat. Öt nap elteltével azonban „előléptettek” ápolónővé, mert a középkorú hölgyek jó része nem kedvelte meg ezt a hivatást. Tele voltak ugyan együttérzéssel és jóindulattal, de nem tudták, hogy az ápolónői munka zömét olyan feladatok képezik, mint az ágytálak, kacsák, gumilepedők sikálása, a hányadék feltakarítása, vagy éppen a gennyes sebesülések bűzének elviselése – nyilván azt képzelték, hogy a vánkost kell igazgatniuk a hős hadfiak feje alatt, meg gyöngéd és vigasztaló szavakat suttogniuk a fülükbe. Ezek a széplelkek így sorra megfutamodtak, mert nem gondolták, hogy nekik valaha ilyesmivel kell foglalkozniuk – a helyükre pedig elszánt fiatal leányzók kerültek.

Eleinte rémisztő volt az egész helyzet. A hivatásos kórházi ápolónők majdnem belebolondultak, mivel ott toporgott körülöttük egy csomó lelkes, ám teljesen képzetlen önkéntes, míg a már viszonylag tapasztalt nővértanoncokat máshová vezényelték. Én és egy lány tizenkét ágy ellátását kaptuk feladatul, és a főnökünk, Bond nővér elsőosztályú szakember volt – aki azonban egy idő után már alig bírta cérnával beosztottai szerencsétlenkedését. Pedig nem voltunk ostobák, csak éppen senki nem tanította meg nekünk, hogy miből áll a betegellátás; előtte csak az ápolás elveit magoltuk be, meg a sebkötözést gyakoroltuk – némi hasznát csak annak vettük, amit „őrjárataink” alkalmával a gondozónőtől ellestünk.

A legnagyobb gondot a sebfertőtlenítés rejtelmei okozták számunkra, mivel Bond nővérnek nem volt türelme elmagyarázni a szükséges tudnivalókat; odaadta a gézzel teli dobozokat, és csak annyit mondott, hogy kössük be vagy át a sebeket. Még azt sem tudtuk, hogy a vese alakú edényekbe a leszedett, a kerek edényekbe pedig a tiszta kötözőszereket kell tenni, és nem értettük, hogy a látszólag mocskos gézek hogy lehetnek sebészileg tiszták – később persze megtudtuk, hogy hőkezeléssel sterilizálták azokat. De a dolgok egy hét alatt többé-kevésbé elrendeződtek: megértettük, mit várnak el tőlünk, és képesek lettünk megfelelni az elvárásoknak. Bond nővér azonban ekkorra már kilépett: azt mondta, nem bírja idegekkel.

Kaptunk tehát egy másik főnököt, Anderson nővért, aki nemcsak szintén kiváló szakember volt, de mindig higgadtan tudott gondolkodni, és csak képzetlennek tekintett bennünket. A két ágysor ellátására beosztott négy nővér munkáját néhány nap elteltével értékelte, és kiválasztotta azokat, akiknek továbbképzésére hajlandó volt, illetve akiket csak arra tartott alkalmasnak, hogy „megnézzék a vizet a forralóedényben”. A kórterem végében ugyanis néhány hatalmas vízforraló működött, mivel gyakorlatilag minden sebre forró vízbe mártott, majd kifacsart géz került, és e művelet első lépéseként azt kellett tisztázni, felforrt-e már a víz. És ha az ellenőrzésre odaküldött leányzó azt jelentette, hogy forr, miközben az még nem forrt, akkor Anderson nővér mély megvetéssel torkolta le a szerencsétlent. – Maga még azt sem tudja, nővérke, hogy mikor forr egy fazék víz?!

– De hát már elkezdett gőzölögni… – dadogta a delikvens.

– Az még nem rendes gőzölgés volt! – mondta Anderson nővér. – Hallotta a zubogást is? Először ugyanis elkezd zúgni, majd elcsendesül, és csak azután kezd el zubogva forrni és igazán gőzölögni. – A magyarázat közben pedig utánozta a forralóedény által keltett hangokat, majd dünnyögve távozott, miszerint ha még egy ilyen hülyét ideküldenek a nyakára, akkor tényleg nem tudja, mit fog csinálni…

Nekem nem volt bajom Anderson nővérrel, szigorú volt, de igazságos. A másik két sor ágynál Stubbs nővér volt a főnök, egy alacsony, vidám kedélyű nő, aki gyakran „drágáimnak” szólította a beosztottait, de azután úgy ordítozott velük, ha elrontottak valamit, hogy zengett a ház. Olyan volt, mint valami elkényeztetett macska, amelyik egy darabig kedvesen játszik az emberrel, aztán váratlanul jól megkarmolja. Én kifejezetten élveztem a nővérkedést. Könnyen és gyorsan belejöttem, és azóta is az a véleményem, ez az egyik leghálásabb, legtöbb sikerélményt adó foglalkozás – ha nem mentem volna férjhez, a háború után valószínűleg én is ezt a hivatást választottam volna. Lehet, hogy tényleg öröklődnek bizonyos hajlamok: nagyapám első felesége, az én amerikai nagyanyám ugyanis kórházi ápolónővér volt.

Önkéntes ápolónőként ugyanakkor át kellett értékelnünk egész addigi társadalmi helyzetünket és a kórház hierarchiájában elfoglalt pozíciónkat is. Az orvosokat korábban környezetünk természetes részének tekintettük: ha megbetegedtünk, elküldtünk értük, és többé-kevésbé követtük az utasításaikat – anyámat kivéve, aki egy csomó dolgot mindig jobban tudott, mint az orvosok. Az orvos rendszerint a család barátja volt, így arra, hogy térdre kell esni előttük, és imádni kell őket, egyáltalán nem voltam felkészülve. Ugyanakkor gyorsan megtanultam, hogy a „Nővér, törülközőt a doktor úrnak!” felszólításra ugrani kell, majd eleven törülközőtartóként alázatosan kivárni, amíg a méltóságos doktor úr méltóztatik megmosni, majd megtörölni a kezét, aki persze nem fárasztja magát olyan apróságokkal, mint a törülköző visszaadása, hanem megvető biggyesztés kíséretében leejti inkább a földre. Egyes orvosokat titokban és egymás között a nővérek sem tartottak valami sokra, de a kórházban még ezeket is félistennek kijáró tisztelet övezte.

Egy orvost megszólítani például hallatlan vakmerőségnek számított, és ha az illető közeli barátunk volt, azt sem volt szabad kimutatni. A szigorú illemszabályokat mindenki gondosan betartotta, de nekem sikerült súlyosan vétenem ellenük. Egy alkalommal ugyanis az orvos egy bizonyos csipeszt kérve elkezdett kiabálni a főnővérrel, mire én, akinek a tálcáján éppen volt egy olyan, odakínáltam neki. Meg is kaptam érte rögtön a magamét.

– Hát ez hallatlan, nővér, így előtérbe tolakodni! Méghogy sajátkezűleg odanyújtani valamit az orvosnak…

– Nagyon sajnálom, főnővér asszony – motyogtam alázatosan. – De mit kellett volna tennem?

– Ezt már illene tudnia! Ha az orvos bármit kér, ami történetesen a maga keze ügyében van, akkor azt nekem kell ideadnia, és majd én adom át az orvosnak!

Biztosítottam a főnővért, hogy többé nem követek el ilyen illetlenséget.

Az idősebb önkéntes ápolónők kilépését meggyorsította, hogy az első betegek egyenesen a lövészárokból érkeztek, hevenyészett tábori kötésekkel és tetvesen! A torquay-i hölgyek többsége legfeljebb hallomásból ismerte ezt a rovart, de a látványa már túl nagy megrázkódtatás volt az idősebb nemzedék számára. Az erősebb idegzetű fiatalok azonban nem csináltak nagy ügyet ebből sem, és gyakran előfordult, hogy a műszak végén a sűrűfésűt diadalmasan lengetve fogadtuk váltótársunkat. – Kész az összes fejem!

Az első sebesültcsoportban érkezett egy tetanuszos beteg is, aki nemsokára elhunyt – ez volt az első halottunk, és mindannyian megdöbbentünk. De körülbelül három hét után már úgy éreztem, mintha egész életemben sebesülteket ápoltam volna, egy hónap múlva pedig már átláttam a különféle trükkjeiken is.

– Hé, Johnson, mit írt maga a fejlapjára? – Ezek a fej-vagy beteglapok, rajtuk a lázgörbékkel, ott lógtak minden ágy végén.

– Hogy én ráírtam volna valamit, nővérke? – kérdezett vissza ártatlan pofával az illető. – Nem írtam oda semmit! Hát miért írtam volna…

– Valaki nagyon különös menüt írt elő magának, és nem hiszem, hogy a főnővér vagy a doktor úr lett volna. Nem valószínű, hogy portóit rendeltek volna magának!

Egy másik beteg nagy panaszkodásba kezdett. – Jaj, nővérke, rosszul vagyok! Úgy érzem, nagyon felment a lázam.

Elnéztem ennek a siránkozó embernek a pirospozsgás arcát, majd elvettem tőle a lázmérőt, ami tényleg több mint negyven fokot mutatott.

– Úgy látom, felfedezte, mire lehet még használni a fűtőtesteket! – mondtam az illetőnek. – Csak aztán vigyázzon, mert ha túl sokáig hagyja rajta a lázmérőt, akkor a higany kidurran belőle!

– Jaj, nővérke – vigyorgott az álbeteg –, hát maga már ennek sem dől be? Maguk sokkal szívtelenebbek, mint az idősebbek voltak, akik rögtön kétségbe estek, és rohantak a főnővérért, ha negyven fokra felment a lázunk.

– Szégyellhetné magát!

– Ó, nővérke, hát már viccelni sem szabad?

A betegeknek röntgenre vagy fizikoterápiás kezelésre néha el kellett menniük a város másik végébe, ilyenkor általában hat betegből és egy nővérből állt a csoport. És bizony nagyon résen kellett lenni, ha valamelyikük hirtelen bejelentette, hogy „Majd maguk után megyek, nővérke, csak átszaladok az utca túloldalára cipőfűzőt venni” – mert ilyenkor csak átnézett az ember az utca túloldalára, és látta, hogy a cipőbolt, mit ad isten, éppen a „Sárkány” nevű kocsma mellett van. Szerencsére nekem mindig sikerült hiánytalanul visszavinni a kórházba a betegeimet, és nem tudott meglógni egyikük sem, hogy azután virágos hangulatban jelenjen meg a kórteremben.

Tulajdonképpen ezek a fiúk kivétel nélkül mind nagyon kedvesek voltak. Volt közöttük egy skót is, akinek én írtam a leveleit, ugyanis nem tudott sem írni, sem olvasni, pedig ő volt a legintelligensebb az egész osztályon. Amikor először került erre sor, akkor hátradőlt, és várta, hogy kezdjem el a dolgot. – Akkor most írjunk az apámnak, nővérke – mondta.

– Jó. „Drága Apám!” – kezdtem. – Mivel folytassuk?

– Ó, az mindegy, ami magának eszébe jut. Az apám nagyon fog örülni neki.

– De hát jobb lenne, ha mégiscsak maga mondaná meg, mit írjak.

– Ugyan! Biztosra veszem, hogy maga tudja azt.

Én azonban ragaszkodtam néhány vezérgondolathoz, így témaként előkerült a kórház, az ételek meg mindenféle más. Végül a férfi kijelentette, ennyi elég is lesz.

– „Szerető fiad…” – javasoltam lezárásul.

Erre döbbenten nézett rám.

– Hát nem, nővérke, így azért mégse… Azt kellene inkább írnia, hogy „Tisztelettudó fiad”. A szeretet meg kedves kifejezéseket ne használjuk, az apámmal kapcsolatban semmiképp sem.

Hiába, mindig tanul az ember.

Amikor először kellett egy műtétnél asszisztálnom, bizony csúnyán leszerepeltem. Hirtelen elkezdtek imbolyogni a műtő falai, és ha erős kézzel nem karol át, és villámgyorsan ki nem visz onnan a mellettem álló nővér, akkor még nagyobb lett volna a baj – azelőtt eszembe sem jutott, hogy elájulhatok a vér vagy egy seb látványától. Alig mertem Anderson nővér szemébe nézni, amikor később kijött hozzám a folyosóra, de ő nagyon kedvesen szólított meg. – Ne is törődjön vele, nővérke – mondta –, hiszen sokunkkal előfordult már ilyesmi az első néhány alkalommal. És különben sem készült fel a meleg és az éter együttes hatására, márpedig az tényleg émelyítő tud lenni. Ráadásul ez egy alhasi műtét volt, ami a lehető legrondább látvány.

– És ön szerint legközelebb már bírni fogom?

– Meg kell próbálni, és addig kell próbálkoznia, amíg minden rendben nem lesz.

A következő alkalommal egy egészen rövid műtétre lettem beosztva, amit gond nélkül túl is éltem, és ettől kezdve soha semmi bajom nem volt a műtőben. Bár az is igaz, hogy elfordítottam a tekintetem, amikor a kés először vágott bele a beteg testébe, de utána már nyugodtan, sőt érdeklődéssel szemléltem a fejleményeket. És ebből levontam a tanulságot, hogy mindenhez hozzá lehet szokni.

Kettő

– Nem jól van az, kedves Agatha – mondta nekem anyám egyik idősebb barátnője –, hogy vasárnaponként is eljársz a kórházba dolgozni. A vasárnap pihenésre rendeltetett, amikor nem szabad dolgozni.

– De ha vasárnap senki sem dolgozna, akkor ki cserélné a betegek kötéseit, ki mosdatná meg őket, ki adná oda nekik az ágytálat, ki vetné meg az ágyukat, és ki főzne nekik teát? – kérdeztem. – Vagy ezek a szerencsétlenek vasárnaponként huszonnégy órán keresztül próbálják kibírni minden nélkül?

– Jaj, drágám, ebbe így nem is gondoltam bele! De valami munkabeosztásnak csak kell lennie.

Karácsony előtt három nappal Archie váratlanul szabadságot kapott. Anyámmal elmentünk Londonba, hogy találkozzunk vele, és közben az járt a fejemben, hogy össze kellene házasodnunk, ahogy akkoriban ezt sokan tették.

– Nem is tudom, hogyan tervezgethetjük a jövőt, miközben az emberek egymást gyilkolják – mondtam. Anyám egyetértően bólogatott.

– Sehogy – mondta. – Én sem tudnék most semmit tervezni. Egyikünk sem mondta ki, de valószínűnek tartottuk, hogy Archie is elesik. A háborús veszteségek megdöbbentettek minket is – a barátaim közül sokat azonnal behívtak, és szinte mindennap közölte az újság valamelyik ismerősünk halálhírét.

Csak három hónap telt el azóta, hogy Archie-val utoljára találkoztunk, de úgy tűnt, mintha ezt a három hónapot egy másik dimenzióban éltem volna le. Ez alatt az idő alatt teljesen ismeretlen dolgokat kellett megtapasztalnom: a barátaim halálát, a teljes bizonytalanságot, és az életviszonyok megváltozását. Archie szintén számos új tapasztalatot szerzett, bár egy másik területen: ő a halállal találkozott, a vereséggel, a visszavonulással és a félelemmel. Két teljesen különböző világban éltük le ezt a három hónapot, így azután szinte idegenként találkoztunk újra, és azonnal megmutatkozott a kettőnk közti különbség. Idegesített az elszánt lazasága és komolytalansága, már-már nemtörődöm jókedve, és túl fiatal voltam még ahhoz, hogy felfogjam: csak így tudott szembenézni új élete problémáival. Ugyanakkor én megkomolyodtam, kezdtem mélyebben átérezni a dolgokat, és levetkőztem a boldog gyermekkor komolytalanságait.

Archie egy kérdésben azonban nagyon határozott álláspontra helyezkedett: az első percben világossá tette, hogy a házasságkötésről szó sem lehet. – Színtiszta ostobaság lenne – mondta –, és a barátaim is így gondolják. Az ember kap egy golyót, és ott hagy maga után egy fiatal özvegyet, és talán még egy születendő gyermeket is. Nem, ez önző és ostoba lépés lenne. – Nem értettem vele egyet, és szenvedélyesen érveltem a házasság mellett. De Archie egyik jellemző tulajdonsága éppen az eltökéltség volt, és mindig biztos volt abban, hogy mit akar tenni. Ez persze nem jelentette azt, hogy sohasem gondolta meg magát – képes volt váratlanul a korábbival ellenkező álláspontra helyezkedni, az egyik pillanatról a másikra fehérnek látni a feketét és feketének a fehéret, és ha idáig eljutott, akkor ezt ugyanolyan meggyőződéssel vallotta, mint korábban az ellenkezőjét. Elfogadtam hát a döntését, és megpróbáltuk kihasználni azt a pár napot, amíg együtt lehetünk.

Azt terveztük, hogy London után elmegyünk Cliftonba, és a karácsonyi ünnepeket Archie anyjának és mostohaapjának házában töltjük, ami nagyon jó programnak ígérkezett. Elindulásunk reggelén Archie egy neszesszerrel állított be a szállodába: egy olyan előkelő utazótáskával, és benne minden szükséges holmival, amellyel egy milliomosfeleség is nyugodtan besétálhatott volna a Ritzbe. Ha Archie egy gyűrűt vagy karkötőt hozott volna, mégha drágát is, akkor azt nem kifogásoltam volna – sőt, büszke örömmel fogadtam volna el –, de ez a neszesszer teljesen kiborított. Esztelenül hivalkodónak éreztem, és semmi szükségét nem láttam, ezért kijelentettem, hogy nekem ez nem kell, és vigye vissza oda, ahol beszerezte. Ingerült voltam, és Archie is ingerült volt, de elment, majd egy órával később visszatért – és amikor kibékültünk, már nem is értettük, mi ütött belénk, és hogyan lehettünk ennyire ostobák. Elismerte, hülye ajándék volt egy ilyen táska, én pedig elismertem, nem volt szép tőlem, hogy annyira leszóltam a holmit. A veszekedés és az azt követő kibékülés eredményeként viszont, furcsa módon, közelebb kerültünk egymáshoz.

Anyám visszautazott Devonba, mi pedig elmentünk Cliftonba. Az út fárasztó volt, mert a vonatok összevissza közlekedtek, és órákat késtek. Végül mégiscsak célba értünk, és végtelenül kedves fogadtatásban volt részünk. Én testileg és lelkileg egyaránt kimerülve gyorsan ágyba bújtam – és nemcsak az utazás volt fárasztó, hanem az is, hogy kínosan ügyeltem arra, mit mondok és hogyan viselkedem leendő rokonaim előtt. Azután fél óra, vagy talán egy óra múlva, amikor már ágyban voltam, de még nem aludtam, kopogtak az ajtómon. Archie volt az, belépett, és becsukta maga mögött az ajtót. – Meggondoltam magam – mondta minden bevezető nélkül. – Össze kell házasodnunk, mégpedig azonnal. Holnap megesküszünk.

– De hát azt mondtad, hogy…

– Ne törődj azzal, hogy mit mondtam. Neked volt igazad, én pedig tévedtem. Ez az egyetlen értelmes dolog, amit tehetünk. Még két napunk van a visszautazásomig.

Leültem az ágyra, mert mintha elbizonytalanodtak volna a lábaim is. – De hát olyan határozottan mondtad…

– És az mit számít? Meggondoltam magam, és kész.

– Igen, de… – Olyan sok mindent szerettem volna mondani, de nem találtam a szavakat; mindig akkor némultam meg, amikor a legjobban szerettem volna beszélni.

– De hát annyira bonyolult ez az egész – nyögtem ki végül. Én ugyanis rögtön láttam a tervezett esküvő valamennyi hátrányát, Archie viszont csak magára a szertartásra koncentrált: először őrültségnek tűnt számára, hogy a háború kellős közepén megnősüljön, egy nappal később viszont már szilárdan hitte, hogy „ez az egyetlen értelmes dolog, amit tehetünk” – a tényleges nehézségek, a közeli rokonaink megdöbbenése és egyéb reakciói már egyáltalán nem izgatták őt. Így ismét vitatkoztunk, mint huszonnégy órával azelőtt, csak most fordított felállásban – és mondanom sem kell, ebben a vitában is ő győzött.

– Nem hiszem, hogy ilyen gyorsan össze tudnánk házasodni – próbálkoztam. – Túl bonyolult az ilyesmi.

– Én meg azt mondom, hogy össze tudunk! – nevetett Archie. – Majd szerzünk egy soron kívüli engedélyt vagy ilyesmit a canterburyi érsektől.

– Nem túl drága az?

– Valószínűleg az, de majd találnunk rá megoldást. Nem érünk rá mással foglalkozni, mert holnap már karácsony este van. Akkor megbeszéltük?

Bólintottam, és Archie távozott, én pedig hosszú órákig álmatlanul gyötrődtem. Mit szól majd anyám és Madge? Mit mond majd az ő anyja? És miért nem hallgatott rám Londonban, ahol mindent sokkal könnyebben és egyszerűbben lehetett volna elintézni? Hát, most itt van a nyakunkon ez az egész. Aztán kimerülten álomba zuhantam.

Másnap reggel kezdtek igazolódni a balsejtelmeim. Elsőként Peget próbáltuk tapintatosan tájékoztatni a terveinkről, ő azonban hisztérikus zokogásban tört ki, és visszamenekült a hálószobájába.

– Archie, hagyjuk az egészet! – mondtam. – Látod, mennyire kiborult tőle anyád.

– Mit érdekel engem, hogy kiborult-e vagy sem? – csattant fel Archie. – Már két éve vagyunk jegyesek, igazán volt ideje megbarátkozni a gondolattal.

– De most nagyon megrázta a dolog.

Peg hanyatt fekve sírdogált a szobájában, kölnivel átitatott zsebkendővel a homlokán, mi pedig lelkiismeret-furdalástól gyötörve álldogáltunk mellette. A helyzetet Archie mostohaapja mentette meg, aki kihívott bennünket a hálószobából. – Szerintem helyesen döntöttetek – mondta –, Peg miatt pedig ne izguljatok. Ő mindig kiborul, ha váratlanul éri valami, de szereti magát, Agatha, és később örülni fog a döntéseteknek. De ne várjátok tőle, hogy már ma örüljön. Most menjetek intézni a dolgot, mert nincs túl sok időtök. És ne feledjétek, én egészen biztosra veszem, hogy helyesen döntöttetek!

Így bár a napot pityeregve és kétségekkel viaskodva kezdtem, két óra múlva már lobogott bennem a harci láz. Házasságkötésünk előtt óriási akadályok tornyosultak, de minél valószínűtlenebbnek látszott, hogy még aznap egybe tudunk kelni, annál erősebb lett bennünk az elszántság, hogy csak azért is meg fogjuk csinálni.

Archie először egy régi iskolai tanárától kért tanácsot, így megtudtuk, hogy a különleges engedélyt 25 fontért a magánjogi doktorok testületétől lehet beszerezni; ezt az összeget még kölcsön tudtuk kérni. Az már komolyabb gondot jelentett, hogy az engedélyt személyesen kellett kérni, de karácsony napján nyilván senki nem fog a mi kérelmünkkel bajlódni – ez a megoldás tehát ki lett zárva. Elmentünk az anyakönyvi hivatalba, ahol azonban elutasítottak, mondván, hogy már két héttel a házasságkötés kitűzött napja előtt be kellett volna jelentkeznünk. Végül egy kedves, a tízóraizásból éppen visszatérő, számunkra teljesen idegen anyakönyvvezető elárulta a megoldást. – Figyeljen ide, kedves fiam – mondta. – Ha jól értem, magának itt lakik az anyja és a mostohaapja.

– Úgy van – bólogatott Archie.

– Ezek szerint magának van itt holmija, itt vannak a ruhái, és rendelkezik itt mindenféle ingóságokkal. Igaz?

– Igaz.

– Nos, akkor magának nem szükséges két héttel előre bejelentkeznie, továbbá csupán közönséges engedélyre van szüksége és még ma délután házasságot köthet a saját plébániatemplomában.

Az engedély nyolc fontba került, amit persze megszereztünk, majd megkezdődött a nagy rohanás. Először fel kellett hajtanunk az utca végén lévő templom plébánosát, akire végül az egyik barátja házában találtunk rá, és aki eléggé megdöbbent, de beleegyezett, hogy összeadjon bennünket. Hazaszaladtunk Peghez, már csak azért is, hogy bekapjunk valamit, de ő teljesen elzárkózott. – Ne is szóljatok hozzám! Hallani sem akarom! – tiltakozott, és magára csukta az ajtót.

Egy perc veszteni való időnk nem maradt. Elrohantunk az (emlékeim szerint) Emmanuelről elnevezett templomba, ahol kiderült, hogy szükség van még egy tanúra is. Kirohantunk az utcára, hogy elkapjunk egy vadidegent – szerencsémre egy ismerős lányba botlottunk bele, akinél pár évvel korábban vendégségben voltam Cliftonban. Ez a lány: Yvonne Bush is alaposan meglepődött, de elvállalta az alkalmi koszorúslány és házassági tanú szerepét. Szaladtunk vissza a templomba, ahol az orgonista már javában gyakorolt, és felajánlotta, hogy előadja nekünk a Nászindulót. A ceremónia előtt azon szomorkodtam, hogy nálam igénytelenebb kinézetű menyasszony talán sohasem lépett még oltár elé: se fehér ruha, se fátyol, de még egy csinos alkalmi ruha sem – az utcai kabátomban és szoknyámban, egy kis bíbor-bársony kalapkával a fejemen még arra sem volt időm, hogy legalább a kezem és az arcom megmossam. Ezen később jót nevettünk.

A szertartás pedig annak rendje és módja szerint lezajlott, de máris ott állt előttünk az újabb akadály. Minthogy Peg még mindig vigasztalhatatlan volt, és nem lehetett vele beszélni, úgy döntöttünk, hazautazunk Torquay-ba, kiveszünk egy szobát a Grand Hotelban, és anyámmal töltjük a karácsonyt. Előtte azonban fel kellett hívnom őt, és tájékoztatnom, hogy mi is történt – ami persze borzasztó kínos volt telefonon keresztül, és az eredmény nem lett valami szívderítő. A telefont a nővérem vette fel, aki igencsak bosszúsan gratulált az eseményhez.

– Ezt csak így az anyánk nyakába zúdítani! Hiszen tudod, milyen gyönge a szíve! Teljesen érzéketlen vagy!

A vonatunk tömve volt utasokkal, éjfélre érkeztünk meg Torquay-ba, ahol várt bennünket a telefonon lefoglalt szállodai szoba. Bennem még ekkor is bujkált egy kis bűntudat: hiszen annyi bajt és kellemetlenséget okoztunk egy csomó embernek, akiket szeretünk, és akik most mind nehezteltek ránk. Archie egészen másként érzett, és ha egyáltalán eszébe jutottak is ezek a dolgok, akkor sem törődött velük – szilárdan meg volt győződve arról, hogy a helyes utat választottuk. Valami miatt azonban ő is bizonytalan volt: amikor felcihelődtünk a vonatra, hirtelen, mint valami bűvész, elővarázsolt még egy utazótáskát. – Remélem – dadogta zavarban vadonatúj feleségének –, nem fogsz megharagudni ezért.

– Archie! De hiszen ez a neszesszer!

– Az, amit nem vittem vissza az üzletbe. Nem haragszol érte?

– Hát persze, hogy nem. Úgy örülök neki!

Ezzel a táskával utaztunk tehát, és ez volt a mi nászutazásunk is. És nyilván Archie szívéről is nagy kő esett le: feltehetően arra számított, hogy a második próbálkozáskor már a fejéhez vágom a neszesszert.

Házasságkötésünk napja egyetlen nagy rohanás, hadakozás és küszködés volt – de a karácsony napja csendesen és békésen telt el. Mindenki kiheverte a megrázkódtatásokat: Madge aranyos volt hozzánk, és nem akart már szemrehányást tenni semmiért, anyám pedig elfelejtette a szívbaját, és örült, hogy boldognak lát bennünket. Reméltem, hogy Peg is magához tért, és így nagyon szép karácsonyunk volt.

Másnap elkísértem Archie-t Londonba, és elbúcsúztam tőle. Visszament Franciaországba, és újabb hat hónapig nem láttuk egymást.

Amikor újra munkába álltam a kórházban, a „családi állapotomban” történt változás híre már megelőzött engem.

– Nővérrrke! – rikkantotta az én kedves skót betegem, vidáman pergetve az r betűket, és a sétapálcájával ütögetve az ágy lábát. – Jöjjön csak ide! Hát mit hallok? Igaz, hogy maga férjhez ment?!

– Igaz. Férjhez mentem.

– Hát hallottak már ilyet? – fordult az egész kórteremhez. – Miller nővér férjhez ment! És mi az új neve, nővérke?

– Christie.

– Ó, ez egy szép skót név! Hallotta már maga is, főnővér? Ez itt most már Christie nővérke!

– Hallottam – válaszolta Anderson nővér –, mindenki csak erről beszélt az osztályon. Sok boldogságot kívánok – tette hozzá kissé hivatalosan.

– Nagyon jól választott, nővérke – mondta egy másik beteg. – Ha jól tudom, katonatiszt a férje. – Beismertem, hogy valóban ilyen szédítő magasságba sikerült felkapaszkodnom. – Akkor tényleg nagyon jól választott! Nem is vagyok meglepve, hiszen maga nagyon csinos lány.

Azután teltek a hónapok, és az európai hadszíntér sárdagasztás állóháborúvá változott. A beköszönő tél nagyon hideg volt, és betegeink fele szörnyűséges fagydaganatokkal került hozzánk. Az idő múlásával egyre komolyabb feladatokat bíztak rám, és szerettem a munkámat – belerázódtunk a mindennapi munkaritmusba, tudtuk, melyik sebészt tisztelik, és melyiket nézik le a főnővérek. Nem érkeztek már tetvesen és hevenyészett kötésekkel a katonák, mert időközben Franciaországban is felállították a tábori kórházakat, de még így is szinte mindig zsúfolásig tele voltunk. A lábtörés miatt nálunk feküdt skót betegemet is hazaengedték, aki azonban elesett a vasútállomás peronján, és megint eltörte a lábát – de mert nagyon vágyott már a szülővárosába, ezért eltitkolta a dolgot, és végül csak sikerült hazajutnia.

Ma már nagyrészt a felejtés homályába vesznek azok az idők, de néhány emlék megmaradt bennem. Egy nővértanonc például, akit gyakorlatra küldtek hozzánk, azt a feladatot kapta, hogy takarítsa ki a műtőt, ez azonban meghaladta a képességeit. Túl fiatal és kezdő volt ahhoz, hogy egyedül el tudja végezni ezt a munkát, így aztán együtt takarítottuk fel a mocskot és vért, sikáltuk tisztára a műtőt, és vittük le az amputált lábat az égetőkemencébe… Emlékszem, azután egy komoly képű őrmesterre, akinek én írtam a szerelmes leveleit, mert írástudatlan volt. Előtte nagyjából elmondta, hogy mit szeretne tudatni a kedvesével, majd elégedetten bólogatott, amikor felolvastam, amit írtam. – Lenne szíves három példányt készíteni belőle? – kérdezte.

– Három példányt? – néztem rá meglepődve.

– Annyit hát. Mert egyet kap a Nellie, egyet a Jessie, egyet pedig a Margaret.

– Nem kellene egy kicsit megváltoztatni ezeket a leveleket? – kérdeztem, mire az őrmester elgondolkodott.

– Felesleges – mondta végül. – Hiszen mindegyiknek ugyanazt akartam üzenni. – Így azután mind a három így kezdődött: Remélem, rózsás jókedvedben talál rád ez a levél! és így zárult: Tiéd vagyok, míg ki nem hűl a pokol.

– Nem fognak tudomást szerezni egymásról ezek a leányzók? – kíváncsiskodtam.

– Ó, dehogy! Mindegyik más városban lakik, és nem tudnak egymásról.

Megkérdeztem, hogy feleségül akarja-e venni valamelyiküket.

– Hát, még nem döntöttem – válaszolta. – A Nellie nagyon csinos és aranyos leány. De a Jessie komolyabb, és imád engem.

– És Margaret?

– Margaret? Hát, Margaret mindig megnevettet, nagyon vidám lány. Majd meglátjuk.

Később eltűnődtem, hogy az őrmester végül feleségül vette-e valamelyiküket, vagy talált magának egy negyediket, aki egyesítette magában a csinosságot, a szerelmes szívet és a vidám természetet.

Otthoni életünkben nem sok változás történt. Jane elment, és jött helyette Lucy, aki mindig áhítatos tisztelettel beszélt az általa „Mrs. Rowe”-ként emlegetett elődjéről. – Remélem, hogy képes leszek betölteni Mrs. Rowe helyét, mert óriási felelősség utána átvenni és folytatni a dolgokat. – Lucy abban bízott, hogy a háború után majd nálam és Archie-nál lesz szakács. Egy szép napon azonban nagy zavarban odaállt anyám elé. – Remélem, hogy nem haragszik meg érte, asszonyom, de úgy érzem, be kell lépnem a WAAF-be[143].

– Lucy – mondta anyám. – Maga egy fiatal és erős lány, és annál az alakulatnál pont ilyenekre van szükség.

Így aztán Lucy könnyek között eltávozott, de búcsúzóul még kifejezte abbéli reményét, hogy majdcsak boldogulunk nélküle is. Vele együtt távozott a szobalány, a szépséges Emma is, aki férjhez ment. A helyükre két idősebb cseléd jött, akik azonban sehogy sem akartak belenyugodni a háborús nélkülözésekbe, és folyton panaszkodtak emiatt.

– Már megbocsásson, asszonyom – mondta pár nap elteltével pulykamérgesen Mary, az idősebbik –, de nincs rendjén, hogy ilyen ételt kapunk. Ezen a héten már kétszer is volt hal, és mindenféle állati belsőségeket is kell ennünk. Azelőtt én naponta legalább egyszer rendes ételt kaptam. – Anyám megpróbálta elmagyarázni neki, hogy most más világ van, jegyre adják az élelmiszert, ezért halat, valamint úgynevezett „fogyasztható belsőségeket” kell ennünk hetente legalább kétszer-háromszor. Mary erre csak a fejét rázta. – Ez nem egy igazságos bánásmód. – És azt is közölte, eddig még sohasem kívánták tőle azt, hogy margarint egyen.

Anyám erre eljátszotta velük azt a trükköt, amelyet sokan voltak kénytelenek bevetni a háborús években: a vajat átcsomagolta a margarin, a margarint pedig a vaj papírjába.

– Most pedig kóstolják meg ezeket, és magyarázzák el nekem a különbséget – mondta nekik. – Én nem hiszem, hogy meg tudják különböztetni a vajat a margarintól.

A két öreglány gúnyosan elmosolyodott, és nekilátott a kóstolásnak, mert biztosak voltak a dolgukban. – Teljesen nyilvánvaló, asszonyom, hogy melyik micsoda. Semmi kétség.

– Maguk szerint tényleg nagy a különbség?

– Tényleg! – vágta rá meggyőződéssel Mary. – Nem bírom a margarinnak még a szagát sem. Egyikünk sem bírja, és hányingerünk van tőle. – Undorodva tolták vissza anyám elé a „margarint”.

– És a másik ízlik maguknak?

– Igen, asszonyom, az nagyon finom vaj. Ezzel összehasonlítva igazán nem nehéz felismerni.

– Nos, akkor elárulok maguknak valamit – mondta anyám. – Ez itt nem a margarin, hanem a vaj. A margarin az a másik.

A két nő eleinte nem akarta elhinni, végül azután nagy durcásan belátták, hogy tévedtek.

Ekkoriban velünk élt nagyanyám is, aki folyton bosszankodott, hogy késő este egyedül jövök a kórházból.

– Nagyon veszélyes, drágám, ilyenkor egyedül hazajönni, hiszen bármi megtörténhet. Kérj más időbeosztást.

– Nem hiszem, hogy beosztanának délelőttösnek. Különben pedig még soha semmi nem történt velem, noha már több hónapja csinálom.

– Akkor sincs ez jól így, mert bármikor leszólíthatnak.

A „műszakom” délután kettőtől este tízig tartott, és általában fél tizenegy felé hagytam el a kórházat, amikor az éjszakás váltótársak már átvettek mindent. Azután jó háromnegyed órát gyalogoltam hazáig, valóban elég kihalt utcákon, de soha nem történt semmi baj. Csupán egyszer találkoztam egy részeg őrmesterrel, aki kínosan ügyelt arra, hogy udvariasan viselkedjen. – Maga nagyon szép munkát végez a kórházban – mondta kissé imbolyogva. – Hazakísérem magát, nővérke, mert nem szeretném, ha valami történne magával. – Azt válaszoltam, hogy ez nagyon kedves tőle, de nem szükséges, mire ő mégis elkísért egészen hazáig, és nagy tisztelettel búcsúzott el tőlem.

Arra nem emlékszem, hogy nagyanyám pontosan mikor költözött hozzánk – valamikor a háború kitörése utáni hónapokban történhetett. A szürkehályog miatt alig látott, de már túl öreg volt ahhoz, hogy megműtsék, így bármekkora megrázkódtatás volt is számára otthagyni az ealingi házat, a barátait, és az egész ottani életét, belátta, félig vakon nem sok jó vár rá, és nem számíthat a szolgálók segítségére sem. Következett hát a nagy átköltözés. Akkor én még jóformán semmit nem fogtam fel szegény nagyanyám szenvedéseiből, de most is előttem van, ahogy gyámoltalanul ül szeretett dolgai között, miközben három vandál – anyám, nővérem és én – feldúl mindent körülötte, és eldönti, hogy mit lehet kidobni. Néha panaszos hangon közbeszólt. – Jaj, csak nem akarjátok kidobni azt a ruhát? Madame Poncereau-nál rendeltem, és a kedvenc bársonyruhám! – Nehéz volt elmagyarázni szegénynek, hogy a bársonyt már megrágta a moly, a selymek pedig foszladoznak. A ládák és a fiókok tele voltak elmolyosodott, használhatatlanná vált ruhákkal, amelyekből a tiltakozása miatt sok olyat is megtartottunk, amit azonnal tűzre kellett volna vetni. Ládák egész sora volt tele papírokkal, tűkészletekkel, nyomott pamutszövetekkel, kiárusításkor vásárolt selyem-és bársonyszövetekkel, mindenféle maradékokkal, sok olyasmivel, ami egyszer még jó lehetett volna valamire, ha elővették és megnézték volna őket. Szegény nagyanyám, csak ült a nagy karosszékében, és potyogott a könnye.

A ruhatár után az éléskamra ellen intéztünk támadást, ahol megpenészedett lekvárok, megbuggyant befőttek, egérrágta vajas-és cukrosdobozok és hasonlók rejtőzködtek – nagyanyám takarékos életének tartozékai, amelyeket azért vásárolt, hogy egyszer majd felhasználja őket. Házi készítésű itókái azonban az alkohol tartósító hatásának köszönhetően még jó állapotban voltak, és a szállítómunkások harminchat demizson cherry brandyt, cherry gint, szilvagint, szilvabrandyt pakoltak fel a bútorszállító kocsira – amiből azonban csak harmincegy érkezett meg. – És ezek az emberek még azt merték állítani, hogy antialkoholisták! – sóhajtott szomorúan erre. Persze lehet, hogy csak bosszút akartak állni nagyanyámon, aki nem sok együttérzéssel figyelte a cipekedésüket. Amikor ki akarták venni a fiókokat a dög nehéz mahagóniszekrényből, például gúnyosan megjegyezte: – Kiszedni a fiókokat? Talán a súly miatt? A régiek még telepakolva szaladtak fel velük ugyanezeken a lépcsőkön, és nem szedtek ki belőlük semmit! – A munkások persze magyarázták neki, hogy úgy nem tudják megoldani a dolgot. – Gyönge legények maguk – vetette oda ekkor. – A mai férfiak már csak kenyérpusztítónak jók!

Nagyanyám ládaszám halmozott fel mindenféle élelmiszert, hogy ne kelljen éheznie, ha netán úgy alakul a helyzet. És amikor megérkeztünk Ashfieldbe, csak az vidította fel őt, hogy kiváló rejtekhelyeket talált e készletek számára. Egy Chippendale szekreter tetejére például felpakolt két tucat szardíniakonzervet, amiről azután elfelejtkezett, mások meg nem tudtak róla. Így amikor anyám a háború után eladta ezt a bútordarabot, a vevő kissé feszengve jegyezte meg. – Azt hiszem, egy csomó szardínia van a tetején.

– Ó, az könnyen lehetséges – mondta anyám, de nem magyarázkodott, csak leszedte a szardíniákat. Később javasolta, hogy nézzük már meg a többi szekrény tetejét is, mit lehet tudni… De még hosszú ideig kerültek elő élelmiszerek a legváratlanabb helyekről: a vendégszobában például egy használaton kívüli ruháskosár tele volt liszttel, a liszt pedig lisztkukaccal. Gyakran találtunk egy-egy köcsög mézet, vagy üvegekben aszalt szilvát, de tartósított élelmiszereket nem – nagyanyám csak az általa eltett befőtteket, leveket és szörpöket tartotta biztonságosnak. Lánykoromban ugyanis még bizalmatlanul tekintettek a konzervekre, és ha táncestélyre mentünk, figyelmeztettek bennünket. – Ne egyél homárt, mert lehet, hogy konzervből készítették! – A „konzerv” és „konzervált” szavakat rémülettel ejtették ki, a rákkonzerv pedig egyenesen borzasztó valaminek számított. Ezek a régi emberek bizonyára elszörnyedtek volna, ha valaki elárulja nekik, hogy eljön még az idő, amikor szinte mindenki fagyasztott élelmiszerekkel és konzervált zöldségekkel fog táplálkozni.

Minden szeretetem és segítőkészségem ellenére sem voltam együtt érző szegény nagyanyámmal – az ember még akkor is önmagára gondol, ha gyakorlatilag önzetlenül viselkedik. Ma már tudom, igazi sorscsapás volt számára, hogy ki kellett költöznie a házból, ahová nem sokkal megözvegyülése után költözött be, és ahol évtizedeket élt le. És nem is a ház elhagyása okozta a legnagyobb megrázkódtatást, hanem a barátok elvesztése, akik közül ugyan sokan meghaltak, de maradtak is szép számmal: olyan emberek, akikkel a régi szép időkről vagy éppen a napi újsághírekről jókat lehetett beszélgetni. Később persze nap nap után felolvastuk neki az újságokat, de bennünket nem érdekelt a szoptatós dajka végzete, a magára hagyott csecsemő sorsa, vagy a vonaton megtámadott leány esete; a nagyvilág eseményei, a politika, a társadalom vagy a közoktatás, vagyis az akkoriban fontosnak tartott témák viszont őt nem izgatták. Nem mintha ostoba lett volna, vagy mások baját élvezte volna; inkább azért, mert szüksége volt valamire, ami kizökkentette a hétköznapi élet szürkeségéből. Már nem volt olyan barátnője, aki betoppant volna, hogy elmesélje, milyen komiszul bánik X. Y. ezredes a feleségével, vagy hogy milyen érdekes betegséget kapott el az egyik unokatestvére, amilyenre még egy doktor sem talált orvosságot. Sajnálom, hogy annak idején nem voltam megértőbb vele szemben.

Reggelenként megreggelizett az ágyban, komótosan felkelt, majd tizenegy óra körül lejött, és reménykedve nézett körül, hogy kinek van ideje kicsit felolvasni neki az újságokból. De mert nem lehetett tudni, hogy pontosan mikor jön le, nem mindig talált magának embert – beleült hát a karosszékébe, és türelmesen várakozott. Egy-két évig még kötögetett olyan mintákat, amelyekhez nem volt szükség éleslátásra, de ahogy romlott a szeme, úgy kellett egyre vastagabb fonalakkal és egyre egyszerűbb mintákkal dolgoznia, és még így is előfordult, hogy elejtett egy szemet, és észre sem vette. Néha sírdogálva találtuk a karosszékében, mert néhány sorral lejjebb elejtette a szemet, és az egészet le kellett volna fejtenie – ilyenkor én megcsináltam helyette, felszedtem és bedolgoztam a sorba a szemet, hogy ott tudja folytatni, ahol abbahagyta. De ez nem enyhítette a bánatát, hogy immár nem tud semmi hasznos dolgot csinálni.

Csak ritkán lehetett rávenni arra, hogy menjen ki a teraszra vagy járkáljon egy kicsit. A szabad levegőt az egészségre ártalmasnak tartotta, így egész nap az ebédlőben üldögélt, mert otthon is mindig ezt csinálta – délután együtt teázott velünk, de aztán megint visszavonult. Amikor mi, fiatalok partit rendeztünk, vacsora után néha feljött utánunk a tanulószobába, mert jelen akart lenni, hallani, hogy mi történik, és együtt nevetni a többiekkel. Bevallom, nem örültem túlságosan a jelenlétének, mert ekkor már félig süket is volt, és mindent többször is el kellett mondani neki, ami kissé zavarta a társaságot – annak viszont örülök, hogy ezt soha nem érzékeltettük vele. Sok, idegen helyre költöztetett idős emberben feltámad a gyanakvás, hogy meg akarják mérgezni őket, vagy ellopják az értékeiket; de nem valószínű, hogy ez a szellemi képességek meggyengülésével van összefüggésben – inkább olyan stimuláló tényező ez, amelyre szükségük van: az élet tényleg érdekesebb, ha valaki meg akar mérgezni bennünket. Lassanként nagyanyámon is eluralkodtak hát ezek a tévképzetek. – A cselédek belekevernek valamit az ételembe – közölte bizalmasan anyámmal. – El akarnak tenni láb alól!

– De drága nénikém, miért akarnának megszabadulni tőled? Hiszen annyira szeretnek…

– Ó, azt te csak hiszed, Clara. Gyere csak egy kicsit közelebb, mert hallgatóznak az ajtómnál. Tegnap tojásrántottát adtak reggelire, és nagyon furcsa, fémes íze volt. Észrevettem – bólogatott maga elé. – Tudod, azt az öreg Mrs. Wyattot is így mérgezte meg a komornyik és annak a felesége.

– Csak azért történt így, mert Mrs. Wyatt a végrendeletében egy csomó pénzt hagyott rájuk. Te viszont egyetlen garast sem ígértél egyik cselédnek sem!

– Nem számít – mondta nagyanyám –, ezentúl kemény tojást kérek reggelire. A kemény tojásba már nem tudnak belepiszkálni.

Attól kezdve kemény tojást reggelizett. Nem sokkal ezután eltűnt szegénynek néhány kedves ékszere, és üzent, hogy menjek be hozzá. – Agatha, te vagy az? Gyere be, és zárd be az ajtót, drágám.

– Mi a baj? – kérdeztem, mert az ágyában ült, zokogott, és egy zsebkendővel törölgette a szemét. – Minden eltűnt – hüppögte. – A smaragdjaim, két gyűrűm és a gyönyörű fülbevalóm. Mind odalett, drágám!

– Nem hiszem, hogy eltűntek, az egyszerűen lehetetlen. Mondd csak, hol tartottad őket?

– Ott voltak abban a fiókban, balra a felsőben, beledugva egy pár egyujjas kesztyűbe. Mindig ott tartottam őket.

– Hát akkor én most megnézem, jó? – Odamentem az öltözőasztalához, és az említett fiókban valóban volt két pár, gombóccá összegyűrt ujjatlan kesztyű, de azokban nem volt semmi. A legalsó fiókban azonban találtam egy pár kesztyűt, és rögtön megéreztem a beléjük dugott apró, kemény tárgyakat. Kiszórtam őket az ágyra, hogy ő is lássa: megvan a fülbevaló, a smaragd brosstű és a két gyűrű is.

– A legalsó fiókban voltak, nem a legfelsőben – magyaráztam.

– Biztosan visszacsempészték azóta.

– Nem hiszem, hogy képesek lettek volna erre.

– Mindegy, akkor is légy nagyon óvatos, Agatha drágám. És ne hagyd elöl a kézitáskádat. Most pedig menj oda lábujjhegyen az ajtóhoz, és meg fogod látni, hogy ott hallgatóznak.

Engedelmeskedtem, majd megnyugtattam nagyanyámat, hogy senki sem hallgatózott az ajtónál – és arra gondoltam, milyen szörnyű lehet megöregedni. Ez várt persze rám is, de valahogy mégiscsak valószínűtlennek tűnt a dolog: az emberben szilárdan él a meggyőződés, hogy mindig csak mások öregszenek és halnak meg – és bár tudom, hogy ez nem egészen így van, de ez a félig öntudatlan meggyőződés ettől még nem múlik el. Most pedig már én is öreg vagyok, és bár még nem kezdtem el gyanakodni, hogy eltünedeznek az ékszereim, vagy valaki meg akar mérgezni, fegyelmezetten be kell látnom, valószínűleg ezt is megérem még. Legfeljebb abban reménykedhetem, hogy láttam már ilyet, ezért sejteni fogom, mikor kezdek hülyét csinálni magamból, és így talán meg tudom akadályozni az elmebaj elhatalmasodását.

Egyszer nagyanyámnak például az a képzete támadt, hogy egy macska nyávog valahol a házban. Ha valóban létezett volna a macska, akkor az lett volna az értelmes reagálás részéről, hogy szól a cselédeknek, anyámnak vagy nekem – de nem, ő maga járt utána a dolognak. Meg is lett az eredménye: leesett a lépcsőn, és eltörte a karját. A doktor sínbe rakta, majd nem túl bizakodóan azt mondta, hogy remélhetőleg rendben összeforrnak a csontok, de ebben az életkorban, nyolcvan fölött, ugyebár… Nagyanyám azonban hősiesen kiheverte ezt a sorscsapást is, és egy idő után egészen jól tudta már használni azt a kezét, csak éppen a feje fölé nem tudta emelni. Szívós öregasszony volt – sohasem hittem el, hogy roppant beteges volt gyerekkorában, és a doktorok többször is nyilatkoztak, hogy legkésőbb harmincöt, de lehet, hogy már tizenöt éves korában meg fog halni.

Nyáron Archie kapott három nap szabadságot, amit Londonban töltöttünk, de nem volt túl boldog ez a három napunk. Feszült volt és ideges, mert jól ismerte a hadiállapotot, amitől másoknak is nagyon idegesnek kellett volna lenniük, de senki nem volt az. Noha érkeztek hírek óriási emberveszteségekről, Angliában senki nem gondolta, hogy a háború egyáltalán nem ér véget karácsonyig, vagy hogy évekig fog tartani. Sőt, amikor felvetődött a kötelező sorozás bevezetésének ötlete, akkor egyenesen nevetségesnek tűnt, hogy egyesek ilyen hosszú, többéves időtartamban gondolkodnak.

Archie azonban egyszer sem hozta szóba a háborút vagy a személyes részvételét abban, és minden erőfeszítése arra irányult, hogy erre a néhány napra elfelejtse az egész szörnyűséget. Igyekeztünk finomakat enni, már amennyire ezt lehetővé tette a jegyrendszer – ami sokkal igazságosabb volt az első világháborúban, mint a másodikban. Az elsőben az ember akár otthon ebédelt, akár étteremben, ha húst akart enni, akkor mindenképpen elő kellett vennie a húsjegyeit; a másodikban viszont, akinek pénze volt, az bármikor ehetett húst azokban a vendéglőkben, ahol nem kértek semmiféle élelmiszerjegyet.

A mi szomorú három napunk úgy elszállt, mint a pillanat – és bár mindketten nagyon szerettük volna a jövőnket tervezgetni, úgy éreztük, belekezdeni sem érdemes. Ebből az időszakból egyetlen pozitív dologra emlékszem: nem sokkal a szabadság után kiderült, hogy Archie nem repülhet többé, mert krónikus arcüreggyulladása volt – ezért az ezredparancsnoksághoz osztották be földi szolgálatra. Itt kiváló szervezőnek és ügyintézőnek bizonyult, akit többször is elismerően említettek meg a hadijelentésekben, és végül megkapta a CMG-t[144] és a DSO-t is[145]. Az elismerések közül mégis arra volt a legbüszkébb, hogy rögtön a háború elején French tábornok[146] külön kiemelte és megdicsérte őt egy hadijelentésben – ez tényleg jelentett valamit, magyarázta Archie. Kapott egy orosz kitüntetést is, a Szt. Sztanyiszlav Érdemrendet[147], amely olyan szép volt, hogy szívesen viseltem volna ékszerként a különböző partikon.

Később, de még ugyanebben az évben úgy elkapott az influenza, hogy még tüdőpangásom is lett, ezért vagy négy hétig nyomtam az ágyat. Közben a kórházban megnyílt egy új részleg: a házipatika, és amikor visszatértem a munkába, felajánlották, hogy dolgozzam ott – a következő két évben ez a patika a második otthonom lett. A részleget egyik barátnőm, Eileen Morris, valamint Mrs. Ellis vezette, nekem pedig az volt a feladatom, hogy segítsek nekik, és közben felkészüljek a gyógyszerész-asszisztensi vizsga letételére, amely után már katonaorvos vagy gyógyszerész mellett is dolgozhattam. A munka érdekesnek ígérkezett és a munkabeosztás is kellemes volt: a patika este hatkor bezárt, és mivel váltakozva voltam délelőttös és délutános, az otthoni teendőket is könnyebben el tudtam végezni.

A gyógyszerkeverést azonban nem élveztem annyira, mint az ápolónősködést. Kórházi nővérként valószínűleg boldog lettem volna, mert élt bennem valamiféle hivatástudat, de a gyógyszerek kikeverése és összeválogatása egy idő után egyhangúvá vált, és nem ilyen életpályát kerestem magamnak. Ugyanakkor nagyon jól éreztem magam, hiszen együtt lehettem a barátaimmal. Szerettem és tiszteltem Mrs. Ellist, aki nyugodt és higgadt volt, szelíd és kissé álmos hangon beszélt, emellett pedig fantasztikus humorérzékkel rendelkezett. Nagyon jól tanított, és amikor bevallotta, hogy az osztási műveleteket ő is csak fejben tudja elvégezni, attól kezdve még jobban élveztem a társaságát. Kémiából Eileen korrepetált, azonban túl okos volt hozzám, és minden átmenet nélkül olyan ismeretekkel bombázott, mint a periódusos táblázat, az atomsúly, vagy a kőszénkátrány-származékok köre, amiktől teljesen kétségbeestem. De gyorsan összeszedtem magam, bemagoltam a legegyszerűbb dolgokat, és miután a Marsh-próba[148] gyakorlása során sikerült felrobbantani a Kona[149] típusú kávéfőzőnket, már magabiztosan törtem előre a magasabb összefüggések megértésének útján.

A munka mennyisége közben állandóan változott. Ha befutott egy sebesültszállítmány, akkor napokon át iszonyú nagy volt a hajtás, és nem győztük összeválogatni a gyógyszereket, kikeverni a kenőcsöket és oldatokat, kimosni és újratölteni a tégelyeket. És ha az ember több orvos keze alatt dolgozott, akkor rájött, hogy a világ más dolgaihoz hasonlóan a gyógyítást is befolyásolják a divatirányzatok, meg az egyes doktorok személyes rögeszméi.

– Ma délelőtt mit kell készítenünk?

– Öt adagot Whittick doktornak, négyet James doktornak és kettőt Vyner doktornak, persze mindnek a saját receptje szerint.

A hozzám hasonló laikus persze naivul azt képzelte volna, hogy az orvos megvizsgálja a beteget, eldönti, milyen szer lenne a legalkalmasabb az adott betegség vagy sérülés kezelésére, majd ennek megfelelően felírja a gyógyszereket. Hamarosan rájöttem azonban, hogy az említett három orvos nagyon is különböző gyógyszereket alkalmazott, amelyeknek nem sok közük volt az adott beteg állapotához. És bár a gyógyszerészeknek és az asszisztenseknek megvolt a véleményük az orvosokról, hiába gondolták, hogy James doktor receptje nagyon jó, Whittick doktoréról pedig jobb nem beszélni – szó nélkül el kellett készíteniük mind a kettőt. A kenőcsök esetében pedig valódi kísérletezgetésbe kezdtek az orvosok, aminek az volt az oka, hogy a bőr betegségei és sérülései igazi kihívást jelentettek mindenki számára. Egy cinkérces készítmény például csodálatos gyógyulást hozott Mrs. D.-nek, ám az ugyanolyan panaszokkal érkezett Mrs. C. egyáltalán nem reagált rá, sőt, még kellemetlen mellékhatások is jelentkeztek, viszont váratlan sikert hozott nála az a kőszénkátrányos ecsetelőszer, amely fokozta Mrs. D. szenvedéseit – így az orvos addig volt kénytelen kísérletezgetni, amíg meg nem találta a megfelelő készítményt. Londonban például a bőrbetegségben szenvedő pácienseknek megvannak a kedvenc kórházaik. – Próbálta már a Middlesexet? Én már igen, de az az izé, amit ott adtak, nem ért semmit. De itt, az U. C. H.-ban[150] már majdnem teljesen kikezeltek. – Azután közbeszól egy ismerős. – Hát, én meg azt hiszem, mégiscsak van valami a Middlesexben. A nővéremet itt kezelték, de nem javult semmit, így aztán átment a Middlesexbe, és ott egykettőre meggyógyult.

Mind a mai napig neheztelek egy bőrgyógyászra, az „egyszer mindent ki kell próbálni” irányzat kitartó és optimista kísérletezőjére, akinek az az ötlete támadt, hogy tőkehalmájolaj kotyvalékával kell bekenni egy pár hónapos csecsemőt. A gyógymód következtében az anya és a családtagok alig bírtak megmaradni a szerencsétlen baba közelében, aminek ráadásul semmi haszna nem volt, és tíz nap után abba is kellett hagyni. A kezeléstől azonban engem is kezdtek kiutálni otthonról, mert ha az ember nagy mennyiségű tőkehalmáj-olajjal dolgozik, akkor egy idő után már messziről bűzlik. Hasonló eset történt velem 1916-ban, az akkoriban mindenféle sebek kezelésére alkalmazott BIP-kenőcs[151] miatt, ami bizmutot és jodoformot tartalmazott. Ez a vegyület beleivódott a bőrömbe, majd párolgott az ujjam begyétől a könyökömig minden pórusomból, és természetesen nem lehetett lemosni: a jodoform szaga áradt belőlem a házipatikában, a villamoson, de még az ebédlőasztalnál is – ezért anyámra és nagyanyámra tekintettel a tálalóhelyiségben vacsoráztam.

A háború vége felé a BIP-kenőcs szerencsére kiment a divatból, és ártalmatlanabb készítmények léptek a helyébe, majd megérkezett a hipoklóros oldat, amely mészkloridból készült szódával és más alkotóelemekkel társítva, és orrfacsaró klórszaga valósággal beleette magát az ember ruhájába. Hasonló fertőtlenítőszerek készülnek manapság a kádak, mosogatók és lefolyók tisztításához, azonban már a szaguktól is rosszul leszek – emiatt nagyon összevesztem az egyik takarítóemberünkkel.

– Mit öntött a tálaló mosogatójába? – kiabáltam vele. – Fertelmes szaga van!

– Első osztályú fertőtlenítőt, asszonyom – mutatta büszkén az üveget.

– De hát ez nem kórház! Egyszerűen csak öblítse ki forró vízzel a mosogatót, és legfeljebb egy kis szódával, ha muszáj. Azt a büdös valamit pedig sürgősen dobja ki!

Ezután rövid előadást tartottam neki a vegyszerekről, és elmagyaráztam, hogy ami árt a kórokozóknak, az rendszerint árt az ember bőrének is, épp ezért nem az utólagos fertőtlenítésre, hanem a megelőző, makulátlan tisztaságra kell törekedni. – A kórokozók nagyon szívósak – hangsúlyoztam neki –, és a rámenős kórokozókat az ilyen-olyan fertőtlenítőszerek úgysem riasztják el. – Az emberem azonban nem változtatott a meggyőződésén, és továbbra is használta ezt az undorító vegyületet, amikor messze jártam a háztól.

A gyógyszerész-asszisztensi felkészítés részeként barátaim szerveztek nekem egy konzultációt is, méghozzá Torquay egyik legnevesebb magángyógyszerészével, aki nagylelkűen felajánlotta, hogy bizonyos vasárnapokon menjek el hozzá, és majd ad nekem mindenféle instrukciókat. Izgalommal vártam, mi mindent fogok tőle tanulni, egy patika ugyanis nagy meglepetésekkel képes szolgálni annak, aki először megy be a „színfalak” mögé. Mi a kórházi munkában a legnagyobb pontossággal mértünk ki minden orvosságot: ha az orvos adagonként húsz granum bizmut-karbonátot írt elő, akkor pontosan annyit tettünk bele. Ugyanakkor egy gyógyszerész, aki öt év tanulás után megkapta a diplomáját, nagyjából ugyanúgy dolgozik a nyersanyagaival, ahogy egy jó szakácsnő a konyhában: csalhatatlan biztonsággal öntögeti össze a szükséges összetevőket, és nem vesződik a méricskéléssel – a mérgező vagy veszélyes hatóanyagokat persze gondosan kiméregeti, de a veszélyteleneket csak ránézéses alapon dobja össze. Ennek persze néha az az eredménye, hogy a páciens panaszkodik, hogy nem olyan színű az új gyógyszer, mint a legutóbbi. „Én a sötétebb rózsaszínűt szoktam meg, nem az ilyen halványát.” vagy „Ennek valahogy furcsa íze van; a finom mentolos mixtúrát szeretem, de ez édeskés és émelyítő.”

1918-ban az U. C. H. járóbeteg-részlegén dolgoztam, ahol nagyon finnyás betegek voltak, és ragaszkodtak a pontosan ugyanolyan színű és ízű készítményekhez. Egyszer a házipatika kiadóablakán behajolt egy idős nő, és a markomba nyomva egy félkoronást odasúgta: – Csinálja kétszer annyi mentollal, hogy kétszer erősebb legyen, aranyoskám! – A pénzt visszaadtam neki, és rendreutasító hangon közöltem, mindenkinek pontosan azt kell szednie, amit a doktor úr előír – de azután mégiscsak jó sok mentavizet tettem a készítményébe, ha már így szereti, ártani pedig úgysem árt.

Ezen a pályán az újoncnak rettegés az élete, mert fél, hogy mikor követ el valamilyen végzetes hibát – még ma is emlékszem az egyik tévedésemre. Egy délután kenőcsöket állítottam össze: az egyikhez tiszta karbolsavat öntöttem egy tégelyfedélbe, pipettával gondosan hozzáadagoltam a kikeverendő kenőcs alkotóelemeihez, majd a megfelelő hőkezelés és felcímkézés után a tégelyt föltettem egy tálcára, és folytattam a munkámat. Aznap éjjel három óra körül azonban felriadtam. – Mit csináltál azzal a tégelyfedéllel – motyogtam magam elé –, amelybe kikészítetted a karbolsavat? – És minél jobban törtem a fejem, annál kevésbé rémlett, hogy a fedelet elmostam volna: nyilván lezártam vele egy másik tégelyt, és mindegyiket felpakoltam a polcra, ahonnan reggel majd leszedi a műtősfiú, és viszi szétosztani a betegeknek, és az egyik beteg kenőcsének a tetejét erős karbolsavréteg fogja borítani. Halálfélelem fogott el, és nem bírtam tovább aludni: kimásztam az ágyból, felöltöztem, elgyalogoltam a kórházig – szerencsére a házipatikához külön lépcsőház vezetett –, és végigellenőriztem az általam készített összes kenőcsöt. Minden tégelyt kinyitottam, és megszagoltam a fedelük belső oldalát – és az egyiknek tényleg mintha karbolsavszaga lett volna. Óvatosan leszedtem a kenőcs legfelső rétegét, elmostam a zárófedelet, majd megnyugodtam, hogy most már minden rendben lesz; kilopakodtam a kórházból, hazamentem, és visszafeküdtem az ágyba.

A gyógyszertári tévedések többségét azonban nem a kezdők követik el, mert ők eléggé ijedtek ahhoz, hogy folyton kikérjék a náluk okosabbak tanácsát. Az igazán súlyos mérgezések a nagy szakmai tapasztalatokkal rendelkező gyógyszerészek nevéhez fűződnek, akik már annyira ismerik a tennivalókat, hogy odafigyelés nélkül is meg tudnak csinálni akármit – és egyszer csak bekövetkezik a végzetes pillanat. Ez történt az egyik barátnőm unokájának esetében is. A gyerek megbetegedett, az orvos megírta neki a receptet, amelyet elvittek a patikába, majd az elkészült gyógyszert előírás szerint be is adták a kis betegnek – aki aznap délután már nagyon nem tetszett a nagyanyjának. – Furcsán néz ki ez a gyerek. Lehet, hogy valami nem stimmel a gyógyszer körül? – találgatott a nagymama, aki a második adag beadása után már megijedt. – Itt tényleg baj van – jelentette ki, és elküldött az orvosért. Az orvos egy pillantást vetett a gyerekre, megvizsgálta a gyógyszert, és azonnal intézkedett – a gyermeki szervezet nagyon rosszul tolerálja az ópiumot és azok készítményeit, a gyógyszerész pedig jelentősen túladagolta az ópiumot. Szegény ember ettől rettenetesen kiborult, hiszen tizennégy éve dolgozott a cégnél, és a leggondosabb, legmegbízhatóbb szakembernek számított. Ebből is látszik, senki sem tévedhetetlen.

Vasárnap délutáni gyógyszertári konzultációim alkalmával egyszer sajátos problémával találkoztam. A vizsgára jelentkezőknek ugyanis egyformán ismerniük kellett a hagyományos és a metrikus mértékrendszert, ezért az én patikusom gyakoroltatta velem a készítmények metrikus szisztéma szerinti összeállítását is – ezt azonban sem az orvosok, sem a gyógyszerészek nem szerették. A kórházunkban az egyik orvos például képtelen volt megjegyezni, hogy a „0,1 tartalom” kifejezés valójában mit takar. – Árulják már el nekem, hogy ez most egy századrészt vagy egy ezredrészt jelent – hajtogatta. A metrikus rendszernek ugyanis az volt a veszélye, hogy ha valaki tévedett, akkor az tízszeres tévedést jelentett.

Szóval egy ilyen délután végbélkúpokat kellet készítenem, mert a vizsgatételek között szerepelt ez a feladat is. A végbélkúp igen kényes portéka, méghozzá az alapanyagul szolgáló kakaóvaj olvadáspontja miatt: ha az ember túlmelegíti, nem áll össze; ha pedig nem melegíti fel eléggé, akkor nem lesz kúp formája. Mr. P. elmagyarázta, hogyan kell bánni a kakaóvajjal, hozzákeverte az anyaghoz az általa metrikusan kiszámított mennyiségű hatóanyagot, megmutatta, miképpen kell a kúpokat megfelelő pillanatban kifordítani a formából, elmondta, hogyan rakjam dobozba őket, és címkézzem fel szakszerűen a dobozokat, részletezve azt is, hogy a készítményben egyszázadnyi az ilyen és ilyen hatóanyag – azután ment a dolgára. De én nem tudtam megnyugodni, mert feltámadt bennem a gyanú, hogy tízszázaléknyi hatóanyag került a kúpokba, ahelyett, hogy egyszázadnyi került volna mindegyikbe. Ellenőriztem a számításokat, és rájöttem, hogy azok tévesek: az én patikusom rossz helyre tette a tizedesvesszőt. De mit tegyen ilyen helyzetben egy zöldfülű tanonc a város leghíresebb patikusával szemben: azt mégsem mondhatja neki, hogy „Mr. P., ön hibát követett el” – Mr. P. nem az a fajta ember, aki hibát követ el, különösen nem egy tanuló előtt. És amíg így tépelődtem, Mr. P. visszajött, és azt mondta: – Rakja ezeket a készáru közé, valamikor még szükség lehet rájuk. – A helyzet tehát súlyosbodott: nem hagyhattam, hogy ezek a kúpok bekerüljenek az árukészletbe, ugyanis veszélyes hatóanyagot kevertünk beléjük; ugyanakkor ha szóltam volna, hogy rossz az adagolás, Mr. P. valószínűleg nem hitt volna nekem. Egyetlen megoldás maradt tehát számomra: „véletlenül” megbotlottam, tálcástul lelöktem az összes kúpot a földre, és szintén véletlenül szét is tapostam őket.

– Jaj, Mr. P. – mondtam sajnálkozva –, igazán röstellem, de leszórtam a kúpokat, és rájuk is léptem.

– Jaj, drágám, drágám! – ingatta a fejét bosszúsan Mr. P. – De ennek semmi baja! – kapott fel egy épen maradt kúpot, amely túlélte a cipőtalpam.

– De az is piszkos lett! – jelentettem ki határozottan, és beleszórtam az egészet a szemétládába. – Végtelenül sajnálom! – mondtam megint.

– Semmi baj, kislány – enyhült meg a patikus. – Ne idegeskedjen ennyire! – és gyöngéden megpaskolta a vállam. Szerette az ilyen dolgokat: a paskolást, a bökdösést, és egyszer még az arcomat is megpróbálta megcirógatni. Sajnos el kellett viselnem, hiszen én akartam ott tanulni, de igyekeztem a lehető legtartózkodóbban viselkedni, és bevonni a társalgásba a másik asszisztenst is, hogy ne maradjak kettesben Mr. P.-vel.

Furcsa ember volt ez a patikus: egy nap, nyilván imponálni akarván nekem, előhúzott a zsebéből egy marék sötét színű valamit, és elém tartotta. – Tudja, mi ez?

– Nem.

– Kuráre![152] Tudja, mi az?

Mondtam, hogy már olvastam róla.

– Nagyon érdekes egy anyag. Szájon át semmi bajt nem okoz, de ha a véráramba kerül, megbénít és megöl minden élőlényt. Ezért használják nyílméregnek az indiánok. Tudja, miért tartom a zsebemben?

– Fogalmam sincs – ingattam a fejem, de hogy szerintem az embernek hülyeség ilyesmit hordozni a zsebében, azt magamban tettem hozzá.

– Elárulom magának – mondta jelentőségteljes pofát vágva. – Azért, mert így erősebbnek érzem magam.

Erre a kijelentésre alaposan megnéztem magamnak ezt az „erősebb” férfiút: fura kinézetű, pocakos, rózsás képű emberke volt – nekem leginkább egy vörösbegy jutott róla eszembe –, akinek arcáról valami gyerekes megelégedettség sugárzott.

Nem sokkal ezután véget ért a patikai szakmai gyakorlatom, de azóta is sokszor eszembe jutott Mr. P., aki angyalkás megjelenése ellenére akár potenciálisan nagyon veszélyes alak is lehetett. Az emléke még akkor is velem volt, amikor a Bűbájos gyilkosok című könyvem alapgondolata összeállt a fejemben – majdnem ötven évvel később.

Három

Házipatikai ténykedésem idején jutott eszembe először, hogy írnom kellene egy detektívtörténetet. A gondolatot már Madge korábbi próbálkozásai óta dédelgettem, de a munkám kedvező lehetőséget is kínált hozzá: ápolóként mindig akadt valami fontos tennivaló, itt azonban egyszer nagy volt a hajtás, máskor meg semmi dolgunk nem volt. Előfordult, hogy egyedül voltam ügyeletes, és csak lógattam a lábam egész délután – ha fel volt töltve az árukészlet, és minden rendben volt, akkor az ember bármit csinálhatott, amit akart, csak az őrhelyét nem hagyhatta el.

Elkezdtem hát gondolkodni, hogy miféle detektívtörténetet tudnék írni – és mivel ezerféle vegyszer vett körül, talán nem véletlen, hogy a mérgezést választottam a gyilkosság elkövetési módjának. Ez a bűncselekményfajta könnyen elképzelhetőnek tűnt számomra, hát eljátszottam a gondolattal, majd megtetszett nekem, végül elfogadtam. De ki legyen az, akit megmérgeznek: férfi vagy nő? És ki fogja őt megmérgezni? Mikor és hol és hogyan és miért? Úgy véltem, az elkövetés sajátos módja miatt csak egy „bizalmas” gyilkosról lehet szó, vagyis az egésznek, hogy úgy mondjuk, családon belül kell maradnia. És természetesen kell egy detektív is. Akkoriban a Sherlock Holmes-i minták éltek bennem a legelevenebben, de nálam persze nem dolgozhat egy Sherlock Holmes: tehát ki kell találnom egy saját nyomozót, és hozzá egy barátot is, aki hol kétbalkezes kerékkötőként, hol titkos segítőként működik közre a nyomozásban – mindez nem túl bonyolult. Majd visszatértem az alapkérdéshez: ki gyilkoljon meg kit – talán egy férj a feleségét? Nem, ez nagyon is hétköznapi megoldásnak tűnt. Kigondolhattam volna persze egy különleges, nem hétköznapi esetet nem hétköznapi indítékok alapján, de ez nem izgatta a fantáziámat. A jó detektívtörténetnek ugyanis épp az a lényege, hogy van benne valaki, aki rögtön az elején nyilvánvaló tettesnek tűnik, de később ilyen-olyan okok folytán kiderül, hogy a dolog mégsem annyira nyilvánvaló, és az illető aligha követhette el a bűntettet – bár a valóságban ő a tettes. Ennél a pontnál azonban belezavarodtam az egészbe, ezért inkább készítettem néhány üveg hipoklóros oldatot, hogy másnap annyival is kevesebb munkám legyen.

Tovább játszogattam a gondolattal, és elkezdtek körvonalazódni egyes részletek. Már láttam magam előtt a gyilkost, akinek fekete szakálla van – akkoriban ez nagyon ijesztő volt számomra. Valami ismerősök költöztek a közelünkbe, és a férfinak fekete szakálla volt, meg idősebb és gazdag felesége: gondoltam, ez jó lesz alaphelyzetnek. Ezen morfondíroztam egy ideig, majd beláttam, hogy alaphelyzetnek nem rossz, de mégsem az igazi – a szóban forgó úr ugyanis biztosan nem gyilkolna meg senkit. Így nem törődtem többé velük, hanem egyszer s mindenkorra elhatároztam, nem fogok valóságos emberekkel vesződni – az ember találjon ki és alkosson szereplőket saját magának. Kiindulópontnak elég az is, ha valakit meglátunk a villamoson, a vonaton vagy egy étteremben és formálunk egy saját figurát.

Így is történt. Másnap a villamoson megláttam azt, ami nekem kellett: egy fekete szakállas férfit, és mellette egy idősebb hölgyet, ki úgy cserregett megállás nélkül, mint a szarka. A nőre nem igazán volt szükségem, de a férfival komoly terveim voltak. Mögöttük ült egy magas, terebélyes asszonyság, aki a tavaszi hagymás virágokról beszélt jó hangosan, és ő is tetszett nekem. Leszálláskor mindhármukat magammal vittem a fejemben, hogy dolgozzam rajtuk – és a Barton Roadon sétálva motyogtam magam elé, ugyanúgy mint régen, az általam kitalált Cicák esetében.

Hamarosan már vázlatos elképzelésem is volt néhány figuráról. A nagydarab nő – akinek már a nevét is tudtam: Evelyn – talán egy szegény rokon lesz, kertész, netán barátnő, esetleg házvezetőnő; mindegy, szükség lesz rá. A férfiról még csak azt tudtam, hogy fekete szakálla van, és ez nem túl sok, vagy lehet, hogy éppen elég? Hiszen ezt az embert csak kívülről fogjuk látni, és nem olyannak, amilyen valójában: ez már önmagában is egy kiindulási pont lehet; idős feleségét pedig inkább a pénzéért akarja meggyilkolni, nem a saját érzései miatt, úgyhogy a személyisége nem sokat számít. Most már gyorsan szedtem össze a többi szereplőt, hiszen jó sok gyanúsítottra lesz szükség – a család egyre szebben terebélyesedett.

Hagytam érlelődni a dolognak ezt a részét, és a detektívvel kezdtem foglalkozni: vajon kit válasszak erre a szerepre? Végigvettem azokat a figurákat, akikkel a könyvekben találkoztam: elsőként persze Sherlock Holmest, akit úgysem fogok tudni felülmúlni; azután a detektív vagy bűnöző Arsene Lupint, aki nem az én esetem; azután a fiatal újságíró Rouletabille-t, A sárga szoba titkában… Valami olyan figurát szerettem volna teremteni, akit még nem használtak korábban – de ki legyen az? Egy diák – nehéz ügy… Egy természettudós – semmit nem tudok a természettudósokról. Majd eszembe jutottak a belga menekültek, akiknek egész kolóniája élt Torban. Mindenki szeretettel fogadta őket, az emberek házakat rendeztek be számukra, és mindent megtettek, hogy megkönnyítsék az életüket; majd később jött a szokásos reakció: nem tűntek elég hálásnak, sőt, panaszkodni is kezdtek erre-arra, nem találták a helyüket ebben az idegen országban, és már nem is becsülték túl sokra őket. Tény, hogy nagy részük bizalmatlan parasztember volt, akinek nem hiányzott a meghívás teadélutánokra, vagy idegen látogatók betoppanása a portájukra, akik csak pénzt akartak keresni, és a saját módszereik szerint felásni és trágyázni a kertjeiket.

Miért ne lehetne tehát belga az én detektívem – esetleg nyugalmazott rendőrtiszt, csak ne túl fiatal… – így azonban már több mint százévesnek kellene lennie. Végül megmaradtam a belga detektívfiguránál, és hagytam, hogy belenőjön a szerepébe: legyen rendőrfelügyelő, mert akkor már van ismerete a bűnözésről; legyen pedáns és feltűnően ápolt – jutott eszembe, miközben nagytakarítást rendeztem a hálószobámban, és kihajítottam egy csomó szemetet –, egy tip-top kis emberke. Már láttam is magam előtt a pedáns kis embert, aki rendezgeti a tárgyakat, szereti, ha mindennek megvan a párja, és jobban kedveli a szögletes, mint a lekerekített dolgokat. És nagyon eszesnek is kell lennie: legyen neki sok apró szürke agysejtje – ez a kifejezés megtetszett nekem, és igyekeztem megjegyezni: apró szürke agysejtek. És legyen jól csengő neve, valami olyasmi, mint Sherlock Holmesnak és családtagjainak is volt, mint például a testvérének, Mycroft Holmesnak.

Mi lenne, ha Herculesnek hívnák? Herkules nevű apró emberke – ez remek! Vezetéknevet már nehezebb volt találni, és nem tudom, miért választottam végül a Poirot-t; lehet, hogy csak úgy eszembe jutott, talán újságban vagy cégtáblán láttam – mindegy, ez maradt. De a „Hercules” nem nagyon illett hozzá, úgyhogy „Hercule” lett belőle: Hercule Poirot. Persze a többieknek is nevet kellett adnom: az Alfred Inglethorpe például jól illett a fekete szakállhoz. És kitaláltam még egy férjet és egy szép feleséget, akik már rég elidegenedtek egymástól. A kezdő írókhoz hasonlóan igyekeztem minél több bonyodalmat belegyömöszölni egyetlen könyvbe, ezért jöttek a különféle elágazások és a hamis ösvények – amitől tulajdonképpen nem a történet kibogozása válik nehézzé, hanem a végigolvasása.

Ráérős perceimben a részleteken járt az eszem. Már szépen összeállt az eleje, és elrendeződött a vége, csak éppen a kettő között tátongott hatalmas űr. Hercule Poirot hihető módon került bele a történetbe, amelybe azonban még másokat is be kellett vonni, méghozzá alapos indokokkal – és itt még zűrzavar volt. A folytonos fejtörés kissé szórakozottá tett: anyám kérdéseire alig vagy nem válaszoltam, nagyanyám elrontott kötéseit többször továbbrontottam, elfelejtettem megcsinálni egy csomó dolgot; néhány levelet rossz címre adtam fel… Végül elérkezett az idő, amikor úgy éreztem, hogy hozzáfoghatok az íráshoz, és elmondtam anyámnak, mire készülök. – Ó! – nézett rám –, detektívtörténetet? Az nagyon jó változás lesz neked. Fogj hozzá mielőbb!

Nehezen tudtam rá időt szakítani, de megoldottam. Akkor még szépen tudtam kézzel írni, és ha elkészült egy fejezet, Madge régi írógépén rögtön le is gépeltem. Nagyon élveztem ezt a foglalatoskodást egy darabig, végül belefáradtam, és csak mérgelődtem – de hát az írás ezzel jár, gondoltam. Ráadásul a könyv közepe táján belegabalyodtam a történetbe, és nem én irányítottam a bonyodalmakat, hanem azok sodortak magukkal. Ekkor anyámnak támadt egy ötlete.

– Meddig jutottál? – kérdezte.

– A felénél járhatok.

– Akkor azt javaslom, hogy a befejezéssel várd meg a szabadságodat. És menj el itthonról valahová erre az időre, és akkor nyugodtan írhatsz, mert semmi nem fog zavarni.

Belegondoltam: két hét, teljes zavartalanságban, tényleg csodálatos lesz.

– Hová szeretnél menni? – kérdezte anyám. – Esetleg Dartmoorba?

– Igen… – bólintottam révedezve – az pont jó lesz.

Dartmoorban a Hay Tor-i Moorland Hotelban szálltam meg, ami nagy és barátságtalan épület volt, tele mindenféle szobával, és kevés vendéggel. Nem beszélgettem senkivel, mert elvonta volna a figyelmem a munkától. Minden délelőtt nekiültem, és szorgalmasan írtam, amíg bele nem fájdult a kezem, azután megebédeltem, olvasgattam egy kicsit, végül egy-két órás sétákat tettem a lápvidéken – egészen megkedveltem a földből kiálló, furcsa alakú gránitsziklákat, a hangás részeket, és az egész, vad tájat. A háború miatt kevés volt a kiránduló, és azok is mind a híres Hay Tor szikla körül tolongtak, én azonban magamban bolyongtam a vidéken, és közben mormoltam magam elé a következő fejezetet. Eljátszottam a szerepeket: Johnként beszéltem Maryhez, aztán Maryként válaszoltam Johnnak; majd Evelyn voltam, aki a főnökével tárgyalt, és így tovább – nagyon élveztem a dolgot. Este hazamentem, megvacsoráztam, beleestem az ágyba, aludtam vagy tizenkét órát, reggel pedig szenvedélyesen ismét nekiestem az írásnak, és dolgoztam egész délelőtt.

A két hét alatt gyakorlatilag befejeztem a könyv második felét, ez azonban nem jelentette a munka végét – egyes részeket át kellett írnom, főként a túlbonyolított középső fejezeteket. Tulajdonképpen elégedett voltam a munkámmal, hiszen nagyjából az lett belőle, amit elterveztem – persze jobb is lehetett volna, amit világosan láttam, csak éppen azt nem tudtam, hogy miképpen kellett volna úgy megírni. Így azután olyannak hagytam, amilyen volt, csupán néhány dagályos részletet írtam át Mary és John kapcsolatáról, akik valami ostoba okból elhidegültek egymástól, de elhatároztam, hogy azért is összehozom őket, és felkeltem bennük a szerelmi érdeklődést. A szerelmi ügyeket rém unalmasnak találtam a detektívregényekben, mert úgy gondoltam, hogy a szerelemnek a rózsaszín regényekben van a helye – ám akkoriban a detektívtörténetekből sem hiányozhatott a szerelem, így követtem ezt a mintát. Azután a kéziratot odaadtam valakinek, hogy gépelje le rendesen, majd elküldtem a Hodder & Stoughton kiadónak, amely nyomban vissza is küldte minden körülményeskedés nélkül. Ezen nem lepődtem meg, hiszen nem számítottam azonnal sikerre, hanem újra becsomagoltam, és elküldtem egy másik kiadónak.

Négy

Archie „megint” szabadságot kapott. Akkor már majdnem két éve nem láttuk egymást, és egy boldog hetet töltöttünk New Forestben, ahol csodálatos színekben pompáztak az őszi falevelek. Ezúttal kevésbé volt feszült és ideges mint legutóbb, és nem féltünk már annyira a jövőtől sem; csak sétálgattunk az erdőben, és minden korábbinál bensőségesebb kapcsolat alakult ki közöttünk. Elárulta, hogy van egy hely, ahová mindig szeretett volna elmenni: a helyet „A Senkiföldje felé” felirattal egy jelzőtábla mutatta. Elindultunk hát a táblával jelzett ösvényen, és megérkeztünk egy almával teli gyümölcsöshöz, ahol egy nőtől megkérdeztem, hogy van-e almája eladó.

– Adok én maguknak ingyen, aranyoskám – mondta a nő –, szedjenek, amennyi tetszik. Látom, hogy a férje a Légierő tagja, ahol az én fiam is szolgált, de elesett. Úgyhogy egyenek, amennyit bírnak, és szedjenek annyit, amennyit el tudnak vinni. – Boldogan sétálgattunk a gyümölcsösben, majd visszamentünk az erdőn keresztül, és leültünk egy kidőlt fára – még a szemerkélő eső sem rontotta el az örömünket. Én nem meséltem a kórházról és a munkámról, és Archie is alig mesélt valamit Franciaországról, de célzott arra, hogy nemsokára talán megint együtt lehetünk. Odaadtam neki a könyvemet is, ami tetszett neki, és azt mondta: van egy barátja a Légierőnél, a Methuen egyik igazgatója, és ha megint visszaküldik a könyvem, akkor ő majd írat ezzel a barátjával egy levelet, amelyet aztán a kézirattal együtt elküldhetek a Methuenhez.

Ez lett tehát A titokzatos stylesi eset újabb célállomása. A Meuthentől pedig, nyilván az igazgató iránti tiszteletből, sokkal kedvesebben válaszoltak – közel hat hónap múlva –, és azt írták, hogy nagyon érdekes a regényem, és van benne több jó részlet is, de tulajdonképpen nem ilyen jellegű könyvek kiadásával foglalkoznak; szerintem egyszerűen pocséknak találták. Arra már nem emlékszem, hogy ezután hová küldtem el, de megint visszajött, és kezdtem elveszíteni a reményt. Éppen akkoriban adott ki, mintegy profilbővítésként, néhány bűnügyi regényt a John Lane által vezetett Bodley Head kiadó[153], így postára adtam címükre a kéziratot, és el is feledkeztem az egészről.

Ekkor váratlan dolog történt: Archie hazajött, mert átvezényelték a londoni Légügyi Minisztériumhoz. A háború már majdnem négy éve tartott, és én teljesen hozzászoktam ahhoz, hogy a kórházban dolgozom és otthon lakom, ezért szinte sokkhatásként ért, hogy valószínűleg mindenestől megváltozik az életem. Elutaztam Londonba, ahol kivettünk egy szállodai szobát, és elkezdtem keresni egy bútorozott bérlakást. Tökéletes tájékozatlanságunk következtében nagyra törő elképzelésekkel indultunk neki a dolognak, de hamarosan le kellett szállnunk a földre, hiszen háborús idők voltak.

Végül két lakás között választhattunk. Az egyik West Hampsteadben volt, és a tulajdonosa, egy bizonyos Miss Tunks bizalmatlanul méregetve bennünket azt latolgatta, hogy tudunk-e vigyázni a berendezésre, mert ő félti a holmiját – a háromszobás lakás bére heti három és fél guinea volt. A másik St. John’s Woodban volt, a Maida Vale szomszédságában, egy ódivatú ház emeletén két magas mennyezetű szobával, benne kifakult huzatú, ócska, de kényelmes bútorokkal, és egy kis kerttel hetenként két és fél guinea-ért – ezt választottuk. Hazamentem, és összepakoltam a holmimat, miközben nagyanyám sírdogált, anyám pedig elfojtotta a bánatát. – Végre összeköltözhetsz a férjeddel, drágám – mondta –, és elkezdődik az önálló életed. Remélem, minden jól alakul.

– Ha fából van az ágy, feltétlenül ellenőrizd, hogy nem szúette-e! – figyelmeztetett nagyanyám.

Így azután búcsút mondtam Ashfieldnek, és elkezdődött az új, férjezett asszonyi életem. A Northwick Terrace 5. számú házban volt fürdőszobánk meg egy parányi teakonyhánk, és úgy terveztem, hogy majd főzni fogok, már amit és amennyire tudok. Eleinte mégis kénytelenek voltunk igénybe venni Archie tisztiszolgájának a segítségét, aki korábban hercegi házaknál volt komornyik, majd a háború férjem mellé sodorta, akit hűségesen szolgált – nekem pedig hosszú történeteket mesélt „az ezredes” bátorságáról, eszességéről és maradandó hírnevéről. Bartlett szolgálatait nehéz lenne túlértékelni, a lakásnak viszont ezer baja volt, de leginkább az ágyak gyötörtek, amelyek tele voltak mindenféle vasakkal – nem is tudom, egyáltalán hogy lehetett ilyen ágyat készíteni. Mindezek ellenére boldogan éldegéltünk, és hogy hasznosan töltsem a napjaimat, elhatároztam, beiratkozom egy gyorsírói és könyvelői tanfolyamra.

A ház egyik nagy „nyereménye” Mrs. Woods volt, akinek személye szintén belejátszott abba, hogy ezt a lakást válasszuk. Ez a kövér, életvidám, barátságos nő az alagsorban lakott, és volt egy férje, akit sohasem láttunk, meg egy elegáns leánya, aki egy divatüzletben dolgozott. Mrs. Woods afféle mindenes házmesterként működött, de kívánságra „besegített” a lakóknak is, így mi is megkértük, hogy ebben-abban nekünk is legyen segítségünkre. Rövidesen megbízható támaszom lett, és tőle tanultam meg, hogy bevásárláskor mire kell odafigyelni – efféle dolgok azelőtt sohasem jutottak eszembe. – Az a halas megint becsapta magát, aranyoskám! – ingatta bosszúsan a fejét. – Hiszen ez a hal nem friss. Nem úgy bökdöste meg, ahogy elmagyaráztam: előbb meg kell bökdösni, aztán megnézni és megnyomkodni még a szemét is! – Bizalmatlanul nézegettem a halat, és arra gondoltam, hogy a szemnyomkodás mégiscsak durva egy kicsit. – És állítsa is fel a farkára, és nézze meg, hogy lekonyul-e vagy mereven tartja magát. Aztán itt van ez a pár szem narancs. Tudom, hogy szereti a narancsot, és a drágaság ellenére néha megvesz ilyen finomságokat, de hát ezeket forró vízbe áztatták, hogy frissnek nézzenek ki, így túl sok levet ezekből már nem fog tudni kifacsarni. – És igaza volt, nem is tudtam.

Együttműködésünk nagy pillanata akkor jött el, amikor Archie az első élelmiszer-járandóság fejében egy akkora darab marhahússal állított be, amekkorát a háború kezdete óta nem láttam. Az alaktalan hústömegről nem is tudtuk kideríteni, hogy a marhának az elejéből, a közepéből vagy a hátuljából származott-e; nyilván csak súlyra kanyarította ki a Légierő éppen mészárosnak beosztott katonája. De nekünk nagyon tetszett az asztal közepén, és csak gyönyörködtünk benne. És mivel nyilvánvaló volt, hogy az én apró sütőmbe be sem fér, Mrs. Woods kedvesen elvállalta, hogy majd megsüti nekem. – És ha már ilyen sokat kaptunk – mondtam neki –, vágjon le belőle maguknak annyit, amennyit akarnak.

– Ó, ez igazán kedves magától, aranyoskám, legalább ehetünk egy kis marhahúst. Mert a fűszeresekkel, tudja, könnyebb a dolog: egyik unokatestvérem, Bob egy ilyen boltban dolgozik, úgyhogy annyi cukrot és vajat vehetünk, meg margarint, amennyit csak akarunk. Mert első a család, így megy ez mindenütt. – Így találkoztam az ősrégi szabállyal, amely az ember egész életében érvényes marad: az számít, hogy hol és kit ismerünk – a keleti civilizációk nyílt nepotizmusától a nyugati demokráciák kissé burkoltabb nepotizmusáig és „öregfiúk-klubjáig” végül is mindent ez határoz meg. Persze önmagában ez még nem elég a sikerhez: hogyishívják Freddy jól fizetett állást kap egy cégnél, mert nagybácsikája jól ismeri az egyik igazgatót, ám ha nem sok hasznát veszik, akkor barátság ide vagy rokonság oda, tapintatosan kiteszik a szűrét, talán átpasszolják egy másik unokatestvérhez vagy baráthoz, amíg a végén ki nem köt a neki megfelelő szinten.

A húst és a háborús idők hasonló „luxuscikkeit” illetően a gazdagok kétségtelenül élveztek bizonyos előnyöket, de általában véve mégiscsak a dolgozó néprétegek voltak előnyösebb helyzetben, mivel szinte mindenkinek volt egy ismerőse, barátja vagy rokona, aki fűszerboltban, tejcsarnokban vagy hasonló helyen dolgozott. A hentesekre, amennyire meg tudtam ítélni, talán ez nem vonatkozott, de egy fűszeres kétségtelenül főnyeremény volt egy család számára. Azokban az években egyetlen olyan emberrel sem találkoztam, aki kizárólag a neki járó fejadagokon élt volna, és az élelmiszerjegyek mellett ne szerzett volna be innen-onnan néhány font vajat, egy-két üveg lekvárt és hasonlókat, amit egyáltalán nem tartott elítélendőnek – úgyhogy Bob is elsősorban a családjáról és a rokonairól gondoskodott, de azért mi is kaptunk Mrs. Woodstól időnként ezt-azt.

Különleges esemény volt, amikor letettem az asztalra házaséletünk első marhasültjét. Ma már fogalmam sincs arról, hogy finom volt-e és omlós, de fiatal voltam erős fogakkal, és csak arra emlékszem, hogy olyan fenséges ételt már régóta nem ettem. Archie csodálkozott is, ahogy faltam. – Pedig nincs benne semmi különleges – jegyezte meg.

– Semmi különleges?! – meredtem rá. – Három éve nem ettem ilyen különlegeset!

A komolyabb ételeket Mrs. Woods készítette el nekünk, én csak levesekre meg effélékre vállalkoztam. A lányok többségéhez hasonlóan annak idején én is jártam főzőtanfolyamra, de csupán a mindennapi gyakorlat számított igazán. Sütöttem lekváros süteményt, bundás virslit meg ilyeneket, és néha elkészítettem a specialitásomat, egy elég bonyolult szuflét. Időközben London legtöbb negyedében úgynevezett „nemzeti konyhák” nyíltak, amelyek nagyon megkönnyítették a háziasszonyok életét. Az ember itt ételhordóban megkapta a kívánt kész ételeket, amelyek eléggé ízletesek voltak, és jól lehetett velük lakni. Aztán voltak a leveskifőzdék is, amelyekben leginkább „kőleveseket” főztek – csaknem olyan finomakat, mint a népmesében. Szegény Archie sokat szenvedett gyomoridegesség miatti emésztési zavaroktól, és gyakran fordult elő, hogy este nem evett semmit, én pedig nem értettem a dolgot, különösen amikor sajtos felfújtat készítettem, amit nagyon szerettem. Ha az ember megbetegszik vagy rosszul érzi magát, akkor sajátos ötletei támadhatnak, hogy mit is szeretne enni. Archie egészen különleges kívánságokkal tudott előállni ilyenkor: egyszer az ágyban nyögdécselt egy darabig, majd hirtelen megszólalt. – Úgy megkívántam a finomított melaszt. Tudnál csinálni valami ilyesmit? – Persze megpróbáltam, és nagyon igyekeztem.

Már említettem, beiratkoztam egy könyvelő-és gyorsírótanfolyamra. A vasárnapi újságok ilyen témájú cikkeiből ma már mindenki tudja, hogy az ifjú feleségek általában magányosak, és unatkoznak naphosszat. A férj egész nap házon kívül van, a nő pedig az esküvő után egy merőben más helyen és környezetben kezdheti elölről az egész életét – kereshet új kapcsolatokat, ismerősöket és barátnőket, és ilyen-olyan elfoglaltságokat. A háború előtt nekem is voltak barátaim Londonban, de most szétszóródtak mindenfelé. Nan Watts (most Pollock) például Londonban élt, de én tolakodásnak éreztem volna meglátogatni őket. Ez talán furcsán hangzik, de nem tehetünk úgy, mintha a jövedelmi különbségek nem választanák el egymástól az embereket. Nem a kivagyiságról vagy a társadalmi helyzetről van szó, hanem egyszerűen arról, hogy telik-e nekünk azokra a dolgokra, amelyekre a barátainknak nagyon is telik; és ha nekik nagy a jövedelmük, nekünk meg csekélyke, akkor az bizony elég kínos tud lenni. Persze kicsit egyedül éreztem magam, és hiányoztak a kórházi barátaim, a napi tennivalók és az otthoni környezet is, de beláttam, hogy ennek így kell lennie – a társaság pedig úgyis kialakul magától, sőt, néha nyomasztóvá és terhessé is tud válni. Élveztem hát a könyvelő-és gyorsírótanfolyamot; és noha a gyorsírásban csúfosan lemaradtam a könnyű kezű, tizennégy-tizenöt éves leánykák mögött, a könyvelésben, amit ráadásul szerettem is, én vezettem a mezőnyt.

Egy szép napon a könyvelői iskolában a tanár váratlanul félbeszakította a foglalkozást, kiment a teremből, majd pár perc múlva visszatért. – Mára végeztünk! – jelentette be. – Véget ért a háború! – A közlés egyszerűen hihetetlennek tűnt: semmi előjelét nem éreztük, és senki fejében nem fordult meg, hogy rövidesen bekövetkezhet – Franciaországban a helyzet már régóta nem változott: valamelyik fél elfoglalt pár méternyi területet, majd megint elvesztette, ennyi volt az egész.

Kóválygó fejjel léptem ki az utcára, ahol az egyik legkülönösebb látvány fogadott, amivel csak életemben találkoztam, és aminek az emléke még ma is megborzongat. Mindenütt nők táncoltak és ugrabugráltak az úttesten, márpedig angol nők nem szoktak nagy nyilvánosság előtt így szerepelni – ilyesmit legfeljebb Párizsban lát az ember, a franciáknál… De most ezek a nők nevettek, kiáltoztak, sasszéztak és ugrándoztak az út kellős közepén, valamiféle egészen fékeveszett, már-már brutális és közönséges örömkitörésben – ijesztő látvány volt, ahogy mindenki teljesen megrészegültnek látszott. Otthon Archie már várt rám, mivel előbb elengedték a Légügyi Minisztériumból.

– Hát, ez van – mondta a maga higgadt és szenvtelen modorában.

– Számítottál rá, hogy ilyen hamar be fog következni? – kérdeztem.

– Hát… terjengtek mindenféle hírek, de azt mondták, ne beszéljünk róla senkinek. Nekünk viszont el kell döntenünk, hogy mit fogunk tenni.

– Ezt hogyan érted?

– Hát csak úgy, hogy valószínűleg az lenne a legjobb, ha kilépnék a Légierőtől.

– Te ott akarod hagyni a Légierőt? – meredtem rá döbbenten.

– Igen, mert nincs jövője és semmi előléptetés hosszú évekig.

– És akkor mit akarsz csinálni?

– Elmegyek a Citybe[154], ahol mindig is szerettem volna dolgozni. Talán most nyílik egy-két lehetőség számomra is.

Csak bámultam, hogy milyen gyakorlatiasan kezeli a dolgokat: meglepődés nélkül fogadta el a helyzetet, és átlagon felüli intelligenciájával azonnal nekiállt megoldani a következő problémát.

A fegyverszünet dacára az élet ment a régi kerékvágásban, és Archie minden reggel elment a Légügyi Minisztériumba. A derék Bartlett nagyon gyorsan leszereltette magát, és gyanítom, hogy a szolgálataira számot tartó hercegek és grófok jártak közbe érdekében. Jött helyette egy Verrall nevezetű szörnyű alak, aki ügyetlen volt és felkészületlen: annyi zsírt, foltot és maszatot még sohasem láttam elmosogatott edényeken, tányérokon és evőeszközökön – igazán megkönnyebbültem, amikor ő is beadta a leszerelési kérelmét.

Archie kivett pár nap szabadságot, és elutaztunk Torquay-ba. És itt derült ki, hogy amiről azt hittem, gyomorrontást kaptam és attól van rossz közérzetem, az egészen más volt: az első jele annak, hogy gyermeket várok. Beleborzongtam. Addig úgy képzeltem, hogy a házasság után a gyerek rögtön és automatikusan jön, a szabadságok után azonban mélységes csalódással konstatáltam, semmi jele annak, hogy gyerekünk lesz – most viszont nem számítottam rá. A jó öreg Powell doktor azonban már nyugdíjba ment, úgyhogy újat kellett választanom, és mivel nem szerettem volna a kórházban megismert orvosok közül választani – ahhoz túlságosan is jól ismertem őket és a módszereiket –, ezért egy mosolygós doktort választottam, aki a kissé baljóslatú Stabb névre hallgatott. Ennek a doktornak a csinos feleségébe Monty bátyám még kilencéves korában halálosan beleszeretett. – Gertrude Huntlyról neveztem el a nyulamat! – jelentette be mindenkinek Monty –, mert ő a legszebb nő, akit valaha is láttam. – Huntly, vagyis a későbbi Stabbné pedig elég intelligens volt ahhoz, hogy meghatódjon ettől a bejelentéstől, és köszönetet mondjon a megtiszteltetésért.

Dr. Stabb közölte velem, hogy egészséges leánynak nézek ki, valószínűleg minden rendben lesz, és ennyiben maradtunk. Akkoriban még nem létezett terhesgondozás, ahová legalább havonta berángatják a várandós nőket, és mi jól megvoltunk nélküle. Dr. Stabb csak annyit mondott, hogy a baba érkezése előtt körülbelül két hónappal keressem fel őt vagy valamelyik londoni kollégáját azért, hogy megnyugodjunk. Még azt is mondta, reggelenként émelygés és hányás fordulhat elő, de ez három hónap után majd elmúlik. Sajnos a derék doktornak nem lett igaza: a reggeli émelygések nem múltak el, sőt, naponta négyszer-ötször rám tört a hányás, ami igencsak megnehezítette az életem – amikor például felszállás után pár perccel sürgősen le kellett kéredzkednem a buszról, és görcsös rohamokkal küszködve ott görnyedezni egy utcai csatornanyílás fölött, az minden volt, csak felemelő élmény nem. Szerencsére akkoriban senkinek nem jutott eszébe Thalidomid-féle[155] szerekkel tömni a terhes nőket, és az emberek elfogadták, hogy a várandós nők egy része gyakrabban hány, mint a többi. Mrs. Woods, aki nagyjából mindent tudott a születéssel és a halállal kapcsolatos dolgokról, a titkot is elárulta. – Ó, aranyoskám, én már rég sejtem, hogy magának kislánya lesz. Ahol sok a hányás, ott lány születik, a fiútól szédül az ember, és elmegy az ereje; akkor már jobb a hányás.

Ezzel természetesen nem értettem egyet: a hányásnál mégiscsak kellemesebb egy kis elalélás. Archie, aki irtózott mindenféle betegségtől, és „Neked is jobb, ha nem zavarlak!” felkiáltással elkerült minden beteget, meglepően kedvesnek és segítőkésznek mutatkozott, és a felvidításomra mindenfélét kitalált. Egyszer egy homárral állított be, ami akkoriban igencsak drága volt, és beletette az ágyamba. Máig emlékszem, ahogy a párnámon feküdt a hatalmas rák, amin nagyot nevettem, és nagyon finomat ettünk belőle – később persze ezt is kihánytam, de előtte legalább részem volt elfogyasztásának gyönyörűségében. Archie még Benger-italt is készített nekem – amely Mrs. Wood szerint minden másnál jobban megnyugtatja a háborgó gyomrot –, és nagyot csalódott, amikor végig kellett néznie, ahogy kihűl, mert melegen nem tudtam meginni. Aztán megdicsértem, hogy milyen finomra sikerült – Ma este nem is lett csomós, nagyon ügyes voltál! –, majd fél óra múlva bekövetkezett a szokásos tragédia.

– Figyelj ide – mondta kissé sértődötten –, mi értelme van ilyeneket főzni neked? Ezzel az erővel kár megenned bármit.

Tudatlanságomban azt hittem, az örökös hányás árt a gyermeknek, és hogy éhezik szegény. Szerencsére rosszul tudtam, és még én is felszedtem pár kilót, noha szinte semmi étel nem maradt meg bennem – az egész olyan volt, mint egy kilenc hónapos tengeri utazás, amelyhez nem lehet hozzászokni. Emlékszem, amikor a majdnem négykilós Rosalind megszületett, egy doktor és egy szülésznő hajolt fölém. – Kislánya született, és minden rendben van – közölte az orvos. – Mégpedig milyen szép kislánya! – áradozott a szülésznő. Mire a számomra legfontosabb körülmény megemlítésével válaszoltam: – És csodálatos, hogy egyáltalán nincsen hányingerem!

Archie-val előzőleg hónapokon át vitatkoztunk arról, hogy kislányt vagy kisfiút szeretnénk-e inkább – ugyanis ragaszkodott ahhoz, hogy neki lány kell.

– Azért nem lenne jó a fiú – magyarázta –, mert féltékeny lennék rá. Mert többet törődnél vele, mint velem.

– De hát egy lánnyal pont annyit kell törődni…

– Igen, de az mégsem ugyanaz.

Azután ez történt a nevekkel is: Archie-nak az Enid tetszett, nekem a Martha, majd ő bedobta az Elaine-t, én meg a Harriettel próbálkoztam – végül a gyerek már megszületett, amikor ki tudtunk egyezni a Rosalindben.

Tudom, hogy minden anya áradozva beszél a gyerekéről, bár szerintem minden újszülött ráncos kis békácska – Rosalind azonban csinos kisbaba volt, aki dús és sötét haj csomóival a fején úgy nézett ki, mint egy rézbőrű indián: nem volt kiábrándítóan csupasz-kopasz-rózsaszín kinézete, és azonnal megmutatkozott benne a jókedv és a határozottság. Még a szülés előtt sikerült egy nagyszerű ápolónőt találnunk, akinek egyébként nagyon nem tetszettek a házunkban uralkodó állapotok – Rosalind ugyanis Ashfieldben született, mert akkoriban még nem léteztek szülőotthonok. Az orvos és a szülésznő közreműködésével lezajlott esemény tizenöt fontba került, ami visszatekintve teljesen elfogadhatónak tűnik. Anyám tanácsára még két hétig magunknál tartottam az ápolónőt, hogy megtanuljam tőle a gyerek gondozásának legfontosabb tudnivalóit, és azért, hogy elmehessek Londonba egy másik, megfelelőbb lakást keresni.

Érdekes volt az az este, amikor már tudtuk, hogy a gyermek mindjárt meg fog születni. Anyám és Pemberton nővér boldogan járkáltak lepedőkkel és törülközőkkel, és szorgosan készítették elő a dolgokat. Mi csak vánszorogtunk fel-alá, megijedve és izgulva, mint két gyerek, akik még nem döntötték el, hogy mit is akarnak csinálni – örültünk és féltünk is. Archie később elárulta, hogy ha meghaltam volna, akkor csak saját magát okolta volna. Nekem is eszembe jutott, hogy talán belehalok, de ezt szörnyen sajnáltam volna, mert nagyon élveztem az életet. Leginkább azonban csak az ismeretlen volt félelmetes és izgalmas – amikor az ember először csinál valamit az életben, az mindig nagyon izgalmas tud lenni.

Terveket kellett készítenünk a jövőnkkel kapcsolatban. Rosalindet Pemberton nővér gondjaira bíztam, és elutaztam Londonba, hogy találjak egy új lakást, egy dajkát Rosalindnek, és egy mindenes cselédet is, aki segítségünkre lesz az új házban vagy lakásban. Ez utóbbi feladat oldódott meg a legkönnyebben, mert Rosalind születése előtt ismét felbukkant az én drága, devonshire-i Lucym, aki éppen akkor „szerelt le”, és ugyanolyan lelkes, bőbeszédű és melegszívű volt, mint régen. – Hallottam – mondta –, hogy hamarosan gyereke születik. Hát én készen állok, és ha szólnak nekem, akkor abban a pillanatban beköltözöm. – Megbeszéltem anyámmal a dolgot, és úgy döntöttem, hogy Lucynak olyan fizetést kell adni, amilyet nálunk még nem kapott szakácsnő vagy szobalány: évi harminchat fontot – ami abban az időben óriási összegnek számított, de boldog voltam, hogy sikerült „megszereznünk” őt.

Akkoriban, majdnem egy évvel a háborút lezáró fegyverszünet után szinte képtelenség volt normális bérlakást találni, és házaspárok százai járták London utcáit, hogy rábukkanjanak valamire, ami jó is és megfizethető is. Mivel a tulajdonosok nagy felárakat és előlegeket kértek, úgy döntöttünk, hogy kiveszünk egy bútorozott lakást, amíg valami jobbat nem találunk és folytatjuk a keresést. Archie közben tervszerűen intézte a saját dolgait, és amint megkapta a leszerelési papírokat, nyomban be is lépett egy céghez a Cityben. Már nem emlékszem, hogy hívták a főnökét; az egyszerűség kedvéért legyen Mr. Goldstein. Amikor megkérdeztem Archie-t, hogy milyen a főnöke, ezt mondta. – Nagyon sárga. Kövér is, de nagyon sárga.

Azokban az években a City cégei jó állásokat ajánlottak a leszerelt fiatal tisztek számára. Archie évi 500 fontos fizetést kapott és a megtakarításaiból, valamint a leszerelési végkielégítésből is származott még évi 100 font jövedelme; én pedig még mindig kaptam a nagyapám által rám hagyott évi 100 fontot. Ez azonban már egyáltalán nem volt nagy összeg, és nagyon távol álltunk attól, hogy gazdagok legyünk, hiszen a lakbérek és az élelmiszerárak időközben az egekbe szöktek – a tojást nyolc pennyért adták, ami nem volt tréfadolog egy fiatal házaspár számára –, de mi sohasem akartunk gazdagok lenni, úgyhogy nem is elégedetlenkedtünk. Visszatekintve kissé furcsának tűnik, hogy ugyanakkor dajkát és házicselédet is akartunk tartani, de akkoriban ezek nélkül elképzelni sem tudtuk volna az életünket. Viszont az, hogy kocsit tartsunk, meg sem fordult a fejünkben: autót csak a gazdagok vehettek. A terhesség utolsó szakaszában, amikor a buszmegállóban a nagy hasam ellenére is belém könyököltek és félrelökdöstek a nem különösebben udvarias férfiak, persze nekem is eszembe jutott, hogy milyen jó lenne egyszer egy saját autó.

Emlékszem Archie egyik barátjának kifakadására, miszerint csak annak szabadna kocsival rendelkeznie, aki tényleg nagyon fontos munkát végez – és nem értettem egyet vele. Szerintem mindig érdekes és izgalmas látni valakit, aki szerencsés, aki gazdag, akinek ékszerei vannak; hiszen a gyerekek is bekukucskálnak az ablakon, hogy lássák a mulatozó gazdag hölgyeket gyémántkoronával a fejükön. Valakinek csak meg kell ütnie a főnyereményt az ír lóversenyen, és ha csak 30 fontot lehetne nyerni, attól senki nem jönne lázba. A lóversennyel, vagy manapság a futballal kapcsolatos szerencsejáték-fogadás mind nagyon romantikus dolog, és nem véletlenül tolonganak tömegek az utcán, amikor a filmbemutatókra érkező mozisztárok felvonulnak csodálatos estélyi ruháikban. Ki szeretne egy olyan unalmas világban élni, amelyben nincsenek gazdag, fontos, szép és tehetséges emberek? Régen órákig álldogált a nép az utcán, hogy megpillanthassa a királyt és a királynét, ma inkább a popsztároktól vannak ennyire elájulva, de a lényeg ugyanaz.

Tehát nélkülözhetetlen fényűzésként dajkát és cselédet óhajtottunk tartani, de még csak nem is álmodoztunk arról, hogy autónk legyen. Színházban a földszint hátsó soraiba vettünk jegyet, az egy darab estélyi ruhám fekete volt, hogy ne látszódjon rajta annyira a piszok; ha pedig esős-sáros estén mentünk valahová, akkor ugyanilyen megfontolásból fekete cipőt húztam, mert taxival soha nem mentünk sehová. Mint mindennek, a pénzköltésnek is megvan a divatja, és nem tudom már megítélni, hogy a többieknél jobban vagy rosszabbul csináltuk – csupán kerültünk minden luxust, egyszerű ételeket ettünk, egyszerű ruhákat hordtunk, egyszerű volt mindenünk. De több volt a szabadidőnk is, így volt időnk gondolkodni, olvasni, mindenféle hasznos haszontalanságokkal foglalkozni. Örülök, hogy én akkor lehettem fiatal: még sokkal szabadabban éltünk, és nem is ismertük a mai hajszoltságot és idegeskedést.

Nagy szerencsével és elég hamar találtunk egy megfelelő bútorozott lakást – az Olympia mögött, az Addison Mansions nevű két nagy háztömb földszintjén – négy hálószobával és két nappalival, heti öt guinea-ért. Feltűnően dús keblű, rémségesen hidrogénezett hajú, negyvenöt éves és igen barátságos nő volt a tulajdonosa, aki folyton a lánya betegségeiről mesélt. A lakás különlegesen ronda bútorokkal volt tele, a falakon pedig hihetetlenül érzelgős képek lógtak, ezeket rögtön le is szedtük és elpakoltuk, hogy becsomagolva várják a tulaj visszatértét. Rengeteg porcelán, üveg és egyéb kényes holmi volt még a lakásban, köztük egy átlátszó kínai porcelán teáskészlet, amelyet szintén azonnal elpakoltunk egy szekrénybe.

Ezután elkezdtem járogatni Mrs. Boucher irodájába, ahol talán még ma is összejönnek azok, akik dajkát keresnek. Mrs. Boucher igen gyorsan szembesített a valósággal: biggyesztett egyet, mikor meghallotta, hogy mennyi bért tudok fizetni, megérdeklődte, hogy milyenek a körülményeim és mekkora személyzetet tartok, majd átküldött egy másik szobába, ahol az állást kereső alkalmazottakkal lehetett beszélgetni. Először egy magas nő jött be, akinek már a puszta látványától összerezzentem, ő viszont nem ijedt meg tőlem. – Hány gyerekről van szó, asszonyom? – Közöltem, hogy egy kisbabáról.

– Remélem, elmúlt már egy hónapos, mert ennél fiatalabbakat nem vállalok. De utána nagyon gyorsan rászoktatom a kicsiket a rendes viselkedésre.

Mondtam, hogy a gyerek elmúlt már egy hónapos.

– És milyen személyzetet tart, asszonyom?

Mentegetőzve válaszoltam, hogy nálam a személyzetet egyetlen mindenes cseléd képviseli, amire a nő is biggyesztett egyet. – Attól tartok, asszonyom, hogy ez nem felel meg nekem. Én ahhoz vagyok szokva, hogy az általam vitt gyerekszobában teljes a kiszolgálás és az ellátás, jó a felszerelés és kellemesek a körülmények. – Egyetértettem, hogy az ajánlatom tényleg nem felel meg az ő elvárásainak, és megkönnyebbülve sóhajtottam, amikor elváltunk. Később három másik jelentkezővel is beszélgettem, de ők is csak biggyesztettek és a fejüket rázták.

Én azonban nem adtam fel, és visszamentem másnap is – és akkor már szerencsém volt: találkoztam egy Jessie Swannell nevű, harmincöt éves, éles nyelvű, de barátságos nővel, aki éveken át Nigériában dolgozott gyerekgondozóként egy családnál. Óvatosan előadtam neki is a mi szerény körülményeinket: hogy csak egy cseléd van a háznál, nincs külön nappali és éjszakai dadus, vigyázni kell a kályhára is – de egyébként teljesen szabad kezet kap… és végül kinyögtem, hogy mennyit tudok fizetni

– Jól van – mondta a nő. – Nem is hangzik olyan rosszul. Én megszoktam a kemény munkát, ez engem nem zavar. Azt mondta, kislány? Én szeretem a kislányokat.

Így aztán megállapodtunk. Jessie két évet töltött nálunk, és nagyon megszerettem őt, bár voltak előnytelen tulajdonságai is. A gondozónők azon típusához tartozott, akik eleve nem kedvelik az általuk gondozott gyerekek szüleit, így engem is afféle betolakodónak tekintett, miközben kelletlenül bár, de mindent megtett, amit kértem tőle, még akkor is, ha nem értett vele egyet. Rosalindot imádta, és azt hiszem, képes lett volna meghalni is érte, ha pedig valami baj történt, mindig csodálatosan viselkedett. Máig tisztelettel gondolok a kedves, segítőkész és vidám Jessie Swannellre, és remélem, hogy úgy alakult az élete, ahogyan eltervezte.

Minden elrendeződött tehát, és beköltöztünk az Addison Mansionsbe mindannyian: jómagam, Archie, Rosalind, Jessie Swannell és Lucy, és megkezdődött az új családi életünk. Közben nem hagytam abba a keresést, mert állandó lakhelyül egy bútorozatlan lakásra volt szükségünk. Pokoli nehezen ment a dolog: ha kínálkozott valami, rögtön odarohantunk, telefonáltunk, levelet írtunk, de semmit nem sikerült megszerezni. Néha olyan piszkos, omladozó, lepusztult lakásokat kínáltak, amilyenekben nem tudtuk elképzelni az életünket, és rendszeresen előfordult, hogy valaki megelőzött engem. Körbejártam Londont – Hampstead, Chiswick, Pimlico, Kensington, St. John’s Wood – és buszozással teltek a napjaim. Felkerestük az összes ingatlanügynököt, és lassan kezdtünk kétségbe esni: bútorozott lakásunkban csak két hónapig maradhattunk, mivel Mrs. N. férjezett lányával és annak gyerekeivel együtt hazatérni készült, és szükségük volt a lakásra – tehát muszáj volt valamit találnunk.

Végül úgy tűnt, hogy megint szerencsénk lesz: találtunk egy elfogadható bérű lakást a Battersea Park közelében. Tulajdonosa, Miss Llewellyn egy hónap múlva készült átköltözni London másik végébe, de hajlandónak mutatkozott erre valamivel korábban is. Minden elrendeződni látszott, de korán örültünk: két héttel a költözés előtt beütött a baj – Miss Llewellyn közölte, hogy nem tud beköltözni az új lakásába, mert az ott lakók nem tudnak még átmenni a sajátjukba, így elakadt az egész akciósorozat, és ott álltunk fejbe verve. Bár két-három naponként felhívtuk, de egyre rosszabb híreket kaptunk tőle: az a másik család nem tud kiköltözni, úgyhogy ő maga is tehetetlenül várakozik; végül az derült ki, hogy három vagy négy hónap múlva talán költözhetünk, de erre sem volt garancia. Megint rávetettem magam az apróhirdetésekre, telefonálgattam az ügynökségeknek, és kerestem a lakást éjjel-nappal. Vészesen fogyott az idő, és kezdtünk megint kétségbe esni, amikor felhívott az egyik ingatlanos, és bérlakás helyet ajánlott egy szép kis házat a Scarsdale villanegyedben – igaz, nem bérbe, hanem eladásra. Meg is néztük, de ahhoz, hogy megszerezzük, mindenünket pénzzé kellett volna tennünk, ami kockázatos lépésnek ígérkezett – végül megegyeztünk, hogy megvesszük, majd hazamentünk, hogy végiggondoljuk, mit is tudnánk pénzzé tenni.

Két nappal később a reggelinél az újságot olvasgattam, már ösztönösen is a lakáshirdetéseknél kezdve, amikor megütötte a szemem egy hirdetés: „Bútorozatlan lakás évi 90 fontért kiadó. Addison Mansions 96.” Félretoltam a kávét, felolvastam a hirdetést Archie-nak, és közöltem, hogy nincs egy perc veszteni való időnk sem. Ott hagytam a reggelit, átszaladtam a két háztömböt elválasztó füves udvaron, egy lendülettel felszaladtam a másik ház negyedik emeletére, és becsöngettem a 96. számú lakásba – reggel negyed kilenc volt. Pongyolás nő nyitott ajtót, és meglepődve nézett rám.

– A lakás ügyében jöttem – lihegtem kifulladva a rohanástól.

– A lakás ügyében? Máris?! Csak tegnap adtam fel a hirdetést, és nem is számítottam arra, hogy ilyen gyorsan…

– Megnézhetném?

– Hát… még kicsit korán van.

– Azt hiszem, megfelelne nekünk – lihegtem –, és szeretném kivenni.

– Hát jó, nézzen körül, bár elég nagy a rendetlenség – mondta a nő, és beengedett.

Benyomultam a lakásba, és gyorsan végignéztem az egészet: biztosra akartam menni, és nem szerettem volna ezt is elveszíteni.

– Évi 90 font? – kérdeztem.

– Igen, de figyelmeztetnem kell, hogy egyelőre csak egy negyedévről lehet szó.

Ez egy pillanatra elgondolkodtatott, de nem tudott eltántorítani. Valahol lakni szerettem volna már, méghozzá minél előbb.

– És mikor lehet beköltözni?

– Hát, tulajdonképpen bármikor, akár egy vagy két héten belül. A férjemnek hirtelen külföldre kell utaznia. És felárat kérünk a linóleumért és a felszerelt csillárokért.

Nem igazán kedveltem a linóleumpadlót, de ez most nem érdekelt. Négy hálószoba, két nappali, szép kilátás a füves udvarra – amiért ugyan fel kell mászni a negyedikre, de legalább világos és levegős az egész. Ki kell még pofozni egy kicsit, de azt már mi is meg tudjuk csinálni. Szóval csodálatos egy lakás volt, isteni adomány számunkra!

– Kiveszem – mondtam. – Döntöttem.

– Ó! Máris döntött? De még a nevét sem árulta el.

Elárultam a nevem, és elmagyaráztam, hogy mi egy bútorozott lakásban lakunk szemben, majd mindenben megállapodtunk. És onnan, még ebből a lakásból fel is hívtam az ügynököket, mert korábban már túl sokszor húztam én a rövidebbet. Amikor elindultam hazafelé, a lépcsőházban három házaspár is jött felfelé, és láttam rajtuk, hogy mindannyian a 96. számú lakás felé igyekeznek – de ezúttal mi voltunk a befutók. Hazamentem, és bejelentettem a győzelmet.

– Remek! – mondta erre a férjem, és a következő pillanatban megcsörrent a telefon. Miss Llewellyn hívott. – Van egy örömhírem – mondta. – Úgy alakult, hogy maguk egészen biztosan beköltözhetnek egy hónapon belül.

– Ó! – nyögtem ki. – Igen, értem. – Letettem a hallgatót.

– Szentséges Isten! – sóhajtott Archie. – Felfogtad, hogy állunk? Kibéreltünk két lakást, és megvettünk egy házat!

Hát ezt valahogy meg kellett oldani. Már majdnem felhívtam Miss Llewellynt, hogy mégsem kell nekünk a lakás, de azután jobb ötletem támadt. – Próbáljuk meg lemondani azt a kis házat a villanegyedben, de vegyük ki a Battersea Park-i lakást, és kérjünk érte felárat valaki mástól. Amiből majd fedezzük ennek a felárait.

Archie-nak tetszett az ötlet, én pedig örültem, hogy milyen pénzügyi zseni vagyok – hiszen egyébként csak nagyon nehezen tudtuk volna vállalni a bútorozatlan lakás felárát. Aztán felkerestük az ügynököket, hogy lemondjuk a ház megvásárlását, akik nagyon barátságosan fogadtak, és azt mondták, hogy nincs gond, mert könnyen el tudják adni a házat, hiszen azóta is kaptak feláras ajánlatokat bőven. Így megúsztuk a szerződésbontást, és csak némi ügynöki jutalékot kellett fizetnünk.

Volt tehát egy lakásunk, amibe két hét múlva be is költöztünk. Jessie Swannell pedig egy tündér volt: egy rossz szót sem szólt azért, hogy ezentúl fel kell gyalogolnia a negyedik emeletre – Mrs. Boucher többi dajkája ezt aligha vállalta volna.

– Nem baj – mondta. – Hozzászoktam a cipekedéshez.

Örültünk, és lelkesen fogtunk hozzá az új lakás dekorálásához. Archie végkielégítésének jelentős részét bútorokra költöttük: Rosalind modern gyerekbútorokat kapott a Healtől, mi jó ágyakat, és eljártunk a kiárusításokra, ahol potom pénzen lehetett régi fiókos és ruhásszekrényeket kapni. Egy csomó holmit áthozattunk Ashfieldből is, ahol sok volt a felesleges asztal, szék, tányér és asztalnemű.

Amikor beköltöztünk, kiválasztottuk a tapétákat, és eldöntöttük, hogy mit milyen színűre fogunk festeni. A munkák egy részét magunk végeztük, de néha igénybe vettük festő-mázolók segítségét is. A két nappali – az elég nagy társalgó és a viszonylag kicsi ebédlő – az udvarra nézett, de északi fekvésű volt. Nekem jobban tetszettek a másik oldalon, a hosszú átjárón át elérhető nem túl nagy, de napfényes szobák, ezért ezek közül választottunk magunknak egy nappalit, Rosalindnek pedig egy gyerekszobát. Ezekkel szemben volt egy kis cselédszoba és a fürdőszoba, utóbbiba Archie szép fényes bíbor és fehér tapétát választott. A két nagyszoba közül a nagyobbik lett a mi hálószobánk, a kisebbik pedig egy ebédlő és afféle tartalék szoba. A festő és tapétázó mester nagyon kedves volt hozzám: megmutatta, hogyan kell kivágni és behajtogatni a felragasztásra szánt tapétát, és biztatott, hogy nem kell félni a munkától. – Csapja fel nyugodtan a falra! – mondta. – Semmi baj nem történhet. Ha elszakad, akkor átragasztjuk. Először szabja ki az egészet, mérje a helyére, és írja fel a sorszámukat a hátsó oldalukra. Aztán nyomja fel a kivágott darabot. És egy sűrű hajkefével el lehet távolítani a buborékokat is. – A végén már egész jól belejöttem, csak a mennyezetet hagytam meg a mesternek.

Rosalind szobájának falait világossárgára festettük, miközben itt is sikerült továbbfejlesztenem festő-mázolói tudományomat. A mester ugyanis elfelejtette közölni, hogy ha az ember nem törli fel azonnal a festékfoltokat a padlóról, akkor azokat később csak spaklival lehet eltávolítani – de hát gyakorlat teszi a mestert. A gyerekszobában a falak tetejét drága állatfigurás tapétával borítottuk, a társalgót illetően pedig úgy döntöttem, hogy a fal halványrózsaszínű legyen, és a mennyezetet fényes fekete, galagonyamintás tapéta borítsa. Úgy gondoltam, olyan hangulata lesz, mintha réten lennék, és „közelebb” is hozza majd a mennyezetet – szeretem az alacsony mennyezetű szobákat, nagyon bensőségesek tudnak lenni. A mennyezet tapétázását természetesen szakemberre kívántam bízni, de a mester váratlanul megmakacsolta magát.

– Ezt rosszul gondolta ki, asszonyom. A mennyezet legyen halványrózsaszínű, és a falra menjen a fekete tapéta.

– Nem gondoltam rosszul – válaszoltam. – A fekete tapétát szeretném a mennyezetre, a rózsaszínű festéket pedig a falra.

– De hát így nem szokták csinálni! Maga a sötétet akarja fölülre, ez pedig nem jó: oda a világosat kell rakni.

Közöltem, hogy márpedig én így akarom csinálni és kész.

– De az lenyomja a mennyezetet, majd meglátja, és a padló felé húzza a plafont. Nagyon alacsony lesz tőle a szoba.

– Na látja, én éppen ezt szeretném.

A mester végül feladta, majd amikor elkészült a munkával, megkérdeztem tőle, hogy tetszik-e neki a végeredmény.

– Hát – vakarta meg a fejét –, furcsa. Azt nem mondanám, hogy tetszik… kissé szokatlan, de nagyon kellemes, ha az ember beleül a fotelba és fölfelé néz.

– Ez a lényeg! – mosolyogtam.

– De én a maga helyében, ha már ilyeneket akarnék csinálni, akkor világoskék tapétát raktam volna föl, rajta csillagokkal.

– Csakhogy nem azt szeretném érezni, hogy a szabad ég alatt vagyok éjszaka – mondtam –, hanem inkább azt, hogy virágzó cseresznyefák vagy galagonyaágak alatt.

A mester csak ingatta a fejét.

A függönyök többségét és a bútorhuzatokat magunk készítettük el. Nővérem – aki a kisfia után most a Punkie becenevet viselte –, a maga optimista módján biztatott, hogy bútorhuzatot igazán könnyű varrani. – A belső felén egyszerűen össze kell tűzni és kiszabni az anyagot – magyarázta –, majd összeölteni, kifordítani, és kész is. Nagyon könnyű, bárki meg tudja csinálni.

Fodrokkal és paszpólokkal eleve nem kísérleteztem, és meglátszott a huzatokon az amatőr munka, de azért elég jól sikerültek. Minden barátunk dicsérte a lakást, és mi sem voltunk még soha olyan boldogok, mint amikor végre berendezkedtünk. Lucy csodálatosnak nevezte, és szeretett itt lakni. Jessie Swannell folyton dohogott, de szolgálatkésznek bizonyult, én azonban nem haragudtam rá, hogy kissé utál bennünket, vagyis főként engem, mert Archie-val már nem elégedetlenkedett annyit. – Nézze – magyaráztam neki –, egy babához szülőkre is szükség van, különben nem lennének babák sem és magának sem lenne kire vigyázni.

– Hát van ebben valami igazság – mondta erre Jessie, és kelletlenül elmosolyodott.

Archie-nak tetszett a munka a Cityben, és láthatóan élvezte is. Örült, hogy otthagyta a légierőt, és eltökélte, sok pénzt fog keresni. Bár elég rosszul álltunk anyagilag, ez nem zavart bennünket. Néha elmentünk táncolni a hammersmith-i Palais de Danse-ba, de egyébként nem jártunk sehová, mert arra már nem tellett. Hétköznapi, de boldog fiatal pár voltunk: előttünk állt az élet, és egyelőre mindent jól elrendeztünk. Csak azt sajnáltam, hogy nem volt zongoránk – ezért Ashfieldben mindig nagyokat zongoráztam. Annak a férfinak lettem a felesége, akit szerettem, volt egy gyerekünk, volt hol laknunk, és minden okom megvolt arra, hogy örök boldogságban képzeljem el a további életünket is.

Egy szép napon levelet hozott a postás. Oda sem figyelve bontottam fel, és első olvasásra el sem jutott a tudatomig: a Bodley Head kiadótól jött, arra kértek, keressem föl őket a nekik elküldött, A titokzatos stylesi eset című kéziratom ügyében. Az igazat megvallva már teljesen el is feledkeztem erről, a kézirat ugyanis akkor már vagy két éve volt náluk, és közben lelkesen ünnepeltük a háború végét, elkezdődött a közös életünk, így az olyan dolgok, mint az írás és a kézirat egyszerűen kiestek a tudatomból.

Nagy reményekkel indultam el a megbeszélésre – valamennyire csak tetszhetett nekik a kézirat, mert különben nem hívtak volna be. John Lane, ez az alacsony, fehér szakállas, kissé Erzsébet-kori kinézetű ember felállt és elém jött, amikor beléptem. Az irodájában régi mesterek kifényesedett, megbarnult képei hevertek mindenfelé, még a székeken és az asztaloknak támasztva is; eszembe jutott, hogy ez a kis ember is jól nézne ki egy ilyen képen, fodros körgallérral a nyakában. Nyájasan beszélt velem, de a szeme hidegen csillogott, amiből sejthettem volna, hogy kemény alkudozásra kell számítani. Foglaljak helyet, mondta Lane, ám mindent elfoglaltak a képek. A következő pillanatban erre ő is rájött, és elnevette magát. – Ó, kedveském, nem talál magának helyet? Üljön ide! – Lekapott egy elpiszkolódott képet az egyik székről, így végre helyet foglalhattam.

Lane ezután a kéziratról kezdett beszélni, amit többen is elolvastak, és egyesek ígéretesnek tartják. Valamit lehetne kezdeni vele, mondta, de ahhoz komoly változtatásokra van szükség. Az utolsó fejezetet, amely egy bírósági jelenet, például nem így kellett volna megírni, mert a sok képtelenség miatt kissé nevetséges. Nem tudnám-e másképp megoldani a végkifejletet? Azonnal közöltem, hogy valamit biztosan tudok csinálni, majd átgondolom és talán megváltoztatom a körülményeket. Erre tett még néhány más észrevételt is, de azoknál nem volt szó komoly változtatásokról.

Ezután következtek az üzleti vonatkozások. Lane kifejtette, hogy a kiadó milyen nagy kockázatot vállal egy kezdő és ismeretlen szerző művével, és hogy milyen keveset fog keresni rajta – végül előhúzott az íróasztala fiókjából egy szerződést, és megkért, hogy írjam alá. Nem volt kedvem szerződéseket tanulmányozni, vagy egyáltalán gondolkodni rajtuk: már évek óta lemondtam arról, hogy néhány elbeszélést vagy költeményt leszámítva kinyomtatott műveim legyenek, erre tessék, most talán megjelenik egy könyvem! Csak erre tudtam gondolni, és aláírtam volna bármit. A szerződésben egyébként az állt, hogy – meglehetősen szerény – honoráriumot csak a kétezredik eladott példány után kapok, és a sorozatokkal vagy a színrevitellel kapcsolatos jogok fele részben a kiadót illetik. Az egész azonban nem mondott nekem semmit, egyedül az volt a fontos, hogy kiadják a könyvemet. A szerződésnek még azt a záradékát sem vettem észre, amely szerint köteles vagyok ennek a kiadónak felajánlani a következő öt regényemet, alig valamivel magasabb szerzői honoráriumért. Számomra nagy siker és óriási meglepetés volt ez az egész, így boldogan aláírtam az elém tolt papírt. Azután hazavittem a kéziratot, hogy kijavítsam az utolsó fejezet hibáit, ami nem is volt túl nehéz feladat.

Így kezdődött az én hosszú írói pályafutásom, bár akkor még nem sejtettem, hogy ez ilyen hosszú pályafutás lesz – nekem ez a dolog egyszeri próbálkozást jelentett, annak ellenére, hogy a záradék utalt a következő öt regényre. Volt bátorságom megírni egy detektívregényt, amit elfogadtak, és hamarosan ki is nyomtatják; az én szerepem itt véget is ért. Akkoriban eszembe sem jutott újabb könyveket írni, és ha rákérdeztek volna, valószínűleg azt válaszolom, hogy időnként talán majd írok még ilyen történeteket. Komplett amatőr voltam, a profizmus legcsekélyebb jele vagy nyoma nélkül – az írást kizárólag szórakozásnak tekintettem.

Otthon örvendezve elmeséltem mindent Archie-nak, és aznap este, hogy megünnepeljük a dolgot, elmentünk táncolni a hammersmith-i Palais de Danse-ba. De volt velünk egy harmadik személy is, bár én nem tudtam róla: Hercule Poirot, az én belga teremtményem lógott a nyakamban, lerázhatatlanul.

Öt

Miután sikeresen kipofoztam A titokzatos stylesi eset utolsó fejezetét, visszamentem a kézirattal John Lane-hez, aki újabb kérdéseket tett fel, és még néhány kisebb változtatást kért. Ezzel a nagy lelkesedés lassanként el is múlt, s az élet visszazökkent a régi kerékvágásba. Éltünk, ahogy a többi ifjú házas is élt: boldogok voltunk, szerettük egymást, anyagilag nem álltunk valami fényesen, de ez nem különösebben zavart bennünket; hétvégenként elvonatoztunk vidékre, és nagyokat sétálgattunk, néha körutazásokat is tettünk.

Egyetlen komolyabb csapás ért bennünket: elment tőlünk Lucy. Már egy ideje ideges és szokatlanul gondterhelt volt, amikor végül odaállt elém a nagy bejelentéssel. – Borzasztóan sajnálom, hogy elhagyom magát, Agatha kisasszony, vagyis asszonyom – mondta szomorúan –, és azt sem tudom, hogy Mrs. Rowe mit fog gondolni rólam, de az a helyzet, hogy férjhez megyek.

– Férjhez, Lucy? Kihez?

– Valakihez, akit már a háború előtt is ismertem. És mindig szerelmes voltam belé.

További részleteket az anyámtól tudtam meg. – Tán csak nem Jack került elő megint? – kérdezte, amikor megemlítettem a dolgot. Kiderült, hogy az anyám nem volt nagy véleménnyel „arról a Jackről”, aki valamikor Lucy udvarlója volt, de a családja sem szerette őt, és mindenki örült, amikor összevesztek és szakítottak. Lucy azonban hűséges volt, és most itt tartottunk: ő az esküvőre készült, mi pedig kereshettünk másik cselédet.

Akkoriban ez még a lakásszerzésnél is nehezebb ügy volt: cselédet, szobalányt nem lehetett sehol találni. A barátaink vagy talán egy ügynökség segítségével azonban mégiscsak ráleltem egy Rose nevezetű hölgyre, aki rendkívül alkalmasnak mutatkozott. Kitűnő referenciák, rózsaszín arc, kedves mosoly – és mintha mi is tetszettünk volna neki. Az egyetlen problémát az okozta, hogy Rose utált olyan helyen dolgozni, ahol gyerek és dajka is volt, ezért meg kellett őt győznöm valamivel. Korábban egy pilóta családjánál dolgozott, és amikor meghallotta, hogy a férjem is a Brit Királyi Repülőhadosztálynál szolgált, láthatóan megenyhült, majd azt mondta, nagyon reméli, hogy a férjem ismerte az ő régi gazdáját, G. repülős őrnagyot. Hazarohantam. – Ismertél valami G. őrnagyot? – kérdeztem Archie-t.

– Nem emlékszem – ingatta a fejét.

– Pedig muszáj emlékezned. Mondd azt, hogy találkoztál vele, vagy hogy a cimborád volt, vagy valami ilyesmit, mert meg kell szereznünk ezt a Rose-t, aki nagyon kedves nő. Ha tudnád, milyen szörnyű nőszemélyekkel találkoztam…

Rose kíváncsian jött el hozzánk körülnézni. Bemutattam Archie-nak, aki nyomban mondott neki néhány hízelgő dolgot G. repülő őrnagyról, így Rose végül beadta a derekát, és beállt hozzánk mindenes cselédnek.

– De a nevelőnőket és dajkákat nem szeretem – mondta. – A gyerekek nem zavarnak, de a dajkák… azokkal mindig baj van.

– Ó, én biztosra veszem, hogy Swannell dadussal nem lesz semmi baj – siettem megnyugtatni, bár erről magam sem voltam teljesen meggyőződve. Igaz, nem is féltem különösebben, hiszen Jessie-nek csak velem volt baja, de engem már az sem zavart. A dolognak aztán az lett a vége, hogy Rose és Jessie egész jól kijöttek egymással: Jessie mesélt Nigériáról, hogy micsoda öröm volt ott a rengeteg négernek dirigálni, Rose pedig elmesélte, hogy miket kellett elszenvednie egyik-másik háznál. – Néha szabályosan éheztettek – mondta egyszer nekem is. – Tudja, mit adtak reggelire?

Bevallottam, hogy nem tudom.

– Füstölt heringet! – mondta komoran. – Semmi mást. Csak teát, egy heringet, meg pirítóst, vajat és dzsemet. Úgy lefogytam, hogy már kezdtem egészen elsorvadni!

A sorvadásnak ugyan semmi jelét nem lehetett látni a kellemesen duci Rose-on, de azontúl odafigyeltem, hogy ha hering volt reggelire, akkor kettőt kapjon, néha hármat is, tojásból és sonkából pedig mindig bőven. Azt hiszem, jól érezte magát nálunk, és nagyon szerette a kislányunkat.

Nagyanyám nem sokkal Rosalind születése után halt meg. Szinte az utolsó hetekig egészen jól tartotta magát, de végül jött egy súlyos hörghurut, és azt már nem bírta ki a szíve. Kilencvenkét éves volt, és még tudta élvezni az életet, bár már nagyothallott és félig meg is vakult. Jövedelme, akárcsak anyámé, Chaflin New York-i baklövései miatt jelentősen lecsökkent, de Mr. Bailey tanácsai megmentették attól, hogy mindenét elveszítse. Ami utána megmaradt, azt anyám örökölte. Nem volt ez nagy összeg, mert néhány részvény a háború alatt elértéktelenedett, de így is évi 300–400 fontra rúgott, ami a Mr. Chaflintől kapott járadékkal együtt már elviselhető körülményeket teremtett számára. A háború utáni években persze nagyon megdrágult az élet, anyám azonban még így is meg tudta tartani Ashfieldet. Engem elszomorított, hogy a nővéremtől eltérően a magam jövedelméből nem tudtam hozzájárulni a ház fenntartásához – egyszerűen szükségünk volt minden pennyre.

Egyszer, amikor arról panaszkodtam, hogy milyen nehéz fenntartani Ashfieldet, Archie-nak támadt egy racionális ötlete. – Szerintem jobb lenne anyádnak, ha eladná a házat, és elköltözne valahova máshová.

– Még hogy eladni! – kiáltottam elszörnyedve.

– Fel nem foghatom, hogy neked mi a jó benne, hiszen csak ritkán mész oda.

– Hallani sem akarok az eladásról. Szeretem, és nekem nagyon sok mindent jelent.

– Akkor miért nem próbálsz meg valamit tenni is érte?

– Mit értesz azon, hogy tenni valamit érte?

– Hát írhatnál például még egy könyvet.

Meglepődve bámultam rá. – Éppenséggel írhatok még egy könyvet, de nem hiszem, hogy az sokat segítene.

– Talán hoz egy csomó pénzt – mondta Archie.

Ezt azonban nem tartottam valószínűnek. A titokzatos stylesi eset valamivel több mint 2000 példányban kelt el, ami nem volt rossz eredmény egy ismeretlen szerző esetében.

Kaptam is érte egy csekély összeget, 25 fontot, és ez sem a szerzői honorárium volt, hanem a sorozati jogok fele – ezeket ugyanis, számomra meglepő módon, eladták a The Weekly Timesnak 50 fontért. Ez csak növeli a presztízsemet, magyarázta John Lane, mert az nem akármi egy fiatal szerző számára, ha van egy sorozata a The Weekly Timesnál. Lehet, gondoltam magamban, de az a 25 font, amit egy egész könyvért kaptam, nem azt a képzetet keltette bennem, hogy irodalmi karrierrel sok pénzt lehetne keresni.

– Ha egy könyv elég jó ahhoz, hogy elfogadják, és a kiadó keresett rajta némi pénzt, márpedig nyilvánvalóan keresett, akkor az a kiadó kérni fogja a következő könyvet. Te pedig minden alkalommal többet kaphatsz. – Ez teljesen logikusan hangzott. Csodáltam Archie pénzügyi éleslátását, és elgondolkodtam egy újabb könyv megírásán. De miről szóljon az a könyv?

A kérdés hamarosan eldőlt. Egy szép napon ugyanis bementem teázni egy ABC-be, ahol két férfi egy Jane Fish nevű valakiről beszélgetett. Megütötte a fülemet ez a különös név, és amikor kimentem, vittem tovább a fejemben a nevet. Ezzel már, gondoltam, el lehet indítani egy jó kis történetet; egy teázóban hallott furcsa névvel, amelyet mindenki azonnal meg fog jegyezni – Jane Fish… vagy Jane Finn, az talán még jobb. Végül úgy döntöttem, hogy legyen Jane Finn, és rögtön neki is kezdtem az írásnak, amelynek először a Vidám kaland, azután az Ifjú kalandorok, végül A titkos ellenfél[156] címet választottam.

Archie bölcsen tette, hogy még azelőtt keresett magának állást, mielőtt kilépett a légierőtől. A fiatalok ugyanis reménytelen helyzetbe kerültek: leszereltek a katonaságtól, de nem találtak maguknak munkát. Rendszeresen csöngettek be hozzánk fiatal emberek, hogy zoknikat vagy ilyen-olyan háztartási készüléket próbáljanak eladni nekünk, de olyanok is voltak, akik a saját költeményeiket kínálták eladásra. Nemrég még hadnagyok voltak a hadseregben vagy a haditengerészetnél, és most zoknival kellett házalniuk – és én gyakran sajnálatból vettem tőlük néhány ronda zoknit. Arra gondoltam, hogy a történetemhez nekem is jó lesz egy ilyen páros: egy lány, aki korábban mondjuk a VAD-nál szolgált, és egy fiú, aki katona volt. Akik nagyon el vannak keseredve, mert nem találnak munkát, ám hirtelen egymásra találnak – vagy legyen úgy, hogy már régebben is találkoztak? És hogyan tovább? Mondjuk keveredjenek bele valami kémügybe… Tetszett az ötlet: egy hátborzongató kémtörténet, nem csak egy sima detektívregény – egy kis változatosság A titokzatos stylesi eset után. Nekiültem hát a munkának, és elkészítettem a vázlatokat. Az írás szórakoztató volt, és sokkal könnyebben haladtam vele, mint egy detektívtörténettel – a thrillerek már csak ilyenek.

Nem túl gyorsan, de végül elkészültem vele, majd elvittem John Lane-hez, akinek azonban nem nagyon tetszett. – Más jellegű – mondta –, mint az első könyve, és ezt még annál is nehezebb lesz eladni. – Először nem is tudta, hogy kiadja-e vagy se, végül úgy döntött, hogy megpróbálja; nekem pedig ezúttal nem kellett olyan sok javítást-változtatást elvégeznem, mint az első könyvnél. Amennyire emlékszem, elég jól fogyott ez a könyv. Kaptam is érte valami kis honoráriumot, ami azért mégiscsak jelentett valamit, a The Weekly Times pedig megint megvette a sorozatjogokat, amiért ezúttal már 50 fontot kaptam, és amit maga John Lane szurkolt le a kezembe. Biztató fejlemények voltak ezek – bár annyira mégsem, hogy élethivatásként kezdjek gondolkodni az írogatásról.

Harmadik könyvem Az ijedt szemű lány[157] volt, amelyet nem sokkal egy nagy feltűnést keltő franciaországi eset után írtam – a résztvevők nevére azonban ma már nem emlékszem. Valahogy úgy szólt a mese első változata, hogy álarcos emberek betörtek egy házba, megölték a tulajdonost, megkötözték a feleséget és betömték a száját, és mintha még az anyóst is meggyilkolták volna, de mégsem – ő egyszerűen megfulladt a saját műfogsorától; majd felvetődött, hogy a feleség nem mond igazat, és talán ő gyilkolta meg a férjét, őt magát pedig nem kötözte meg senki, vagy legfeljebb a látszat kedvéért egy cinkostárs. Megtetszett nekem ez az alaphelyzet, amelyre már felépíthettem a magam történetét, kezdve azzal, hogy a feleség új életet kezd, miután fölmentik a gyilkosság vádja alól. Megjelenik tehát valahol egy titokzatos nő, egy évekkel korábban elkövetett gyilkosság főszereplője… a színhelyül ezúttal Franciaországot választottam.

Hercule Poirot igen sikeresen szerepelt A titokzatos stylesi esetben, ezért azt javasolták, hogy továbbra is foglalkoztassam a detektívet. Nagyon megtetszett a figura Bruce Ingramnek, a The Sketch[158] akkori szerkesztőjének is, aki felkeresett, és megkért, írjak egy egész Poirot-történetes sorozatot a lap számára. Ettől egészen fellelkesültem: hiszen ez már mégiscsak siker, a The Sketch-ben megjelenni! Ingram néhány rajzot is készíttetett Hercule Poirot-ról, akit azonban én nem egészen olyannak képzeltem – a rajzokról egy kissé elegánsabb és arisztokratikusabb figura nézett rám. Tizenkét részes sorozatot kértek, amiből nyolc történetet elég gyorsan meg is írtam, és eleinte úgy volt, hogy ennyi talán elég is, de aztán mégiscsak úgy döntöttek, hogy legyen tizenkettő. Ami azt jelentette, hogy az általam tervezettnél jóval gyorsabban meg kellett írnom még négy történetet.

Akkoriban észre sem vettem, hogy nemcsak a detektívtörténetekkel vagyok összeláncolva, hanem Hercule Poirot-val és az ő Watsonjával, Hastings kapitánnyal is. Nagyon szerettem ezt a Hastings kapitányt, aki kicsit sablonos figura volt Poirot mellett, de hát nekem akkor ilyen elképzeléseim voltak egy detektívpárosról. Még a Sherlock Holmes-i hagyományokat is követtem a kissé különc detektív-segítőtárssal, egy Lestrade-típusú Scotland Yard-detektívvel: Japp felügyelővel – és odaraktam melléjük még egy „kopót”: Giraud felügyelőt a francia rendőrségtől, aki az én történeteimben lenézi és régimódinak tartja Poirot-t. Közben rájöttem, hogy óriási hibát követtem el, amikor egy ennyire idős főhőssel indítottam a történeteimet: mert így az első három vagy négy könyv után valószínűleg meg kell válnom tőle, és kezdeni mindent elölről egy sokkal fiatalabb figurával.

Az ijedt szemű lány már kissé eltért a Sherlock Holmes-i hagyományoktól, és azt hiszem, hatással volt rá A sárga szoba titka: átragadt rá annak dagályos és szertelen stílusa – az ember íróként is nehezen szabadul a legutóbb olvasott – és élvezett! – mű hatása alól. Az ijedt szemű lány szerintem elég jó mű a maga nemében, bár kissé érzelgős. Ebben szerelmi ügybe kevertem Hastingst, akit talán még meg is nősíthettem volna – de az igazat megvallva kezdett már egy kicsit untatni: Poirot-t mindenképpen meg kellett tartanom, de a kapitánytól éppenséggel meg is lehetett volna válnom.

A Bodley Head elégedett volt Az ijedt szemű lánnyal, de én elégedetlen voltam az általuk készíttetett könyvborító miatt, ezért nézeteltérés támadt közöttünk. A szín ronda volt, a rajz pedig, már ahogy ki tudtam venni, egy epilepsziás görcsökben vonagló, pizsamás embert ábrázolt egy golfpályán – noha a történet szerint az áldozat normálisan fel volt öltözve, és tőrrel gyilkolták meg. Lehet persze olyan egy könyvborító, amelynek semmi köze a cselekményhez, de ha már van, akkor nem vezetheti félre az olvasót. Talán túl nagy jelentőséget tulajdonítottam a dolognak, de tényleg nagyon dühös voltam; végül megállapodtunk, hogy ezentúl mindig előre egyeztetik velem a borítókat.

A másik nézeteltérés A titokzatos stylesi eset című könyvemben szereplő cocoa (kakaó) szó írásmódja körül támadt. Valami különös okból ugyanis ennél a kiadónál a cocoát – a csészéből fogyasztott forró italt – „coco”-nak írták, amire már Euklidész is azt mondta volna, hogy abszurdum. Miss Howse, a Bodley Head helyesírás-ellenőrző házisárkánya, vagyis házi korrektora azonban nem engedett, és kijelentette, hogy a cocoa az ő kiadványaikban mindig is coco volt, ezt a szót így kell helyesen írni, és ennél a cégnél különben is ez a szabály. Hiába vittem be kakaósdobozokat, sőt szótárakat is, vagy mutattam bármit, nem változtatott a véleményén – közölte, hogy a helyes írásmód a „coco” és punktum! Sok évvel később találkoztam Allen Lane-nel, John Lane unokaöccsével és a Penguin Books kiadó alapítójával, akinek megemlítettem a veszekedést Howse kisasszonnyal a cocoa írásmódja miatt. Erre elvigyorodott. – Emlékszem. Nekünk is sok bajunk volt vele, ahogy idősebb lett, konokul ragaszkodott bizonyos dolgokhoz. Vitatkozott a szerzőkkel is, és soha nem fogadta el mások véleményét.

Sokan értetlenkedtek szóban és levélben, hogy miért írtam abban a könyvben „coco”-nak a cocoát. – Persze te sohasem voltál jó helyesíró – tették hozzá kissé sajnálkozva. Ez azonban óriási igazságtalanság volt: bár tényleg nem voltam valami jó helyesíró, és most sem vagyok az, a cocoát mégiscsak le tudtam írni helyesen. Inkább egy kis akaratbeli gyöngeség lehetett a meghátrálásom oka, hiszen életem első könyvéről volt szó, és úgy gondoltam, hogy ezekhez a dolgokhoz mégiscsak a kiadó ért jobban. Kaptam néhány elismerő kritikát is A titokzatos stylesi esetről, de a legjobban annak a méltatásnak örültem, amely a gyógyszerészek lapjában, a The Pharmaceutical Journalban[159] jelent meg. Ebben elismerően szóltak arról, hogy „a detektívtörténetben hozzáértő módon bánnak a mérgekkel, és nem írnak képtelenségeket a kimutathatatlan anyagokról, ahogy az más művekben oly gyakran előfordul”. És azt is írták, hogy „Miss Agatha Christie érti a szakmát.”

Szerettem volna Martin West vagy Mostyn Grey álnéven megjelentetni a könyveimet, de John Lane ragaszkodott a valódihoz, különösen a keresztnevemhez. – Az Agatha elég szokatlan név, így rögtön megragad az olvasók memóriájában – mondta. Az is megfordult a fejemben, hogy a női név miatt az olvasók előítélettel fognak tekinteni a könyveimre, amelyek ráadásul még detektívregények is – egy „Martin West” mégiscsak férfiasabban és karakánabbul cseng. De hát, mint említettem, az ember első könyve kiadásának úgy örül, hogy mindent elfogad, amit javasolnak neki – ráadásul ez esetben John Lane-nek még igaza is volt.

Három könyv szerzőjeként továbbra is boldog házasságban éltem, de az volt a vágyam, hogy vidéken élhessek. A házunktól messze volt a park és odáig, majd onnan hazáig eltolni a babakocsit nagy megerőltetés volt – belefáradtunk, Jessie Swannell is és én is. Ráadásul állandó bizonytalanságban éltünk: a házakat le akarta bontani a tulajdonos, hogy újakat építsen a helyükre – azért kértek csak egy negyedévi lakbért a beköltözéskor, mert bármelyik pillanatban bejelenthették, jön a bontás. Ami azt illeti, az Addison Mansionsnek az a háztömbje még harminc év múlva is állt, bár mára már eltűnt: a Cadby Hall emelkedik a helyén.

Hétvégi szórakozásként néha elvonatoztunk East Croydonba golfozni. Én sosem tudtam jól golfozni, és Archie sem játszott sokat, de nagyon szerette nézni a versenyeket. Egy idő után már majdnem minden hétvégén East Croydonba mentünk, amit nem nagyon bántam, bár kicsit hiányzott a hosszú gyalogtúrák és az új tájak felfedezésének öröme. Végül a szabadidő eltöltésének ez a formája alaposan megváltoztatta az életünket.

Volt egy barátunk, a Goldstein-cégnél dolgozó Patrick Spence, aki ugyanolyan pesszimistán ítélte meg a jövőjét, mint Archie: a munkahelyen beígért vagy legalábbis kilátásba helyezett fényes karrier sehogy sem akart beindulni. Kaptak ugyan bizonyos igazgatói jogköröket, de ilyesmit általában a veszélyes helyzetben, néha egyenesen a csőd szélén álló vállalatoknál szoktak kiosztani. – Azt hiszem, ezek a fickók dörzsölt gazemberek – mondta egyszer Spence. – Minden teljesen legálisan folyik, de nekem mégsem tetszik! – Archie kijelentette, hogy szerinte sem minden folyik tisztességesen. – Az lenne a jó, ha váltani tudnék – mondta elgondolkodva, mert bár szerette a Cityben zajló életet, és volt is érzéke az ottani dolgokhoz, de az idő múlásával egyre kevésbé lelkesedett a főnökeiért.

Azután valami teljesen váratlan dolog történt.

Archie-nak volt egy barátja, bizonyos Belcher őrnagy, aki polgári foglalkozására nézve a Clifton College egyik igazgatója, egyébként pedig egy eredeti figura, félelmetes dumagép és a blöffölés nagymestere volt. Saját elmondása szerint a háború alatt kidumálta magának, hogy kinevezzék „Krumpliügyi Főbiztosnak” – hogy ebben mennyi volt az igazság, azt sohasem tudtuk meg, de Belcher remek sztorit kanyarított belőle. Ötven körül járhatott, amikor kitört a háború, és bár a hadügyminisztériumban munkát kínáltak neki, őt az nem érdekelte. Egyszer azután egy Fontos Emberrel vacsorázott, és a beszélgetés valahogy a krumplira terelődött, amivel az 1914–18-as háború idején súlyos problémák voltak, mert gyakorlatilag nem lehetett kapni – a kórházban például én egyszer sem láttam.

– Ez a nagyképű majom – mesélte Belcher –, elpanaszolta nekem, hogy a burgonyaellátásban válságos helyzet alakult ki. Erre azt feleltem, valamit tenni kellene, mert túl sok „felelőse” van a dolognak, ezért egyvalakinek kellene kézbe vennie az ügy irányítását, egyetlen legfelső irányítónak. Amikor a Fontos Ember egyetértett velem, figyelmeztettem, hogy a főfelelősnek azonban tisztességes bért kell fizetni, mert senki nem gondolhatja komolyan, hogy nevetséges pénzért igazán jó szakembert kap. És ami a fizetést illeti, annak az embernek legalább… – Belcher itt egy több ezer fontos összeget nevezett meg. A Fontos Ember ezt túl soknak találta, mire megismételte, hogy ide abszolút profi szakembert kellene találni, és hogy az általa említett összegért még ő sem vállalná el ezt a borzasztóan fontos beosztást.

Nos, a későbbiek szempontjából ez volt a kulcsmondat. Pár nappal később Belchernek, ahogy mesélte, „valósággal könyörögtek”, hogy fogadjon el egy ilyen fizetést, és vegye kézbe a burgonyaellátás megszervezését.

– És értett maga a krumplihoz és a burgonyaellátáshoz? – kérdeztem.

– Nem – mondta Belcher –, de ezt bolond lettem volna elárulni. Hiszen bármit meg lehet csinálni, csak keríteni kell egy helyettest vagy beosztottat, akinek van némi fogalma a témáról, és aztán majd tájékozódik és hozzáolvas. Ennyi az egész!

Belchernek különös képessége volt az emberek meggyőzésére, és mélységesen hitt saját szervezői zsenialitásában – igazság szerint azonban nála rosszabb szervezőt aligha lehetett volna találni. Úgy működött, ahogy a politikusok nagy része is tevékenykedik: először fenekestül felforgat mindent, előidézi a teljes káoszt, hogy aztán legyen mit újraszervezni „a szívünknek kedvesebb módon” (ahogy Omar Khajjám mondaná). A bajt csak az okozta, hogy amikor eljött az újraszervezés ideje, akkor Belcher csődöt mondott – és ezt a kívülállók csak későn ismerték fel. Pályafutásának valamelyik szakaszában például Új-Zélandra utazott, ahol olyan jó benyomást tett átszervezési terveivel egy iskola intézőtestületi tagjaira, hogy azon nyomban ki is nevezték igazgatónak. Körülbelül egy év múlva óriási pénzösszeget kínáltak fel neki, csak mondjon le – és nem valami disznóság, hanem kizárólag az általa előidézett felfordulás, az őt övező közutálat, és a szerinte „korszerű és haladó igazgatási szisztéma” dicsőítése miatt. Belcher tehát eredeti figura volt, akit hol utált, hol szeretett az ember.

Egy este eljött hozzánk vacsorázni, és elmesélte, hogy éppen miben sántikál. – Tudjátok, hogy másfél év múlva lesz a Brit Birodalmi Kiállítás[160]? Hát ezt a dolgot rendesen meg kell szervezni, mozgósítani a gyarmatokat, hogy szedjék össze maguk, és működjenek közre. Ezért januárban kiküldetésbe megyek, Brit Birodalmi Misszióra., és körbeutazom a világot. – És előadta a részleteket. – De szeretném, ha pénzügyi tanácsadóként elkísérne valaki, például te, Archie, hiszen mindig jó fejed volt, iskolaelső voltál a Cliftonban, és megszerezted a szükséges tapasztalatokat a Cityben. Pont ilyen ember kell nekem!

– De nem hagyhatom ott a munkámat – mondta Archie.

– Miért nem? Magyarázd el a főnöködnek, hogy miről van szó, és hangsúlyozd neki, hogy így további értékes tapasztalatokat szerezhetsz, meg ilyesmi… És akkor vélhetően fenntartja neked az állást.

Archie nem hitte, hogy Mr. Goldstein belemenne ilyesmibe.

– Nem baj, gondolkodj csak rajta, mert szeretném, ha eljönnél. És természetesen Agatha is jöhet. Hiszen ő is szeret utazni, igaz?

– Igaz! – vágtam rá gyorsan.

– Elmondom, mi lesz az útvonal. Először Dél-Afrikába megyünk, ti meg én, és persze egy titkár, velünk jönnek még Hyamék is. Nem tudom, ismeritek-e Hyamot, Kelet-Anglia burgonyakirályát, de nagyon rendes fickó és jó barátom. Hozza a feleségét és a lányát is, de ők csak Dél-Afrikáig jönnek Hyam üzleti ügyei miatt. Mi továbbmegyünk Ausztráliába, onnan pedig Új-Zélandra, és ott elidőzünk egy kicsit. Sok barátom van arrafelé is, és szeretem azt az országot. Ott nyaralunk körülbelül egy hónapot, ti pedig elmehettek, ha kedvetek van, Hawaiira, Honoluluba.

– Honolulu – suttogtam magam elé. Olyan volt az egész, mint valami álom.

– Azután következik Kanada, és majd onnan jövünk haza. Kilenc vagy tíz hónapig fog tartani. Mit szóltok hozzá?

Lassan felfogtuk, hogy Belcher komolyan beszél, és elkezdtük fontolgatni a dolgot. Archie teljes költségtérítést kapna, és ezenkívül 1000 font illetményt is, én pedig Archie feleségeként ingyen utazhatnék a különböző országok hajóin és állami tulajdonú vasútvonalain is. Izgatottan áttekintettük a pénzügyi helyzetünket, és úgy nézett ki, hogy nem is lehetetlen a dolog: Archie 1000 fontjából kijönnének az én szállodai költségeim és kettőnk egyhónapos honolului nyaralása is – ha tehát összehúzzuk magunk, meg tudjuk csinálni.

Archie-val addig csak kétszer voltunk rövid külföldi nyaraláson: egyszer Dél-Franciaországban, a Pireneusokban, egyszer pedig Svájcban, noha mindketten szívesen utazgattunk. Az ismeretlen tájak iránti lelkesedést már hétéves gyerekélményeim belém oltották, de a „világot látni” vágy bennem megvalósíthatatlannak tűnő álom volt csupán. Mivel a fizetésünkből éltünk, a mi szintünkön egy házaspár legfeljebb évi kétheti szabadságot engedhetett meg magának, márpedig két hét alatt túl messzire nem lehet eljutni. Nagyon szerettem volna eljutni Kínába, Japánba, Indiába, Hawaiira és még egy csomó helyre, de azt nem is képzelhettem, hogy ezek az álmaim egyszer valósággá válhatnak.

– A nagy kérdés már csak az – mondta elgondolkodva Archie –, hogy a vén Sárgaarcú mit szól majd ehhez az ötlethez.

Erre csak annyit jegyeztem meg reménykedve, hogy a „Sárgaarcú” nyilván nagyon értékes munkatársának tartja, ő viszont attól tartott, hogy bármikor találhat az ő helyére egy ugyanolyan alkalmas munkatársat, hiszen még mindig ezrével várakoztak emberek minden egyes állásra. És mint kiderült, a „vén Sárgaarcú” tényleg nem tréfált: közölte, hogy talán visszaveheti majd Archie-t, de az állást semmiképpen nem tudja fenntartani számára, és ilyesmit ne is kérjen tőle. Így ezt is megvitattuk.

– Rázós ügy ez – mondtam. – Túl nagy a kockázat.

– Vagyis a veszély – bólogatott Archie. – Könnyen előfordulhat, hogy hazaérkezéskor egy fillérünk sem lesz, és csak alig több mint évi száz fontra számíthatunk, munkát pedig nehéz lesz találni, talán még nehezebb, mint most. Másfelől viszont, ha az ember sohasem kockáztat, akkor sohasem jut el sehová. Jól mondom?

Jól mondta. – Főként tőled függ az egész – folytatta. – Mert mi lesz a kis Poronttyal? – Akkoriban így emlegettük egymás közt Rosalindet.

– Porontyot rá lehetne bízni Punkie-ra – vetettem fel: „Punkie” a nővérem akkori beceneve volt. – Vagy anyámra, aki boldogan elvállalná, és persze ott van még a dadus is. A dolog így rendben lenne, viszont még egy ilyen lehetőségünk nem lesz többé az életben.

Egyfolytában törtük a fejünket.

– Természetesen elmehetsz egyedül is, én meg itthon maradok – vetettem fel önzetlenül.

Archie rám nézett.

– Nem szeretnélek itthon hagyni – ingatta a fejét –, mert nem tudnám élvezni az utazást. Tehát vagy te is jössz, vagy én sem megyek, de neked kell döntened, mert te többet kockáztatsz, mint én.

Megint nekiültünk, és végiggondoltuk ezt is, majd elfogadtam Archie álláspontját.

– Igazad van – mondtam. – Ez egy óriási lehetőség, amit ha nem használunk ki, akkor majd verhetjük a fejünket a falba, hogy mit szalasztottunk el. Nem sokat ér az élet, ha akkor sem merünk kockáztatni, amikor lehetőség kínálkozik valamilyen álmunk megvalósítására.

Egyébként sem voltunk olyanok, akik mindig csak óvatoskodnak és biztosra mennek: minden ellenkezés és nehézség ellenére csakazértis összeházasodtunk, most pedig elhatároztuk, hogy csakazértis világot fogunk látni. És majd meglátjuk, hogy mi lesz, ha hazaérkeztünk.

A kilátásaink biztatóak voltak: az Addison Mansions-i lakást jó bérért ki lehetett adni, amiből fedezhettük Jessie munkabérét, anyám és nővérem pedig boldogan elvállalták Rosalindet, a dadussal együtt. Csak az utolsó pillanatban volt egy kis gond, amikor megtudtuk, hogy Monty bátyám szabadságot kapott, és hazakészül Afrikából, a nővérem pedig haragudott, mert az utazással nem akartam megvárni Monty hazaérkezését.

– Hazajön az egyetlen bátyád, aki évekig távol volt, és megsebesült a háborúban, te pedig éppen világ körüli útra akarsz indulni. Szégyelld magad! Végül is az embernek a testvére a legfontosabb, vagy nem?

– Én nem így látom – válaszoltam neki –, nekem a férjem a legfontosabb. Ő elmegy erre a világ körüli útra, én pedig vele tartok, mert egy feleségnek a férje mellett van a helye.

– Monty az egyetlen bátyád, és ha most nem várod meg, akkor valószínűleg megint nem fogod látni hosszú évekig.

Madge végül már alaposan felbosszantott, de anyánk mellém állt. – Egy feleségnek minden körülmények között a férje mellett van a helye – mondta. – Az első a férj, a gyerekek csak utána következnek, a testvérek pedig még hátrébb vannak. Jegyezd meg, ha nem vagy a férjeddel, esetleg túl sokáig vagy távol tőle, akkor el fogod őt veszíteni. És ez különösen igaz az olyan férfiak esetében, mint a te férjed.

– Hát ez nem így van – mondtam sértődötten. – Archie a leghűségesebb férj a világon!

– A férfiaknál ezt sohasem lehet tudni – mondta anyám igazi viktoriánus szellemben. – A feleségnek mindig ott kell lennie a férje mellett. Mert ha nincs ott, akkor a férj úgy gondolhatja, hogy joga van egy kicsit elfelejteni őt.

VI. rész

A világ körül

Egy

Életem egyik legcsodálatosabb élménye volt a világ körüli utazás. El sem tudtam hinni, hogy megtörténik velem, Folyton azt mondogattam magamnak, „körbeutazom a világot, most körbeutazom a világot…” A csúcspontja pedig az lesz, amikor Honoluluban nyaralunk – még csak álmodni sem mertem arról, hogy én valaha eljutok egy déltengeri szigetre. Napjainkban persze már nehéz elképzelni, mit érezhettem akkor, hiszen manapság a tengeri kirándulások és a külföldi utazások hétköznapi dolognak számítanak, viszonylag olcsók, és legalább egyszer majdnem mindenki számára elérhetőek.

Amikor Archie-val elmentünk a Pireneusokba, akkor másodosztályon utaztunk, és ültünk a vagonban egész éjszaka. (A vasúti harmadik osztály, főként külföldön, olyasminek számított, mint hajókon a fedélköz. Egyedül utazó nők Angliában nem szálltak soha harmadosztályú kocsikba, mert ahogy nagyanyám mondta, ott csak tetves-poloskás ülésekre és részeg férfiakra lehet számítani; még az úri házaknál szolgáló szobalányok is mind másodosztályon utaztak.) A Pireneusokban azután egyik helyről a másikra mentünk, olcsó hotelokban szálltunk meg, és azon tűnődtünk, vajon lesz-e pénzünk jövőre is egy ilyen vakációra. Most viszont egy igazi luxusutazás résztvevői voltunk: Belcher elintézte, hogy mindenből az első osztály jusson nekünk, hiszen a Brit Birodalmi Kiállítás megbízottai ennél lejjebb nem adhatták – mai kifejezéssel élve VIP-utasoknak számítottunk.

Belcher titkára, Mr. Bates komoly és naiv fiatalember volt, egyben kitűnő titkár, de egy brigantinak látszott valami érzelgős rémdrámából: fekete haj, villogó tekintet és baljós kinézet…

– Színtiszta gengszter, nem igaz? – nevetett Belcher. – Úgy néz ki, mint aki egy szempillantás alatt kész elvágni valakinek a torkát. Pedig valójában a legtisztességesebb fickó, akit valaha is ismertem.

Fokváros felé közeledve már azon tűnődtünk, hogy Bates meddig bírja ki a titkárkodást Belcher mellett, akinek éjjel-nappal dolgozott: előhívta a filmeket, jegyezte a diktálást, írta a leveleket – hogy azután jó néhányszor módosítsa és átírja őket. Gyanítom, jó fizetést kapott, mert láttam rajta, hogy egyáltalán nem rajong az utazásért, sőt, roppant ideges volt az idegen tájakon, és főként a kígyók miatt: meggyőződésévé vált, hogy mindenütt kígyókkal fog találkozni, amelyek csak arra várnak, hogy megtámadhassák.

Emelkedett hangulatban vágtunk neki az útnak, ám a lelkesedésem pillanatok alatt elpárolgott. A Kildonan Castle fedélzetén minden a legnagyobb rendben ment addig, amíg a tenger el nem kezdett háborogni: rám tört a tengeribetegség, fel sem tudtam kelni az ágyból és mindent kihánytam. A negyedik nap végén Archie szólt a hajóorvosnak, hogy nézzen meg engem, aki azonban nem tekintette komoly bajnak a tengeribetegséget, és bár adott valamit „a háborgások lecsillapítására”, nem segített rajtam, mert ezt is azonnal kihánytam. Csak szenvedtem és nyögtem, és azt hittem, rögtön meghalok. Talán úgy is nézhettem ki, mint egy hulla, mert az egyik szomszédos kabinban lakó nő, aki véletlenül bepillantott az ajtónkon, érdeklődéssel fordult az utaskísérőhöz: – Tényleg meghalt az a nő ott szemben?

– Ha elérjük Madeirát – mondtam egy este halálosan komolyan –, és még mindig élek, akkor kiszállok.

Archie azt válaszolta, nem kell idegeskedni, mert hamarosan úgyis jobban leszek.

– Nem. Én soha nem leszek jobban, és le kell szállnom a hajóról. Szilárd talajt akarok érezni a lábam alatt.

– De ha ki is szállsz Madeirán, valahogy akkor is vissza kell jutnod Angliába – mondta Archie.

– Nem kell – ingattam a fejem. – Ott is maradhatok. Majd csak találok valami munkát magamnak.

– Miféle munkát?! – nézett hitetlenkedve.

Hát, igaz mi igaz, a nők számára nem sok munkalehetőség kínálkozott akkoriban. A nő valakinek az eltartott leánya vagy felesége volt, esetleg özvegyként éldegélt a férje hagyatékából vagy a rokonai irgalmából, és legfeljebb elszegődhetett társalkodónőnek idősebb hölgyek, vagy nevelőnőnek gyerekek mellé. De valamit mégis kellett válaszolnom Archie ellenvetésére. – Elmehetek felszolgáló szobalánynak – mondtam –, nagyon tetszene az a munka. – Felszolgáló szobalányokra mindig szükség volt, és különösen kedvelték a magas termetűeket. Egy ilyen lány mindig könnyedén talált magának munkát – olvassák csak el Margery Sharp Cluny Brown[161] című remek könyvét –, és biztosra vettem, hogy alkalmas vagyok a feladatok ellátására. Hiszen tudtam, mikor milyen borospoharakat kell tenni az asztalra, szépen tudtam kinyitni és becsukni a bejárati ajtót, meg tudtam tisztogatni az ezüstöt, és előkelő pózban tudtam várni az asztal sarkánál.

– Igen – mondtam elhaló hangon. – Biztosan el tudok szegődni szobalánynak.

– Hát jó – hagyta rám Archie. – Majd meglátjuk, ha elérjük Madeirát.

De amikor megérkeztünk, már annyira legyengültem, hogy lábra sem tudtam állni, ezért úgy gondoltam, maradok a hajón, hisz egy-két napon belül úgyis meghalok. De miután a hajó eltöltött öt-hat órát a kikötőben, váratlanul sokkal jobban lettem, és amikor másnap reggel továbbindultunk, már ragyogóan sütött a nap, és nyugodt volt a tenger. Másokhoz hasonlóan én is csodálkoztam, miért kellett olyan nagy cirkuszt csapnom az egészből – végül is semmi bajom nem volt, egyszerűen csak elkapott a tengeribetegség. Persze nincs a világon annál mélyebb szakadék, mint ami a tengeribetegeket és az ettől soha nem szenvedőket választja el egymástól, mert egyik sem képes megérteni a másik állapotát. Sohasem tudtam megszokni a tengert és a hullámzást, pedig mindenki azzal biztatott, csak az első néhány napon kell túl lenni, azután már minden rendben lesz. Ez azonban nem volt igaz: ha a tenger elkezdett háborogni, akkor azonnal rosszul lettem, és különösen rosszul, ha a hajó még bukdácsolt is – csupán az volt a szerencsém, hogy utazásunk nagy részében szép volt az idő.

Az egész útról Fokvárossal kapcsolatban maradtak meg a legelevenebb emlékeim. Talán azért, mert ez volt az első igazi kikötő, amelyben partra szálltunk, és ahol mindent újnak és furcsának találtam: a kaffereket, a Táblahegy különösen lapos formáját, a napsütést, a finom őszibarackot, a fürdést – azóta sem jártam ott, amit nem is értek, hiszen nagyon jól éreztem magam. Az egyik legjobb hotelban szálltunk meg, ahol Belcher az első pillanattól éreztette mindenkivel, hogy ő nem akárki. Botrányt csinált, amikor reggelire éretlen gyümölcsöt szolgáltak fel. – Maguk szerint ez micsoda? – üvöltötte. – Őszibarack?! Ha az ember leejti, semmi baja nem lesz! – És hogy nyomatékot adjon a szavainak, öt barackot is a földre hajított. – Látják? Semmi zúzódás! Pedig, ha érettek lennének, szét kellett volna nyomódniuk! – Ekkor kezdett derengeni bennem, hogy Belcherrel együtt utazni nem is lesz olyan nagy élvezet, mint milyennek azt egy hónappal korábban véltük.

Dél-Afrika nagy élmény volt számomra. Fokvárosban két csoportra oszlott a társaság: Archie, Mrs. Hyam és Sylvia elmentek Port Elizabeth-be[162], hogy majd Rhodesiában találkozzunk ismét; Belcher, Mr. Hyam és jómagam pedig a kimberley-i gyémántbányák[163] felé vettük az utat a Matopos-hegységen[164] keresztül, hogy Salisburyben[165] találkozzunk a többiekkel. Forró és poros napokon át vonatoztunk észak felé a félsivatagos Karoo-régión, és közben állandóan szomjasak voltunk, és vedeltük a hűtött limonádét. Emlékszem egy hosszú, egyenes vasútvonalra Becsuánaföldön[166], és rémlik, hogy Belcher basáskodott Batesszel, és veszekedett Hyammel. A Matopos-hegység nagyon tetszett nekem: hatalmas sziklatömbjeit mintha óriások dobálták volna egymásra.

Salisburyben nagyon jól éreztük magunk az ott élő angolok között, és Archie-val gyorsan „elugrattunk” a Viktória-vízeséshez[167] is. Nagyon elégedett vagyok, hogy azóta sem jártam ott, mert így megmaradtak az első emlékeim: a hatalmas fák, a mikroszkopikus vízcseppek ködfátyla, a szivárvány színe, az erdei barangolás, majd az egy-egy futó pillanatra szétnyíló ködpára mögött teljes dicsőségében megjelenő vízesés – a látványt besoroltam a világ lelkemben élő hét csodája közé. Elmentünk Livingstone-ba[168] is és láttuk az úszkáló krokodilokat és vízilovakat. Erről az útról faragott kis állatfigurákat hoztam magammal, amelyeket bennszülött kisfiúk árultak az állomásokon néhány pennyért. Puhafából faragott szobrocskák voltak ezek, beléjük égetett jelekkel: tehénantilopok, zsiráfok, vízilovak és zebrák – az egyszerű és elnagyolt, mégis kedves alkotások közül több ma is megvan.

Ezután Johannesburg következett, amelyről semmi emlékem nem maradt. Pretoriában[169] emlékszem a Dél-afrikai Unió aranysárga homokkőből emelt Kormányépületére[170]; Durban viszont nagy kiábrándulás volt, mert a nyílt tengertől dróthálóval elkerített, zárt helyen lehetett csak fürödni; Fokföld Tartományban a fürdést élveztem a legjobban. Amikor tudtunk szakítani magunknak egy kis szabadidőt – pontosabban amikor Archie el tudott szabadulni –, akkor elvonatoztunk a tengerparti Muizenbergbe, és szörföztünk. Dél-Afrikában vékony falapokból készültek a szörfdeszkák és könnyűek voltak, így az ember gyorsan megtanulhatta a hullámlovaglás fortélyait – kellemes sport volt és jó mulatság, ami után a parti homokban üldögélve piknikeztünk. Emlékszem gyönyörű virágokra egy palotakertben, ahová partira hívtak meg bennünket; itt volt egy piros és egy kék kert is, utóbbiban különösen szép és magas kék virágok pompáztak, mögöttük egy sor ólomgyökérrel. Anyagi gondjaink nem voltak Dél-Afrikában: gyakorlatilag minden szállodában a kormány fizette a számlánkat, és a vasúton ingyen utazhattunk, úgyhogy csak a Viktória-vízesésnél tett magánkirándulás jelentett számunkra komolyabb kiadást.

Dél-Afrikából Ausztrália felé vettük az irányt, ami hosszú és egyhangú utazást jelentett. Sehogy sem tudtam felfogni, hogy ha a legrövidebb úton akarunk menni, akkor miért az Antarktisz felé kanyarodnunk, de a kapitány mindenféle rajzokat készített, és végül sikerült meggyőznie arról, ami az embernek csak ritkán jut eszébe, hogy a Föld gömbölyű, és hogy a pólusok felől kissé összébb van nyomva – ezzel a ténnyel a mindennapi életben aligha találkozhatunk. A nap nem nagyon sütött, de az út nyugodt és kellemes volt.

Mindig furcsállottam, hogy a különféle kiadványok az országokat sohasem úgy írják le, hogy az ember rájuk ismerjen, ha odautazik. Ausztráliáról alkotott homályos elképzeléseimben például temérdek kenguru szerepelt, meg hatalmas és kietlen pusztaságok, ezért igencsak meglepődtem, amikor Melbourne-ben fák pazar látványa fogadott, ausztráliai eukaliptuszok varázsolták sajátossá az egész tájat. Én mindenütt először a fákat, vagy a hegyek formáját veszem észre. Angliában hozzászoktunk, hogy a fáknak sötét törzsük és világos lombkoronájuk van, Ausztráliában azonban meghökkentő ennek a fordítottja: az ezüstfehér fakéreg és a sötét levelek mindenfelé – mintha egy tájképről készült fotó negatívját látnánk. A másik nagy érdekességet a papagájok jelentették: ezek a kék-piros-zöld madarak színpompás, eleven ékszerként szálldostak kavargó rajokban mindenfelé.

Melbourne-i rövid tartózkodásunk alatt több utazást is tettünk a környéken. Az egyikre különösen jól emlékszem a hatalmas páfrányfák miatt, mert erre a trópusi dzsungelre jellemző lombozatra Ausztráliában egyáltalán nem számítottam – csodálatos volt és gyönyörű. Az ételekről viszont már nem sok jót mondhatok: a melbourne-i szállodában nagyon jól főztek, de máshol legtöbbször rágós pulykát vagy marhaszeletet raktak elénk. A mellékhelyiségek is zavarba ejtők voltak egy viktoriánus neveltetésben részesült angol úrinő számára: a partikon a hölgyeket udvariasan bekísérték egy szobába, ahol a padló közepén két éjjeliedény árválkodott, amik között lehetett választani… – semmi elkülönítés, semmi diszkréció.

Ausztráliában sikerült megszegnem a társasági illemszabályokat, méghozzá akkor, amikor asztalhoz ültünk. Küldöttségünknek a meglátogatott városokban általában fogadást adott a polgármester vagy a helyi kereskedelmi kamara, és én az első ilyen alkalommal mit sem sejtve letelepedtem a polgármester vagy valami hasonló előkelőség mellé. Egy idősebb nő erre elkezdett pofákat vágni, majd epésen megjegyezte. – Szerintem, Mrs. Christie, ön sokkal jobban érezné magát a saját férje mellett. – Elszégyelltem magam, és visszamentem az asztal másik végére – a fogadásokon ugyanis az volt a szabály, hogy minden feleségnek a férje jobbján kell ülnie. Erről a szokásról Új-Zélandon megint elfeledkeztem, de utána már megtanultam, hogy hol a helyem.

Új-Dél-Walesben elmentünk egy Yanga nevű nagybirtokra, ahol egy tavon fekete hattyúk úsztak méltóságteljes nyugalommal – csodálatos látvány volt. És miközben Belcher és Archie a Brit Birodalom igényeiről, a migrációról, a kereskedelem fontosságáról és hasonló ügyekről folytattak tárgyalásokat, én egy egész napot töltöttem el a narancsligetben. Ragyogóan sütött a nap, feküdtem egy kényelmes nyugágyon, és gondos válogatással megettem huszonhárom narancsot a körülöttem lévő fákról – a fáról szedett, érett narancsnál nem sok finomabb dolog van a világon. Más gyümölcsökkel kapcsolatban pedig új ismereteket szereztem: az ananászról például azt hittem, hogy magasba nyúló ágakon terem, és döbbenten láttam, hogy amit első ránézésre káposztaföldnek hittem, az valójában egy ananászültetvény – kiábrándító volt, hogy ez a fenséges gyümölcs úgy kuporog a földön, mint holmi közönséges zöldség.

A szárazföldön általában vonattal közlekedtünk, de nagy távolságokat tettünk meg autóval is. Robogtunk a végeláthatatlan, füves-bozótos síkságokon keresztül, ahol legfeljebb egy-egy szélmalom tűnt fel néha a látóhatár szélén – és éreztem a félelmet, milyen könnyű is ebben a bozóttengerben eltévedni és nyomorultul elpusztulni. A nap olyan magasan állt a fejünk fölött, hogy nem lehetett megállapítani, merre van észak vagy dél, és nem volt a vidéken semmiféle tereptárgy vagy tájékozódási pont. Addig el sem tudtam képzelni zöld és füves sivatagot – erről a szóról mindig a kietlen, homokos pusztaság jutott eszembe, ahol valószínűleg mégiscsak több a tájékozódás lehetősége egy homokdűne, bucka vagy szikla jóvoltából, mint az eligazodás szempontjából teljesen reménytelen ausztrál „zöld” pusztaságon.

Sydney-ben nagyon jól éreztük magunkat. Nekem ugyan némi csalódást okozott, mert előzőleg azt mondták, hogy Rio de Janeiro és Sydney a világ két legszebb kikötője, ezért talán túl sokat vártam tőle – szerencsére azonban azóta sem jártam Rióban, így legalább arról megmaradhattak az illúzióim. Sydney-ben találkoztunk először a Bell családdal, és ha Ausztráliára gondolok, mindig eszembe jutnak ők is. Egy este a szállodában odajött hozzánk egy nálam valamivel idősebb nő, bemutatkozott, és a következő hét végére mindenkit meghívott családjának queenslandi birtokára. Mivel Archie-nak és Belchernek előbb még végig kellett látogatnia egy sor unalmas települést, azt beszéltük meg, hogy én csatlakozom ehhez a nőhöz, Una Bellhez, elmegyek vele a Couchin Couchinban lévő Bell birtokra, és majd ott várom be őket.

Hosszú órákig utaztunk a vonaton, majd autóba ültünk, amíg végül megérkeztünk a Boona melletti Couchin Couchinba. Már félig aludtam, amikor hirtelen vidáman zajló életbe csöppentem: kivilágított szobákban kedves lányok sürgölődtek körülöttem és kínáltak mindenféle itallal, és mind egyszerre beszéltek meg nevettek. Én még mindig abban a kábult állapotban voltam, amikor az ember nem kettőt, hanem egyenesen négyet lát mindenből, így körülbelül huszonhatra tettem a Bell família létszámát. Másnap már pontosan meg tudtam számolni őket: négyen voltak a lányok, és ugyanannyian a fiúk. A lányok hasonlítottak egymásra: magas termetűek, hosszúkás arcúak, kecses mozgásúak és szőkék voltak – Una kivételével, akinek sötét volt a haja –, mindegyik ügyesen lovagolt, és úgy nyargalászott fel-alá, mint az erejével nem bíró kancacsikó.

Csodálatos hetet töltöttem náluk. A lányok tempójával alig tudtam lépést tartani, a fiúk pedig nagyon kedvesek voltak: a vidám és folyton flörtölő Victor, a nagyszerűen lovagló, ám visszafogott viselkedésű Bert és a visszahúzódó, zenekedvelő Frick. Utóbbi igazán elbűvölt engem: sok-sok évvel később a fia, Guilford csatlakozott hozzánk, amikor Maxszel régészeti expedícióra indultunk Szíriába és Irakba, és én még ma is szinte a saját fiamnak tekintem. A Bell család feje az anya volt, a hosszú évek óta özvegy Mrs. Bell, aki egy kicsit Viktória királynőre emlékeztetett: alacsony termet, ősz haj, nyugodt, de tekintélyt parancsoló modor… Abszolút hatalommal rendelkezett, és valóban úgy tekintettek rá, mint valami királynőre.

A birtokon élő különféle, többnyire félvér szolgák, napszámosok és mindenes cselédek között volt egy-két igazi bennszülött is. A legfiatalabb Bell lány, Aileen már rögtön az elején szólt nekem, hogy mindenképpen látnom kell Susant, mire én megkérdeztem, hogy ki az a Susan. – Ó, az egyik fekete! – válaszolta Aileen; ők „feketéknek” nevezték a bennszülötteket. – De ő abszolút az, és káprázatosan tud utánozni mindent és mindenkit. – Elő is került egy kissé hajlott hátú, idős bennszülött asszony, aki Mrs. Bellhez hasonlóan szintén királynő volt a maga módján. Utánozta az összes lányt, fiút, gyereket és lovat, és énekelt is valamit egy furcsa, kissé hamisnak tűnő hangon – őstehetség volt, született színész és parodista, és nagyon élvezte a mutatványát.

– Most pedig, Susan – mondta Aileen –, utánozd anyámat, ahogy kimegy megnézni a tyúkokat. – De Susan csak a fejét rázta, Aileen pedig elégedetten mosolygott. – Látod? Anyánkat sohasem utánozza, mert szerinte ez tiszteletlenség lenne, és nem hajlandó efféle mutatványokra.

Aileennek mindenféle állatai voltak: kisebb-nagyobb kenguruk, egy csomó kutya és természetesen lovak. Bellék biztattak, hogy menjek velük lovagolni, de mert Devonban csak néhányszor vettem részt vadászatokon, és nem tartottam magam jó lovasnak, attól tartottam, esetleg kárt teszek a lovakban – így azután kocsival mentünk mindenfelé. Nagy élmény volt látni a csorda terelését, és ismerkedni a nagybirtokon zajló élettel. A családnak óriási földjei voltak Queenslandben, és Aileen azt mondta, ha lenne elég időnk, akkor elvinne az északi farmjukra is, ahol vad és kezdetleges állapotok uralkodnak. A Bell lányok állandóan beszéltek, és rajongással tekintettek a fiútestvéreikre, akiket valóságos hősöknek tartottak, és minden visszafogottság nélkül úgy áradoztak róluk, hogy még engem is meglepett. Állandóan jöttek-mentek a különböző barátaikhoz, Sydney-be, ilyen-olyan versenyekre, továbbá folyton flörtöltek az általuk csak „kuponosok”-ként emlegetett fiatalemberekkel – az elnevezés talán a háborús időkből maradhatott vissza.

A munkától kimerülve nemsokára Archie és Belcher is megérkezett, így vidáman és gondtalanul már együtt töltöttük a hétvégét, és mindenféle különleges szórakozásban volt részünk. Utaztunk például egy keskeny vágányú vasúton, ahol megengedték, hogy pár mérföldön át én legyek a mozdonyvezető. Velünk tartott az ausztrál munkáspárt néhány parlamenti képviselője is, akik egy díszebédről érkezve kissé már kapatosak voltak, úgyhogy amikor ők vették át a mozdony vezetését, mindenkit a halálfélelem fogott el az általuk diktált nyaktörő sebesség miatt. Szomorúan búcsúztunk el a barátainktól, vagyis többségüktől, mert néhányan velünk jöttek Sydney-be. Egy utolsó pillantást vetettünk a Kék-hegységre[171], amelynek ismeretlen és meghökkentő színei újra elbűvöltek: a távoli hegyek ugyanis valóban kékek voltak, méghozzá kobaltkékek és nem szürkéskékek, amihez Európában szokhatott hozzá az ember – mintha furcsa színekkel rajzolta volna őket valaki….

Ausztrália igen fárasztó volt küldöttségünk számára: egymást érték a beszédek, vacsorák, díszebédek, fogadások és a hosszú utazások a legkülönfélébb helyekre. Én már kívülről tudtam Belcher összes beszédét, aki jól tudott szónokolni, és olyan szabadon és lelkesen beszélt, mintha éppen akkor jutottak volna eszébe a szavak. Archie a maga pénzügyi szakértelmével és megfontoltságával épp az ellenkezője volt, akit az újságok valamikor az út elején, talán még Dél-Afrikában „kineveztek” a Bank of England kormányzójának – és mivel egy szóval sem tiltakozott, a sajtóban meg is maradt bankvezérnek.

Ausztráliából átkeltünk Tasmániába, és Launcestonból autóval mentünk Hobartba. Hihetetlenül szép volt ebben a városban minden: a mélykék tenger és a kikötő, a fák, a bokrok és a virágok – azt terveztem, hogy egy napon majd visszajövök ide, és itt fogok élni. Hobart után Új-Zéland következett, és jól emlékszem az útnak erre a szakaszára, mert az „Aszalóembernek” a markába kerültünk. Akkoriban világszerte tombolt a szárított és aszalt élelmiszerek divatja, és ennek az embernek minden lehetséges ennivalóról csak az jutott eszébe, hogy miképpen lehetne azt „dehidratálni”. Minden étkezéskor tányérszámra küldött nekünk ilyen szárítmányokat, és ragaszkodott ahhoz, hogy végigkóstoljuk az egészet: a sárgarépát, szilvát és efféléket, amelyeknek ebben az állapotban semmi ízük nem volt.

– Ha még egyszer megpróbál ilyen dehidratált akármit megetetni velem, akkor felrobbanok! – dühöngött Belcher. De az „Aszalóember” befolyásos volt és gazdag, így nagy szükség volt rá a Brit Birodalmi Kiállításhoz, ezért Belcher kénytelen volt visszafogni magát, és nyúl módjára folytatni a szárított krumplik és répák rágcsálását.

Ekkorra már nyoma sem maradt az utazás elején még kölcsönös nyájaskodásnak és udvariaskodásnak. Belchert már nem tartottuk kedves vacsorázó partnerünknek – goromba volt, erőszakos, durva és tapintatlan, és zsugori még pitiáner ügyekben is. Többször megkért például arra, hogy vásároljak neki fehér pamutzoknit vagy valami más fehérneműt, de sohasem jutott eszébe kifizetni a vásárolt holmik árát. Ha valami kihozta a sodrából, akkor olyan kibírhatatlanná vált, hogy utálattal fordult el tőle mindenki – úgy viselkedett, mint egy elkényeztetett gyerek. De mindenkit le tudott fegyverezni, amikor visszanyerve az önuralmát jólelkű és kedves emberként mosolygott ránk, így megbocsátottunk és elfelejtettünk neki mindent, és hirtelen azt vettük észre, hogy megint a legnagyobb barátságban vagyunk vele. De már előre tudtuk, hogy mikor jön rá a dühöngési roham, mert olyankor elkezdett dagadni a képe, ami a végén már vörös volt, mint a pulykakakas, majd nekirontott mindenkinek, akit csak a közelben talált – vicces kedvében pedig érdekes történeteket mesélt, amelyekből jelentős készlettel rendelkezett.

Új-Zéland a legszebb ország, amit valaha is láttam, és megérkezésünkkor Wellingtonban olyan szép volt az idő, amilyennek, mint később megtudtam, még a helybéliek is csak ritkán örülhetnek. Innen átmentünk a Déli-szigeten lévő Nelsonba, majd a Buller-és a Kawaru-szoroson keresztül lefelé utaztunk a szigeten. Mindenütt lélegzetelállító volt a táj szépsége, és fogadkoztam, egyszer majd visszajövök ide, valamikor tavasszal – amikor itt lesz tavasz, nem nálunk –, hogy gyönyörködhessek az aranyban és vörösben tündöklő vasfák szépségében. A fogadalomból persze nem lett semmi, és Új-Zéland mindig nagyon távoli hely maradt számomra. Igaz, repülőgéppel már csak két-három napos utazás lenne az egész – csakhogy közben elmúlt az az idő, amikor még utazgattam.

Belcher nagyon örült, hogy ismét eljöhetett Új-Zélandra, hiszen itt járt iskolába, nagyon sok emlék fűzte ide, és sok barátja volt itt. Honolului utazásunk Archie számára maga volt a mennyország, mivel megszabadult folyton vitatkozó, kötözködő és összeférhetetlen kollégájától. Ráérősen utazgatva megálltunk Fidzsin és a többi szigeten, majd végül eljutottunk Honoluluba, amely a rengeteg szállodával, betonúttal és autóval sokkal elegánsabb helynek tűnt, mint amire számítottunk. Kora reggel érkeztünk meg, és ahogy a szállodai szobánkból kinézve megláttuk a tengert és benne a szörfözőket, azonnal lerohantunk, béreltünk két szörfdeszkát. Az idő azonban nem igazán kedvezett a szörfözésnek, és csak a profik merészkedtek ki a tengerre, és mivel már szörföztünk Dél-Afrikában, profinak képzeltük magunkat – Honolulu azonban nem Dél-Afrika volt. Itt a vastag és nehéz szörfdeszkát alig lehetett már felemelni is, ha pedig ráfeküdt az ember, akkor kézzel-lábbal evezve kellett eljutnia a körülbelül másfél kilométerre lévő korallzátonyig. Ott megvárva a megfelelő hullámot kiszáguldhatott a partra, de ez sem volt olyan egyszerű, mint hittük: először fel kellett ismerni a megfelelő hullámot, de ami még ennél is fontosabb, nagyon jól kellett ismerni a rossz hullámot, mert ha az kapta el az embert, akkor már csak imádkozni lehetett!

Én nem tudtam olyan jól úszni, mint Archie, úgyhogy nekem tovább tartott kievickélni a korallzátonyig, és mire eljutottam odáig, ő már a part felé száguldott. Elhelyezkedtem hát a deszkán, és vártam a hullámot, ami jött is – de ez egy rossz hullám volt. Másodperceken belül ledobott a deszkáról, aztán lenyomott a mélybe, és durván taszigált odalent. Literszámra nyeltem a vizet, és amikor levegő után kapkodva a felszínre emelkedtem, láttam, hogy a deszkám több száz méterrel odébb sodródik a part felé. Végül egy fiatal amerikai hozta vissza, mégpedig nem éppen hízelgő megjegyzés kíséretében. – Húgocskám, a helyedben ma nem jönnék ki szörfözni, mert csúnyán megjárhatod. Inkább fogd a deszkát, és húzzál ki minél gyorsabban a partra! – Megfogadtam a tanácsát, és Archie hamarosan rám talált. Bár a rossz hullám az ő deszkáját is elsodorta, de jó úszó volt, így utána tudott menni. Néhányszor próbálkozott még, és sikerült is kifognia egy jó hullámot, de ekkora már tele volt foltokkal, zúzódásokkal, horzsolásokkal, és teljesen kimerült. Visszavittük hát a dög nehéz deszkákat, felmentünk a szobánkba, belezuhantunk az ágyba, de a négyórányi alvás után is kimerülten ébredtünk fel. – Mit élveznek ezek itt a szörfözésben? – sóhajtottam. – Szeretnék visszamenni Muizenbergbe.

Másnap, amikor bemerészkedtem a vízbe, megint baleset történt: a vállamtól bokámig érő selyem fürdőruhámat szabályosan leszaggatta rólam egy „rossz” hullám, így majdnem meztelenül szerencsétlenkedtem ki a partra, ahol a pokróccal bebugyoláltam magam. Azonnal be is mentem a szálloda boltjába, és vettem egy smaragdzöld, merészen textilhiányos és csodaszép fürdőruhát, amelyben sokkal jobban tetszettem magamnak, és persze Archie-nak is. Csak négy napig éltünk a luxusszállodában, mert helyette olcsóbbat kellett keresnünk – szerencsére a szállodánkkal szemben találtunk egy kis üdülőházikót, fele annyi pénzért. Minden szabad percünket továbbra is a vízen töltöttük, és lassanként egész jó szörfözővé váltunk, legalábbis európai mércével mérve – közben a talpunkat összevissza hasogatta a korallzátony, amíg rájöttünk, hogy lehet kapni külön erre a célra szolgáló, könnyű bőrcipőt.

Nem mondhatnám, hogy élveztük a szörfözés első napjait, mert túl sok szenvedéssel kellett fizetni a pillanatnyi élményekért. Archie továbbra is önállóan evezett ki a zátonyig, de én megtaláltam a megoldást: a többiekhez hasonlóan felfogadtam egy hawaii fiút, aki a szörfdeszkát rákötötte a nagylábujjára, és erőteljes karcsapásokkal kivontatott engem a zátonyig, ahol a megfelelő pózban együtt várakoztunk a megfelelő hullámra. – Nem, nem ez. Még ez sem az, hölgyem. Ne, ne… Várjon még. Na-na-na… most! – A tizedik nap táján sikerült az elindulások után a hasalásból térdre emelkedni, majd felállni a deszkán. Az első kísérletek még kudarccal végződtek, de legalább már nem fájt, mert a „jó” hullám csak lelökött a deszkáról. Persze a szörföt csak nehezen, hosszú úszás után lehetett visszaszerezni – vagy a közelben lévő hawaii fiú visszahozta, aki kivontatott újra a zátonyig, és lehetett megint próbálkozni. És életem egyik nagy diadala volt, amikor először sikerült megtartani az egyensúlyomat, és a deszkán állva kiszáguldani egészen a partig! Semmihez sem hasonlítható az élmény, amikor az ember szédítő sebességgel száguld a hullámok hátán a part felé, majd lelassul, és belefordul a szelíden hullámzó, sekély vízbe – ennél élvezetesebb sportot keveset tudok elképzelni.

Tapasztalatlanságunk persze másban is megbosszulta magát. Nem is sejtettük például, milyen ereje van itt a napnak, mert a hűs hullámokban, vagy a parton vizesen nem éreztük, hogy baj lesz. Ha a többiekhez hasonlóan csak kora délelőtt vagy késő délután mentünk volna szörfözni, akkor más lett volna a helyzet, de mi balekok voltunk, és délben is odakint virgonckodtunk. Meg is lett a következménye: úgy leégett a vállunk és a hátunk, hogy a fájdalomtól már aludni is alig tudtunk, a végén pedig felhólyagosodott és nagy darabokban lehámlott a bőrünk. Olyan borzasztóan néztünk ki, hogy esténként szégyelltünk a szokásos ruhában vacsorázni menni a szálloda éttermébe – én például egy ritka szövésű sállal takargattam el a vállam. Nappal Archie pizsamában ment le a partra, én pedig egy fehér inget vettem fel, amit csak közvetlenül a vízbe indulás előtt vetettünk le – de a vállamon már nem segített, csak nagyon lassan gyógyult meg.

A nyaralóházunk körül banánfák zöldelltek, de a banán is csalódást okozott nekem, akárcsak az ananász. Azt hittem, csak leszedek egy érett banánt, és már ehetem is – csakhogy Honolulu környékén ezt a gyümölcsöt éretlen állapotában szüretelik le. A fákon így nem találtam egy érett banán sem, a piacon viszont közel tucatnyi, számomra teljesen ismeretlen változatát árusították. Emlékszem, három-négy éves koromban Dadus mesélte nekem, hogy Indiában létezik egy olyan nagyméretű banán, amely nem ehető, szemben a nálunk kapható kisebb, finom banánnal – Honoluluban viszont legalább tízféle banánt kínáltak: volt vörös banán, óriás banán, kisebb „jégkrém-banán”, főzőbanán, almabanán és ki tudja még milyen.

Hawaii nőnemű lakói is némi csalódást okoztak számomra, mert valami miatt nagyon szépnek képzeltem el őket – a valóságban azonban kifejezetten büdös volt annak a kókuszolajnak a szaga, amellyel bekenték maguk, és a lányok nagy része egyáltalán nem volt valami szépség. A hatalmas adag párolt húsokra, amiket ott felszolgáltak, pedig egyáltalán nem számítottam: addig azt hittem, hogy Polinéziában az emberek mindenféle finom gyümölcsökön élnek, és meglepődtem, hogy sokkal jobban szeretik a párolt marhahúst.

Nyaralásunk a végéhez közeledett, és szomorúan gondoltunk arra, hogy újra megkezdődik a munka. Pénzügyileg is gyatrán álltunk, mert Honolulu roppant drága mulatság volt: az étkezés körülbelül háromszor annyiba került, mint amire számítottunk, és a szörfdeszkabérlés meg a „vontatófiú” sem volt ingyen. Kezdtünk aggódni a jövő miatt, hiszen még előttünk volt Kanada, és Archie 1000 fontja vészesen fogyatkozott. A hajójegyeinket ugyan előre kifizették, így el tudtunk menni Kanadába, és onnan haza, Angliába is, csakhogy Kanadában is meg kell majd élnünk valahogy – de hogyan tudjuk megoldani? Ezt a kínos kérdést azonban egyelőre kirekesztettük a tudatunkból, és vadul szörföztünk, amíg csak tudtunk.

Azután elkezdett hasogatni a nyakam és a vállam, majd egy idő után a helyzet egyre romlott, és már minden hajnalban arra ébredtem, hogy iszonyúan fáj a jobb karom meg a vállam – ideggyulladásom volt, bár akkor ezt a szót még nem ismertem. Ha csak egy csöpp eszem lett volna, akkor pihenek és abbahagyom a szörfözést, de ez meg sem fordult a fejemben – már csak három napunk maradt, és ki akartam használni minden percet, hogy szörfözhessek. A fájdalomtól végül már aludni sem tudtam, és csak abban reménykedtem, hogy ha elutazunk, és nem szörfözők többé, akkor elmúlik az egész. Hát ezt rosszul gondoltam: majdnem egy hónapig gyötört még az ideggyulladás és a szinte elviselhetetlen fájdalom.

Belcher minden volt, csak jóindulatú nem, amikor ismét találkoztunk, mert alaposan megharagudott ránk a nyaralásunk miatt. – Most már ideje lenne valamit dolgozni is! – jelentette ki. – Ellógni ennyi időt és semmit nem csinálni! Ó, istenem, azért fizetni embereket, hogy ne csináljanak semmit! – Az nem zavarta, hogy ő maga is vakációzott Új-Zélandon. Minthogy a fájdalom állandósult, orvoshoz fordultam, aki azonban nem tudott segíteni. Adott valami kenőcsöt, hogy azzal dörzsöljem be magam, ha már elviselhetetlen a fájdalom, de valami paprikaolaj lehetett a kenőcsben, mert szabályosan kimarta a bőröm, miközben a fájdalom egy cseppet sem enyhült. Már egészen elkeseredtem, és a minden hajnalban megjelenő fájdalom lelkileg is kikészített. Ilyenkor felkeltem az ágyból, és járkáltam a szobában, mert így valamivel elviselhetőbb volt, és néha el is múlt egy vagy két órára, de aztán újult erővel visszatért.

Annyi haszna volt csak a dolognak, hogy elvonta a figyelmet az anyagi helyzetünkről, amely kezdett súlyossá válni. Archie 1000 fontjából már alig maradt valami, és még hetekig kellett utazgatnunk, ezért úgy döntöttünk, hogy lemondok az új-skóciai és labradori utazásról, és amint elfogy a pénzünk, elmegyek New Yorkba. Ott ellakhatok Cassie nagynénémnél vagy Maynél, amíg Archie és Belcher meglátogatja az ezüstrókaprémmel foglalkozó vállalkozókat.

De még így sem volt könnyű: a szállodai tartózkodásomat még ki tudtuk fizetni, de az ételre már alig futotta. Ekkor támadt egy jó ötletem: a reggelit kineveztem főétkezésnek – a reggeli egy dollárba került, akkori angol pénzre átszámolva körülbelül négy shillingbe –, és az étteremben ezért az egy dollárért szabályosan végigettem az étlapot. Ettem grapefruit és paw-paw[172] gyümölcsöt, hajdinából készült süteményeket, juharszirupos palacsintát, sonkás rántottát… a végén úgy keltem fel az asztaltól, mint egy tömött hasú óriáskígyó; de legalább kibírtam egészen a vacsoráig.

A gyarmatokon különféle ajándékokat kaptunk: egy kék, állatfigurás szőnyeget Rosalindnek – örültem, hogy jó lesz majd a gyerekszobába –, továbbá sálakat, kelméket, ilyesmit; Új-Zélandon még egy nagy doboz húskivonatot is, amit nem nagy örömmel cipeltünk magunkkal. És akkor sajnáltam már, hogy annak idején nem dicsértem eléggé az „Aszalómester” termékeit, mert akkor talán adott volna egy csomó szárított sárgarépát, marhahúst, paradicsomot és más efféle finomságot. Amikor Belcher és Archie esténként elmentek a kereskedelmi kamara vacsorájára vagy valamilyen más rendezvényre, én csengettem a szobalánynak, és közöltem vele, hogy fáj a gyomrom, ezért kérek egy nagy kancsó forró vizet. Amibe azután belekevertem valamennyi húskivonatot, és ezen a táplálékon egész jól megvoltam reggelig – ez a húsporkészlet körülbelül tíz napig tartott ki. Néha engem is meghívtak ebédre vagy vacsorára, és ezek ünnepnapok voltak számomra. Winnipegben például az egyik helybéli előkelőség lánya meghívott ebédre egy nagyon drága szállodába, ahol a kínálatból a legtáplálóbb ételeket választottam ki, és amíg vendéglátóm visszafogottan eszegetett, addig én két pofára zabáltam.

Ha jól emlékszem, szintén Winnipegben történt, hogy Belcher és Archie gabonasilókat látogatott végig. Eszünkbe sem jutott, hogy akinek kényesek az orr-és arcüregei, az nagy ívben kerülje a gabonaelevátorokat, így amikor Archie aznap este hazajött, már folyt a szeme, és olyan borzasztóan nézett ki, hogy komolyan megijedtem. Másnap még el tudott menni Torontóig, de ott elhagyta minden ereje, és nem tudta folytatni az utazgatást. Belcher természetesen dühöngött, és azt hajtogatta, hogy Archie cserbenhagyta őt. – Pedig fiatal és erős, nem igaz, hogy ennyire le tud robbanni! Hogy felment a láza? Na és? Ha ennyire beteges, akkor maradt volna inkább otthon. Most aztán csinálhatok mindent egyedül, mert Bates semmire sem használható, és csak arra alkalmas, hogy elpakolja a ruhákat, de azt sem tudja rendesen megcsinálni, a marhája…

A szálloda által javasolt orvos azt mondta, hogy Archie-nak pang a vér a tüdejében, ezért legalább egy hétig ne mozogjon semmit. Belcher dúlva-fúlva ment a dolgára, én meg ott maradtam, gyakorlatilag pénz nélkül egy idegen szállodában egy beteg férjjel, akinek a láza 40 fok körül járt, és egész testét csalánkiütés borította – már nemcsak a láztól szenvedett, hanem a kiütésektől is. Borzasztó napok voltak ezek, és örülök, hogy már nem nagyon emlékszem rájuk. Archie a szállodai ételt nem tudta megenni, ezért szereztem neki diétás kosztot: árpanyákot és híg zabkásalevest, amit szerencsére még szeretett is. Szódabikarbónás oldatot készítettem, és egy szivaccsal naponta hétszer-nyolcszor is végigtörölgettem a testét; ami némileg enyhítette a kínjait. Az orvos a harmadik napon kikérte egy kollégája véleményét is, azonban a két komoly képű ember az ágy különböző oldalán csak ingatta a fejét, és mondogatta, ez bizony nagyon súlyos eset. De aki nem hal bele, az kigyógyul belőle: Archie egy reggel arra ébredt, hogy lement a láza, és már a kiütései sem viszketnek annyira – engem viszont már majdnem minden erőm elhagyott, főként a sok idegeskedés miatt.

Archie-nak négy-öt nap múlva már nem volt semmi baja, csak egy kicsit gyengének érezte magát, így megint csatlakoztunk az undok Belcherhez. Már nem emlékszem, hogy akkor éppen hová mentünk; talán Ottawába, ahol nagyon tetszett a gyönyörű vízesés és a juharfaerdők. Magánházban szálltunk meg, egy középkorú, kedves admirálisnál, akinek a játékos kedvű farkaskutyája könnyű kiskocsin húzott végig az erdei ösvényeken.

Ottawa után a Sziklás-hegység[173] következett, a Louise-tó és Banff. Sokáig a Louise-tavat tartottam a legszebb helynek, amit az utazáson láttam – a nagy, hosszúkás és mélykék tó egyik végén hófedte csúcsok emelkedtek, két oldalt pedig alacsony és szép formájú hegyek övezték. Banffben nagy szerencse ért: mivel még mindig gyötört az ideggyulladás, ezért kipróbáltam a sokak által ajánlott kénes gyógyvizet, és minden délelőtt áztattam magam egy medenceféleségben, aminek az egyik végén a forrásból tört elő a meleg, erősen kénes szagú víz. És örömmel éreztem, hogy a negyedik napon nyoma sem maradt az ideggyulladásnak, és megszabadultam a fájdalomtól.

Montrealban elváltak útjaink: Archie és Belcher ment az ezüstróka-farmokat tanulmányozni, én pedig indultam vonattal New Yorkba – a pénzem ekkorra már teljesen elfogyott.

New Yorkban már várt Cassie nagynéném, aki nyolcvan felé járhatott, és vendégül látott a Riverside Drive-i lakásában. Bemutatott a sógornőjének, Mrs. Pierpont Morgannek és a Morgan család néhány fiatalabb tagjának is. Kitűnő éttermekbe vitt, és sokat mesélt apámról, meg a régi New York-i évekről – nagyon jól éreztem magam vele. Amikor a vendégeskedés vége felé megkérdezte, mit szeretnék csinálni az utolsó napon, azt mondtam, nagyon szeretnék elmenni egy önkiszolgáló étterembe. Angliában ilyenek nem léteztek, de olvastam róluk New Yorkban, és szerettem volna kipróbálni valamelyiket. Cassie néni csak a fejét ingatta, miszerint ez tényleg különleges kívánság – ugyanis el sem tudta képzelni, hogy valaki be akarjon menni egy ilyen „cafeteriába”, ha nem muszáj. De mert a kedvemben akart járni, eljött velem, és kiderült, hogy ő is akkor járt életében először ilyen helyen. Én meg fogtam a tálcámat, kiválogattam magamnak a pultra odakészített ételeket, és nagyon élveztem az egész, újszerű élményt.

Azután eljött a nap, amikor Archie és Belcher visszaérkeztek New Yorkba, aminek nagyon megörültem. Kezdtem ugyanis már úgy érezni magam, mint az aranykalitkába zárt madár: Cassie néni sehová nem engedett el egyedül, és ez egy idő után nyomasztóvá vált, hiszen Londonban is teljesen egyedül közlekedtem.

– De hát miért kell engem mindenhová elkísérni? – kérdeztem tőle.

– Ó, sohasem lehet tudni, mi történik egy csinos és fiatal lánnyal, aki nem ismeri New Yorkot!

Hiába győzködtem, hogy nem vagyok már gyerek – ragaszkodott ahhoz, hogy vagy a sofőr vigyen kocsival ide-oda, vagy ő maga jött velem. Néha kísértést éreztem, hogy néhány órára elcsatangoljak mellőle, de tudtam, ez nagyon felizgatná, ezért visszafogtam magam; de már alig vártam, hogy otthon legyek Londonban, ahol akkor mehetek ki egyedül az utcára, amikor akarok.

Archie és Belcher csak egy éjszakát töltött New Yorkban, és másnap már fel is szálltunk az Anglia felé induló, Berengaria[174] nevű hajóra. Nem örültem, hogy megint vízre kell szállnom, de szerencsére ezúttal csak enyhe tengeribetegségem volt. Később elkezdtünk bridzsezni, és Belcher ragaszkodott hozzá, hogy én legyek a partnere, amit nem akartam, mert nagyon jól játszott, de a vesztés mindig kiborította. A nagy játszmasorozat azonban váratlanul véget is ért azon a napon, amikor a megélénkülő szélben a hajó bukdácsolni kezdett. Arra gondolni sem mertem, hogy kiszállok a játékból, és csak abban reménykedtem, hogy nem a kártyaasztalnál leszek rosszul. Kiosztották a lapokat, és elkezdődött a játszma, amely könnyen az utolsó is lehetett volna, azonban Belcher pofákat vágva lecsapta a lapokat az asztalra.

– Nincs értelme így játszani – sziszegte dühösen. – Semmi értelme! – Csak fújtatott és grimaszolt, valószínűleg azért, mert olyan rossz lapokat kapott, amilyenekkel csak veszíteni lehet. Csakhogy nekem szerencsém volt, mert nálam kötött ki az összes ász és király, és bár gyengén kártyáztam, ilyen körülmények között a lapok már „maguktól játszottak”, és nem tudtam veszíteni. A tengeribetegségtől szédelegve a rossz lapot húztam ki, elfelejtettem, hogy mi az adu, és elkövettem minden lehetséges hibát – de a lapjárás nekem kedvezett, és fényesen megnyertük az egész játszmát. Utána elvonultam a kabinomba, és csak szenvedtem, amíg ki nem kötöttünk Angliában.

Az egy évi kalandozáshoz hozzá kell még tennem, végül nem tartottuk be azt a fogadalmunkat, hogy soha többé nem állunk szóba Belcherrel. Biztosra veszem, ezt mindenki megérti: a méreg, amely forr az emberben, ha össze van zárva valakivel, gyorsan elpárolog a feszültségekkel teli idők elmúltával. Meglepetéssel konstatáltuk, hogy tulajdonképpen kedveljük Belchert, és jól érezzük magunkat a társaságában. Később még sokszor vacsorázott nálunk, mi pedig őnála, és jó hangulatban idézgettük fel a világkörüli kalandjainkat, de azért megjegyeztük neki, hogy időnként csúnyán viselkedett velünk.

– Kétségtelenül – legyintett erre Belcher –, de szeretek így viselkedni. És volt nekem is bajom épp elég. Ó, nem veletek, dehogy! Ti nem idegesítettetek engem, leszámítva azt, amikor Archie ostobán megbetegedett, és abszolút magamra maradtam arra a két hétre, amikor mindent nélküle kellett intéznem.

Nagy meglepetésünkre Belcher házasodni készülő vőlegényként érkezett haza az utazásról. A leendő feleség – egy csinos ifjú hölgy, valamelyik ausztrál hivatalnok leánya –, tizennyolc vagy tizenkilenc éves lehetett, Belcher pedig már legalább ötven. A bejelentés teljesen váratlanul ért bennünket: – Van egy hírem számotokra! Feleségül veszem Gladyst! – És valóban feleségül vette Gladyst, aki nem sokkal a mi hazaérkezésünk után szintén megérkezett. Furcsa módon boldog házasság volt ez: Gladys barátságos lélek volt, jól érezte magát Angliában, és kézben tudta tartani a kötekedő természetű Belchert. Nyolc vagy tíz évvel később azután jött a hír: Belcherék válni készülnek.

– Talált magának egy fickót, aki megtetszett neki – mondta Belcher –, nem ítélem el érte, tényleg nem. Ő még nagyon fiatal, én pedig öreg vagyok már hozzá. Azért jó barátok maradunk, és hagyok is rá egy csinos kis összeget. Gladys nagyon jó lány.

A hazaérkezésünk utáni egyik vacsoránál megemlítettem Belchernek: – Tudod, hogy még mindig tartozol nekem két font tizennyolccal és öt pennyvel a fehér zoknikért?

– Ó, drágám! Tényleg tartozom? És szeretnéd, hogy megadjam?

– Nem.

– Nagyon helyes – bólogatott Belcher. – Úgysem fogadnád el.

Ezen mindketten nagyot nevettünk.

Kettő

Az élet olyan mint egy hajó belseje, ami vízhatlan kamrákra van felosztva: az ember kijön az egyikből, becsukja és jól bereteszeli az ajtókat… és már ott is van a másikban. Az életem is egy ilyen, lezárható kamra volt a southamptoni elindulástól az Angliába való hazaérkezésig. Azóta is ezt érzem minden utazással kapcsolatban: az ember átlép az egyik életéből a másikba, és miközben önmaga marad, egy kicsit mássá is válik. Az új életben megszabadulunk a mindennapi élet régi gondjaitól és bajaitól: már nem kell leveleket írni és számlákat rendezni, háztartással kínlódni, ismerősöket meglátogatni, fényképeket előhívni, ruhákat stoppolgatni, nevelőnőkkel és cselédekkel vitatkozni, kereskedőkkel és a mosodásokkal veszekedni. Az utazás olyan, mint egy álom – kizökkenünk a valóságból, de azért mégiscsak benne vagyunk, és korábban sohasem látott alakokkal találkozunk, akikkel valószínűleg nem fogunk találkozni soha többé. Néha persze feltámad bennünk a honvágy, mert unalmas az egyedüllét, és nagyon jó lenne találkozni a szeretteinkkel – Rosalinddel, anyámmal vagy a nővéremmel –, de ilyenkor az ember mintha a vikingek vagy az Erzsébet-kori világhódító tengerészek életét élné: nekivág az ismeretlennek, és nincs otthona, amíg haza nem tér.

Lélekemelő volt útnak indulni és csodálatos volt hazaérkezni. Rosalind persze idegenként fogadott és megismerni sem volt hajlandó bennünket, amire rá is szolgáltunk – közönyösen ránk nézett, majd elrohant az ő „Punkie nénikéjéhez”. Nővérem sem hagyta megtorlatlanul a dolgot, részletesen kioktatott, Rosalind mit ehet és mit nem ehet, mikor milyen ruhát kell rá adni, milyen elvek szerint kell nevelni, és így tovább…

A hazatérés és a találkozás örömei gyorsan elmúltak, és előjöttek a gondok. Jessie Swannell már rég bedobta a törülközőt, és könnyeket ejtve távozott, minthogy képtelen volt kijönni az anyámmal. Jött helyette egy idősebb nő, akit egymás közt csak Kakukk dadusnak neveztünk: úgy próbálta ugyanis megkedveltetni magát kis gondozottjával, hogy kinyitotta a gyerekszoba ajtaját, bedugta fejét a résen, és vidáman kakukkolt: „Kakukk! Kakukk!” Rosalind persze nem értette, mi ez az egész, és elkezdett bömbölni – később azonban nagyon megszerette Kakukk dadust, aki a kétbalkezesség és alkalmatlanság mintapéldánya volt. Áradt belőle a kedvesség és a szeretet, miközben levert és elveszített mindent, és olyan ostoba megjegyzéseket tett, hogy az ember néha nem hitt a fülének. Rosalind viszont nagyon élvezte mindezt, és elkezdett vigyázni rá, és intézni helyette a dolgokat.

– Jaj, drágám – hallottam egyszer a gyerekszobából. – Hová tettem az én kis drágám hajkeféjét? Hová tűnhetett, talán a ruháskosárban van?

– Majd én előkeresem, dadus! – kiáltotta Rosalind. – Nézd csak, meg is van. Itt volt az ágyadban.

– Jaj, drágám, nem is értem, hogyan tehettem oda…

Rosalind előkerített mindent, amit Kakukk dadus nem talált, eltüntette az útjából a kényesebb dolgokat, és még a gyerekkocsiból is adott neki instrukciókat, amikor sétálni mentek. – Még ne menjünk át az úttesten, Dadus, mert jön a busz… Most rossz helyen fordultunk be, Dadus… Azt mondtad, hogy a rőföshöz kell mennünk, Dadus, de a rőfös nem ebben az utcában van! – Kakukk dadus hálásan, bár kissé zavarodottan fogadta az eligazításokat. – Jaj, drágám… Hát már megint… Hová is tettem az eszemet…

Kakukk dadust mindenki imádta, és csak két ember tudta nehezen elviselni: Archie és én. Szegény ugyanis folyton mesélt és locsogott, és noha a legjobb megoldás az volt, ha az ember az egészet elengedte a füle mellett, néha muszáj volt közbeszólni. Egyszer taxival mentünk Paddingtonba, és Kakukk dadusnak be nem állt a szája. – Nézz oda, kicsikém! Látod azt a nagy teret? Ott van a Selfridges. Nagyon szép hely az a Selfridges, ott mindent meg lehet venni.

– Ez itt a Harrods áruház, dadus – szóltam közbe.

– Aranyoskám, hát persze! Hát persze, hogy a Harrods. Hiszen ezt az áruházat jól ismerjük, nem igaz?

– Én tudtam, hogy a Harrods – mondta erre Rosalind.

Lehetséges, hogy Kakukk dadus tökéletes alkalmatlansága tette Rosalindet olyan talpraesett gyerekké: kénytelen volt azzá válni, mert valakinek mégiscsak kellett némi rendet tartania a gyerekszobában.

Három

A szeretteinkkel való találkozás örömét beárnyékolták a rideg valóság tényei. Egyetlen fillérünk sem volt, Archie állását pedig már rég elfoglalta egy fiatalember Mr. Goldsteinnél. Nekem persze még megvolt nagyapai hagyatékként az évi 100 fontom, de Archie hallani sem akart arról, hogy hozzányúljunk ehhez a pénzhez. Azt mondta, találnia kell valami munkát, méghozzá gyorsan, mielőtt megjönnek a különféle számlák a háztulajdonostól, Kakukk dadustól, a fűszerestől meg a többiektől. Csakhogy munkát találni nem volt olyan könnyű, vagyis még nehezebb volt, mint közvetlenül a háború után. Szerencsére csak homályos emlékeim maradtak azokról a nehéz időkről, de azt tudom, nagyon bánatos voltam, Archie is folyton szomorkodott, pedig hozzá egyáltalán nem illett ez a lelkiállapot. Eszembe is jutott, hogy figyelmeztetett erre, még valamikor a házasságunk elején. – Jegyezd meg, ha rosszra fordul a sorunk, vagy megbetegszem, akkor használhatatlan leszek. Nem szeretem a betegeket, és nem tudom elviselni a boldogtalan meg szerencsétlen alakokat.

Annak idején tudatában voltunk annak, hogy mit kockáztatunk az utazással, de örömmel fogadtuk el a kínálkozó lehetőséget, így most be kellett látnunk, hogy a szép időkért nélkülözéssel, idegeskedéssel és hasonlókkal kell fizetni. Teljesen alkalmatlannak éreztem magam, mert úgy tűnt, nem tudok segíteni: Archie hol feszült és ideges volt, hol pedig szótlan búskomorságba süllyedt – ha megpróbáltam vidám lenni, akkor azt mondta, hogy nem érzékelem a helyzet súlyosságát, ha pedig szomorkodtam, akkor megkaptam a magamét. – Nincs értelme savanyú képpel járkálni, hiszen tudtad, mire számíthatunk. – Akármit tettem, semmi sem volt jó.

– Figyelj ide – mondta végül. – Az egyetlen dolog, ami segíthet, hogy elmész.

– Menjek el? De hova?

– Nem tudom, talán Punkie-hoz. Biztosan örülni fog, ha odaköltöztök hozzá Rosalinddal. Vagy menj haza anyádhoz.

– De Archie, én veled akarok maradni! Hát nem kettőnknek kell ezt a gondot megoldanunk? Vagy én már nem tehetek semmit?

Manapság ilyen helyzetben valószínűleg azt mondanám, hogy keresek magamnak valamilyen munkát, de 1923-ban ilyesmi eszébe sem juthatott az embernek. A háború idején még lehetett dogozni lőszergyárakban és kórházakban, de azok az évek elmúltak, és a nőknek nem volt munka a hivatalokban és minisztériumokban; az irodákban és üzletekben pedig minden álláshelyet betöltöttek. Én azonban megmakacsoltam magam, és nem voltam hajlandó elköltözni: főztem és takarítottam, mert cselédünk már nem volt, igyekeztem minél kevesebbet beszélni, és elkerülni őt – és így mintha kevesebbet idegeskedett volna. Archie folyton a Cityt járta, ahol végül mégiscsak talált magának állást, bár nem olyat, amilyet szeretett volna. Nem tetszett neki a cég sem, amely alkalmazta, és azt mondta, hogy szélhámosok, akik ugyan betartják a törvényeket, de hát sohasem lehet tudni… – Az a helyzet – magyarázta –, hogy nagyon vigyáznom kell, nehogy belerángassanak valamibe. – De hát mégiscsak volt munkája, és keresett vele egy kis pénzt, ezért a hangulata jobb lett, és nagy ritkán még élvezte is, amit csinált.

Elhatároztam, hogy ismét írok valamit, mert sejtettem, csak így tudok pénzt keresni – de az még mindig nem jutott eszembe, hogy hivatásszerűen foglalkozzam az írással. A The Sketch által megjelentetett írások valóban hoztak némi pénzt a konyhára, de azokat megvették és kifizették, a pénzt pedig el is költöttük már. Nekiültem hát egy új könyvnek.

Még a nagy utazás előtt egyszer Dorney-ben, a Mill házban vacsoráztunk Belchernél, aki arra biztatott, hogy írjak egy detektívtörténetet a házról. – A Mill ház titka[175] – mondta. – Ez jópofa cím lenne, nem?

De, mondtam, tényleg jó – A Mill ház titka, vagy Gyilkosság a Mill házban is jó cím lehetne –, és hogy majd meggondolom a dolgot. Az utazás során azután Belcher gyakran felvetette a témát.

– Gondolj csak bele – mondta. – Ha megírod ezt a regényt, akkor abba nekem is bele kell kerülnöm.

– Nem hiszem, hogy bele tudnálak írni – tiltakoztam –, valóságos személyekkel nem tudok mit kezdeni. A szereplőimet nekem kell kitalálnom.

– Hülyeség – mondta Belcher. – Azt se bánom, ha nem fog tetszeni nekem, csak kerüljek bele a történetbe.

Időnként rá is kérdezett, hogy hol tartok. – Elkezdted már írni a könyvet? Benne vagyok már?

Egyszer azután, amikor jól felbosszantott valamivel, odavágtam neki. – Igen, benne vagy: te leszel az áldozat!

– Micsoda?! – kapta fel a fejét. – Úgy érted, én leszek az, akit meggyilkolnak?

– Igen – vigyorogtam kárörömmel.

– De hát én nem akarok áldozat lenni! – tiltakozott Belcher. – Nem és nem. Ragaszkodom ahhoz, hogy én legyek a gyilkos.

Ezt nem értettem. – Miért akarsz te gyilkos lenni?

– Mert egy ilyen könyvben mindig a gyilkos a legérdekesebb figura. Úgyhogy belőlem gyilkost kell csinálnod, Agatha.

– Szóval te akarsz lenni a gyilkos – feleltem, majd egy gyenge pillanatomban meg is ígértem neki, hogy tényleg ő lesz az.

A cselekmény vázát már Dél-Afrikában papírra vetettem, de inkább rémregénynek szántam, mint egyszerű detektívtörténetnek. Belevettem sok dél-afrikai helyszínt is, ahol akkoriban éppen valamiféle zavargások voltak, és amikről néhány tényt és körülményt fel is jegyeztem magamnak. A történet hősnőjének egy vidám és vakmerő, fiatal lányt képzeltem el, egy szegény árvát, aki elindul kalandot keresni. Próbaképpen megírtam egy vagy két fejezetet, de borzasztó nehéz volt úgy alakítani az eseményeket, hogy Belcher is benne legyen, hiszen nem írhattam róla objektíven, és nem formálhattam belőle komplett hülyét. Aztán hirtelen eszembe jutott valami: első szám első személyben kell megírni a könyvet, amelyben felváltva beszél Ann, a főszereplő és Belcher, a gonosztevő.

– Nem hiszem, hogy örülni fog, ha gonosztevő lesz belőle – mondtam bizonytalanul Archie-nak.

– Adj neki valami nemesi címet – mondta erre ő –, az tetszeni fog neki.

Így lett a mi Belcher barátunkból Sir Eustace Pedler. És rájöttem, ha Sir Eustace Pedler maga írja a saját szövegét, akkor a figura elkezd megelevenedni – aki nem Belcher volt, de gyakran használta a szófordulatait, elmesélte néhány kedvenc történetét, nagymestere volt a blöffölésnek, a blöffölés mögött pedig érzékelni lehetett a gátlástalan, de érdekes személyiségét. Nemsokára el is felejtettem Belchert, és hagytam, hogy Sir Eustace Pedler vezesse a tollamat. Azt hiszem, ez volt az egyetlen olyan eset, amikor megpróbáltam egy általam jól ismert személyt beleírni egy könyvbe, és ez sem sikerült valami fényesen. Majd egyszerre felfedeztem, hogy egyre jobban élvezem a könyv írását, és reménykedtem, hogy a Bodley Head kiadónak is tetszeni fog.

A munkám főbb hátramozdítója Kakukk dadus volt, aki az akkori szokásoknak megfelelően nem vett részt a házimunkákban: nem főzött és nem takarított, hanem csak a gyerekre felügyelt; esetleg kitakarította a gyerekszobát és kimosta a gyerek egy-két holmiját, de ez volt minden. Nem is vártam tőle ennél többet, és szépen beosztottam a napot: Archie csak estefelé jött haza, Rosalind és dadus könnyen elkészíthető ebédet kapott, majd elmentek a parkba vagy valahová vásárolni – így délelőtt és délután is tudtam írni két-három órát. Esős napokon azonban nem mozdultak ki a lakásból, és hiába mondtam, hogy „a mama dolgozik”, Kakukk dadus megállt a dolgozószobám ajtaja előtt, és rázendített a monológjára, mintha Rosalindhez beszélne.

– Tudod, aranyoskám, most csöndben kell maradnunk, mert a mama dolgozik, és nem szabad zavarni! Bár én szeretném megkérdezni tőle, hogy elküldjem-e a ruhádat a mosodába, mert ezt egyedül nem tudom eldönteni. De nem baj, csak ne felejtsük el teázáskor megkérdezni, mert most ugye mégsem kérdezhetjük meg tőle. Nem, nem, annak nagyon nem örülne. És szeretnék valamit megkérdezni a babakocsival kapcsolatban is, tudod, hogy tegnap megint elvesztettünk egy anyacsavart. Talán mégis kopogtassunk be a mamához? Te mit gondolsz, kicsikém?

Rosalind időnként válaszolt neki pár szót, amelyek azonban sehogyan sem kapcsolódtak a feltett kérdésekhez: ez megerősítette azt a sejtésemet, hogy Rosalind nem figyel oda Kakukk dadusra.

– Kék Macinak mindjárt vacsoráznia kell! – jelentette be.

Rosalindnek voltak babái, babaháza meg egy csomó más játéka, de igazából csak az állatok érdekelték. Az egyik állatkája Kék Maci volt, a másik pedig Piros Maci, amelyekhez később csatlakozott egy jóval nagyobb, fakólila mackó, Edward Medve. Rosalind szinte szenvedélyesen szerette Kék Macit, ezt a kék, selyem trikószövetből készült, kókadt fejű állatkát, amelynek lapos arcában laposan ült a két fekete szeme – mindenhová magával vitte, nekem pedig minden este róla kellett mesélnem. Ezekben a mesékben a macik minden este valami új kalandba bonyolódtak, és Kék Maci nagyon jó, Piros Maci pedig igazi rosszcsont volt. Piros Maci sokat rosszalkodott, egyszer például ragasztóval kente be az iskolában a tanítónő székét, aki aztán nem is tudott felállni a székről; máskor békát dugott a tanítónő zsebébe, amitől ő nagyon megijedt és sikítozott. A mesék nagy sikert arattak, és gyakran többször is el kellett mondanom őket. Kék Maci már-már kiábrándítóan jó és szófogadó gyerek volt, az osztály legjobb tanulója, és sohasem követett el semmilyen rosszaságot. Amikor elindultak az iskolába, Piros Maci minden reggel megígérte az anyukájának, hogy aznap jól fog viselkedni.

– Jók voltatok ma, gyerekek? – kérdezte anyukájuk, amikor hazamentek.

– Én nagyon jó voltam, mama – felelte Kék Maci.

– Jól van, kisfiam. És te is jó voltál, Piros Maci?

– Nem, mama, rosszaság voltam.

Egyszer Piros Maci összeverekedett néhány fiúval, és a szeme alatt hatalmas kék folttal érkezett haza. Rátettek a foltra egy szelet nyers húst, hogy lelohadjon a daganat, és elküldték lefeküdni, de Piros Maci még ekkor is csak rosszalkodott: megette a marhahúst!

Rosalindnél talán senki sem tudott nagyobb élvezettel mesét hallgatni: kuncogott, nevetett, és nagyra értékelt minden apró mozzanatot.

– Igen, drágaságom – mondta Kakukk dadus, de semmi jelét nem mutatta, hogy segíteni akarna megvacsoráztatni Kék Macit, hanem mondta a magáét. – Lehet, hogy mielőtt elmegyünk, mégiscsak meg kellene kérdeznünk a mamát, már persze akkor, ha ezzel nem zavarjuk őt. Mert tudod, én nagyon szeretném tisztázni, hogy most mi legyen a babakocsival.

Ekkor már majdnem felrobbantam a méregtől, és elszállt a fejemből minden jó ötlet – pedig Annt éppen halálos veszedelem fenyegette a rhodesiai őserdőben. Felugrottam és kinyitottam az ajtót.

– Mi a baj, dadus? Akar valamit?

– Ó, bocsánat asszonyom, igazán nagyon sajnálom. Tényleg nem akartam zavarni önt.

– Mégis sikerült!

– Pedig nem is kopogtattam az ajtón…

– Csak itt állt előtte, mondta a magáét, és behallatszott minden szó. Mi van azzal a babakocsival?

– Hát azt hiszem, asszonyom, hogy vennünk kellene egy új babakocsit. Tudja, már szégyellek kimenni a parkba ezzel, és látni, hogy a többi kislánynak milyen szép babakocsija van. Rosalind kisasszony is megérdemel egy olyat, mint a többiek.

A dadussal állandó vitatémánk volt Rosalind babakocsija, amelyet használtan vettünk: nagyon erős és kényelmes volt, de szépnek tényleg nem lehetett mondani. Rá kellett jönnöm, hogy létezik babakocsidivat is, és a gyártók egy-két évente mindig új modellekkel és fazonokkal jelennek meg – ahogy az autógyártók manapság. Jessie Swannell persze nem panaszkodott, de hát ő Nigériából jött, és ezért nem igyekezett annyira lépést tartani a gyorsan változó babakocsidivattal.

És rájöttem arra is, hogy Kakukk dadus tagja annak a sajátos nevelőnői közösségnek, amelyik a Kensington Parkban szokott összejönni gyerekestül, ahol kitárgyalják és összevetik a saját helyzetüket, valamint a rájuk bízott csöppségek bájosságát és okosságát. És bizony a csöppségeknek meg kellett felelniük az éppen aktuális babadivat követelményeinek, különben a dajkájuk szégyellhette magát. Ezzel persze nem volt baj: Rosalind Kanadában beszerzett overalljai és ruhácskái a legújabb divat szerint készültek, és a fekete alapon kihímzett vagy rávarrt kakaskákat, tyúkocskákat és virágocskákat mindenki irigykedve csodálta. De a babakocsidivatot illetően a mi kocsink csúnyán lemaradt a többiek mögött, és a dadus soha nem mulasztotta el megemlíteni, ha valaki vadonatúj kocsival jelent meg a parkban. A szívemet azonban ez sem lágyította meg: nagyon rosszul álltunk anyagilag, és eszem ágában sem volt flancos új kocsit venni csak azért, hogy kielégítsem Kakukk dadus hiúságát.

– És arról sem vagyok meggyőződve, hogy biztonságos ez a babakocsi – tett még egy kísérletet Kakukk dadus. – Mindig lepotyognak róla az anyacsavarok.

– Mert sokat megy vele le-fel a járdára – mondtam. – Szorítsa meg a csavarokat, mielőtt elindulnak sétálni. Nem óhajtok új babakocsit venni. – Ezzel visszamentem a szobába, és bevágtam az ajtót.

– Jaj, kicsikém! – sopánkodott Kakukk dadus. – A mama, úgy látszik, mérges egy kicsit, ugye? Hát szegénykém, nem hiszem, hogy lesz neked szép új babakocsid.

– Kék Maci kéri a vacsoráját – mondta erre Rosalind. – Gyere, dadus, etessük meg.

Négy

Az ajtómonológok ellenére végül mégiscsak elkészült A Mill ház titka. Szegény Kakukk dadus nem sokkal ezután kórházba került, ahol emlőrákkal megoperálták, és utána már szó sem lehetett arról, hogy újra gyermekgondozást vállaljon. Jóval idősebb is volt, mint amennyinek mondta magát, és ha jól tudom, valamelyik húgához költözött. Úgy döntöttem, a következő dadust nem Mrs. Boucher irodájában vagy valami hasonló helyen fogom kiválasztani – cselédlányra volt szükségem, és fel is adtam egy ilyen apróhirdetést.

Attól a pillanattól kezdve, hogy Site belépett hozzánk, a szerencse mintha rámosolygott volna a családunkra. Devonshire-be utaztam találkozni vele: nagydarab, faros-mellyes, piros arcú és sötét hajú lány volt, aki előkelő akcentussal úgy beszélt szép és mély hangján, mintha valami szerepet adna elő egy láthatatlan színpadon – legalábbis ez volt az érzésem. Előtte két-három helyen is dolgozott már, és a szavaiból kiderült, hogy otthon van a kisgyerekek világában. Kedvesnek, barátságosnak, kiegyensúlyozottnak és lelkesnek tűnt, aki nem kért magas bért, de hajlandó volt bármit elvállalni és bárhová elmenni, így azután együtt tértünk vissza Londonba, ahol Site nagyon megkönnyítette az életemet. Eleinte persze még nem hívtuk „Site”-nak: a becsületes neve Miss White volt, ami azonban a nálunk töltött első pár hónap alatt, Rosalind hadarós kiejtésének köszönhetően, „Swite”-tá változott; majd lányunk megint rövidített a néven, és így született meg a „Site”. Rosalind megszerette őt, és ő is szerette Rosalindet – ugyanakkor megőrizte a méltóságát, a maga módján a szigorú fegyelem híve volt, és nem tűrt el semmiféle engedetlenséget.

Miután Rosalind számára megszűnt az ellenőri és irányítói szerepkör, amit Kakukk dadus felett gyakorolt, én lettem az új alany: rám kezdett vigyázni, nekem kereste meg az elveszett dolgokat, engem figyelmeztetett, hogy elfelejtettem bélyeget ragasztani a levélre, és így tovább – és mire ötéves lett, rájöttem, tényleg ügyesebb nálam. Ugyanakkor nem volt fantáziája: ha például elkezdtünk játszani valamilyen szerepjátékot, amelyben két figura vett részt, egy kutya és az őt sétáltató férfi (én voltam a kutya, ő pedig a férfi), akkor megakadtunk, amikor pórázt kellett kötni a kutya nyakába.

– De hát nincs pórázunk – mondta Rosalind.

– Elég, ha úgy csinálsz, mintha a kezedben lenne a póráz.

– Hogyan csináljak úgy, mintha lenne pórázom, amikor nincs is?

– Hát jó, akkor húzd ki a ruhámból az övet, és képzeld azt, hogy az a póráz.

– De hát az nem póráz! Az egy ruhaöv! – ragaszkodott Rosalind a valósághoz. Tőlem eltérően gyerekkorában sohasem olvasott tündérmeséket. – De hát ez nem igazi mese! – tiltakozott. – Olyan emberekről szól ez, akik nem is léteznek. És ilyen dolgok nem is történnek. Inkább azt meséld el, mi történt Piros Macival a pikniken.

A dologban az a legérdekesebb, hogy tizennégy éves korára viszont megszerette a tündérmeséket, és folyton újraolvasta az ilyen tartalmú könyveket.

Site nagyon jól illett a családunkhoz: tapasztaltnak és tájékozottnak tűnt, de nem értett sokkal jobban a főzéshez, mint én. Az előző helyeken mindig csak kisegítő volt, nálunk azonban az volt a helyzet, hogy kölcsönösen egymást kellett kisegítenünk. Mindketten tudtunk készíteni, és nem is rosszul, bizonyos ételeket – én sajtos felfújtat, barnamártást és hagyományos angol syllabubot, Site pedig lekváros tortákat és pácolt heringet –, de egyikünk sem volt képes egyedül biztosítani a „változatos és kiegyensúlyozott” étkezés feltételeit. Ha össze akartunk állítani egy ételsort – például bélszínből, zöldségköretből (sárgarépa, kelbimbó, krumpli stb.), és valami pudingból –, akkor már ott elakadtunk, hogy nem tudtuk, mennyi ideig kell főzni a különböző hozzávalókat: a kelbimbó már szétfőtt, amikor a répa még kőkemény volt – lassanként azonban beletanultunk a mesterségbe.

A munkát is felosztottuk egymás között. Az egyik délelőtt én vigyáztam Rosalindre, és mentem vele a parkba, Site pedig odahaza beágyazott és összeütött valami ebédet; másnap viszont én végeztem a házimunkát, és Site ment a gyerekkel a parkba. A gyerekezést egyébként fárasztóbbnak találtam a házimunkánál: messze volt a park, de ha odaértünk, akkor sem nem tudtam leülni és kiszellőztetni az agyam, mert beszélgetni és játszani kellett Rosalinddel, vagy figyelni, hogy rendesen játszik-e, és vigyázni, hogy senki se vegye el a hajóját, és ne lökje föl őt – a házimunkában viszont szellemileg teljesen el tudtam lazul. ni. Robert Graves[176] mondta nekem egyszer, hogy mosogatás közben támadnak a legkreatívabb gondolatai, és ebben nagyon igaza volt: a háztartási munka lehet egyhangú és fizikailag is fárasztó, de szellemileg pihentető és megnyugtató, így az ember gondolatai szabadon elkalandozhatnak egy másik világba. A főzésre ez persze már nem érvényes, mert az teljes odafigyelést igényel, és mozgósítanunk kell minden kreatív képességünket.

Site valóságos megkönnyebbülés volt Kakukk dadus után. Rosalinddel nagyon jól megértették egymást, és soha egy rossz szó el nem hangzott egyikük részéről sem, akár a gyerekszobában játszottak, akár kint voltak a zöldben, akár elmentek valamit vásárolni. Talán éppen ezért szinte sokkhatásként ért, amikor a belépése után fél évvel megtudtam a valódi életkorát. Én ezt azelőtt nem kérdeztem meg tőle, mert ránézésre huszonnégy-huszonnyolc évesnek gondoltam, és épp ilyen korú cselédlányt kerestem, és nem is firtattam a dolgot – de döbbenten hallottam, hogy amikor belépett hozzánk, akkor még csak tizenhét éves volt, noha érettnek és felnőttnek látszott. Ennek persze az lehetett az oka, hogy már tizenhárom éves kora óta cselédeskedett kisgyerekes anyák mellett, és ösztönösen jól végezte a feladatokat, a belőle sugárzó jóindulat mögött pedig valóságos tapasztalatok rejtőztek, nagyrészt annak köszönhetően, hogy egy nagy családban a legidősebb gyerek bőséges tapasztalatokra tesz szert kisebb testvéreinek gondozása során. De akármilyen fiatal volt, én mindig bátran rá mertem bízni Rosalindet akár hosszabb időre is, mert nagyon megbízhatónak találtam. Tudta, melyik orvost kell kihívni, mikor kell kórházba vinni a gyereket, kitalálta minden baját-bánatát, megoldott minden kényes helyzetet, és az esze mindig a tennivalóin járt – ódivatú kifejezéssel élve hivatásnak érezte a munkáját.

Óriási megkönnyebbülés volt számomra, amikor végre befejeztem A Mill ház titkát. Nehéz volt megírni ezt a könyvet, és egészében véve kissé összetákoltnak is éreztem, de benne volt minden és mindenki, még a jó öreg Eustace Pedler is. A Bodley Head csak hümmögött és a fejét csóválta, mondván, hogy ez nem is igazi detektívtörténet, és nem olyan, mint amilyen Az ijedt szemű lány volt – azért nagylelkűen elfogadták a kéziratot. Ekkortájt fedeztem fel, hogy a kiadó másként kezd viszonyulni hozzám. Amikor először jelentkeztem náluk a könyvemmel, akkor még tájékozatlan voltam és naiv, de később már megtanultam számos dolgot, és nem voltam annyira butácska, mint eleinte. Egy csomó mindent tudtam már az írásról és a publikálásról, ismertem az írószövetséget, és olvastam a folyóiratukat. Rájöttem, nagyon is óvatosan kell a szerződéseket megkötni a kiadókkal, különösen bizonyos kiadókkal, továbbá, hogy a kiadók sokféle módon és rútul használják ki a szerzőket. És amikor már ilyen tájékozott lettem, terveket készítettem.

Nem sokkal A Mill ház titkának megjelentetése előtt a The Bodley Head javaslatokkal állt elő. Azt mondták, tépjük el a régi szerződést, és kössünk megint öt könyvre egy újat már egészen jó feltételekkel. Udvariasan megköszöntem nekik, és azt mondtam, gondolkozom rajta – majd minden indoklás nélkül nemet mondtam. Az járt ugyanis a fejemben, hogy nem bántak tisztességesen velem mint kezdő íróval, kihasználták a tudatlanságomat és azt a vágyat, hogy megjelenjen a könyvem. De nem óhajtottam megvitatni velük ezt a kérdést, mert beláttam, ostoba voltam – mert mindenki ostoba, aki lusta arra, hogy utánanézzen: mi és mennyi jár neki az elvégzett munkáért. Ugyanakkor az is igaz, hogy minden tapasztalatom dacára ma sem utasítanám vissza azt a lehetőséget, hogy kinyomtassák A titokzatos stylesi eset című könyvemet, és elfogadnám a kiadó feltételeit – de nem írnék alá ilyen hosszú időre és ilyen sok könyvre szóló szerződést. Ha az ember csalódik valakiben, akkor utána már nem bízik benne – a régi szerződést tehát nem akartam felbontani, de a lejárta után mindenképpen új kiadót szerettem volna találni; és az is eszembe jutott, hogy jó lenne keresni egy irodalmi ügynököt.

Nem sokkal ezután értesítést kaptam az adóhivataltól, akik részleteket szerettek volna megtudni az irodalmi jövedelmeimről. Elképedtem: ezeket a többnyire jelentéktelen tiszteletdíjakat egyáltalán nem tekintettem „jövedelemnek”, és úgy tudtam, csupán egyetlen jövedelmem van, a hadikölcsönökbe fektetett 2000 fontból származó évi 100 font. Igen, mondták erre az adóhivatalban, erről természetesen tudnak, de őket az általam írt könyvekből származó jövedelem érdekli. Elmagyaráztam, hogy ez nem olyan pénz, ami minden évben megérkezik a számlámra – most éppen úgy alakult, hogy megírtam három könyvet, mint ahogy már korábban is írtam időnként elbeszéléseket vagy verseket, de ettől még nem vagyok író, és nem óhajtok egész életemben írni; továbbá azt mondtam nekik – nem tudom, honnan szedtem a kifejezést –, hogy ez csak afféle „alkalmi bevétel”. Erre ők azt válaszolták, hogy szerintük viszont én már egy igazi, bejegyzett író vagyok, még akkor is, ha eddig talán még nem kerestem sokat az írással, és kérik a részletes kimutatásokat. Én azonban ilyenekkel nem tudtam szolgálni, hiszen a honoráriumokról semmiféle elszámolási bizonylatot nem őriztem meg, és ha egyáltalán kaptam ilyet valaha is, akkor sem emlékeztem rá – néha ugyan jött valami csekk, de az ilyeneket általában azonnal beváltottam, a pénzt pedig elköltöttem. Mindenesetre az adóhivatalban igyekeztem mindent a legőszintébben feltárni és „bevallani”, amin az illetékes tisztviselő láthatóan jól szórakozott, majd a lelkemre kötötte, hogy ezután minden bizonylatot őrizzek meg, és mindenről vezessek kimutatást. Ekkor döntöttem el végleg, hogy szükségem van egy irodalmi ügynökre.

Az irodalmi ügynökökről nem volt persze túl sok fogalmam, ezért úgy döntöttem, hogy a korábban Eden Philpott által javasolt Hughes Massie-vel kezdem. Elmentem hát a címére, ahol Hughes Massie azonban nem tartózkodott – talán meghalt –, és helyette egy Edmund Cork nevű enyhén dadogós fiatalember fogadott, aki távolról sem volt olyan ijesztő jelenség, mint Massie, így egészen fesztelenül tudtam vele társalogni. Kissé elszörnyedt ugyan széleskörű tájékozatlanságomon, de hajlandónak mutatkozott arra, hogy a jövőben egyengesse a lépteimet, majd pontosan megmondta, mekkora jutalékot kér, és elmagyarázta a sorozati jogokkal, az amerikai kiadással, a színpadi jogokkal meg az általam korábban nem is hallott dolgokkal kapcsolatos tudnivalókat. Nagyon érdekes és meggyőző előadás volt, aminek eredményeként fenntartás nélkül rábíztam a sorsom további alakítását, majd nagy megkönnyebbüléssel kiléptem az irodájából, és éreztem, hogy nagy kő esett le a vállamról. Ez volt a kezdete a több mint negyvenéves barátságunknak.

Egyszerre valami egészen hihetetlen dolog történt: a The Evening News 500 fontot ajánlott fel A Mill ház titka könyvem sorozati jogaiért. Az eredeti mű címét átkereszteltem A barna ruhás férfi címre, mert a korábbi cím nagyon hasonlított egy másik mű címére, a The Evening News pedig újabb átkeresztelést javasolt – így lett a sorozat címe Anne the Adventuress”[177]. Ilyen ostoba címet ugyan még nem hallottam, de nem szóltam semmit, mert 500 fontot kínáltak – és minek izgattam volna magam egy újságban megjelenő sorozat címe miatt. A váratlan szerencsét alig tudtam elhinni, és Archie és Punkie is alig tudta elhinni – anyánk számára persze magától értetődő volt, hogy bármelyik lánya könnyedén meg tud keresni 500 fontot egy sorozattal a The Evening Newsban.

És mintha beigazolódott volna az a régi mondás, hogy csőstül jön a baj is és a szerencse is: néhány nappal később, hogy a The Evening News sorozatával megütöttem a főnyereményt, Archie-t is megtalálta a szerencse. Levelet kapott ausztráliai barátjától, Clive Baillieu-től, aki már régen mondogatta Archie-nak, hogy lépjen át az ő cégéhez, majd találkoztak, és Archie olyan munkát kapott, amilyenre évek óta vágyott. Villámgyorsan megszabadult hát az állásától, átment Clive Baillieu-höz, és szinte varázsütésre boldog és elégedett ember lett belőle – az új helyen nem gyanús ügyletekkel, hanem komoly és tisztességes vállalkozások szervezésével foglalkoztak, és igazi lehetőségek nyíltak számára a pénzügyi szakmában. A mennyországban éreztük magunkat.

Én persze rögtön előálltam a régóta dédelgetett álmommal, amelyet Archie egészen eddig nem vett túl komolyan: keressünk magunknak egy házat valahol vidéken, ahonnan Archie mindennap bejárhat a Citybe, ahol Rosalind nyugodtan játszogathat a kertben, és nem kell szegény gyerekkel a parkban, vagy a házak közötti, tenyérnyi gyepen óvatoskodni. Nagyon szerettem volna vidéken élni, így elhatároztuk, hogy ha találunk egy viszonylag olcsó házat, akkor odaköltözünk. Szerintem Archie főként azért ment bele olyan gyorsan a dologba, mert ekkor már szinte csak a golf érdekelte. Tagja lett a Sunningdale-i Golfklubnak, és unalmassá váltak számára a hétvégi vonatos-gyaloglós kirándulások: minden gondolata a golf körül forgott, csak a sunningdale-i barátaival játszott, és lenézte az amatőröket meg a komolytalan partikat. Semmi örömöt nem okozott neki a játék a hozzám hasonló, kétbalkezes szerencsétlenekkel, úgyhogy szép lassan belőlem is a jól ismert figura: golfözvegy lett.

– Én nem bánom, ha vidékre költözünk – mondta Archie –, sőt, azt hiszem, nagyon fogom élvezni. Rosalindnek is jó lesz, és Site is szereti a vidéki életet, akárcsak te. De ha már így alakult, akkor egyetlen lehetséges hely van, ahová elköltözhetnénk, és az Sunningdale!

– Sunningdale… – ismételtem kissé ijedten, mert ez nem egészen az volt, amit én a „vidék” szón értettem. – De hát az borzasztóan drága hely, nem? Ott csupa gazdag ember lakik.

– Ó, majd csak kitalálunk valamit! – legyintett Archie bizakodóan.

Pár nappal később megkérdezte tőlem, milyen módon akarom elkölteni a The Evening Newstól kapott 500 fontot. – Ez rengeteg pénz. Úgy gondolom – mondtam minden meggyőződés nélkül –, hogy ezt az összeget félre kellene tennünk szűkösebb időkre.

– Szerintem pedig ezen már nem kell rágódnunk. Baillieu cégénél nagyon szép kilátásaim vannak, és neked is egyre többet hoz az írogatás.

– Hát, igen – mondtam eltűnődve –, tulajdonképpen el tudnám költeni a pénz egy részét. – És homályosan felrémlett előttem egy új estélyi ruha, egy aranyozott vagy ezüstözött estélyi cipő a közönséges fekete helyett, és valami extra dolog, például egy szép gyerekbicikli Rosalindnek.

A tűnődésből Archie hangja zökkentett ki. – Miért nem veszel egy autót?

– Autót? – bámultam döbbenten. Sok mindenről álmodoztam már, de autóról még soha: a mi baráti körünkben senkinek nem volt autója, és abban a tudatban éltem, hogy autót csak a gazdagok vesznek. Az autók eddig csak elrobogtak mellettünk kisebb vagy nagyobb sebességgel, bennük a kalapjukat mókás sálakkal és kendőkkel a fejükre kötöző emberekkel. – Autót? – ismételtem meg félig öntudatlanul.

– Miért ne?

És tényleg, miért ne? Itt a lehetőség: vehetek magamnak egy saját autót. Itt és most bevallom, hogy két igazán nagy esemény volt az életemben: az első az volt, amikor megkaptam az első kocsimat, egy palackorrú, szürke Morris Cowleyt[178]; a második pedig az, amikor körülbelül negyven évvel később a királynő őfelségével vacsorázhattam a Buckingham Palotában. Mindkét eseményben van valami meseszerű – olyan dolgok, amikről soha nem hittem, hogy megtörténhetnek velem.

Cicuskám, cicuskám, hát honnan jöttél?

Londonban jártam én a királynőnél!

Ez majdnem olyan csodálatos volt, mintha grófnőnek, Lady Agathának születtem volna!

Cicuskám, cicuskám, ettél finomat?

Egereket foghattam a pad alatt![179]

Ugyan nem volt lehetőségem egereket fogni II. Erzsébet királynő trónszéke alatt, de így is nagyon élveztem azt az estét. Ez az alacsony, vékony, finom nő egyszerű, sötétvörös bársonyruhát, hozzá pedig csak egyetlen, gyönyörű ékszert viselt, és nagyon kedvesen elbeszélgetett velem. Elmesélte például, hogy egyszer valamilyen estély kellős közepén óriási koromlavina zúdult le a kéményből, és nekik úgy kellett kimenekülniük abból a helyiségből – engem pedig egészen felvidított a tudat, hogy lám, az efféle házi kellemetlenségek nem kerülik el a legfelső köröket sem.

VII. rész

Az elveszett tartalom országa

Egy

Miközben a vidéki házat kerestük, rossz hírek érkeztek Afrikából Monty bátyámról, akiről már évek óta alig hallottunk valamit. A háború előtt azt találta ki, hogy teherhajót fog közlekedtetni a Viktória-tavon, ezért elküldte Madge-nek a barátaitól kapott leveleket, akik lelkesen üdvözölték az elképzelést, meg azt a kérdést, hogy Madge tudna-e neki segíteni egy kis tőkével… Nővérem úgy látta, ez végre valami olyasmi, amiben Monty sikereket érhet el – mert ha máshoz nem is, de a hajókhoz tényleg értett –, így kifizette Montynak a hajóutat Angliába, hogy építtethessen egy kisebb hajót Essexben. Nagy volt az igény az ilyen típusú járművekre, akkoriban ugyanis még nem közlekedtek kis teherhajók a Viktória-tavon. A tervnek volt azonban egy gyenge pontja: Monty akart lenni a kapitány – de így senki sem bízott abban, hogy a hajó majd pontosan és megbízhatóan teljesíti a vállalt fuvarokat.

– Nagyszerű elképzelés, és egy csomó pénzt lehet majd keresni vele. De hát itt a jó öreg Miller! Mi van, ha egy szép napon otthagyja az egészet, vagy nem tetszik majd neki valakinek a pofája? Hiszen mindig önfejű volt.

Az én örökké optimista nővérem azonban még így is hajlandó volt saját tőkéjének nagyobb részét befektetni a hajó megépítésébe.

– Jamestől elég jó apanázst kapok – mondta –, és annak egy részével segíteni tudom Ashfieldet, úgyhogy nem fog hiányozni ez az összeg.

A sógorom tajtékzott, mert Montyval kifejezetten utálták egymást, és biztos volt abban, hogy Madge el fogja veszíteni a pénzét. Odafigyeltek hát a hajó építésére, és Madge többször is leutazott Essexbe – látszólag minden a legnagyobb rendben ment. Madge csak amiatt idegeskedett, hogy Monty folyton Londonba utazott, ahol egy előkelő hotelben szállt meg a Jermyn Streeten, rendelt egy halom méregdrága selyempizsamát, szabatott magának két hajóskapitányi egyenruhát, továbbá vett neki ajándékba egy zafír karkötőt, egy elegáns estélyi retikült, és egyéb drága csecsebecsét.

– De hát Monty, a pénzt a hajóra adtam, és nem azért, hogy ajándékokat vegyél nekem!

– Én viszont szerettem volna valami szépet venni neked. Mert te sohasem vásárolsz magadnak semmit.

– És mi az ott az ablakpárkányon?

– Az? Egy japán törpefa[180].

– De hát ez borzasztó drága!

– Csak hetvenöt fontba került, de mindig szerettem volna egy ilyet. Nézd a formáját, hát nem gyönyörű?

—Jaj, Monty, miért tetted?!

– Az a baj veled, hogy amióta Jamesszel élsz, elfelejtetted, hogyan kell élvezni az életet.

Madge következő látogatásakor a törpefa nem volt sehol.

– Visszavitted a boltba? – kérdezte nővérem reménykedve.

– Visszavinni?! – szörnyedt el Monty. – Dehogy vittem! Odaajándékoztam a recepciósnak, egy tündéri leánynak. Nagyon tetszett neki, és különben is, beteg az anyja.

Madge nem talált szavakat.

– Menjünk el ebédelni – javasolta Monty.

– Jó – egyezett bele nővérem –, de a Lyonsba megyünk.

– Nagyszerű.

Kimentek az utcára. A portás leintett egy arra haladó kocsit, Monty a markába nyomott egy félkoronást, majd beszálltak a taxiba. – A Berkeley-hez! – szólt oda Monty a sofőrnek, Madge pedig elsírta magát.

– Az igazság az – mondta nekem később Monty –, hogy James egy szánalmas és zsugori alak, aki összetörte szegény Madge lelkét, mert folyton csak a spórolásra gondol.

– Nem kellene már neked is egy kicsit arra gondolni? Mi lesz akkor, ha elfogy a pénz, és a hajó még nem készült el?

Monty gúnyosan elvigyorodott.

– Nem számít. Az öreg James majd összekaparja a hiányzó összeget.

Amikor Monty náluk töltött néhány nehéz napot, és megállás nélkül vedelte a whiskyt, Madge titokban vásárolt neki néhány üveggel, és berakta a szobájába, amitől a bátyámnak igencsak jó kedve lett.

– Ez a hajó sohasem jut el Ugandába – jegyezte meg szomorúan Madge.

Pedig eljuthatott volna, és egyedül Monty hibája volt, hogy nem így történt. Ugyanakkor szerette ő a Batengát, ahogy elnevezte a hajót, és nem csak egyszerű teherhajót akart csinálni belőle. Ébenfával és elefántcsonttal dekoráltatta, tikfa borítást rendelt a saját kabinjába, és Batenga feliratú, különleges, tűzálló porcelánedényeket is készíttetett – mindez persze egyre csak késleltette az elindulást. Ekkor kitört a háború, és a Batenga nem mehetett Afrikába, hanem olcsón el kellett adni a kormánynak, Monty pedig visszatért a hadseregbe, ezúttal a Királyi Afrikai Lövészezredbe. Hát így ért véget a Batenga históriája – a tűzálló készletből még ma is őrzök két kávéscsészét.

Ezúttal egy orvos írt nekünk. Monty még a háborúban megsérült a karján, és a kórházi kezelés során a seb, valószínűleg egy bennszülött műtős gondatlansága folytán, elfertőződött. A gyógyítás sokáig elhúzódott, de már régen elbocsátották a kórházból, amikor a fertőzés hirtelen kiújult, és Montyt – aki ekkor éppen vadászként kereste a kenyerét – nagyon súlyos állapotban vitték be egy apácák által működtetett francia kórházba. Eleinte nem óhajtott találkozni a rokonaival, de mivel majdnem biztos volt abban, hogy a betegsége halálos – és legjobb esetben is csak hat hónapja van hátra –, nagyon szeretett volna hazatérni, és otthon meghalni. És még az is lehet, tette hozzá az orvos, hogy az angliai klíma egy kicsit meghosszabbítja az életét.

Azonnal intézkedtünk, hogy hozzák haza Mombasából, anyánk pedig megtette az előkészületeket Ashfieldben, mert ő akarta gondozni a drága kisfiát. Egy felhőtlen anya-fiú viszonyról kezdett fantáziálni, amelyet azonban teljesen irreálisnak tartottam, mivel soha nem jöttek ki jól egymással, mindketten mereven ragaszkodtak a saját elképzeléseikhez – Monty pedig az egyik legösszeférhetetlenebb ember volt a világon.

– Most majd másképpen lesz – mondta anyám. – Elfelejtetted, milyen beteg szegény.

Arra gondoltam, az ember természete nem változik meg, de azért én is reménykedtem. Anyámnak némi nehézségek árán sikerül megnyugtatni két, idős cselédasszonyát is, akik kétségbe voltak esve attól, mert Monty magával hozza a házba afrikai szolgáját.

– Nem hiszem, asszonyom – mondta egyikük –, hogy képes vagyok egy házban aludni egy fekete emberrel. Ilyesmihez a nővéremmel nem vagyunk hozzászokva.

Anyám akcióba lépett, és makacsul győzködte a cselédeket, hogy maradjanak. Végül sikerült bedobnia egy hatásos csalétket: azt mondta a két, borzasztóan vallásos öreglánynak, itt az alkalom, amikor keresztény hitre téríthetnek egy afrikait.

– Majd felolvasunk neki a Bibliából! – csillant fel erre a szemük.

Anyám közben kialakított egy önálló lakosztályt három szobával és egy új fürdőszobával, Archie pedig felajánlotta, elmegy Tilburybe, és ott várja meg, hogy a hajó befusson Montyval; ráadásul még egy lakást is bérelt neki és szolgájának. Amikor Archie elindult, még utána kiáltottam. – Aztán nehogy rádumáljon, hogy a Ritzbe vigyed!

– Mit mondtál?

– Azt mondtam: ne hagyd, hogy a Ritz Hotelba vitesse magát. Én majd intézkedem, hogy a lakásban rend legyen, a háziasszony készenlétben álljon, és legyen ennivaló is.

– Akkor minden rendben van!

– Remélem, bár lehet, hogy mégis a Ritzbe akar menni.

– Ne aggódj, még ebéd előtt elszállásolom őt.

Lassan eltelt a nap, majd este fél hétkor hazaérkezett kimerülten Archie.

– Minden rendben van. Elég nehéz volt leszedni őt a hajóról, mert nem csomagolt össze, és egyre azt hajtogatta, hogy ráérünk… Már mindenki rég elhagyta a hajót, ő meg feltartotta a személyzetet, de ez nem zavarta. Az a Shebani viszont nagyon segítőkész fickó, és sikerült összepakolnia a holmit.

Archie egy kis szünetet tartott, és köszörülte a torkát.

– Szóval elvittem a Powell Square-re, de ragaszkodott ahhoz, hogy szállodába menjen a Jeremy Streeten. Azt mondta, mindenkinek így lesz a legjobb.

– Ezek szerint most ott van.

– Hát, igen.

Ránéztem Archie-ra.

– Valahogy – dadogta –, olyan ésszerűnek tűnt mindaz, amit előadott.

Tájékoztattam a férjemet, épp ez az, amiben a bátyám verhetetlen.

Montyt megvizsgálta a trópusi betegségeknek egy specialistája, és mindenre kiterjedő útmutatásokkal látta el anyámat. Van esély a részleges gyógyulásra, mondta a doktor, ehhez azonban jó levegőre, gyakori forró fürdőkre és nyugodt életre van szükség, nehézséget okozhat viszont a gyógyszerezés leállítása, hiszen Afrikában haldokló betegnek tekintették, és megállás nélkül tömték bele a különféle gyógyszereket. Pár nap múlva átvittük őket a Powell Square-i lakásba, ahol örömmel be is rendezkedtek. Csak Shebani okozott galibát, amikor bement a szomszédos dohányboltba, felragadott egy ötven darabos cigarettacsomagot, majd „Az uramnak lesz!” felkiáltással fizetés nélkül távozott – nem tudta, hogy Bayswaterben nem működik a kenyai hitelszisztéma.

A londoni gyógykezelés befejeztével Monty és Shebani átköltözött Ashfieldbe, és megkezdődött a „teljenek békében utolsó napjai” koncepció gyakorlati kipróbálása – amibe anyám majdnem belehalt. Monty ugyanis folytatta az afrikai életmódot, az ételről pedig úgy gondolta, bármikor követelheti, akár hajnali négykor is. Nagyon kedvelte ezt az időpontot: vadul rázta a csengőt, hívta a cselédeket, és különféle sülteket rendelt.

– Nem tudom, mit értesz azon, anyám, hogy „legyek tekintettel a cselédekre”. Fizetsz nekik azért, hogy főzzenek, vagy nem?

– Fizetek, de arról nem volt szó, hogy az éjszaka kellős közepén ugráltatjuk őket.

– Alig egy óra volt már csak napkeltéig, én pedig hozzászoktam, hogy ilyenkor keljek föl. Így a legjobb elkezdeni a napot.

Shebani volt az, aki végül elsimította az ügyeket, és a két cseléd imádta őt. Felolvastak neki a Bibliából, miközben az afrikai fiú nagy figyelemmel hallgatta őket; majd ő mesélt mindenféle történeteket az ugandai életről, és arról, hogy milyen ügyes elefántvadász az ő ura. Tapintatosan figyelmeztette Montyt is, hogy viselkedjen másként az anyjával.

– Ó az anyád, bwana, ezért tisztelettel kell beszélned vele.

Egy év elteltével azonban Shebaninak haza kellett térnie a feleségéhez és a családjához, így nehéz helyzet állt elő: a szolgák sem Montyval, sem anyámmal nem tudtak kijönni, így Madge és én felváltva utazgattunk hozzájuk, hogy megnyugtassuk és kiengeszteljük őket.

Monty állapota javult, de ennek eredményeként egyre nehezebb volt kordában tartani. Unta magát, ezért merő szórakozásból elkezdett az ablakból lövöldözni a revolverével. Panaszkodtak is a környékbeli kereskedők és anyám vendégei, de ő rá sem hederített. – Valami bolond vénasszony ment kifelé az udvaron sántikálva. Nem tudtam ellenállni, hát odadurrantottam neki egyet a jobb, egyet meg a bal oldalára. Hú, hogy szedte a lábát!

Egyszer még Madge-et is körbelövöldözte a házhoz vezető úton, és nővérem rettenetesen megijedt.

– Nem értem – méltatlankodott Monty –, hiszen a haja szála sem görbült meg. Vagy azt hiszi, hogy nem tudok célozni?

Valaki azután feljelentette, és megjelent a rendőrség. Monty erre megmutatta a fegyverviselési engedélyét, és elmagyarázta, ő vadász volt Kenyában, és nem szeretné, ha kijönne a gyakorlatból, és bár néhány bolond öregasszony azt hiszi, hogy őket akarta eltalálni, csak egy nyulat látott arra szaladni. Montynak nem okozott nehézséget kimászni a slamasztikából, a rendőrök pedig elfogadták a magyarázatot, hiszen ha Miller kapitány úgy élt odalent Afrikában, ahogy mesélte, akkor idehaza természetesen…

– Igazság szerint nem bírom a bezártságot, ezt a sok kötöttséget. Bár lenne egy kis házikóm Dartmoorban, ahol van levegő és tér, hogy szabadon tudjak lélegezni…

– Valóban ezt szeretnéd?

– Hát persze. Szegény anyánk is megőrjít engem a sok faksznival, hogy mindig ugyanakkor van az étkezés, meg mindent rendbe kell rakni. Ehhez én nem vagyok hozzászokva.

Találtam Montynak egy kis gránitházikót Dartmoorban, és valamilyen csoda folytán egy megfelelő házvezetőnőt is, hogy legyen valaki, aki a gondját viseli. Ez a hatvanöt éves nő első ránézésre teljesen alkalmatlannak tűnt az élénksárgára hidrogénezett és bodorított hajával meg a vastag rúzzsal a száján – életének nagy részét Franciaországban töltötte, és tizenhárom gyermeke volt. Azonban csalódtunk, mert úgy ráncba szedte Montyt, ahogy arra senki sem lett volna képes. Eleinte felkelt neki az éjszaka kellős közepén, és megfőzte az általa rendelt ételt, de Monty egy idő után szokatlan kijelentéseket tett: – Feladtam, mert kicsit nehéz ezzel a Mrs. Taylorral. Jó fej ugyan, de hát már nem éppen fiatal…

Mrs. Taylor kérés nélkül felásta és bevetette a kis konyhakertet, zöldborsót, újkrumplit, zöldbabot és efféléket termesztett; figyelt, ha Montyra rájött a beszélhetnék, és rá sem hederített, amikor az hallgatott. Minden rendbe jött: anyánk egészsége helyrerázódott, Madge nem idegeskedett többé, Monty pedig örült, ha meglátogatta valaki a családból, mert ilyenkor kifogástalanul viselkedett, és büszke volt Mrs. Taylor finom ételeire. Igazán nem volt nagy ár tehát az a 800 font, amit Madge meg én fizettünk a dartmoori házikóért.

Kettő

Archie-val mi is megtaláltuk saját vidéki házikónkat, bár nem igazán illett rá ez a szó. Ahogy előre féltem, Sunningdale-ben rendkívül drága volt az élet, és a golfpálya körül mindenütt fényűző villák sorakoztak, „vidéki házikót” sehol sem láttunk. Az általunk választott ház egy négylakásos, viktoriánus épület volt egy tágas kert közepén, és a Scotswood nevet viselte. A két földszinti lakást már kiadták, de a két felső még bérlőre és némi átalakításra várt, ezek mindegyikéhez három szoba tartozott az első emeleten és kettő a másodikon, és persze konyha és fürdőszoba. Az egyik lakásnak szebbek voltak a szobái és jobb volt belőlük a kilátás, a másik viszont olcsóbb volt, és tartozott hozzá egy kis „cselédszoba” is – mi az olcsóbbat választottuk. A bérlők használhatták a kertet is, a csapokból meleg víz folyt, és a lakbér nem volt sokkal magasabb, mint amennyit az Addison Road-i lakásért fizettünk: emlékeim szerint 120 font. Megkötöttük hát a bérleti szerződést, és felkészültünk az átköltözésre.

Állandóan lejártunk ellenőrizni, miként halad a festés-mázolás – sokkal lassabban haladt, mint ahogy a mesterek ígérték, és mindig találtunk valami hibát. Még a tapétázás ment a legjobban, de a falfesték árnyalatait már könnyű volt elrontani, és a festékek kikeverésénél sosem voltunk ott. Végül azután csak elrendeződött minden. A nagy nappaliba lila kretonfüggönyöket varrtam, a kisebb ebédlőbe pedig elég drága függönyök kerültek – beleszerettünk ugyanis egy fehér alapon tulipános mintába. Rosalind és Site tágas szobájában boglárka és százszorszép virított a függönyön, a felső szinten lévő vendégszobát és Archie szobáját pedig élénk színek és minták uralták: skarlátvörös pipacsok és kék búzavirágok. A hálószobánkba harangvirágos függönyök kerültek, ami nem volt túl jó választás, mert a szoba északra nézett, és csak kora délelőtt lehetett látni a szépségüket, amikor átderengett rajtuk a fény – este már elhalványult a virág színe, és úgy viselkedett, mint az igazi harangvirág, amelyik a vázában megfakul és lehajtja fejecskéit. Azzal vigasztaltam magam, hogy írtam egy költeményt a harangvirágról.

A harangvirág balladája

Sétálni ment a Király, szép május reggelén,

S elfáradva lepihent egy tisztás rejtekén.

Felriadt, és akkor épp…

(Varázsos hangulat)

Harangvirág, vadvirág táncolt a fák alatt.

Bálba hívta a Király az erdő virágait,

Keresi, de azt az egyet csak nem látja itt.

Rózsa hozta szirmait,

Liliom a fátylát…

Harangvirág, vadvirág nem itt járja táncát.

Haragra gyúlt a Király, rohantak a szolgák,

Szegény kicsi virágot megkötözve hozták.

Selyembéklyó kezén-lábán…

Némán néz a Királyra,

Harangvirág, vadvirág, erdők tündérlánya.

Eléjárul a Király, s feleségül kéri,

Koronáját, kincseit, mind neki ígéri.

S hátrahőköl ijedten…

Mindenki felkiált:

Harangvirág, vadvirág elsápadt, holtra vált!

„Gyönge fejemre nem való súlyos korona,

Börtön nekem, Felséges Úr, ez a palota!

Az én kedvesem a szél…

Szívem a napsugáré,

Harangvirág, vadvirág, sosem lesz királyné!”

Búslakodott a Király, egész esztendőbe’,

Szerelmét megkeresni elment az erdőbe.

Sutba dobta koronáját…

Vadon mélyén már várta

Harangvirág, vadvirág, erdők tündérlánya.

A barna ruhás férfi egészen jól fogyott, a Bodley Head pedig vonzó ígéretekkel kezdett győzködni, hogy kössek velük újabb szerződést. Nemet mondtam, majd átdolgoztam egy évekkel korábban született, kissé hosszúra nyúlt elbeszélésemet, és ez lett a nekik küldött újabb könyv. Annak idején a magam szórakoztatására írtam az elbeszélést, és teleraktam mindenféle természetfölötti eseményekkel, hát átírtam és kipofoztam kicsit, tettem bele még néhány szereplőt, és elküldtem a kiadónak – persze nem fogadták el, amire akár fogadni is mertem volna. A velük kötött szerződésben azonban nem szerepelt olyan kikötés, hogy csak detektívtörténetet vagy rémregényt írhatok nekik: csak „regényről” volt szó – kaptak tehát egy komplett regényt, és rajtuk állt, elfogadják vagy sem. És mivel nem fogadták el, ez azt jelentette, már csak egy regénnyel tartoztam nekik, ami után várt rám a szabadság és Hughes Massie bölcs tanácsai arra vonatkozólag, mit csináljak, de ami még fontosabb: mit ne csináljak.

A következő könyvet egészen felszabadultan és jókedvűen írtam, körülbelül A titkos ellenfél stílusában. Gyorsan és könnyen ment a munka, talán azért is, mert minden jól alakult: boldog volt az életünk Sunningdale-ben, és a napról napra fejlődő Rosalind egyre több érdekességgel szolgált. Soha nem értettem meg azokat, akik sajnálják, hogy gyerekeik kinőnek a kisbabakorból, és csalódottak amiatt, hogy évről évre idősebbé válnak – én alig tudtam kivárni, milyen lesz Rosalind egy év elteltével, meg egy újabb év múlva, meg azután. Szerintem nincs izgalmasabb dolog a világon, mint amikor van az embernek egy gyereke, aki az övé és mégis egy titokzatos idegen, aki rajtunk keresztül és nekünk köszönhetően lépett be a világba, és egy darabig még a gondját is viselhetjük, majd elhagy bennünket, elkezdi élni a saját életét, és akkor már csak figyelhetjük, mit kezd a maga szabadságával. Olyan ez, mint amikor hazaviszünk egy ismeretlen növényt, és alig várjuk, hogy kiderüljön, milyen virágot hoz.

Rosalind is boldog volt Sunningdale-ben. Kitartó lelkesedéssel tekerte biciklijét körbe-körbe a kertben, néha nagyokat esett, de nem bánta. Site és én intettük őt, hogy ne menjen ki a kapun, de arra nem emlékszem, hogy határozottan meg is tiltottuk volna neki. És egy reggel ki is lógott, miközben mi a lakásban szorgoskodtunk, majd teljes lendülettel robogott lefelé a lejtős úton, és csak az volt a szerencséje, hogy elesett pár méterrel a forgalmas főút előtt. Az eséstől benyomódott a két első foga, és attól féltem, később majd ferdén nőnek a maradandó fogai is. Elmentünk hát a fogorvoshoz, ahol Rosalind nem cirkuszolt és nem nyafogott: csak ült a székben, és nem volt hajlandó kinyitni a száját, akárhogy könyörögtünk neki mindhárman – egyik fülén be, másikon ki. Dühöngtem, de Rosalindről lepergett minden szemrehányás. Site meg én már két napja felváltva puhítottuk, amikor váratlanul bejelentette, hogy el akar menni a fogorvoshoz.

– Ezt komolyan mondod, Rosalind, vagy ugyanúgy fogsz viselkedni, mint múltkor?

– Nem. Most kinyitom a számat.

– És a múltkor miért nem tetted?

– Mert az ember sohasem tudhatja, mit akarnak vele csinálni – mondta erre ő.

Amiben kénytelen voltam igazat adni neki. Rosalind tehát elballagott velem a fogorvoshoz, és ezúttal nagyon szépen viselkedett. Az orvos kihúzta a két meglazult fogat, és azt mondta, később esetleg fogszabályozásra lesz szüksége, de nem valószínű. Nekem az jutott eszembe, hogy az én gyerekkoromban sokkal szigorúbbak voltak a fogorvosok. A miénk egy apró, de örökmozgó emberke volt, aki azonnal lenyűgözte és megfélemlítette minden páciensét. Nővéremet hároméves korában vitték el hozzá, aki azonnal elkezdett bőgni, ahogy beült a fogorvosi székbe.

– Idefigyelj – mondta erre Mr. Hearn –, itt ezt nem lehet csinálni. Senkinek sem engedem meg. Itt nem szabad sírni.

– Nem? – bámult rá meglepetten Madge, és abbahagyta a bőgést.

– Nem hát – felelte a doki. – Sírni csúnya dolog, így én nem is engedem meg senkinek!

És attól kezdve minden simán ment.

Nagyon örültünk Scotswoodnak, és jó volt ismét vidéken élni. Archie élvezte, hogy közel van a sunningdale-i golfpálya, Site megkönnyebbült, hogy nem kell túrákat tennie a parkig meg vissza, Rosalind pedig biciklizhetett és kitombolhatta magát a kertben – mindenki boldog volt. Annak ellenére is, hogy amikor megérkeztünk a bútorainkkal, nem tudtunk beköltözni: az átjárókban még véstek-fúrtak a villanyszerelők, és alig tudtuk behurcolni a holmikat; és mindig adódott valami probléma a fürdőszobai csapokkal vagy a villanykapcsolókkal is – néha az volt a benyomásunk, semmi sem működik rendesen.

A The Evening Newsban megjelent az Anne the Adventuress, én megvettem a Morris Cowleyt, ami sokkal tisztességesebben összeszerelt jármű volt, mint a mai kocsik. Már csak meg kellett tanulnom vezetni. Archie tanítgatott is, de még csak három vagy négy leckét adott, amikor kitört egy általános sztrájk – erre bejelentette, én fogom bevinni Londonba.

– Képtelenség – mondtam –, hiszen nem is tudok vezetni!

– De tudsz. Most is egész jól jöttünk hazáig.

Archie jól tanított, és akkoriban nem kellett semmilyen autóvezetési vizsgát letenni. Ismeretlen fogalom volt a „tanulóvezető”: az ember megvette a kocsit, és attól a pillanattól kezdve ő volt a felelős mindenért, amit azzal csinált.

– De hát nem is tudok hátramenetbe kapcsolni – tiltakoztam. – És soha nem arra megy, amerre én akarom.

– Nem kell tolatnod – mondta Archie. – Jól kormányzol, és ez a lényeg. Ha normális tempóban haladsz, akkor nem lesz semmi baj, és fékezni is tudsz már. Nem hiszem, hogy bármilyen problémád lehetne.

– De hát a forgalom… – próbálkoztam nem túl nagy meggyőződéssel.

– A forgalommal ne törődj!

Archie kiderítette, hogy a Hounslow állomásról a sztrájk ellenére is mennek vonatok. A terv tehát az lett, hogy Archie beül a volán mögé, elmegyünk Hounslow-ig, ott ő menetirányba állítja nekem a kocsit, felszáll a Citybe menő vonatra, én pedig majdcsak hazavergődöm valahogy egyedül is.

Az esemény szörnyű megpróbáltatás volt számomra. Kezem-lábam remegett a félelemtől, heves fékezéssel néhányszor sikerült lefullasztanom a motort, és túl óvatosan kerülgettem az akadályokat, de azért elég jól megcsináltam. Szerencsére a közúti forgalom akkoriban semmi se volt a maihoz képest, így tényleg nem volt szükség speciális autóvezetői ismeretekre: ha valaki ügyesen tudott kormányozni, nem kellett leparkolnia, visszafordulnia vagy tolatnia, akkor minden könnyen ment. A legnehezebb feladatot az jelentette, amikor be kellett fordulni a házunk kapuján, és beállni a bosszantóan szűk garázsba, pont a szomszédaink, Rawncliffék autója mellé. Ez a fiatal házaspár alattunk lakott, és a feleség szemtanúja volt az esetnek. – Láttam ma délelőtt hazajönni az emeleti nőt – mondta a férjének. – Szerintem most vezetett először kocsit, mert egész testében reszketett, és holtsápadt volt. Azt hittem, nekirohan a falnak, de az utolsó pillanatban sikerült fékeznie.

Hasonló esetekben Archie tartotta bennem a lelket, aki mindig biztosra vette, hogy meg tudom csinálni azt is, amiben kételkedtem. – Hát persze, hogy meg tudod csinálni – mondogatta. – Miért ne tudnád? Ha mindig arra gondolsz, hogy úgysem fog menni, akkor tényleg nem fog menni soha!

Három-négy nap elteltével már szereztem némi önbizalmat, és képes voltam bemerészkedni a londoni forgalomba is. Óriási öröm volt számomra a kocsi: ma már szinte el se tudom mondani, hogy mekkora változást hozott az életembe. Oda mehettem, ahová akartam és sokkal messzebbre, mint eddig gyalogosan bármikor – kitágult számomra a világ. Az egyik legnagyobb örömet az jelentette, hogy elmehettem Ashfieldbe, és megkocsikáztathattam anyámat, aki nagyon élvezte. Elmentünk együtt mindenfelé, így Dartmoorban élő barátaihoz is, akiket a közlekedés nehézségei miatt egyébként sohasem tudott volna meglátogatni – de már magát az autózást is nagyon élveztük. Nem is tudom, hogy okozott-e számomra bármi több örömöt és sikerélményt, mint az én palackorrú Morris Cowley-m.

Archie megbízható támasz volt az élet minden gyakorlati dolgában, de az írás terén nem sok hasznát vettem. Néha elmeséltem neki egy új könyv cselekményét, vagy az ötleteimet egy történettel kapcsolatban, de amikor előadtam a dolgokat, számomra is banálisnak és sekélyesnek tűnt az egész – Archie pedig kedves arckifejezéssel hallgatott, amit akkor mutatott, amikor kegyeskedett másokat végighallgatni. – Mit gondolsz? – kérdeztem bátortalanul. – Szerinted így jó lesz?

– Hát, azt hiszem, talán elmegy – válaszolta ilyenkor, ami teljesen lelombozott engem. – Bár szerintem alig történik benne valami, és nem is túl izgalmas.

– Tehát tulajdonképpen nem jó?

– Szerintem te ennél sokkal jobbat is tudsz írni.

Így azután ezeket az elképzeléseket eltemettem magamban – legalábbis akkor így éreztem. Később, öt-hat év elteltével azonban előbányásztam, „kihantoltam” és új életre keltettem őket, vagy feltámadtak maguktól is – és mivel már nem befolyásolt a róluk mondott előzetes kritika, ezekből lettek életem talán legjobb könyvei. Amíg ugyanis egy beszélgetés keretében borzasztóan nehéz szavakba önteni a gondolatokat, addig tollal a kézben vagy az írógép előtt ülve azok szinte maguktól formálódnak, és nyerik el előzetesen elképzelt formájukat – az ember nem tudja kifejteni azokat a dolgokat, amiket még csak készül megírni; nekem legalábbis nem ment. Végül megtanultam, semmit sem szabad elmondani egy készülő könyvről: meg kell írni. A megírás után már hasznos lehet a kritika, amit lehet vitatni, és lehet elfogadni, mert az ember legalább megtudja, hogy a könyv mit váltott ki az olvasóban; annak viszont nem sok értelme van, hogy arról kezdjen fejtegetésekbe bocsátkozni, mit is szándékozik megírni.

Az elmúlt időkben több százan kérték tőlem azt, olvassam el kézirataikat és mondjak róluk véleményt, ebbe azonban sohasem mentem bele. Először azért, mert ha az ember csak egyszer is elvállalja, akkor nincs megállás, és egész életében kéziratokat olvasgathat. Másodszor pedig azért, és ez a fontosabb szempont, mert nem hiszem, hogy éppen egy író lenne a megfelelő kritikus. Az író mindig abból a szemszögből vizsgálja a művet, ő maga hogyan írta volna meg azt – csak éppen nem biztos, hogy helyes így vizsgálni egy másik szerző írását, hiszen mindenkinek saját kifejezésmódja van. Még belegondolni is rossz, hogy az ember esetleg elveszi a kedvét az írástól egy olyan valakinek, aki éppen bátorítást érdemelne. Egy barátom megmutatta valamelyik korai írásomat egy híres írónőnek, aki fitymálóan kijelentette, ebből a szerzőből sohasem lesz író. Nyilván azt akarta mondani – csak ezt ő maga sem ismerte fel, mivel író volt és nem kritikus –, hogy aki az írásművet összehozta, egyelőre még éretlen és felkészületlen kiadásra érdemes művet produkálni. Egy kritikus vagy egy szerkesztő valószínűleg differenciáltabban közelítette volna meg a kérdést, hiszen számukra éppen az a feladat, hogy felfedezzék az értékek csíráit vagy jeleit. Ezért nem mondok véleményt mások írásairól: félek, csak kárt okoznék.

Egyetlen kritikai észrevételként azt azonban mindenképpen mérlegelném, hogy a reménybeli író figyelembe veszi-e a piac igényeit, amikor meg akar jelenni az árujával. Nincs értelme ugyanis megírni egy harmincezer szavas regényt akkor, ha ilyen terjedelmű művet lehetetlen megjelentetni. – De hát ennek a könyvnek ilyen hosszúnak kell lennie – nyafog a szerző. Hát persze, ha egy zseni; csakhogy a szerzők túlnyomó többsége inkább csak jó mesterember, aki valamit jól tud és szeret is csinálni, és amivel pénzt akar keresni – ebben az esetben pedig meg kell találni a dolog mások által is kívánatosnak tartott formáját és terjedelmét. Ha például asztalos az ember, akkor ne csináljon olyan széket, amelynek másfél méter magasan van az ülőkéje, mert nem valószínű, hogy bárki is szívesen üldögélne rajta, és nincs értelme magyarázgatni, hogy ez a szék így néz ki a legjobban. Ha valaki könyvet akar írni, előbb nézzen körül, milyen terjedelműek akkoriban a könyvek, és tartsa magát a terjedelmi szokáshoz; ha elbeszélést akar írni egy adott folyóirat számára, előbb nézze meg, milyen hosszú írásművek szoktak megjelenni abban a folyóiratban. De ha valaki csak magának akar írni, az persze más ügy: akkor kénye-kedve szerint írhat bármit és bármennyit – bár valószínűleg ő lesz az egyetlen ember a világon, akinek tetszik az alkotás. Nem szerencsés azzal a meggyőződéssel nekiülni a munkának, miszerint én egy istenáldotta tehetség vagyok. Persze nagyon ritkán akadnak ilyen tehetségek is, de a többség „csak” tisztes iparos, szakmájának becsületes művelője. Meg kell tehát tanulni a szakmai fogásokat, és a mesterség keretein belül kell előjönni a nagy és újszerű ötletekkel, de mindig alárendelve azokat a formai követelményeknek.

Egyébként ekkoriban kezdett derengeni bennem, talán mégiscsak lehetnék hivatásos író, de nem tudtam elhatározni magam: a könyvírást még mindig ugyanolyan unaloműző tevékenységnek éreztem, mint régebben a díszpárnahuzat-hímezgetést.

Vidékre költözésünk előtt Londonban eljártam egy szobrászszakkörbe. Mindig lenyűgöztek a szobrok – sokkal jobban, mint a festmények –, és szerettem volna én is szobrászkodni. Ám rájöttem, ez meghaladja a képességeimet, mert nincs formaérzékem, és nincs „szemem” hozzá – nem tudtam rajzolni, így szobrot sem tudtam készíteni. Azt hittem, az agyag tapintása és megmunkálása magától elvezet a formák megtalálásáig, de beláttam, valójában képtelen vagyok meglátni bizonyos dolgokat – olyan ez, mintha egy botfülű ember próbálkozna a zenéléssel. Hiúságból komponáltam néhány dalt is: megzenésítettem egykét versemet, és egyik-másik nem is sikerült rosszul – a Pierrot és Harlequin verssorozat egyik darabja például kifejezetten tetszett. Évekkel később újra eljátszottam az általam komponált keringőt, és az volt a benyomásom, ennél banálisabb darabot keveset hallottam. Sajnáltam, hogy nem tanultam összhangzattant, alig tudtam valamit a zeneszerzésről.

Írtam egy eléggé nyomasztó színdarabot is, amelynek a vérfertőzés volt a témája – és „Kínos, kellemetlen téma” megjegyzéssel vissza is dobta mindenki. Csak az érdekesség kedvéért jegyzem meg, hogy egy ilyen „kínos” témájú darabért ma valószínűleg két kézzel kapnának a szerkesztők és a rendezők, írtam Ehnaton[181] fáraóról egy történelmi darabot, ami nekem nagyon tetszett, John Gielgud[182] azonban azt írta róla, ugyan vannak benne érdekes mozzanatok, de túl sokba kerülne színpadra állítani, és kimaradt belőle a humor. Nekem tényleg semmi humoros nem jutott eszembe a fáraóról, és nem is értem, miért: hiszen Egyiptomban nyilván ugyanannyit nevettek az emberek, mint bárhol másutt, és még a tragédiának is megvan a maga humora.

Három

A világ körüli utazásról hazatérve annyi gond szakadt a nyakunkba, hogy ezt a nyugodalmas időszakot valóságos csodának éreztem – bár mintha már akkor is lett volna némi rossz előérzetem. Túl jól mentek a dolgok: Archie szerette a munkáját, a barátja volt a főnöke, jól kijött a kollégáival, és teljesült élete nagy vágya is: tagja lett egy első osztályú golfklubnak, ahol minden hétvégén játszhatott; nekem jól ment az írás, azon gondolkoztam, talán mégiscsak érdemes lenne komolyan foglalkozni a könyvek írásával, amivel pénzt tudnék keresni. Nem érzékeltem ugyan, hogy bármi is megváltozott volna az életünkben, de volt valami hiányérzetem, amit azonban még magamnak sem vallottam be – már nem volt olyan bensőséges a kapcsolatunk Archie-val, mint amikor még szinte minden vasárnap nagy kirándulásokat tettük busszal és vonattal.

A hétvégék dögunalmasak voltak, ezért szerettem volna vendégeket hívni, és így találkozni néhány londoni barátunkkal, Archie azonban közölte, ez tönkretenné az ő hétvégéjét: ha vendégek jönnek hozzánk, akkor neki is otthon kell lennie, akkor pedig lemarad a második körről a golfjátszmákban. Felvetettem, hogy golf helyett néha teniszezhetnénk is, hiszen vannak barátaink, akikkel már Londonban is teniszeztünk, Archie azonban megrökönyödött: nem fogja a golfhoz szükséges éleslátását holmi teniszezéssel rongálni, még mit nem! Ekkorra szinte már vallásává vált a golf és a golfozás.

– Figyelj ide – mondta. – Én nem bánom, ha meghívod ide akármelyik barátnődet, de ne hívj meg házaspárokat, mert akkor a vendéglátásban nekem is részt kell vennem.

Ezt pedig így nem lehetett megoldani, mivel a barátaink többnyire házaspárok voltak, és mégsem írhattam egy feleségnek, hogy jöjjön nyugodtan, de a férjét hagyja otthon. Szereztem új barátokat Sunningdale-ben is, de az itteni társaság két nagy, egymástól elkülönült csoportra oszlott: az egyiket a középkorúak alkották, akik szenvedélyesen gondozták a kertjeiket, de a kertészkedésen kívül gyakorlatilag semmi másról nem lehetett velük beszélgetni; a másikat életvidám, mindenféle sportot űző gazdagok, akik szerettek inni és koktélpartikat rendezni – csakhogy én nem szerettem őket, és Archie sem.

Hétvégi vendégként így csupán egyetlen házaspár jöhetett számításba: Nan Watts és második férje. Nan a háború alatt hozzáment egy Hugo Pollock nevű emberhez, született is egy lányuk, Judy, de a házasság tönkrement, és végül elváltak. Második férje, George Kon szintén szenvedélyes golfozó volt, így meg is oldódott a probléma: George és Archie elmentek golfozni, mi pedig jókat pletykáltunk Nannel, vagy éppen amatőrködtünk kicsit a nők számára elkülönített golfpályán. Azután felmentünk a klubházba, találkoztunk a férfiakkal, és ittunk valamit – Nan és én mindig tejjel hígított fél pint tejszínt, ahogy annak idején is Abney-ben, a farmon.

Ekkor súlyos csapás ért bennünket: Site elment tőlünk. Nagyon komolyan vette a karrierjét, és egy ideje már mondogatta, hogy külföldön szeretne munkát vállalni, mert Rosalind úgyis iskolás lesz a következő évtől, így rá már nem is lesz olyan nagy szükség. Hallotta, hogy a brüsszeli nagykövetségen van egy jó állás, amit szeretett volna megszerezni, és azt mondta, nagyon szomorú, amiért elhagy bennünket, de úgy szeretne nevelőnőként dolgozni, hogy közben világot is lásson. Fájlaltam a dolgot, de kénytelen voltam elismerni, hogy helyesen gondolkodik, így Site elment Belgiumba.

Ekkor eszembe jutott, milyen boldogan éltem Marieval, milyen jó volt könnyek nélkül megtanulni franciául, és hogy jó lenne Rosalindnek is egy francia nevelőnőt szerezni. Punkie lelkesen válaszolt a felvetésemre, és megírta, ismer egy ilyen nőt, bár nem francia, hanem svájci, ő pedig már találkozott vele, és az egyik barátnője ismeri a családját is. Nagyon aranyos lány ez a Marcelle, írta a nővérem, és pont ilyen kell Rosalindnek: félénk és visszahúzódó, így majd biztosan jól kijönnek egymással. Ekkor már kezdtem sejteni, hogy Punkie és én talán nem egészen azonos módon ítéljük meg Rosalind személyiségét…

Marcelle Vignou kisasszony meg is érkezett, de nekem már az első pillanatban rossz előérzetem támadt. Nővérem egy kedves és aranyos teremtésről beszélt, én viszont egy lomha és érdektelen, bár kétségtelenül kedves fiatal nőt láttam magam előtt, egy olyat, aki nem tud gyerekekkel bánni. Rosalind pedig, a mi viszonylag jól nevelt és illedelmes kislányunk, aki normálisan viselkedett a mindennapi helyzetekben, egyik napról a másikra valóságos ördögfiókává vált – egyszerűen nem hittem a szememnek. Ekkor tudatosodott bennem, amit a szülők és gyereknevelők többsége ösztönösen tud, hogy a gyerek pontosan úgy reagál, mint a kutya vagy bármilyen más állat: csak a tekintély szabta korlátokat ismeri el. Marcelle kisasszonynak azonban nem volt tekintélye, és amikor néha bátortalanul rászólt, hogy Non, non, Rosalind[183], ő természetesen rá se hederített.

Rossz volt nézni, amikor elmentek sétálni. Marcelle-nek, mint megtudtam, mindkét lába bütykös és tyúkszemes volt, ezért alig tudta vonszolni magát. Amikor kiderült róla a dolog, elküldtem egy tyúkszemvágó pedikűröshöz, de utána sem tudott sokkal gyorsabban járni. Rosalind, ez a fékezhetetlen, angolosan dacos kölyök folyton előrerohant, szerencsétlen Marcelle pedig jól lemaradva szinte csak magának motyogta, hogy Attendez moi![184]

– De hát sétálni jöttünk! Vagy nem? – szólt vissza Rosalind.

Marcelle ezután, meg akarván szerezni a gyerek jóindulatát, elkövette azt a hibát, hogy csokoládét vett neki – aminél rosszabbat nem is tehetett volna. Rosalind megette a csokoládét, még viszonylag udvariasan meg is köszönte, majd még a korábbinál is csúnyábban kezdett viselkedni, és a lakásban egy kis szörnyeteg volt: hozzávágta a cipőjét Marcelle-hez, nyújtogatta rá a nyelvét, és nem volt hajlandó megenni az elé rakott ételt.

– Mit csináljak vele? – kérdeztem Archie-t. – Egyszerűen elviselhetetlen, és hiába büntetem meg, semmit nem használ. Élvezi, hogy gyötörheti ezt a szegény lányt.

– Nem hiszem, hogy Marcelle-t ez zavarná – mondta Archie. – Nála közönyösebb embert még nem láttam.

Reménykedtem, hátha rendbe jönnek a dolgok. A dolgok azonban egyre rosszabbra fordultak, és komolyan aggódni kezdtem, mert rossz volt látni, ahogy a gyermekem tombol. Már az is eszembe jutott, ha eddig normálisan viselkedett két dadussal és egy gondozónővel, akkor talán nem is benne van a hiba.

– Nem sajnálod szegény Marcelle-t, aki egy számára idegen országba jött, és senki sem beszéli az ő nyelvét? – kérdeztem Rosalindet.

– Ő akart idejönni – vonta meg a vállát Rosalind. – Ha nem akart volna, akkor nem jött volna ide. És egész jól beszél angolul, csak borzasztóan hülye!

Hát erre nem tudtam mit mondani. Rosalind közben tanult valamicskét franciául, de nem túl sokat. Néha, például esős napokon felvetettem, hogy játsszanak kettesben valamit, de Rosalind elmagyarázta, Marcelle-nek még a Kérjünk kölcsön a szomszédtól!-t[185] sem lehet megtanítani. – Képtelen megjegyezni, hogy az ász négyet, a király pedig hármat ér! – biggyesztett megvetően.

Elmeséltem nővéremnek, hogyan alakultak a dolgok.

– Pedig azt hittem, hogy Rosalind szeretni fogja Marcelle-t.

– Hát, nemcsak nem szereti, de mindenféle módszereket eszel ki a gyötrésére, és hozzávágja még a cipőjét is.

– Rosalind megdobálja Marcelle-t? – döbbent meg nővérem.

Végül úgy döntöttem, ezt már nem lehet tovább bírni. Leültem Marcelle-lel, és elhadartam neki, mivel nem alakultak valami jól a dolgok, bizonyára neki is jobb lenne más háznál szerencsét próbálni, és hogy természetesen segítek neki más helyet találni, ha nem akar visszamenni Svájcba. A lány háborítatlan nyugalommal közölte, bár nagyon jól érezte magát Angliában, de mindent mérlegelve inkább mégis visszamenne Bernbe – így rátukmáltam egy plusz havi bért és elbúcsúztunk.

Ekkor támadt az ötletem, hogy olyan valakit keressek, aki titkárnő és nevelőnő egy személyben: Rosalind ötéves korától ugyanis a helybéli iskolába fog járni, és akkor nekem lesz egy gyors-és gépírónőm, akinek diktálhatnám a műveimet. Fel is adtam egy apróhirdetést, hogy olyan valakit keresek, aki vigyázna egy hamarosan iskolás gyerekre, de gyors-és gépíró titkárnőként is szükség van a munkájára. Hozzátettem még, hogy „Skót jelentkezők előnyben”, mert megfigyeltem, hogy a skótok tudnak legjobban bánni a gyerekekkel. A franciák képtelenek fegyelmet tartani, és hagyják elszemtelenedni a kölyköket; a németek jók és módszeresek, de nem akartam németre taníttatni Rosalindet; az írek vidám természetűek, de gyakran baj van velük; az angolok pedig mindenfélék – én egy skótot szerettem volna kipróbálni.

A hirdetésre érkezett levelek átválogatása után elutaztam Londonba, hogy a Lancaster Gate közelében egy magánszállóban találkozzam Miss Charlotte Fisherrel. Már első látásra szimpatikusnak találtam ezt a magas, barna hajú, körülbelül huszonhárom éves nőt, akinek volt már tapasztalata gyerekekkel, rátermettnek tűnt, és az illendő tartózkodás mellett megcsillant valami vidámság is a szemében. Apja a király káplánjaként szolgált Edinburgh-ban, és egyúttal az ottani St. Columba rektora is volt. Értett a gép-és gyorsíráshoz is, bár az utóbbit nem sokat gyakorolhatta, és mint mondta, azért válaszolt a hirdetésemre, mert tetszett neki az ötlet, hogy titkárnő lehet, de foglalkozhat egy kisgyerekkel is.

– Lenne még egy dolog – kezdtem végül kissé bizonytalanul. – Ért ön, szóval, izé… ki tud ön jönni öreg hölgyekkel is?

Miss Fisher kissé furcsán nézett rám, én pedig ekkor vettem észre, hogy vagy húsz öregasszony üldögél körülöttünk kötögetve, horgolva vagy képeslapokat olvasgatva, és ahogy elhangzott a kérdés, rám szegeződött mind a húsz tekintet – Miss Fisher pedig beharapta az ajkát, hogy el ne nevesse magát. Azért feledkeztem meg a környezetről, mert azon töprengtem, vajon miként kérdezzek rá erre a dologra: anyám ugyanis kezdett kifejezetten nehezen kezelhetővé válni. A legtöbb ember persze ilyen lesz öregkorára, de anyám, aki mindig független személyiségként élte az életét, és pillanatok alatt meg tudott unni akárkit, ebből a szempontból különösen nehéz eset volt; Jessie Swannell például nem tudta őt elviselni.

– Azt hiszem, igen – válaszolta tárgyilagosan Charlotte Fisher. – Soha nem volt ezen a téren semmiféle problémám.

Elmagyaráztam, hogy anyám már elég idős, kissé bogaras, hajlamos mindent jobban tudni, és hogy bizony eléggé összeférhetetlen is. Charlotte mindettől egyáltalán nem ijedt meg, így abban maradtunk, hogy azonnal jelentkezik nálunk, amint kilép a munkahelyéről; ha jól emlékszem, éppen egy milliomos gyerekeire vigyázott a Park Lane-en. Csupán azt kérte, hogy a Londonban élő nővére időnként meglátogathassa őt, amire azt feleltem, hogy ennek semmi akadálya. Így lett Charlotte Fisher a titkárnőm, Mary Fisher pedig az a személy, aki mindig ott termett, amikor segíteni kellett valamiben. Barátnők, titkárnők, nevelőnők és mindenes ügyintézők: mindezeket jelentette számomra sok éven át a testvérpár, Charlotte a mai napig az egyik legjobb barátnőm.

Megérkezett hát hozzánk Charlotte – vagyis Carlo, ahogy Rosalind becézte őt egy hónap elteltével –, és csodálatos változás történt az életünkben. Rosalind egykettőre visszanyerte a régi jógyerek-énjét, és olyan volt, mint amikor Site vigyázott rá. Nem vágta hozzá a cipőjét senkihez, udvariasan válaszolt a kérdésekre, és láthatóan jól érezte magát Carlo társaságában: mint akiből szenteltvízzel kiűzték az ördögöt, és a tomboló démon kirepült az ablakon. – Be kell vallanom – mondta Charlotte később –, ez a gyerek az első pillanatban úgy nézett ki, mint egy kis vadállat, amelyik a loboncos frufruján keresztül pislog rám.

Visszatért hát a nyugodt, békés élet, majd amikor Rosalind elkezdett iskolába járni, nekikészülődtem, hogy lediktálok egy történetet, de annyira izgultam, hogy napokon át csak halogattam a dolgot. Végül csak bele kellett vágni, hát leültünk egymással szemben: Charlotte kezében jegyzetfüzettel és ceruzával nézett rám, én pedig a kandallópárkányt bámultam, majd bizonytalanul kinyögtem néhány mondatot, amelyek borzalmasan hangzottak. Majdnem minden szónál elbizonytalanodtam és megálltam, olyan természetellenesnek hangzott minden. Jóval később Carlo elmesélte, hogy rettegve várta a közös munka kezdetét: elvégzett egy gyors-és gépírói tanfolyamot, de gyakorolni sohasem volt alkalma, és bár néha a szentbeszédek lejegyzésével próbálta felfrissíteni az ismereteit, nagyon félt attól, hogy utolérhetetlen tempóban fogok diktálni. És megnyugvással tapasztalta, hogy amit „diktáltam”, azt nagyon könnyű volt papírra vetni, akár rendes kézírással is írhatta volna.

A kezdeti kudarc után némiképp javultak a dolgok, de az alkotómunkában szívesebben választottam a kézírást és a gépelést – furcsa, hogy az ember zavarba jön a saját hangjától, és emiatt nem találja a szavakat. Csupán öt vagy hat éve tértem rá a diktafon használatára – akkor is csak kényszerűségből, mert eltört a csuklóm, és nem tudtam használni a jobb kezem –, és csak lassan szoktam hozzá a saját hangomhoz. A takarékos szóhasználat detektívtörténetek esetében különösen fontos, mert az olvasó nem szereti, ha ugyanaz a dolog többször megismétlődik. A diktafonnak vagy a magnónak az a hátránya, hogy szószátyárrá teszi az embert, aki így kísértésbe esik, hogy más szavakkal többször is elmondja ugyanazt; később persze ki lehet gyomlálgatni a felesleges részeket, de ez egyrészt idegesítő, másrészt megtöri a munka lendületét. A kézírás vagy a gépelés azonban segít a lényegre koncentrálni, ezért ki kell használnunk azt a tényt, hogy az ember alapjában véve lusta, és írni sem szeret többet, mint amennyi feltétlenül szükséges gondolatai kifejezéséhez.

Mindennek megvan a maga optimális terjedelme, és szerintem egy jó detektívtörténet nem hosszabb ötvenezer szónál. Bár tudom, hogy a kiadók ezt túl rövidnek tartják, és az olvasó is becsapva érzi magát, ha a pénzéért csak ötvenezer szót kap – ha az író azonban túlszalad ezen a terjedelmen, akkor utóbb rendszerint belátja, hogy a kevesebb több lett volna. Thriller esetében a húszezer szó az ideális terjedelem, az ekkora írásművek piaca azonban sajnálatos módon egyre szűkül, és általában a szerzőket sem fizetik valami jól; ezért sokan úgy gondolják, hogy jobb „nagy” regénnyé nyújtani a sztorit. Én úgy látom, hogy a novella technikája nem igazán alkalmazható a detektívtörténeteknél: thrillernél még elmegy, de a detektívtörténetnél már nem – H. C. Bailey[186] történetei Mr. Fortune-ról azért lehettek sikeresek ebben a mezőnyben, mert hosszabbak voltak egy átlagos folyóirat-elbeszélésnél.

Hughes Massie ekkorra már talált nekem egy új kiadót, William Collinst, akivel még ma is együttműködöm. A nekik adott első könyvem, Az Ackroyd-gyilkosság messze a legsikeresebb művem lett: még ma is emlegetik és idéznek belőle. A könyvtől függetlenül is csupa siker volt az életünk ebben az időszakban. Rosalind elkezdett iskolába járni, lettek új barátnői, és nagyon élvezte az egészet. Volt egy szép lakásunk kerttel, megvolt nekem a palackorrú Morrisom, és velünk volt Carlo Fisher. Archie-nak minden gondolata és álma a golf körül forgott, az emésztése is rendbe jött, és nem kínozták már a gyomoridegességből eredő panaszok. Minden a legjobban alakult a világok eme legjobbikában, ahogy Pangloss doktor[187] is mondta. Már csak egyvalami hiányzott az életünkből: egy kutya. Joey elpusztult, amíg mi a világot jártuk, ezért vettünk egy drótszőrű terrierkölyköt, és Peternek neveztük el. Peter természetesen a család kedvence lett, Carlo ágyán aludt, és ronggyá szaggatta az általa elcsórt papucsokat, de még a „szétrághatatlan” jelzővel árult kutyalabdákat is.

A korábbi évek nehézségei után nagyon élveztük, hogy nem kell aggódnunk a pénzügyek miatt, és talán egy kicsit a fejünkbe is szállt a siker. Olyanokon kezdtünk gondolkodni, amik máskor eszünkbe sem jutottak volna: Archie például egy napon azzal állt elő, hogy vegyünk egy igazán gyors kocsit – azt hiszem, egy Strachans Bentley[188] tetszett meg neki.

– De hát van már egy kocsink! – néztem rá értetlenül.

– Igen, de most valami különlegeset szeretnék.

– Talán megengedhetnénk magunknak még egy gyereket – jegyeztem meg a magamban már jó ideje dédelgetett ötletet.

Archie azonban egyáltalán nem lelkesedett érte. – Nem akarok gyereket Rosalinden kívül – jelentette ki. – Ő tökéletesen elegendő, nem kell több.

Archie imádta Rosalindet, és szeretett vele játszani, a gyerek pedig még a golfütőit is megtisztogatta. Azt hiszem, jobb viszonyban volt vele, mint én: jobban megértették egymást, ugyanazokon a dolgokon tudtak nevetni, és hasonló volt a látásmódjuk is. Tetszett neki a gyerek konoksága és az, hogy Rosalind sohasem fogadott el csak úgy semmit. Aggódott is a szülés előtt, hogy vele azután majd senki sem fog törődni. – Remélem, lányunk lesz – mondogatta. – Egy lánnyal jól kijönnék, de egy fiúval már biztos sok bajom lenne.

– Ha most fiunk születne, az ugyanolyan rossz lenne – mondta most. – És különben is, rengeteg időnk van – tette hozzá.

Elfogadtam, hogy rengeteg időnk van még, és vonakodva bár, de belementem, hogy megvegyük azt használt Delage-t[189], amelyet Archie kinézett magának. Ezt a kocsit is szerettem vezetni, akárcsak Archie, bár neki az örökös golfozástól nem sok ideje maradt rá.

– Tökéletes hely Sunningdale – mondta Archie –, minden megvan, ami kell. Hamarosan megnyitják a wentworth-i golfpályát, és kiépítik azt a környéket is. Azt hiszem, vehetnénk ott egy saját házat.

Tetszett nekem az ötlet, mert bár kényelmesen éltünk Scotswoodban, mindig akadt némi kellemetlenség. A ház karbantartóiban nem igazán lehetett megbízni, a villanyvezetékek zárlatosak voltak, a beígért „állandó meleg vízről” pedig kiderült, hogy sem nem állandó, sem nem meleg. Ráfért volna a házra már egy tatarozás is, így nem volt nehéz beleszeretni az ötletbe, hogy legyen egy saját házunk.

Először arra gondoltunk, építtetünk egyet Wentworth-ben. Itt éppen akkor kezdett működni egy cég, amely a tervek szerint két golfpályát akart kialakítani – később még egy harmadikat is –, a 24 hektár többi részén pedig különféle méretű és típusú házakat épített volna. Nyári délutánokon sokat barangoltunk arrafelé, és keresgéltük a megfelelő helyet: egy körülbelül 1700 négyszögöles telket szerettünk volna, aminek egy részét fenyők és lombos fák borítják, hogy ne kelljen sokat kínlódni a kert rendben tartásával. Végül választottunk, majd felvettük a kapcsolatot az építőkkel, és elmondtuk, egy kisebb házat szeretnénk 2000 font körüli összegben. A vállalkozó meg is mutatta nekünk egy ronda, mindenféle „modern” díszítésekkel telezsúfolt ház tervrajzát, majd közölte a számunkra hihetetlenül magas 5300 fontos árat is. Lelombozódtunk: olcsóbban nem lehetett építtetni, mert ez volt a legalacsonyabb ár, így szomorúan lemondtunk az egészről. Vettünk viszont 100 fontért egy Wentworth-kötvényt, hogy valami érdekeltségünk legyen az egész vállalkozásban, és hogy jogot nyerjek a szombat-vasárnaponkénti golfozásra az ottani pályákon – minthogy két pálya készült, valamelyiken minden szégyenkezés nélkül ügyetlenkedhettek a hozzám hasonló kezdők.

Golfozói ambícióim ekkor hirtelen nagy lökést kaptak: váratlanul megnyertem egy játszmasorozatot, ami sem azelőtt, sem azóta nem fordult elő velem. A maximális 35 pontos hendikeppel indulhattam, de még így sem hitte senki, hogy nyerhetek; majd a fináléban összetalálkoztam a nálam alig idősebb Mrs. Burberryvel, aki szintén ekkora hendikeppel kezdett, és ugyanolyan ideges és kétbalkezes volt, mint én. Nagyon megörültünk egymásnak, és annak, hogy egyáltalán eljutottunk idáig. Az első lyuk után döntetlenre álltunk, majd Mrs. Burberry, az ő legnagyobb meglepetésére és az én legnagyobb bánatomra egymás után nyerte a játszmákat, és a végén már nyolc ponttal vezetett. Halvány reményem sem maradt arra, hogy ebből a gödörből kimásszak, ezért végtelen nyugalommal ütögettem a labdát. Mrs. Burberry azonban egészen izgalomba jött a nagy lehetőségtől, idegességében az egyik lyukat a másik után ütötte mellé; én viszont nagy nyugalommal egyiket a másik után gurítottam be. És valami hihetetlen dolog történt: enyém lett a következő kilenc lyuk, megnyertem a döntő játszmát is – valahol még ma is megvan az ott kapott ezüstkehely.

Az ezt követő két évben számtalan házat néztünk meg – nagyon szerettem ezt a házkeresgélést! –, és a végén kettő között választhattunk. A kisebbik eléggé messze volt a vasúttól, viszont szép kert vette körül; a nagyobbik közel esett az állomáshoz, és úgy nézett ki, mint egy kis Savoy-szálló, amit egy milliomos építtetett magának vidéken: lambériás falak, csomó fürdőszoba, mosdókagyló a hálószobákban, és hasonló luxus mindenütt… A korábbi években több gazdája is volt, és a végzet házaként emlegették, mert minden tulajdonosát valamilyen szerencsétlenség érte: az egyik elveszítette minden pénzét, a másik a feleségét, a harmadik házaspár talán összeveszett és elvált – mindenesetre már jó ideje és viszonylag olcsón kínálták eladásra. Szép, hosszú és keskeny kert tartozott hozzá: először egy pázsitos rész, azután egy kis patak mindenféle vízinövényekkel, e mögött egy buja kert azáleákkal és rododendronokkal a felső telekhatárig, ahol az elvadult rekettyés előtt még egy csinos konyhakert is volt. Csak éppen a készpénzünkből nem jött ki a vételár, hiába kerestünk jól: Archie mindig stabilan megkapta a fizetését, de az én jövedelmem bizonytalan volt és egyenetlen. Végül jelzáloghitelt vettünk fel, és beköltöztünk a nagyobb házba.

Megvettük a szükséges függönyöket és szőnyegeket, és olyan életet kezdtünk élni, amelyet nem igazán engedhettünk meg magunknak, bár papíron rendben voltak a számításaink. Fenntartottuk a Delage-t és a palackorrú Morrist, és újabb alkalmazottaink is lettek: egy házaspár és egy szobalány. A házaspárból a feleség konyhalányként szolgált különböző hercegi háztartásokban, és úgy sejtettük, a férj komornyik volt ugyanott. A feleség különlegesen jól főzött, de a férj nem sokat értett a komornyiksághoz – végül megtudtuk, hogy korábban hordár volt. Rendkívül lusta emberként egész nap az ágyán heverészett, és nem csinált semmit, legfeljebb a felszolgálásban segédkezett, de abban is ügyetlenül; két heverészés között pedig elment a kocsmába. Szerettünk volna megszabadulni tőle, de a felesége nagyon jól főzött, ezért megtartottuk őket. Nagy lábon éltünk, így bekövetkezett az, amire számítani lehetett: egy év elteltével aggasztóvá vált a helyzet, mert a bankszámlánkon ijesztően fogyatkoztak az összegek – de mi azzal biztattuk egymást, hogy egy kis spórolással rendbe jön majd minden.

Archie javaslatára a házat Stylesnak neveztük el, mert az életemben komoly változást hozó első könyvem címe A titokzatos stylesi eset volt. A falra kiakasztottuk azt a Bodley Head kiadótól kapott festményt, amelyet annak idején e könyv borítójához készítettek. Styles azonban szomorú ház volt és az is maradt, rikító hivalkodásával a környezetéhez egyáltalán nem illő. Mondtam is magamban, csak akkor fog itt megváltozni minden, ha lesz pénzünk az egészet a vidéki stílusnak megfelelően átalakíttatni, és eltüntetni az összes faburkolatot, csiricsáré falfestést és aranyozást.

Négy

Életem ezt követő évére nem szívesen emlékszem vissza – megint beigazolódott a mondás, a baj csőstül jön. Egy hónappal azután, hogy hazajöttem egy rövid korzikai nyaralásról, a még mindig Ashfieldben élő anyám súlyos hörghurutot kapott. Lementem hozzá, majd Punkie felváltott, aki nem sokkal azután táviratozott, hogy átköltözteti anyánkat Abney-be, mert ott jobban tud gondoskodni róla. Az akkor hetvenkét éves anyánk úgy-ahogy meg is gyógyult, de nem volt már a régi többé: csak lassan tudott járni, és a tüdejével is valami visszafordíthatatlan történhetett. Nővéremmel együtt nem is sejtettük, milyen komoly a baj, amíg egy vagy két hét múlva táviratilag haza nem rendeltek – Archie éppen Spanyolországban volt üzleti tárgyaláson.

A manchesteri vonaton ülve hirtelen belém hasított a gondolat, anyám meghalt. Valami szörnyű hidegséget éreztem, végigfutott rajtam a jeges borzongás, és csak ismételgettem magamban: meghalt az anyám. És úgy is volt – csak néztem, ahogy feküdt az ágyon, és az jutott eszembe, milyen igaz: ha az ember meghal, akkor csak a puszta váz marad belőle, és a vibráló, kedves, impulzív személyiség eltűnt a semmibe. „Néha az ember szeretne már kiköltözni a testéből – mondta többször az elmúlt pár évben –, ebből az elnyűtt, öreg, hasznavehetetlen testből. Nagyon szeretne kiszabadulni ebből a börtönből.” Most hát kiszabadult a börtönéből, nekünk meg maradt a szomorúság, hogy nincs többé.

Archie még mindig Spanyolországban volt, így nem tudott eljönni a temetésre, és már Stylesban voltam megint, amikor egy héttel később hazaérkezett. Mindig tudtam, hogy irtózik a betegségtől, haláltól, a baj és a szerencsétlenség minden formájától; az ember tud az ilyen dolgokról, de nem törődik velük, amíg valami nagy baj nem történik. Emlékszem, ahogy Archie belépett a szobába: meg volt zavarodva, ezért valami furcsa jókedvet próbált magára erőltetni, mintha azt mondta volna, „Helló, itt vagyok, legyen mindenki vidám!”

– Van egy ötletem – mondta Archie. – A jövő héten vissza kell mennem Spanyolországba, és örülnék, ha eljönnél velem. Nagyon jól éreznénk magunk, és biztosra veszem, hogy segítene neked felejteni a dolgokat.

De én nem akartam kikapcsolódni és felejteni sem: kettesben akartam maradni a bánatommal, és igyekezni hozzászokni – megköszöntem hát a javaslatot, és azt mondtam, inkább itthon maradok. Ma már látom, nem tettem helyesen: közös volt az életünk, boldogok voltunk, támaszai egymásnak, és egyikünknek sem jutott eszébe, hogy egyszer majd elválunk egymástól. Archie nem tudta elviselni a szomorkodást, és más hangulatokat keresett.

De más probléma is volt – ki kellett takarítani Ashfieldet, ahol az elmúlt években rengeteg limlom halmozódott fel: nagyanyám holmija és mindaz, amivel anyám már nem tudott mit kezdeni, ezért csak elpakolta valahová. A ház tatarozására nem volt pénz, a tető beszakadt, néhány szoba be is ázott, és anyám a végén már csak két szobát használt. Valakinek tehát el kellett rendezni a dolgokat, és ez a valaki csak én lehettem; nővéremet lefoglalták a saját ügyei, de megígérte, hogy augusztusban lejön két vagy három hétre. Archie azt találta ki, hogy adjuk bérbe Stylest, mert nagyon jól jönne az érte kapott összeg, ő maga ellakik Londonban a klubjánál, én pedig elmegyek Torquay-ba és kitakarítom Ashfieldet. Augusztusban majd utánam jön, és amikor Punkie megérkezik, akkor ott hagyjuk vele Rosalindet, és elmegyünk külföldre; egy Alassio nevű, általunk még ismeretlen városkába készültünk az olasz Riviérán. Így azután Londonban elbúcsúztam Archie-tól, és lementem Ashfieldbe.

Azt hiszem, már ekkor is kimerült voltam és kicsit beteg is, de a nagytakarítás és lomtalanítás, a nehéz munka és az álmatlan éjszakák annyira megviseltek, hogy sokszor már azt sem tudtam, mit csinálok. Közben napi tíz-tizenegy órát dolgoztam, kinyitottam minden szobát, és hurcolásztam a sok molyrágta ruhát, nagyanyám régi göncökkel tele ládáit – mindazt, amit senki sem akart kidobni, de amitől most meg kellett szabadulni. Minden héten külön pénzt fizettem a szemetesnek, hogy elvigye a rongyhegyeket. Néhány tárgy sorsáról nehéz volt dönteni; közéjük tartozott nagyapám temetési viaszvirág koszorúja, amelyet egy hatalmas üvegbura alatt őriztek. Én nem kívántam együtt élni ezzel, de kidobni sem akartam, végül odaajándékoztam anyám szakácsnőjének, aki mindig gyönyörködve nézegette. Ashfield volt a szüleim első saját háza, amibe körülbelül hat hónappal Madge születése után költöztek be, és végig itt laktak. Az új holmik számára mindig új szekrényeket vásároltak, így lassan minden szoba raktárrá változott. A tanulószoba, gyerekkorom legszebb napjainak egyik színtere tele volt zsúfolva: minden itt kötött ki, amit nagyanyám már nem tudott elpakolni a saját szobájában.

A végzet újabb csapásaként Carlo is elhagyott bennünket. Apja és mostohaanyja Afrikában utazgatott, és onnan jött a hír, hogy az apja nagyon beteg: az orvosok szerint haldoklott, és csak hat hónapja van hátra; de neki nem árulták el, csak a felesége tudott róla. Charlotte-nak tehát vissza kellett mennie Edinburgh-ba, hogy apjával lehessen az utolsó hónapokban. Sírva búcsúztam tőle, és ő is nagyon sajnálta, hogy itt hagy engem a felfordulásban és boldogtalanságban, de hát vannak az életben minden másnál fontosabb kötelességek. Nekem pedig még legalább hat hétre volt szükségem, hogy befejezzem a rámolást.

Megszállottan dolgoztam, mert mielőbb rendet akartam csinálni. Minden ládát és szekrényt alaposan át kellett vizsgálnom, mert nem lehetett tudni, hogy nagyanyám dolgai között mi bukkan elő. Ideköltözésekor eleinte ragaszkodott ahhoz, hogy mindent ő maga csomagoljon össze, mert attól tartott, ki akarjuk dobni a legféltettebb kincseit. Egy nagy halom régi levelet például ki akartam hajítani, ám amikor átnéztem őket, az egyik gyűrött borítékban egy tucat ötfontos bankjegy lapult. Szegény a végén olyan volt már, mint egy mókus: mindenfélét eldugdosott, hogy túlélje a nehéz időket – egy rongyos harisnyába például egy gyémánt melltű volt bebugyolálva.

Kezdtem már belezavarodni az egészbe. Elment az étvágyam, egyre kevesebbet ettem, néha lerogytam, a két tenyerembe fogtam a fejem, és megpróbáltam kitalálni, mit is kellene csinálni. Ha Carlo velem lett volna, akkor valamelyik hétvégén bemehettem volna Londonba Archie-hoz, de így nem hagyhattam egyedül Rosalindet a házban. Felvetettem Archie-nak, milyen jó lenne, ha leugorna valamelyik hétvégén, amire azt válaszolta, ez ostoba ötlet: először is drága a vonatjegy, másodszor pedig csak szombaton tudna jönni, és vasárnap estére már vissza is kell érnie, így nem éri meg – különben sem tart már sokáig, tette hozzá bátorítóan. Gyanítottam, hogy legfőképpen a vasárnapi golfozást nem akarja kihagyni, de elhessegettem magamtól ezt a méltatlan gondolatot. Egyre nyomasztóbbá vált azonban az egyedüllét – és minthogy életemben akkor fordult elő velem először, nem ismertem fel, hogy tényleg beteg vagyok. Mindig erős és szívós voltam, és fogalmam sem volt arról, hogy a szomorúság, idegeskedés és túlhajszoltság testileg is megbetegítheti az embert. Komolyan kiborultam, amikor alá akartam írni egy csekket, de egyszerűen nem jutott eszembe, hogy milyen nevet kell odaírnom: úgy éreztem magam, mint Alice Csodaországban, amikor megérinti a fát.

– De hiszen tudom a saját nevem – mondtam magamban. – De mi is az… – Csak ültem tollal a kezemben, és nagyon el voltam keseredve. Talán Blanche Amory? Ez nagyon ismerősnek tűnt – majd rájöttem, hogy ez egy mellékszereplő a régebben olvasott Pendennis[190] című könyvben.

Pár nappal később jött az újabb figyelmeztetés. Lementem, hogy bekurblizzam az autót, hiszen akkoriban még nem nagyon létezett önindító; de hiába tekertem az indítókart, nem történt semmi. Végül bementem a házba, ledobtam magam a kanapéra, és csak bőgtem. Ez pedig megijesztett: azon bőgni, hogy nem indul be a kocsi! Ez már nem volt normális dolog, lehet hogy megbolondultam? Évekkel később találkoztam valakivel, akinek szintén hasonló nehéz időszakot kellett átvészelnie. – Hát tudod, fogalmam sincs, mi lehet velem – magyarázta –, mert minden apróságon elsírom magam. Valamelyik nap nem érkezett meg a mosodából a ruha, erre bőgni kezdtem. Másnap a kocsi nem indult be…

Ekkor ez a régi emlék megmoccant bennem. – Azt hiszem, jól teszed, ha nagyon vigyázol – mondtam. – Ez valószínűleg egy idegösszeomlás kezdete, és jó lenne, ha kivizsgáltatnád magad.

De korábban még nekem sem voltak ilyen ismereteim. Csak azt tudtam, hogy rettenetesen kimerült vagyok, és gyötör a bánat anyám elvesztése miatt, noha megpróbáltam – talán túlságosan is nagy erőfeszítéssel – elfelejteni. Ó, ha ott lett volna velem Archie vagy Punkie, vagy egyáltalán valaki! De csak Rosalind volt velem, és neki nem mondhattam olyasmit, amitől megijed vagy szorongani kezdett volna, vagy hogy boldogtalan, ideges és beteg vagyok. Ő egyébként ekkor is remekül érezte magát Ashfieldben, és sokat segített a rámolásban. Szerette lecipelni a lépcsőn a holmikat, és belegyömöszölni a szemétládába. Néha elrakott valamit magának. – Nem hiszem, hogy ez kell még valakinek – mondta –, de nekem talán még jó lesz valamire.

Teltek a napok, és szinte mindent sikerült elintéznem, legalább is már láttam az alagút végét. Véget ért a július, és közeledett Rosalind augusztus ötödikei születésnapja. Punkie két-három nappal előtte már lejött, és harmadikán megérkezett Archie is. Rosalind nagyon örült, hogy Punkie nagynénikéjével töltheti azt a két hetet, amíg mi járjuk Olaszországot.

Öt

Mit tehetnék, hogy elűzzem lelkem emlékképeit?[191] – írta Keats. De valóban el kell űzni őket? Ha az ember visszatekint az utazás végén arra, ami az élete volt, vajon jól teszi-e, ha a memóriájából kirekeszti a kellemetlen emlékeket? Szerintem az a leghelyesebb, ha szemügyre vesszük azokat is. – Igen, ezek is életem részei – mondhatjuk magunknak. – De már nincs sok közöm hozzájuk, és csak egy-egy szálat jelentenek életem szövedékében. Tudnom kell róluk, mert hozzám tartoznak, de nincs értelme rágódni rajtuk.

Punkie megérkezésekor rögtön jobb lett a kedvem, és befutott Archie is. Hogy mit éreztem abban a pillanatban, azt csak az egyik régi rémálmom felidézésével tudom érzékeltetni: ülünk és teázunk, nézem a velem szemben ülő barátot, és rémülten veszem észre, hogy egy idegen! Nos, Archie-ról is pontosan ez volt a benyomásom, amikor megérkezett Ashfieldbe: ugyanúgy üdvözölt bennünket, mint korábban bármikor, de egyszerűen nem Archie volt. El nem tudtam képzelni, mi lehet vele, és ezt Punkie is észrevette. – Archie valahogy nagyon furcsa – súgta. – Beteg? Vagy valami baja van? – Én csak a vállamat vonogattam, hogy talán. Archie viszont azt mondta, nincs semmi baja, de keveset szólt hozzánk, és egyedül ment mindenhová; amikor pedig megkérdeztem tőle, hogy mi van az Alassióba szóló jegyekkel, azt válaszolta. – Ó, minden rendben van. Majd elmondom.

Idegen volt számomra, és törtem a fejem, mi lehet az oka. Először attól féltem, talán a cégnél történt valami. Sikkasztott? Vagy olyan tranzakciót bonyolított le, amire nem volt felhatalmazása? Vagy valami pénzügyi slamasztikába került? És mi az, amit nem akar elmondani nekem? Végül csak nekiszegeznem a kérdést.

– Mi történt, Archie?

– Semmi különös.

– Valaminek csak kell lennie.

– Hát jó. Talán mégiscsak jobb, ha elárulom. Nem vettem jegyet Alassióba, és nem akarok külföldre utazni.

– Nem megyünk külföldre?

– Nem. Most mondtam, hogy nem akarok.

– Értem. Nyilván inkább itthon akarsz maradni, és játszani Rosalinddel. Rendben van, szerintem ez is nagyon jó lesz.

– Nem értettél meg – mondta ingerülten. És eltelt még egy nap, mire kibökte, hogy valójában mi van.

– Borzasztóan sajnálom, a történteket, de… – kezdte. – Emlékszel arra a barna lányra, aki Belchernél dolgozott titkárnőként? Egy évvel ezelőtt elvittük egy víkendre, és találkoztunk vele Londonban is vagy kétszer.

A névre nem emlékeztem, de tudtam, kiről van szó. – És?

– Hát, újból találkoztam vele, amíg egyedül voltam Londonban. És sokat voltunk együtt…

– Na és? Miért ne lehettetek volna?

– Még most sem érted! – ingatta a fejét bosszúsan. – Szerelmes lettem bele, és azt akarom, hogy váljunk el, amilyen gyorsan csak lehet.

Ezekkel a szavakkal zárult le életem boldog, sikeres, kiszámítható szakasza. Persze nem ilyen gyorsan zajlott le a dolog, már csak azért sem, mert először nem is akartam elhinni, és azt gondoltam, ez valami olyasmi, ami majdcsak elmúlik. Efféle ügynek még a gyanúja sem merült fel bennem korábban: boldog és harmonikus volt a házaséletünk, és Archie nem az a típus volt, aki nők után forgolódott volna. Talán az vezetett idáig, hogy az utóbbi hónapokban hiányzott neki a megszokott házastárs?

– Egyszer régen már közöltem veled – tette hozzá –, hogy nem bírom, ha valaki beteg vagy boldogtalan, mert az tönkretesz engem.

Hát igen. Ha okosabb vagyok és többet tudok a férjemről – ha igyekszem jobban megismerni, és nem elégszem meg azzal, hogy többé-kevésbé tökéletesnek lássam –, akkor talán elkerülhettem volna mindezt. Ha kapnék még egy esélyt, meg tudnám előzni azt, ami bekövetkezett? Ha nem megyek el Ashfieldbe, és nem hagyom Londonban, akkor valószínűleg sohasem kezd érdeklődni az iránt a lány iránt, vagyis iránta biztosan nem. De valaki előbb-utóbb mégiscsak felbukkant volna, mert én valamilyen módon nem voltam alkalmas arra, hogy betöltsem az életét, és bizonyára készen állt már arra, hogy beleszeressen valakibe, még ha ő maga ezt nem is sejtette. Vagy minderről csak ez a lány tehet, és Archie végzete volt, hogy hirtelen szerelmes legyen bele? Amikor korábban találkoztak, még biztosan nem volt az, hiszen még az ellen is tiltakozott, hogy meghívjam vendégségbe, mondván, akkor nem tud elmenni golfozni. De amikor beleszeretett, akkor ugyanolyan hirtelen szeretett bele, ahogy annak idején belém – valószínűleg így volt megírva a sors könyvében.

Ilyen helyzetben a barátok és a rokonok nem tudnak segíteni, mert valahogy úgy gondolkodnak: „Ez képtelenség, hiszen mindig olyan boldogok voltatok együtt. Majd kiheveri! Nagyon sok férjjel előfordul ilyesmi, de túljutnak rajta…” Én is így gondoltam: majdcsak elmúlik a nagy szerelem. De nem múlt el, és Archie elköltözött Sunningdale-ből. Óriási könnyebbségként ugyanakkor Carlo visszajött: az angol szakorvosok ugyanis kiderítették, hogy az apja nem haldoklik. Carlo nálam tisztábban látott, és azt mondta, Archie ebből nem fog kigyógyulni; így amikor a férjem összepakolt és elment, szinte megkönnyebbültem: végre elszánta magát a döntő lépésre. Két hét múlva azonban visszajött, és azt mondta, talán tévedett és helytelenül cselekedett. Azt feleltem, tényleg helytelenül, legalábbis ami Rosalindet illeti, hiszen szereti őt, nem igaz? Igen, mondta erre, tényleg szereti Rosalindet.

– És ő is imád téged, jobban mint engem. Ha beteg, akkor persze az anyja kell neki, de te vagy az a szülője, akit igazán szeret, és akihez ragaszkodik. Egyforma a humorérzéketek, és sokkal jobb barátja vagy neki, mint én. Meg kell hát próbálnod túljutni ezen az ügyön, mert tudom, hogy ilyesmik előfordulnak.

Azonban gyorsan kiderült, hogy a hazajövetel volt a tévedés, mert tudatosította benne, mélyek és lángolóak az érzelmei. – Nem tudom elviselni, hogy ne kapjam meg azt, amit akarok – magyarázta. – Nem tudom elviselni, hogy én legyek boldogtalan! Mindenki nem lehet boldog, valakinek boldogtalannak is kell lennie.

Sikerült megfékeznem magam, és nem kérdeztem meg, hogy miért éppen én legyek a boldogtalan, és miért ne ő; úgysem mentem volna vele semmire. Csak azt nem értettem, miért volt olyan barátságtalan ebben az időszakban – alig szólt hozzám, kérdéseimre pedig szinte nem válaszolt. Ma már értem a dolgot, mert azóta sok férjet és feleséget láttam, és szereztem egy csomó élettapasztalatot is: azért volt boldogtalan, mert a szíve mélyén még mindig szeretett, és nem akart fájdalmat okozni. Ezért önmaga előtt is bizonygatta, hogy mindez nem okoz fájdalmat nekem, és jobb lesz nekem is, majd sokat utazgathatok, és vigasztalódásul egyébként is ott van nekem az írás – a lelkifurdalását öntudatlanul ridegséggel próbálta tompítani. Anyám mindig azt mondta róla, hogy kőszívű, én azonban csak a jó cselekedeteit, a kedvességét, a jószívűségét, az önzetlenségét vettem észre; amikor például Monty hazajött Kenyából. De most kegyetlenül küzdött a saját boldogságáért – régebben csodáltam a kíméletlenségét, de most megtapasztaltam e tulajdonságának az árnyoldalát is.

Szóval, a betegség után jött a bánat, az elkeseredés és a szívfájdalom is. Egy évig még próbáltam ellenállni, és reménykedtem, hogy Archie mégiscsak megváltozik, de nem változott meg. Így ért véget az első házasságom.

Hat

A következő év februárjában Carlo, Rosalind és én elmentünk a Kanári-szigetekre. Nem mondhatom, hogy könnyű volt számomra az elutazás, de tudtam, csak akkor reménykedhetek bármiféle újrakezdésben, ha megszabadulok mindattól, ami addig megnyomorította az életem. Rosalind jelentette számomra az egyetlen reménysugarat, és arra gondoltam, vele és az immár barátnőmmé vált Charlotte-tal eltöltött idő majd begyógyítja a sebeket, és akkor megint bizakodva tekinthetek a jövőbe – Angliában elviselhetetlen volt számomra az élet.

Azt hiszem, ekkor kezdtem megutálni az újságírókat és a tömeget. Természetesen nem volt igazam, de az adott körülmények között nem is reagálhattam másképp: úgy éreztem magam, mint az űzött vad, akinek mindenhol csahos kutyafalka jár a nyomában. Világéletemben utáltam a hírnév minden formáját, és most olyan töménységben zúdult rám az egész, hogy néha már úgy éreztem: nem bírom tovább.

– Lakhatnál Ashfieldben – vetette fel nővérem.

– Képtelen lennék rá – mondtam. – Ott folyton csak emlékeznék a régi szép napokra, a szép dolgokra, a szép élményekre…

Nem árt tudni, ha az embert valami baj éri, akkor nem a boldog időkre kell emlékezni, hanem a szomorúakra, mert azok már úgysem számítanak; ha a szerencsétlenségek közepette valami a boldog napokra vagy az elmúlt szépségekre emlékeztet, akkor abba tényleg belerokkanhat a lélek.

Archie egy darabig még Stylesban lakott, de igyekezett eladni a házat; a beleegyezésemmel természetesen, mert én voltam a másik tulajdonos. Nagy szükségem volt pénzre, mert anyagilag nehéz helyzetbe kerültem. Anyám halála óta egyetlen szót sem voltam képes leírni, pedig már esedékes lett volna egy új könyv. Mivel a megtakarításaim is elmentek a házvásárlásra, és sokat költöttünk Stylesra, nem maradt pénzem, és semmilyen bevételi forrásom nem volt. Csak magamra számíthattam – tehát minél gyorsabban meg kellett írnom egy könyvet, és pénzt húzni belőle. Szorult helyzetemben sógorom, Campbell Christie, aki mindig jó barát és szeretni való ember volt, azt javasolta, szükségmegoldásként rendezzem egy kötetbe a The Sketch-ben megjelent utolsó tizenkét történetet. Campbell még a munkában is segített, mert nekem nem nagyon volt türelmem a babramunkákhoz – a kötet azután A titokzatos négyes címmel sikert aratott. Azt gondoltam, ha sikerül lelkileg felszabadulnom és lehiggadnom, akkor Carlo segítségével talán képes leszek megírni egy újabb könyvet.

Az egyetlen ember, aki teljesen mellém állt, és minden próbálkozásomban biztatott, az James volt, a másik sógorom.

– Nagyon jól teszed, Agatha – mondta a maga nyugodt hangján –, hogy szabaddá akarsz válni. Mert lehet, hogy Archie meggondolja magát, és visszajön, de nem hiszem. Az a típus, aki ha valamit a fejébe vesz, akkor azon nem változtat, ezért nem érdemes reménykedni.

Azt mondtam, nem reménykedem ebben, csak Rosalind érdekében várok még egy évig, hogy férjem egészen biztos lehessen abban, mit akar csinálni.

Másokhoz hasonlóan én is abban nőttem fel, hogy a válás rettenetes dolog – és egy kicsit ma is így gondolom. Még mindig érzek lelkifurdalást amiatt, hogy Archie követelésének engedve beleegyeztem a válásba, és azt gondolom, nem ártott volna keményebben ellenkezni. Az ember csak vergődik, ha maga sem kívánja a dolgot – márpedig minden idegszálam tiltakozott az ellen, hogy elváljak Archie-tól. Elég sok házasságot láttam zátonyra futni, és elég sok ilyen történetet hallottam ahhoz, hogy tudjam: amíg nincs gyerek, addig nincs nagyobb baj, de ha már gyerek is van, akkor bizony elég nagy a baj.

Lélekben megkeményedve és a világ iránti fokozott gyanakvással tértem vissza Angliába. Rosalind, Carlo és magam számára kibéreltem egy kis lakást Chelsea-ben, majd elkezdtem előkészítő iskolát keresni Rosalind számára; ebben barátnőm, Eileen Morris segített, akinek a bátyja a Horris Hill School igazgatója volt. Mivel Rosalind kiesett a megszokott környezetéből, és elszakadt a barátaitól, ezért arra gondoltam, jobb lenne neki egy bentlakásos iskola – ráadásul szívesen is ment volna ilyenbe. Eileennel körülbelül tíz iskolát néztünk meg, és a végén már kóválygott a fejem – iskolaügyben aligha volt nálam tájékozatlanabb ember, hiszen soha nem jártam efféle iskolákba, és fogalmam sem volt az iskoláztatás különböző formáiról. Végül megállapítottam, hogy kimaradhattam valamiből, még ha nem is tudom, miből, és jobb, ha az ember gyereke nem marad ki semmiből, ezért meg kell adni neki minden esély… minthogy Rosalind jó ítélőképességű gyerek volt, megbeszéltem vele a dolgot. Egészen belelkesedett: azt mondta, hogy ősztől előkészítő iskolába szeretne járni, ezután pedig egy nagy iskolába, a létező legnagyobbikba. Megállapodtunk, hogy elsőként keresek neki egy jó előkészítő iskolát, és azután járhat majd a Cheltenhambe, amely az általam ismert legnagyobb iskola volt.

Az előkészítők közül nekem két iskola tetszett. Az egyik a Bexhillben működő Caledonia volt, és igen kedvező benyomást tett rám. Szigorú és mindenre kiterjedő házirendje volt, Eileen pedig azt hallotta ismerőseitől, hogy az intézményben nagyon jó a koszt. A másik iskola tökéletesen ellentétes típusú volt: a lányok mindenféle állatokat, akár pónit is tarthattak, és ők maguk dönthették el, milyen tantárgyakat akarnak tanulni. Az igazgatónő, aki szimpatikus, eredeti észjárású, melegszívű, lelkes és fantáziadús embernek látszott, elmagyarázta, a gyerekekre nem akarnak ráerőszakolni semmit, mert így önként fognak teljesíteni az általuk kedvelt területeken.

Hazamentem, végiggondoltam mindent, és végül úgy döntöttem, hogy Rosalinddel még egyszer felkeressük ezeket az intézményeket. Hagytam a gyereket pár napig tűnődni, mérlegelni, majd rákérdeztem. – Nos, melyik tetszik neked? – Rosalindnek, szerencsére, most is helyén volt az esze. – Hát a Caledonia! – vigyorgott. – A másik nem tetszik, mert olyan, mintha egy partin lenne az ember. És egy iskolában én nem szeretném úgy érezni magam, mintha partin lennék. – Így aztán maradtunk a Caledoniánál, és ahogy később bebizonyosodott, nagyon jól választottunk. Rendkívül jól tanítottak, és a gyerekeket érdekelte, amit tanultak, a napirendet pedig feszesre szabták – és Rosalind szeretett a feszes napirendhez igazodni. – Itt aztán nincs egy perc lazsálás sem! – újságolta lelkesen az egyik szabadnapján, én pedig nem árultam el neki, hogy nagyon utáltam volna ezt a rendszert. Néha meglepő válaszokat kaptam a kérdéseimre.

– Reggel hánykor szoktatok felkelni, Rosalind?

– Nem tudom. Amikor szól a csengő.

– És nem érdekel, hogy hány órakor szólal meg a csengő?

– Miért érdekelne? Felkelünk és kész. Aztán körülbelül fél óra múlva van a reggeli.

Miss Wynne a szülőket is kordában tartotta. Egyszer megkérdeztem tőle, Rosalind vasárnap eljöhetne-e velünk hétköznapi ruhájában, mivel kirándulni és piknikezni megyünk a közeli dombokra.

– Az én tanítványaim vasárnaponként a vasárnapi ruhájukban szokták elhagyni az intézetet – válaszolta Miss Wynne, és a részéről ezzel le is volt zárva az ügy. Carlo és én azonban megtaláltuk a megoldást: ilyen alkalmakra összekészítettünk egy öltözet strapabíró játszóruhát, és egy alkalmas bokros részen azt adtuk rá a kényes selyemruha, szalmakalap és lakkcipő helyett. A gyerek így már nyugodtan tombolhatott – és soha nem buktunk le. Miss Wynne igazán különleges személyiség volt. Egyszer megkérdeztem tőle, mit csinálnak az olyan sportnapokon, amikor esik az eső. – Eső? – nézett csodálkozva Miss Wynne. – Nem emlékszem, hogy a mi sportnapjainkon valaha is esett volna az eső. – És úgy is nézett ki, mint aki szükség esetén még az elemeknek is tudna parancsolni – vagy ahogy Rosalind egyik kis barátnője mondta: „Szerintem Isten is Miss Wynne mellé állna.”

Még a Kanári-szigeteken sikerült megírnom egy új könyv: A titokzatos kék vonat nagy részét, noha az írást egyáltalán nem könnyítette meg számomra Rosalind. Velem ellentétben ugyanis nem tudta magát képzelt játékokkal lefoglalni, hanem mindig valami konkrét tennivalóra volt szüksége. Ha megkapta a biciklijét, akkor kiment kerekezni; ha esős napokon adtam neki valami nehéz kirakós játékot, akkor rögtön belemerült – de Tenerife szigetén, az oratavai szálloda kertjében nem tudott magával mit kezdeni, legfeljebb járkálhatott a virágágyások körül, vagy karikázhatott. Csakhogy, ismét csak anyjától eltérően, számára nem sokat jelentett egy karika, az csak egy karika volt.

– Idefigyelj, Rosalind – mondtam neki. – Légy szíves ne zavarj, mert meg kell írnom egy könyvet. Carlo és én a következő egy órában ezen fogunk dolgozni, ezért ne szakíts félbe.

– Rendben – sóhajtott rosszkedvűen, és elment. Carlo velem szemben ült, én pedig néztem őt és gondolkoztam, majd bizonytalankodva belekezdtem. Pár perc múlva azonban észrevettem, hogy Rosalind a kerti út másik oldalán áll, és minket bámul.

– Mi van, Rosalind? – kérdeztem. – Mit akarsz?

– Eltelt már egy óra?

– Nem, még csak kilenc perc telt el. Menj a dolgodra.

– Oké, megyek!

Újrakezdtem a diktálást. Két perc múlva Rosalind megint ott volt.

– Majd szólok, ha letelt az idő – mondtam neki. – De még nem telt le.

– Jó, de azért itt maradhatok? Nem foglak zavarni.

– Hát maradj – mondtam kedvetlenül, és kezdtem újra a diktálást.

Rosalind rám szegezett tekintete azonban valamiféle Medúza-hatást[192] keltett bennem, és minden korábbinál erősebben éreztem, hogy a diktált szöveg színtiszta hülyeség. Bakiztam, tévesztettem, bizonytalankodtam, és ismétlésekbe bonyolódtam – a mai napig nem értem, hogy ilyen körülmények között hogyan készülhetett el az a nyomorult könyv. Mert ezúttal nem okozott semmi örömet az írás, és hiányzott a szokásos lendület is. Kidolgoztam a cselekményt, ami eléggé hagyományos volt, és bizonyos elemeit más írásaimból emeltem át; tudtam, hogy a végén hová akarok eljutni, bár lelki szemeimmel nem láttam a helyszínt, és a szereplők sem akartak megelevenedni – csak a vágy, pontosabban a kényszerűség hajtott, hogy megírjam a könyvet, és keressek vele egy kis pénzt.

Ez volt az a pillanat, amikor átléptem a határt az amatőr és a profi között. Elfogadtam, a profinak ilyen a sorsa: akkor is dolgoznia kell, ha semmi kedve hozzá, ha magának sem tetszik, amit ír, és ha nem is sikerül valamit jól megírnia. Nagyon utáltam ezt A titokzatos kék vonatot, de valahogy mégiscsak elkészült. És amikor ugyanolyan sikert aratott, mint az előző könyvem, akkor éreztem ugyan némi elégtételt, de nem állíthatom, hogy valaha is büszke lettem volna rá.

Égbe nyúló hegyeivel és színpompás virágaival La Oratava gyönyörű volt – két tényezőt leszámítva. A csodaszép napfelkelték után déltájban köd kezdett ereszkedni a hegyoldalakról, amitől szürke és borongós lett minden, majd néha eleredt az eső is. A tengerben pedig nem lehetett fürödni: az ember legfeljebb hasra fekhetett a lejtős parton, megkapaszkodott és várta, hogy a felcsapó hullámok elborítsák; de vigyáznia kellett, nehogy a hullámok belesodorják a vízbe – ezen a partszakaszon már rengetegen fulladtak meg, mert azt gondolták, csak úgy bemennek a vízbe és úsznak egy kicsit.

Egy hét után ezért átköltöztünk a Gran Canarián lévő Las Palmasba, amely számomra még ma is az ideális téli üdülőhelyet jelenti. Mára valószínűleg nagy turistateleppé fejlődött, és elvesztette régi varázsát, de régen csendes és nyugodt hely volt, ahová nagyon kevesen és főként olyanok jártak, akik Madeira helyett szívesebben töltöttek itt egy-két téli hónapot. Két tökéletes strandja volt, az átlaghőmérséklet 21 °C fok körül mozgott, aminél szerintem nyáron nem is kell több; a nap nagy részében kellemes szellő fújdogált, és még vacsora után is kint üldögélhettünk Charlotte-tal a teraszon.

Ilyen esték során tettünk szert két új barátra: dr. Lucasra és nővérére, a nála jóval idősebb Mrs. Meekre, akinek három fia volt. Lucas doktor tuberkulózis-specialista volt, egy ausztrál nőt vett feleségül, és szanatóriumot működtetett a keleti parton. Fiatal korában valami betegséget kapott – tüdőbajt vagy gyermekbénulást, már nem tudom –, és ettől kicsit púpos és feltűnően vézna volt; viszont rendkívül sikeresen gyógyított, amit különös tehetségének tudott be. – A kollégám sokkal jobb orvos – mondta egyszer nekem –, magasabb a képzettsége, és többet is tud nálam, de azt nem tudja elérni a páciensekkel, amit én. Nem hervadoznak és nem esnek vissza, rá tudom venni őket, hogy legyenek jobban.

Családjának egyszerűen csak „Apa” volt, és egy idő után már Carlo és én is így szólítottuk. Mivel akkoriban makacs torokgyulladással kínlódtam, „Apa” megvizsgált és megkérdezte. – Ön nagyon sokat szomorkodik valami miatt, igaz? Mi a baj? A férjével történt valami? – Bólintottam és meséltem neki ezt-azt, ő pedig vigasztalt és megpróbált lelket verni belém. – Vissza fog jönni a férje, ha ön is úgy akarja, csak hagyjon neki egy kis időt, vagyis inkább jó sok időt. És ha visszajön, ne tegyen majd szemrehányást neki – mondta. Megjegyeztem, hogy szerintem a férjem nem fog visszajönni. Így van, bólogatott, egyesek valóban nem mennek vissza, de a férfiak többsége mégiscsak visszamegy. – Én is visszamentem… – mondta. – De akárhogy is lesz, csak menjen a saját útján. Önben jó adag erő és bátorság van, még nagyszerű dolgokat vihet véghez az életben.

Drága „Apa”! – micsoda együttérzéssel tekintett minden emberi nyavalyára és szenvedésre! Nagyon sokat köszönhetek neki, és az egyik legjobb barátomat veszítettem el, amikor évekkel később meghalt.

Rosalind közben valósággal rettegett a spanyol szobalánytól, mert nem értett egy kukkot sem abból, amit az mondott neki. És amikor megkérdeztem tőle, mi a problémája, akkor azt felelte, hogy a szobalány mindig azt mondja neki, „seńorita”, és aztán mindenféléket beszél, amiből ő nem ért semmit. Furcsa, hogy a gyerekek mitől félnek és mitől nem. Egyszer csónakázásból tértünk haza, és mivel háborgott a tenger, egy nagydarab, ijesztően csúnya arcú matróz karjába kapta Rosalindet, és úgy ugrott ki a hajóhídra. Azt hittem, a rémülettől azonnal bömbölni kezd, de nem: kedvesen és elégedetten mosolygott a matrózra.

– Látod, ő is spanyol volt, de ez mégsem zavart téged – mondtam neki később.

– Igen, de nem beszélt hozzám. Különben pedig nagyon tetszett nekem az a szép csúnya arca!

Csupán egy említésre méltó dolog történt velünk azután, hogy elindultunk Las Palmasból Angliába. Amikor megérkeztünk Puerto de la Cruzba, hogy felszálljunk a Union Castle[193] hajójára, akkor kiderült, hogy elhagytuk Kék Macit. Rosalind falfehérré vált, és közölte, „Én Kék Maci nélkül nem megyek haza!” Odamentünk hát a minket szállító buszvezetőhöz, akinek a kezébe nyomtam egy csomó pénzt, amit az vonakodva fogadott el, majd bólogatott, hogy meg fogja találni a kislány kék majmocskáját, és biztosított bennünket arról, hogy a hajó nem fog elindulni nélkülünk – hogy is indulna el a kislány kedvenc babája nélkül! Féltem, a hajó talán mégis elindul, és itt hagy bennünket, hiszen menetrend szerinti angol hajó volt Dél-Afrikából – egy spanyol hajó képes lett volna talán órákat is várni. Végül aztán minden jól alakult: már megszólalt a hajókürt, és kiabáltak, hogy mindenki a fedélzetre, amikor nagy porfelhőben feltűnt a busz, kiugrott belőle a vezető, és a feljárón utánunk hozta a Kék Macit. Rosalind boldogan ölelte magához – így ért véget a Kanári-szigeteki üdülésünk.

Hét

Többé-kevésbé elterveztem hát az életemet, de hátra volt még egy döntés. Megbeszéltünk egy találkozót Achie-val, aki betegnek és fáradtnak látszott, ezért hétköznapi dolgokról, rokonokról és ismerősökről kezdtünk beszélgetni. Azután megkérdeztem, miként látja a mostani helyzetet, és biztos-e még mindig abban, hogy nem jön vissza hozzám és Rosalindhez. Megemlítettem, hogy Rosalind mennyire szereti, és hogy mennyire meg van zavarodva az apja eltűnése miatt. – Tudom, hogy a Papa szeret engem, és szívesen maradna velem. Úgy látszik, hogy te vagy az, akit nem szeret. – jegyezte meg egyszer Rosalind a maga kegyetlen, gyermeki szókimondásával.

– Ebből is láthatod – mondtam Archie-nak –, hogy a gyereknek szüksége van rád. Nem tudnád úgy intézni, hogy…?

– Nem, attól tartok, nem – ingatta a fejét. – Igazából egyetlen dolgot akarok. Rettenetesen szeretnék boldog lenni, de boldog csak úgy lehetek, ha feleségül veszem Nancyt. Ő az utóbbi tíz hónapot világ körüli utazással töltötte, mert a rokonai azt remélték, így talán „kigyógyul” ebből az egészből, de nem így lett. Úgyhogy nekem sincs más választásom, és nem is akarok mást választani.

Így elrendeződött ez is. Írtam az ügyvédeimnek, és találkoztam velük, majd sínre kerültek a dolgok. Más tennivalóm már nem maradt, mint eldönteni, mit kezdjek magammal. Rosalind iskolába járt, és itt volt neki Carlo, néha eljött látogatóba Punkie is. Még mindig tartottak a karácsonyi ünnepek, amikor elhatároztam, keresek egy kis napfényt, és elutazom az Antillákra meg Jamaikába. Bementem hát a Cook-irodába[194], és megrendeltem a jegyeket.

De ismét közbeszólt a végzet. Az indulás előtt két nappal egy nagyon kedves londoni házaspárnál vacsoráztam, ahol rajtunk kívül részt vett még egy fiatalabb házaspár is, Howe fregattkapitány és a felesége. Az asztalnál a kapitány mellett ültem, aki Bagdadról mesélt, mert akkoriban érkezett haza a Perzsa-öbölben teljesített szolgálatból. Vacsora után a feleség is odajött hozzám, és azt mondta, Bagdadról mindenféle szörnyűségeket szoktak mesélni, de őket egészen elbűvölte a város. És ahogy hallgattam őket, egyre jobban kezdett érdekelni ez a vidék, majd megjegyeztem, hogy oda nyilván hajóval kell utazni.

– Lehet menni az Orient expresszel is.

– Az Orient expresszel?

Egész életemben arról álmodoztam, hogy egyszer majd felülök az Orient expresszre. Amikor Franciaországba, Spanyolországba vagy Olaszországba utaztam, gyakran láttam Calais-ban állni a híres vonatot, és mindig elfogott a vágy, hogy azonnal felszálljak rá. Simplon-Orient Express – Milánó, Belgrád, Isztambul… valósággal megrészegültem tőle. Howe kapitány pedig sorolta azokat a helyeket, amelyeket feltétlenül meg kellene nézni Bagdadban. – Ne barangoljon el mindenféle al-Alwijjában, ne élje a gyarmatosító fehér úrinők életét, kerülje az ilyesmit. Menjen el Moszulba, ne hagyja ki Bászrát sem, és mindenképpen nézzen el Urba.

– Urba? – kaptam fel a fejem. Épp előtte olvastam a The Illustrated London Newsban[195] Leonard Woolley[196] csodálatos régészeti felfedezéseiről – valahogy mindig vonzott a régészet, bár gyakorlatilag semmit sem tudtam róla. Másnap reggel elrohantam a Cook-irodába, lemondtam az Antillákra szóló jegyeket, és kértem helyettük vonatjegyeket és helyjegyeket a Simplon-Orient expresszre Isztambulig, onnan Damaszkuszig, Damaszkusztól pedig Bagdadig. Nagyon fel voltam villanyozva, de még négy-öt napot várnom kellett a vízumokra és a hasonló dolgokra, és csak azután indulhattam el.

– És mindezt egyedül? – nézett csodálkozva Carlo. – Teljesen egyedül a Közel-Keletre? Hiszen nem ismer ott senkit és semmit.

– Nem lesz semmi baj! – válaszoltam. – Néha egyedül is kell csinálnunk valamit, nem igaz? – Én addig ugyan még sohasem csináltam semmit egyedül, és most sem volt sok kedvem hozzá, de azt mondtam magamnak, most vagy soha: vagy leragadok a biztonságos és jól ismert dolgoknál, vagy elkezdek önállóan kezdeményezni, és a saját belátásom szerint alakítani az életemet. Így történt, hogy öt nap múlva elindultam Bagdad felé. A név megragadta a fantáziámat, de semmiféle konkrét elképzelésem nem volt a városról, legfeljebb azt sejtettem, hogy nem úgy néz ki, mint Harun al-Rasid[197] idején. Egyszerűen egy olyan hely volt ez, ahová még sohasem jutott eszembe elutazni, úgyhogy most az ismeretlenség összes örömét tartogatta számomra.

Archie-val körbeutaztam a világot, Carlóval és Rosalinddel jártunk a Kanári-szigeteken, de most egyedül megyek valahová. Legalább kiderül, milyen személyiség vagyok, és nem váltam-e túlságosan függővé másoktól – ettől ugyanis féltem egy kicsit. Egyik pillanatról a másikra meg tudtam változtatni az elhatározásomat, ahogy épp most tettem, amikor Bagdadot választottam az Antillák helyett. Mivel nem kell senkire tekintettel lennem, csak saját magamra, így majd kiderül, mennyire tetszik ez nekem. Jól tudtam, hogy kutyalelkű ember vagyok: magától a kutya se megy sétálni, csak ha valaki elviszi őt. Vajon örök életemre ilyen maradtam volna? Nagyon reméltem, hogy nem.

VIII. rész

Második tavasz

Egy

Mindig imádtam a vonatokat, és szomorú, hogy ma már nincsenek olyan mozdonyok, amelyek az ember személyes ismerősei és barátai lehetnének.

Hátam mögött a Doverba utazás és a tengeri átkelés fáradalmaival Calais-ban letelepedtem a hálókocsi nekem szóló fülkéjében, elhelyezkedtem álmaim vonatjában – és rögtön részem volt az utazás egyik váratlan meglepetésében. Beszállt ugyanis mellém egy középkorú, jól öltözött nő sok bőrönddel és kalapdobozzal – mert akkoriban mi nők még kalapdobozokkal utaztunk –, és rögtön beszélgetni kezdett velem. Ami persze természetes dolog volt, hiszen ketten osztoztunk a másodosztályú, két fekvőhelyes fülkén – a másodosztály sokkal kényelmesebb volt, mint az első: a nagyobb és tágasabb kocsiban sokkal könnyebben lehetett mozogni.

Útitársnőm megkérdezte, hová megyek, Olaszországba talán? Nem, válaszoltam, kicsit távolabbra. – Távolabbra hová? – kérdezte. Mondtam neki, Bagdadba. Rögtön megélénkült: ő maga is Bagdadban él, és ha én az ottani barátaimhoz utazom, akkor biztosan ismeri azokat. – Nincsenek ott ismerőseim – ráztam meg a fejem.

– De akkor hol akar lakni? Csak nem egy bagdadi szállodában?

– Miért ne? – kérdeztem, hiszen a szállodákat ilyesmire találták ki, tettem hozzá magamban.

– Eszébe ne jusson ilyesmi! – mondta a nő –, azok a szállodák elviselhetetlenek. De mondok magának valamit: jöjjön el hozzánk!

Kissé meglepődtem.

– Igen, igen, ne is ellenkezzen! Mennyi ideig akar Bagdadban maradni?

– Hát, csak egy rövid ideig – válaszoltam.

– Mindegy. Akkor is hozzánk kell eljönnie először, azután majd átadjuk valaki másnak.

Nagyon kedves és vendégszerető volt ez a nő – Mrs. C., ahogy közben be is mutatkozott –, de nekem azonnal ellenérzéseim támadtak. Már kezdtem érteni Howe kapitány figyelmeztetését, aki szerint nagy ívben kerülni kell a bagdadi angol kolóniát és az ottani társasági életet, mert annak a hálójából nehéz kiszabadulni. Valamit dadogtam hát, hogy mit szeretnék én ott csinálni és megnézni, de Mrs. C. csak legyintett erre. Felejtsem el az egészet, mondta, ő ezt jobban tudja. A férje Bagdadban van, ő maga pedig az egyik legrégebbi bagdadi lakos.

– Ó, majd meglátja, ha odaér, hogy Bagdad mennyire más! Nagyon kellemes ott az élet, és rengeteget lehet teniszezni, meg mindenféle rendezvények vannak. Azt hiszem, élvezni fogja. Mindig azt hallom, hogy Bagdad milyen szörnyű hely, de ez nem igaz. Még a kertek is nagyon szépek.

Barátságosan bólogattam mindenre. – Ön nyilván Triesztbe megy – folytatta a nő –, és onnan hajóval Bejrútba.

Nem, magyaráztam neki, végig ezzel a vonattal megyek. – Ezt nem tanácsolnám – ingatta a fejét útitársnőm. – Nem hiszem, hogy tetszeni fog. De most már nincs mit tenni. Nekünk viszont találkoznunk kell majd, ezért odaadom a névjegyemet. Amint megérkezik Bagdadba, a férjem kimegy ön elé, és elhozza egyenesen a házunkba, csak indulás előtt még táviratozzon Bejrútból.

Nagyon megköszöntem a kedvességét, de hozzátettem, még nem fixáltam a terveimet. Mrs. C. szerencsére nem utazott velem végig az úton – hála a Jóistennek, gondoltam, mert be nem állt volna a szája egy pillanatra sem –, hanem Triesztben kiszállt, és onnan hajóval ment Bejrútba. Nagy bölcsen megemlítettem neki, hogy szeretnék elidőzni Isztambulban és Damaszkuszban is, így ha később mégsem jelentkezem náluk, akkor valószínűleg arra a következtetésre jut, hogy meggondoltam magam, és mégsem mentem el Bagdadig. Másnap Triesztben a legnagyobb barátsággal búcsúztunk el egymástól, és én végre egyedül élvezhettem az utazást.

Amely pontosan úgy alakult, ahogy azt reméltem. Trieszt után keresztülrobogtunk Jugoszlávián meg a Balkánon, és fantasztikus élmény volt látni ezt az ismeretlen világot: a hegyszorosokat, a mesekönyvbe illő ökrösszekereket, az állomások peronján tolongó különféle embercsoportokat. Jó volt Belgrádban és Nisben végignézni a mozdonycseréket, ahogy méltóságteljesen döcögtek a teljesen más feliratokkal és jelekkel ékesített, félelmetesen hatalmas vasszörnyetegek. És természetesen lettek újabb ismerőseim is, de szerencsére egyikük sem akart annyira a szárnyai alá venni, mint Mrs. C. Elbeszélgettem egyebek között egy amerikai misszionárius vénkisasszonnyal, egy holland mérnökkel és két török hölggyel. Utóbbiakkal a társalgás tört franciasággal kissé nehezen folyt, de még így is sikerült elnyernem részvétüket, amikor elárultam, hogy nekem csak egy gyerekem van, és az is lány. Egyikük büszke mosollyal közölte, ő tizenhárom gyereket szült, bár ebből öt meghalt, és ezenkívül volt még három vagy négy vetélése is – az így összejött létszámmal igen elégedett volt, de azt vettem ki a szavaiból, hogy még nem adta fel a reményt, és szívesen javítana az általa elért termékenységi rekordon. Emellett rám tukmált mindenféle csodaszert, amelyek segítségével majd én is növelhetem a családi szaporulatot: levélfőzeteket, gyógyfűkeverékeket, valamilyen fokhagymakivonatot, végül egy párizsi, „abszolút fantasztikus” csodadoktor címét is.

Egyedül kell utazni ahhoz, hogy felismerjük: milyen sokan vannak azok, akik védeni és óvni akarnak bennünket, és össze akarnak barátkozni velünk – bár nem mindig az általunk kellemesnek tartott módon. A misszionárius hölgytől, akinek hashajtó sókból egész komoly készlete volt, különféle emésztésjavító szereket kaptam, a holland mérnök pedig kifaggatott, hol akarok Isztambulban megszállni, és figyelmeztetett a város veszélyeire. – Legyen nagyon óvatos – mondta. – Ön jó házból való angol hölgyként otthon a férje vagy a rokonai védelmét élvezte, külföldön azonban nem szabad elhinnie, amit mondanak, és ne menjen el nyilvános szórakozóhelyekre, ha nem tudja, hová akarják vinni. – Megköszöntem a tanácsait, és biztosítottam, nagyon fogok vigyázni magamra. Azután, hogy megóvjon a rám leselkedő veszedelmektől, megérkezésünk napján meghívott vacsorázni. – A Tokatlian egy nagyon jó szálloda – magyarázta. – Ott teljes biztonságban van. Kilenc óra körül elmegyek önért, és elviszem egy tisztességes étterembe, amit nemesi származású fehér orosz emigránsok vezetnek. Itt nagyon jól főznek, és szigorúan vigyáznak az illendőségre. – Azt feleltem, szívesen elmegyek.

Másnap a mérnök ismét eljött értem, megmutatta Isztambul néhány nevezetességét, és szerzett nekem egy kísérőt is. – Nem érdemes a Cooktól bérelni idegenvezetőt, mert az nagyon drága, ez pedig egy nagyon rendes ember – mondta. Aztán újabb kellemes este következett, az orosz hölgyek pedig arisztokratikus mosollyal fel-alá suhantak körülöttünk, és egyre csak kényeztették új barátomat. Aki végül ismét hazakísért a Tokatlian Hotelba, majd amikor megálltunk a bejáratnál, azt mondta. – Azon gondolkodom… – nézett rám fürkésző tekintettel, mintha fel akarta volna mérni várható reakciómat, majd nagyot sóhajtott. – Nem. Azt hiszem, okosabb lesz, ha ezt a kérdést nem teszem fel.

– Úgy is van – mondtam. – Ön nagyon okos ember. És nagyon kedves.

Megint sóhajtott. – Szép lett volna, ha másként alakul, de belátom, így van ez jól. – Kedvesen megszorongatta, majd megcsókolta a kezemet, és örökre eltűnt az életemből. – Önzetlen, kedves ember volt, és hálás vagyok neki, hogy kíséretében nézhettem meg Konstantinápoly nevezetességeit.

Másnap azután annak rendje és módja szerint megjelent nálam a Cook jegyiroda hivatalos képviselője, és átvitt Haydarpaşába, ahol folytathattam utam az Orient expresszen. Nagyon örültem, hogy velem volt a Haydarpaşa vasútállomáson[198] is, mert ennél nagyobb őrültek házát el sem tudtam képzelni: mindenki visítozott és verte az asztalt, hogy felhívja magára a vámosok figyelmét – közben megismerhettem Cook tolmácsainak technikáját. – Ön most ad nekem egy egyfontos bankjegyet – mondta, majd amikor odaadtam a pénzt, felugrott a pultra, és elkezdte lobogtatni a bankjegyet. – Ide, ide! – kiabálta. – Jöjjenek ide! – A kiabálás eredményeként odarohant hozzánk egy aranypaszományos török vámtiszt, zsebre gyűrte az egyfontost, krétával valamiféle jeleket firkált az összes csomagomra, majd jó utat kívánva visszament azokhoz az utasokhoz, akik még nem jöttek rá, hogyan lehet meggyorsítani a hivatalos eljárást. – Most pedig felteszem önt a vonatra – mondta az idegenvezető. Sejtettem, hogy neki is kell adnom valamit, de nem tudtam, mennyit, így csak kotorásztam a tárcámban a hálókocsiban kapott török aprópénz között. – Tartsa meg az aprópénzt – mondta határozottan az idegenvezető –, mert még szüksége lehet rá. Én egy fontot kapok. – Ezen kissé meglepődtem, de beláttam, az élet iskolájában is meg kell fizetni a tandíjat, így átnyújtottam a pénzt, ő pedig szalutálva és minden jót kívánva távozott.

Szinte érezhető volt a különbség, ahogy átléptünk Európából Ázsiába: mintha kevésbé számított volna már az idő, és az utasok is mások voltak, bár a különbséget nehéz pontosan leírni. A vonat végigfutott a Márvány-tenger partján, majd hihetetlenül szép tájakon kapaszkodott felfelé a hegyekbe – én egyedül éreztem magam, de nagyon érdekelt, hogy mi történik velem, és hová megyek. Megálláskor jó volt látni a tarka ruhás tömeget, és a peronon tolongó embereket, akik a vonatra különös ételeket adogattak fel: kis nyársakra húzott vagy levelekbe csomagolt húsféléket, különböző színűre festett tojásokat és másokat; de ahogy haladtunk kelet felé, az ételek úgy lettek egyre élvezhetetlenebbek számomra. A második estén mindenki kiszállt a vonatból, hogy megnézze a Kilikiai Kaput[199], ami felejthetetlen élmény volt. Később oda-vissza többször is megtettem ezt az utat, és a különleges szépségű Kaput különböző napszakokban láttam: néha kora reggel, néha este hatkor, néha éjszaka – de az első alkalommal voltam a legszerencsésebb, mert éppen naplemente volt. Majd sípolt a mozdony, mindenki visszaszállt a vonatra, és elindultunk lefelé egy hosszú szakadékvölgyön, átérve egyik oldalról a másikra, amíg meg nem érkeztünk odalent a folyóhoz; így ereszkedtünk le lassan a török hegyekből, hogy Aleppónál belépjünk Szíriába.

Előtte azonban még támadt némi kellemetlenségem, mert valami csúnyán összemarta a két karom, a tarkóm, és térdig a két lábszáram is – kezdő utazóként nem tudtam megkülönböztetni a szúnyogot a poloskától, amelynek csípésére később különösen érzékeny lettem egész életemre. Ezek a vérszívók ugyanis a fából épült vasúti kocsikban laktak, és éjszakánként vígan lakmároztak a lédús utasokból. A lázam felment 39 fokra, gyötört a fejfájás és az általános rosszullét, és kezdtem bánni, hogy vállalkoztam erre az útra. Végül egy kedves francia kereskedelmi utazó segítségével felhasítottam a blúzom és a kabátom ujját, mert a karom annyira megdagadt, hogy nem maradt más választásom. Útitársam tudta a baj ellenszerét is: kiszállt és vett egy kis szőlőt – a világnak ezen a táján apró szemű, és nagyon édes szőlő termett akkoriban – és azt mondta, próbáljam ki. Anyám és nagyanyám mindig arra tanított, hogy külföldön minden effélét előbb meg kell mosni, de most nem érdekelt a figyelmeztetés: negyedóránként megettem pár szem szőlőt, és lassan lement a lázam. Kedves francia útitársam Aleppónál elbúcsúzott, de a tőle kapott szőlőtől másnap már a karomon is lelohadt a duzzadás, és kezdtem jobban érezni magam.

Kimerítő volt ez a nap: a vonat szinte lépésben haladt, és folyton megállt mindenféle felismerhetetlen, ám állomásnak nevezett helyen, amíg végre befutottunk Damaszkuszba. Lárma és zűrzavar közepette kiabáló hordárok vetették rá magukat a poggyászomra, hogy némi dulakodás után tőlük is elvegyék a holmit a még erősebb hordárok. Az állomás előtt azután megpillantottam egy eléggé rendes kinézetű buszt, rajta az Orient Palace Hotel felirattal, és egy előkelő, egyenruhás urat, aki csomagjaimmal együtt átvett a hordároktól, és néhány szintén zavarodott utastársammal együtt betuszkolt a buszba, majd elvitt a szállodába, ahol az előre lefoglalt szoba várt rám. Roppant elegáns szálloda volt ez: az ember csak ámult-bámult a csillogó márvány előcsarnokban, de a lámpák olyan halványan égtek, hogy alig lehetett valamit látni. Felkísértek a márványlépcsőn egy tágas lakosztályba, ahol csengettem a szobalánynak, egy barátságos kinézetű, pár szót franciául is értő nőnek, és megkérdeztem, hol lehetne megfürödni.

– Majd az ember elintézi – válaszolta. – Un homme, un type, il va arranger[200] – tette hozzá magyarázatul, majd biztatóan rám mosolygott és eltűnt.

Nem értettem, hogy kicsoda-micsoda lehet az az „un type”, de hamarosan kiderült, hogy a fürdőszolga, egy szakadt öltözetű, és nyilván a legalacsonyabb rangú alkalmazott. Felvettem a pongyolámat, és leballagtunk a pincébe, egy alagsori lakásnak tűnő részbe. A fürdőszolga tekergetni kezdett mindenféle csapokat és kerekeket, mire forró víz ömlött egyenesen a betonpadlóra, mindent elárasztott a gőz. Az emberem bólintott, mosolygott, valami olyasmit mutogatott, hogy minden rendben van, így kell ezt csinálni, és távozott – előtte azonban gondosan elzárta az összes csapot, a víz pedig eltűnt a lefolyóban. Nem tudtam, mi a következő lépés, és nem mertem egyedül kísérletezni: nyolc-tíz kisebb-nagyobb csap és kerék volt körben a falakon, nem tudhattam, melyikkel fogom leforrázni magam. Végül levetkőztem, és víz helyett a nedves gőzben csutakoltam le a testem. Egy pillanatra elfogott a honvágy: vajon mennyit kell még várnom, amíg ismét beléphetek szépen kitapétázott lakásomba, bemehetek a fürdőszobámba, ahol egy nagy, fehér porcelánkád vár rám, és kedvem szerint tekergethetem a hideg és meleg vizes csapokat?

Ha jól emlékszem, három napot töltöttem Damaszkuszban, és egy Cook-idegenvezető kíséretében szorgalmasan végiglátogattam a főbb nevezetességeket. Egyszer a keresztesek valamelyik várához kirándultam el egy nagyon idős pap és egy amerikai mérnök társaságában – úgy tűnt, mérnökökkel van tele az egész Közel-Kelet. Akkor láttuk egymást először, amikor reggel fél kilenckor beültünk az autóba, de a jámbor öreg pap rögtön eldöntötte magában, hogy én az amerikai felesége vagyok, és így is kezdett beszélgetni velünk. – Remélem, ez nem zavarja önt – mosolygott rám a mérnök. – Egyáltalán nem – válaszoltam. – Csak sajnálni tudom, hogy ez az ember azt hiszi, ön a férjem. – A mondat kissé kétértelműre sikerült, de jót nevettünk rajta. Az öreg pap pedig kiselőadást tartott nekünk a házasság szentségéről és előnyeiről, az odaadás és elfogadás szükségességéről, és sok boldogságot kívánt nekünk. Próbáltuk neki elmagyarázni, hogy mi van, de hiába; végül az amerikai a fülébe üvöltötte, nem vagyunk házasok!, amitől az öreg pap egészen elszörnyedt. – De maguknak össze kell házasodniuk! – meredt ránk. – Bűnben élni… az nem szép dolog.

Megnéztem a csodálatos Baalbeket, jártam néhány bazárban a „Straight” nevű utcán, és vettem néhány helyben készült, szép réztányért. Ezeket kézzel gyártották, és mindegyik rézműves családnak saját díszítőmintái voltak; gyakori volt rajtuk a hal, amelyet ezüst-és rézszálak csavarmintáival vettek körbe. A mesterséggel együtt a minták is apáról fiúra öröklődtek, de azokat eszébe sem jutott lemásolni senkinek, mivel az iparszerű tömegtermelés itt nem létezett – vajon a mai Damaszkuszban élnek-e még ezek a régi kézművescsaládok, amikor a piacot ipari termékek árasztják el? Készítettek kézzel és hagyományos módon intarziás fadobozokat és asztalokat is, de ezek fazonja és mintázata már nagyobb egyformaságot mutatott, és nem kötődött az egyes családokhoz. Végül vettem egy nagy, gyöngyház-és ezüstberakásos fiókos szekrényt is a bútoroknak abból a fajtájából, amelyeket mintha tündérországból hoztak volna; az engem kísérő tolmácsnak azonban nem tetszett.

– Ez nem jó munka – mondta. – Nagyon régi, ötven vagy hatvan, talán még több éves. Nem divatos már.

Próbáltam elmagyarázni, én is látom, de már csak kevés ilyen van a bazárban, és valószínűleg nem is fognak ilyeneket készíteni soha többé.

– Nem, nem – értett egyet velem a tolmács –, ilyet ma már senki nem csinálni. Jöjjön ide, nézni meg ezt, látja? Ez a jó fiókos szekrény, mert ez nyolcvanöt különféle fából van, látja?

Láttam, borzasztóan nézett ki; megmaradtam a kiválasztott ódivatú, gyöngyház-és ezüstberakásos fiókos szekrénynél. Csak az izgatott, miképp fog eljutni hozzám Angliába, de azután ez a gond is gyorsan megoldódott. A Cook iroda összehozott egy szállítmányozási cég emberével, a szállodában kitöltöttük a papírokat, osztottunk-szoroztunk, és a dolognak meg is lett az eredménye: kilenc vagy tíz hónappal később a már majdnem elfelejtett szekrény egyszer csak megjelent Dél-Devonban.

Ám a történet még nem ért véget. Az én tündérországból jött szekrényem gyönyörű volt és belül is jó tágas – csak éppen furcsa hangokat produkált éjszakánként: mintha éles fogak rágtak volna benne valamit. Valamilyen titkos féreg ette az én gyönyörű szekrényemet, kívülről azonban lyukat vagy rágásnyomot nem tudtam felfedezni – de minden éjszaka, az éjfél utáni kísértetórán megkezdődött a halk, reszelős rágcsálás. Végül elvittem az egyik londoni céghez, amely trópusi farontó bogarak kiirtására specializálódott. Azonnal egyetértettek velem, hogy a faanyag belsejében valami titokzatos élőlény munkálkodik, és azt mondták, az egyetlen megoldás, ha kicserélik az egész faanyagot, majd újra elkészítik az intarziát – körülbelül háromszor annyiért, amennyiért a szekrényt megvettem, és kétszer annyiért, amennyiért hazaszállították Angliába. De más választásom nem volt, hiszen már aludni sem tudtam a kísérteties zajtól. Azután három hét múlva felhívott valaki a cégtől. – Jöjjön be asszonyom a műhelybe! – mondta egy lelkes hang. – Nagyon szeretném, ha maga is látná, mit találtunk.

Gyorsan bementem, ahol büszkén megmutatták nekem az általuk leleplezett „tettest”: egy féreg-vagy csigaszerű undorító valamit, ami nagy volt és fehér, de láthatóan ízlett neki a fa, mert belül már majdnem mind megette a fiókok anyagát. Én pedig újabb néhány hét múlva visszakaptam a restaurált bútort, és attól kezdve nyugodtan tudtam aludni.

Kitartóan látogattam Damaszkusz nevezetességeit, ami csak megerősítette bennem az elhatározást, ide egyszer tényleg vissza kell jönnöm – majd eljött a nap, amikor neki kellett vágni a sivatagnak, hogy eljussak Bagdadba. Az utasokat innen már nem vasút, hanem a Nairn Line cég nagy, hatkerekű autóbuszai vitték tovább; a céget egy barátságos ausztrál testvérpár, Gerry és Norman Nairn működtette. Megismerkedtem velük az utazás előtti estén, amikor épp azon szorgoskodtak, hogy elkészítsék a kartondobozos ebédcsomagokat, és megkértek, segítsek nekik. A busz hajnalban indult. A két fiatal sofőr az előkészületekkel volt elfoglalva, és amikor odamentem, hogy ellenőrizzem a poggyászom bepakolását, éppen két puskát raktak be a buszba, majd rájuk dobtak egy csomó rongyot.

– Nem verjük nagydobra, hogy ez is van nekünk – magyarázta az egyik –, de fegyver nélkül nem tanácsos nekivágni a sivatagnak.

– Hallom, velünk jön „al-Alwijja hercegnője”[201] is – jegyezte meg a másik.

– Isten irgalmazzon nekünk! – sóhajtott az első. – Akkor megint nem lesz nyugalmunk. Mit gondolsz, vajon most mit fog kitalálni?

– Nem tudom, de hogy minden fel lesz forgatva, az biztos.

A következő pillanatban valóságos díszmenet vonult le a szálloda lépcsőjén, és meglepetten fedeztem fel, hogy a menetet nem más vezeti, mint az a Mrs. C, akivel Triesztben váltak el útjaink – azt hittem, már rég Bagdadban van, hiszen oly sok időt töltöttem el mindenféle városnézéssel. Nagy örömmel üdvözölt. – Sejtettem, hogy ön is ezzel a járattal jön – mondta. – Minden el van intézve, ön velem jön al-Alwijjába, nehogy valamelyik bagdadi szállodával próbálkozzon.

Mit válaszolhattam volna erre? Csapdába estem: soha nem jártam még Bagdadban, és nem ismertem az ottani szállodákat, és éppenséggel el tudtam képzelni, hogy valóban hemzsegnek bennük a bolhák, a poloskák, a tetvek és a kígyók, valamint a szerintem legfertelmesebb halványbarna csótányok – így aztán kénytelen voltam eldadogni valami köszönetfélét. Felszálltunk a buszra, és akkor derült ki, hogy „al-Alwijja hercegnője” nem más, mint az én „barátném”, aki azonnal közölte, nem hajlandó elfogadni a számára kijelölt helyet a busz hátuljában, mert ott mindig rosszul lesz, ezért közvetlen a vezető mögött kell ülnie. Bár azt a helyet már hetekkel korábban lefoglalta egy arab asszonyság, al-Alwijja hercegnője azonban csak legyintett erre: neki itt senki és semmi nem számított, mintha ő lett volna az első európai nő, aki bevonul Bagdadba, és a kívánságai előtt mindenkinek térdet-fejet kell hajtania. Közben megérkezett az arab asszonyság is, és követelte a helyét, amiben a férje is támogatta, úgyhogy pillanatok alatt óriási ordibálás kezdődött, majd beszállt a küzdelembe szintén a jobb hely reményében egy francia hölgy és egy német generális is. Én nem tudom, hogy kinek milyen érvét fogadták el, de ahogy az már lenni szokott az ilyen szituációkban: négy jámbor természetű utast átpateroltak a busz elejéről valahova hátulra, és a csatát a német generális, a francia hölgy, a fátyolkendős arab asszonyság és természetesen Mrs. C. nyerte meg. Én sohasem szerettem veszekedni, és most sem álltam ki a jogaimért, pedig a jegyem az egyik első ülésre szólt.

Végül nekivágtunk az útnak, és csak robogtunk a végtelen homoksivatag kisebb-nagyobb sziklái és szelíden hullámzó dűnéi között. Később beleuntam a táj egyhangúságába, és elővettem egy könyvet. Vonaton és autón soha nem voltam még „tengeribeteg”, de ennek a busznak a hátuljában pontosan olyan gyomorforgató érzéseim támadtak, mintha hajón ültem volna. És hogy mekkora a baj, azt talán az olvasás miatt csak túl későn vettem észre… Nagy szégyenemben Mrs. C. azonban kedvesen megvigasztalt, és azt mondta, nem tehetek róla, másokkal is előfordul, és legközelebb majd odafigyel arra, hogy a busz első részében kapjak helyet.

A kétnapos sivatagi utazás egyszerre volt elbűvölő és félelmetes. Az a furcsa érzésem támadt, hogy nem körülvesz, hanem maga alá temet a nagy üresség, és észrevettem, déltájban már nem lehetett megállapítani, milyen égtáj felé halad az ember – ekkor elmesélték, ilyenkor a buszok is gyakran eltévednek. Egy későbbi utazásom során magam is részese voltam egy hasonló kalandnak: az egyik keresztútnál, a sokfelé elágazó utak labirintusában feltűnt ugyanis egy autó, amelyből valakik lövöldöztek, ezért a sofőr a szokásosnál is nagyobb kitérőt tett – és amikor azt hitte, hogy visszatért a bagdadi útra, valójában Damaszkusz felé robogott.

A Damaszkusz és Bagdad közötti határtalan sivatagban csak egy megálló van: ar-Rutbah[202] nagy erődje, ahová valamikor éjfél körül értünk oda. A nagy sötétségben egyszer csak pislákoló fények tűntek fel: az erőd hatalmas nyitott kapui előtt a Camel Corps[203] katonái őrködtek puskával, hogy távol tartsák a jó szándékú utazóknak álcázott banditákat. Ezek a sötét és ijesztő képű férfiak csak a busz átkutatása után engedtek be, és a kaput nyomban be is zárták mögöttünk. Az erődben néhány szoba, és azokban öt-hat priccs állt rendelkezésünkre, ahol összesen három órát pihenhettünk. A csípős hajnali levegőben reggeliztünk, és nincs a világon még egy olyan felséges reggeli, mint amilyen a petróleumos tűzhelyen felmelegített konzervvirsli és a méregerős fekete tea volt. És mindehhez a sivatag káprázatos színei: a halovány rózsaszín, a barackvirág és a kék különböző árnyalatai – csak álltam és bámultam megigézve, mert valami ilyesmire vágytam már régóta. Minden bajomtól megszabadulva egy másik világba csöppentem, ahol nem volt más, csak a friss levegő, a teljes csönd, az ujjaink között elfolyó finom homok, a felkelő nap, és pazar reggeli – kívánhat ennél többet bárki is?

Azután továbbindult a busz, és végül megérkeztünk az Eufrátesz mentén fekvő al-Falludzsába[204]. Átdöcögtünk a hajóhídon, elmentünk a Habbaniyah repülőtér mellett, és a pálmaligetek közötti töltésúton haladtunk tovább. Bal felől a távolban feltűntek al-Kadhmijja aranykupolái, majd következett egy újabb hajóhíd, immár a Tigrisen, és már Bagdadban is voltunk. Jobbról-balról ütött-kopott házak sorakoztak, messze előttünk pedig, mintha csak az út közepén állt volna, egy türkizkék kupolájú, gyönyörű mecset ragyogott a napfényben. Szállodát keresni esélyem sem volt: Mrs. C. és férje, Eric mindenestől bepakoltak egy kényelmes autóba, és Maude tábornok[205] szobra mellett elhaladva kihajtottunk a városból. Az út két oldalán pálmafák sorakoztak, távolabb pedig bivalycsordák dagonyáztak a holtágak iszapos vizében; ilyen dolgokat azelőtt még képeken sem láttam.

Végül megérkeztünk a pompázó virágoskertekkel körülvett házakhoz, és megtudtam, hogy az év későbbi szakaszában ezekben a kertekben még több virág tündöklik – mintha az európaiaknak fenntartott Ezeregyéjszaka világába csöppentem volna bele.

Kettő

Mindenki nagyon aranyos és szolgálatkész volt hozzám Bagdadban, én pedig szégyelltem, hogy bezárva érzem magam, amitől rettenetesen szenvedek. Al-Alwijja ma már a városhoz tartozik, ahol mindenféle buszok és egyebek járnak, de az én időmben még több kilométerre volt a város határától, és ha az ember be akart menni Bagdadba, akkor autót és sofőrt kellett kerítenie, így a ki-be utazás mindig nagy élmény volt.

Egy nap megmutatták nekem a „bivalynegyedet”, amelyet még ma is lehet látni a vonatból, ha az ember észak felől érkezik Bagdadba. Aki először látja, elszörnyed: a nyomorúságos környék tele van bivalyokkal és bivalyszarral, szörnyű a bűz, olajoshordókból összetákolt nyomorúságos viskók mindenfelé – azt hihetnénk, nyomortelepre tévedtünk. A látszat azonban megtévesztő, mert a bivalytulajdonosok nagyon is jómódú emberek, és bár mocsokban élnek, egy bivaly legalább száz fontot is ér, ma pedig nyilván még többet. A bivalyosok szerencsés embernek tartják magukat, a trágyában-sárban caplató nők bokáján pedig ezüst és türkiz „lábperecek” csillognak.

Gyorsan megtanultam, hogy a Közel-Keleten semmi sem az, aminek látszik: itt minden fordítva működik, és az idegennek újra kell tanulnia az életvezetési, viselkedési és ismeretszerzési szabályokat. Ha valaki hevesen gesztikulál, és olyasmit mutogat, hogy tűnjünk el, akkor az ellenkezőjéről van szó: az illető azt szeretné, ha odamennénk hozzá; ha egy szántóföld két végén ketten üvöltöznek egymással, akkor se higgyük, hogy veszekednek: egyszerűen csak beszélgetnek, de lusták ahhoz, hogy közelebb menjenek egymáshoz. Második férjem, Max[206] az első keleti útján megdöbbenve konstatálta, hogy mindenki ordibál az arabokkal, és nyomban elhatározta, ő nem fog így viselkedni. Azután, amikor munkakapcsolatba került ezekkel az emberekkel, rá kellett jönnie, hogy a normális hangerővel kiadott utasításokat egyszerűen nem hallják meg – nem mintha süketek lennének, hanem azért, mert azt hiszik, csak magában beszél a messziről jött ember. Mert arrafelé a hangerő a mondanivaló súlyát is tükrözi, ezért a helybéliek elvárják, hogy akinek valami fontos közlendője van, az vegye a fáradságot, és emelje fel a hangját.

Al-Alwijjában mindenki kényeztetett. Teniszeztem, lóversenyekre jártam, nevezetességeket látogattam és vásárolgattam – az volt az érzésem, hogy tulajdonképpen Angliában is lehetnék. Földrajzilag Bagdadban voltam, kulturális értelemben viszont Londonban, pedig éppen azért utaztam el ilyen messzire, hogy távoli tájakat és más országokat lássak. Úgy döntöttem hát, továbbállok, és megnézem Ur városát. Informálódtam és örömmel tapasztaltam, hogy senki sem akar lebeszélni erről a kirándulásról, de később megtudtam, egy csomó óvintézkedést szerveztek számomra titokban. – Természetesen kísérőre is szüksége lesz – jelentette ki Mrs. C. – Foglaltunk vasúti helyjegyet, és majd táviratozunk Urba, hogy Mr. és Mrs. Woolley tudjon az érkezéséről, és megmutasson mindent. Szállást az ottani vendégfogadóban kaphat, Eric pedig majd kimegy ön elé, amikor visszatér. – Azt mondtam erre, kedves tőlük ez a sok törődés, és némi bűntudattal elhallgattam, hogy a visszatérésemet illetően már magam is tettem néhány előkészületet.

Elindultam hát, noha a kísérőmet némi aggodalommal szemléltem. Magas, jólöltözött, sovány férfi volt, aki úgy viselkedett, mint aki minden fontos embert ismer a Közel-Keleten, és mindenkinél jobban tudja, kinek mi a jó. Beirányított egy rideg, kényelmetlen és nagyon büdös kupéba, majd elbúcsúzott, de még megjegyezte, hogy a megfelelő állomáson majd értem jön, és elkísér a vasúti étkezőbe. Egyedül maradva rögtön elkövettem egy súlyos hibát: lehúztam az ablakot, mert kis friss levegőre vágytam – ehelyett azonban fullasztóan forró és poros levegő áramlott be vagy huszonhat óriási lódarázs kíséretében. Halálra rémültem, mert a dögök köröztek és zümmögtek a fejem körül, és nem tudtam, mit tegyek: ha megint lehúzom az ablakot, akkor lehet, hogy kimennek, de az is lehet, hogy újabb rajok szállnak be. Tehetetlenül behúzódtam az egyik sarokba, és ott lapultam vagy másfél órán keresztül, amíg a kísérőm értem nem jött, hogy elkísérjen az étkezőbe. A zsíros és nem túl ízletes ételt sietve kellett elfogyasztanom, mert megkongatták az indulást jelző harangot, majd a kísérőm feltuszkolt a vagonba, és már mentünk is tovább. A kupéban az ablak zárva volt, darázs sehol. Most már kétszer is meggondoltam, hogy mit tegyek vagy mit ne tegyek. Egyedül voltam a kupéban – az idő nagyon lassan telt, a vonat rázkódásától olvasni sem lehetett, a látvány pedig végtelenül egyhangúvá vált. Hosszú és kimerítő volt ez az utazás, megszakítva időnkénti étkezésekkel és egyáltalán nem pihentető alvási próbálkozásokkal. A későbbi években még sokszor érkeztem meg Urba a legkülönfélébb napszakokban, de minden megérkezésem többé-kevésbé gyötrelmesre sikeredett.

Ezúttal hajnali ötkor futottunk be. Felébredtem, leszálltam és bementem az állomás vendégházába, majd egy egyszerű, de tiszta szobában várakoztam a nyolc órakor esedékessé vált reggeliig. Nem sokkal később egy autó érkezett, hogy elvigyen a körülbelül három kilométerre lévő ásatásokhoz; akkor még nem is sejtettem, mekkora megtiszteltetés ez. Később magam is hosszú évekig dolgoztam ásatásokon, és tapasztaltam, hogy mennyi kellemetlenséget okoznak a látogatók: mindig rosszkor jönnek, meg kell nekik mutatni mindenfélét, persze társalogni is szeretnének, elveszik az ember drága idejét, és csak mindenkit zavarnak. Egy olyan, sikeres ásatási helyszínen, mint amilyen Ur is volt, mindenki éjjel-nappal dolgozott, és nem volt egy perc szabadidő sem; ha pedig egy ilyen munkaterepre betódult egy csapat összevissza mászkáló és mindenbe belekotyogó nő, az minden volt, csak kellemes esemény nem. Woolley-ék azóta már elrendezték a dolgokat: a látogatók egy számukra kijelölt részen sétálhatnak, megnézhetik a legfontosabb dolgokat, azután haladéktalanul kitessékelik őket – engem viszont a legnagyobb tisztelettel fogadtak, és utólag jöttem rá, hogy nem is értékeltem ezt eléggé. A fogadtatást kizárólag annak köszönhettem, hogy Leonard Woolley felesége, Katherine Woolley éppen akkoriban olvasta Az Ackroyd-gyilkosság című könyvemet, és nagyon megtetszett neki; így lettem „nagyon fontos személyiség” a világnak ezen a táján. A nő másokat is megkérdezett, hogy olvasták-e a könyvemet, és jól letolta őket, ha nem…

Leonard Woolley kedvesen végigmutogatott mindent, az ásatásokra pedig elkísért a jezsuita Burrows atya, a sírfeliratok nagy tudósa is, aki eredeti figura volt, és szórakoztató ellentéte Woolley-nek. Bárhová léptünk, Wolley képzeletében minden megelevenedett: valósággal visszarepült a Krisztus előtti 1500 év vagy még régebbi idők valóságába, és őt hallgatva egy pillanatra sem kételkedtem benne, hogy a mutatott házrom tényleg Ábrahámé volt – teljes meggyőződéssel rekonstruálta a múltat, és mindenkivel el tudta hitetni a maga igazát. Burrows atya egészen másként közelítette meg a dolgokat: óvatosan elmagyarázta, hogy ez itt egy nagy udvar lehetett, az ott egy templomkert, amott meg a boltok sora, és amikor az ember már egészen belelkesedett, akkor figyelmeztetésül felemelte az ujját. – Természetesen nem tudhatjuk, hogy tényleg így volt-e, mert semmiben nem lehetünk biztosak. Nem, ez mégsem lehetett templomkert, egyáltalán nem. Azok ott persze lehettek boltok, de nem hiszem, hogy úgy néztek ki, ahogy azt mi most elképzeljük, egyáltalán nem. – Burrows atya szeretett mindenben kételkedni és mindent leszólni. Érdekes ember volt: okos, barátságos és tartózkodó, de én folyton valami nem-emberit is éreztem benne.

Az egyik ebédszünetben minden különösebb ok nélkül egy bűnügyi történetről kezdett mesélni, mondván, biztosan jól meg tudnám írni; nem is sejtettem, hogy szereti a detektívregényeket. Kissé homályos, de érdekes szituációt tartalmazó történetet vázolt fel, én pedig elhatároztam, hogy valamikor csinálok vele valamit. Aztán elszaladt az idő, és vagy huszonöt évvel később egy napon eszembe jutott a történet, és a szerzetes által mesélt részletek felhasználásával írtam egy kisregényt. Burrows atya ekkor már rég nem élt, de remélem, valamilyen módon mégiscsak értesült arról, hogy felhasználtam az ötletét, és hálás vagyok érte. Mint író persze a magam elképzelései szerint formáltam át a történetet, és a végeredmény is messze van attól, amit a szerzetes nekem előadott, de az alapötlet mégiscsak az övé volt, nélküle ez a mű nem születhetett volna meg.

Katherine Woolley az elkövetkező években az egyik legjobb barátom lett. Ő is különleges személyiség volt, és ismerőseinek egyik része imádta, másik része utálta, sőt gyűlölte – valószínűleg azért, mert gyakran és kiszámíthatatlanul változott a kedélyállapota, és senki nem tudhatta, hogy az adott pillanatban hányadán is áll vele. Sokan jelentették ki, hogy elegük van belőle, mert csúnyán viselkedett velük, és látni sem akarják többé – azután hirtelen megint rajongva kezdtek beszélni róla. Biztos vagyok benne, egy sivatagi országban – vagy valami hasonló helyen – nála értelmesebb társat, barátnőt keresve sem lehetett volna találni. Soha nem akart banális vagy érdektelen témákról beszélgetni, és eredeti ötleteivel egészen váratlan irányokba tudta terelni az ember gondolatait. Hajlamos volt a gorombáskodásra, és elképesztően durva is tudott lenni, mert éppen arra támadt kedve, de ha valakit el akart bűvölni, akkor az is sikerült neki.

Teljesen beleszerettem Urba: szépséges esti fényeibe, a zikkurat[207] szelíd árnyékaiba, az egész homoktengerbe, amely percenként váltogatta a barackvirág, rózsa és mályva színeit. Jól kijöttem a munkásokkal, a munkavezetőkkel, a küldöncgyerekekkel és a kubikusokkal – az egész technikával és életmóddal. A feltámadó múlt elvarázsolt, mesék elevenedtek meg, amikor a földből előkerült egy tőr, és aranyozott markolata megcsillant a homokszemcsék alatt. Néztem, milyen gondossággal emelik ki az agyagedényeket és egyéb tárgyakat, és szerettem volna régészként dolgozni magam is. Nagyon sajnáltam, hogy addig nem vettem komolyabban az ilyen dolgokat, és szégyenkezve gondoltam arra, anyám annak idején Kairóban mennyit győzködött, menjek el Luxorba és Asszuánba, és nézzem meg az ókori Egyiptom dicső emlékeit, nekem pedig csak ahhoz volt kedvem, hogy fiatalemberekkel táncoljak hajnalig – de mindennek eljön az ideje.

Katherine Woolley és férje rábeszélt, maradjak még egy napig, és nézzek meg néhány új ásatást is, én pedig boldogan hagytam magam rábeszélni. A Mrs. C. által szerzett kísérőre semmi szükségem nem volt már, így Katherine Woolley visszaküldte Bagdadba, és megüzente vele, egyelőre nem lehet tudni, mikor utazom vissza. Én pedig abban reménykedtem, hogy így kedves szállásadóm, Mrs. C. sem veszi majd észre a visszatérésemet, és megszabadulva tőle beköltözhetek a Tigris Palace Hotelba (ha ugyan ez volt akkor a neve, mert a sok névváltoztatásban egy idő után már elveszítettem a fonalat). Persze a terv zátonyra futott, mert Mrs. C. minden áldott nap kiküldte a férjét az állomásra az Urból érkező vonathoz. Tőle azonban már könnyen meg tudtam szabadulni: hálálkodtam egy sort, és elmondtam, hogy milyen kedves volt hozzám a felesége, de az lesz a legjobb, ha ezentúl a szállodában fogok lakni, amiben már le is foglaltam magamnak egy szobát. Így a férj a szállodába vitt el, ahol ismét köszönetet mondtam Mrs. C.-nek, és megbeszéltünk egy teniszpartit három vagy négy nappal későbbre. Kiszabadultam hát az angliai stílusú társasági élet mókuskerekéből, és nem voltam többé Memszahib, vagyis gyarmatosító európai asszonyság – egyszerű turista lett belőlem.

A szálloda pedig nem is volt olyan rossz. A nagy előcsarnokban és az étteremben homály és állandóan behúzott függönyök fogadták a betérőt, az első emeleti körfolyosóról viszont be lehetett kukucskálni a szobákba. Az épület egyik oldala a Tigrisre nézett, ahonnan lehetett gyönyörködni a folyón közlekedő hajókban és csónakokban. Étkezési időben le lehetett menni a gyér elektromos világítás miatt majdnem sötét étterembe, ahol különféle ételeket lehetett rendelni, amelyek azonban nagyon hasonlítottak egymásra: nagy darab sült húsok, rizs, kemény és apró szemű krumpli, paradicsomos tojáslepény, öklömnyi karfiolok, és hasonlók közül lehetett választani.

Az útra engem elindító Howe házaspár révén szert tettem olyan bagdadi ismerősökre is, akik nem a társasági életbe akartak bevonni, hanem a várost akarták megismertetni velem. Az al-Alwijja városrészben folyó látványos angol társasági élet ellenére Bagdad igazán keleties város volt, maga volt a Kelet. Az ember befordult a Rasid útról egy keskeny mellékutcába, és nemsokára valamelyik suqban, vagyis bazárban találta magát: például a rézművesek bazárjában, ahol megállás nélkül kopácsoltak a szorgos mesteremberek, vagy a fűszeres bazárban, ahol óriási halmokban és csomagokban álltak a legkülönfélébb keleti fűszerek. Howe-ék egyik barátja, a magányosan éldegélő angol–indiai Maurice Vickers, aki nekem is jó barátom lett, egy emeleti szobából megmutatta az al-Kadhmijja mecset[208] aranykupoláit, elvitt az idegenek által nem ismert bazárokba, a fazekasok negyedébe és sok más érdekes helyre. Pálmaültetvények és datolyakertek között sétáltunk a folyóhoz, én pedig még a látottaknál is többre értékeltem azt, amit mondott nekem: tőle tanultam meg időben is gondolkodni – ami addig, legalábbis személytelen vonatkozásokban, még soha nem jutott eszembe. Maurice számára az időnek és az időbeli viszonyoknak különös jelentősége volt.

– Ha az ember az időről és a végtelenségről gondolkozik, akkor megváltozik a mindennapi dolgokkal kialakult kapcsolata – magyarázta. – A szomorúság, a szenvedés és az élet minden véges vonatkozása egészen más fényben kezd feltűnni.

Megkérdezte, hogy olvastam-e Dunne Experiment with Time[209] című művét, és mivel nem olvastam, kölcsönadta. És akkor történt velem valami: nem az érzelmi világom, és nem a szemléletem változott meg, hanem más arányokban kezdtem látni a dolgokat – valahogy kisebb lettem, a kapcsolatok százaival teli nagy egésznek csak egy kis metszete. Az ember önmagára ébredhet, ha a létezés valamilyen más síkjáról kezdi megfigyelni önmagát. Eleinte nagyon kezdetleges és tünékeny volt ez az új látásmódom, de attól a pillanattól kezdve jobban éreztem magam a világban, és minden korábbinál nagyobb lelki derűvel tudtam szemlélni a dolgokat. Hálás vagyok Maurice Vickersnek, mert kiszélesítette a látókörömet, és megváltoztatta az életszemléletemet. Néha eltűnődtem, hogy nem kellene-e többször is találkoznunk, de beláttam, ez fölösleges lenne – olyanok voltunk, mint két hajó, amelyik elmegy egymás mellett az éjszakában. Viszont egy olyan ajándékot kaptam tőle, amilyet azelőtt még soha senkitől nem kaptam: nem a szív ajándéka volt ez, vagy valami kedves emléktárgy, hanem az intellektus, a gondolat ajándéka.

Az időm lassan lejárt Bagdadban, és haza kellett mennem, mert közeledett a karácsony. Azt mondták, el kell még mennem Bászrába és Moszulba – ez utóbbit Maurice Vickers külön is a lelkemre kötötte, és azt mondta, ha lesz ideje, ő maga fog engem oda elkísérni. Meglepő volt számomra, hogy Bagdadban és általában Irakban az ember soha sehová nem mehetett kísérő nélkül, és néhány megrögzött utazót leszámítva nők errefelé nem járkáltak egyedül. Ha megemlítettem, hogy valahova el szeretnék utazni, akkor mindig kerítettek nekem egy barátot, egy unokatestvért, egy férjet vagy nagybácsit, aki elintézte az elintéznivalókat, és testőrként mellém szegődött.

A szállodában találkoztam a Királyi Afrikai Lövészeknél szolgáló Dwyer ezredessel, aki szeretett mindenfelé utazgatni a világban és idősebb emberként szinte mindent tudott a Közel-Keletről. Beszélgetésünk valahogy Kenyára és Ugandára terelődött, így megemlítettem, hogy bátyám hosszú évekig élt ott. Megkérdezte a nevét, és amikor mondtam, hogy Miller, olyan döbben arckifejezéssel meredt rám, mint aki nem hisz a fülének.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy ön Millernek a húga? Hogy az ön bátyja a Vagány Billy Miller?

Ezt a becenevet korábban még nem hallottam.

– Őrült egy alak, nem? – nézett rám az ezredes.

– De – bólintottam egyetértéssel. – Az volt egész életében.

– Én ön a húga! Te jó isten, akkor bizonyára önnek is okozott már elég fejfájást.

Bólogattam, hogy ezt is eltalálta.

– Az egyik legkülönlegesebb figura volt, akivel valaha találkoztam. Nem lehetett rávenni semmire, és nem lehetett meggyőzni, hogy változtassa meg a véleményét. Makacs volt, mint a szamár, de valahogy mégis tisztelni kellett. És az egyik legbátrabb fickó, akit csak ismertem.

Eltűnődtem, hogy ez milyen igaz.

– Piszok nehéz kijönni az ilyenekkel egy háborúban – folytatta az ezredes. – Tudja, amikor én lettem az ezredének a parancsnoka, már rögtön az elején kiszúrtam. Gyakran találkoztam ezzel a fajtával mindenfelé a világban. Különcök, önfejűek, majdnem zsenik, de azért mégsem, úgyhogy általában csupa kudarc az életük. A világ legjobb beszélgetőpartnerei, de csak akkor, ha van kedvük társalogni. Mert egyébként válaszra sem méltatják az embert.

Az ezredesnek minden szava talált.

– Ön jóval fiatalabb, mint a bátyja.

– Tíz évvel.

– Ezek szerint még gyerek volt, amikor a bátyja elment külföldre?

– Igen. Alig ismertem őt, csak szabadságra jött haza.

– Mi lett vele? Utoljára azt hallottam, kórházba került.

Elmeséltem, miképpen alakult a bátyám élete, hogy hazaküldték tulajdonképpen meghalni, de azután minden orvosi jóslat és előrejelzés ellenére még jó pár évig élt.

– Ráismerek – bólogatott az ezredes. – Billy nem hagyta, hogy mások mondják meg neki, mikor haljon meg. Emlékszem, súlyos sebesüléssel és felkötött karral egyszer berakták egy kórházvagonba. Csakhogy az istennek sem akart kórházba kerülni, és ha berakták a vagon egyik oldalán, kiszállt a másikon. Rengeteget vesződtek vele. Végül sikerült valahogy elvinni egy kórházba, de a harmadik napon nyomtalanul felszívódott. És azt tudja, hogy még egy ütközetet is elneveztek róla?

Valami rémlett, de csak homályosan.

– Összeszólalkozott a közvetlen parancsnokával, aki egy hagyományos felfogású, régi vágású fickó volt, Miller tökéletes ellentéte. Billy akkor éppen az öszvérekkel foglalkozott, mert érzéke volt hozzájuk, és kijelentette, az a legjobb hely a németekkel való összecsapásra, ahol az öszvérei megtorpantak, ez a legbiztosabb előjel. A parancsnoka erre azt mondta, hogy hajtson tovább, mert különben feljelenti parancsmegtagadásért és zendülésért. Billy azonban egyszerűen leült a földre, és közölte, ő nem megy sehová, hiszen nem mozdulnak az öszvérei sem. Az öszvérek pedig valóban nem mozdultak, arra csak Billy tudta volna rávenni őket. A parancsnok tajtékzott, hogy ebből hadbíróság lesz, és Miller megnézheti magát, csakhogy pár perc múlva német csapatok jelentek meg a helyszínen.

– És megütköztek velük?

– Meg hát! Az egész addigi hadjárat legnagyobb győzelmét aratták. Az ezredes persze, valami Rush vagy hogy is hívták, majd’ felrobbant a méregtől. Harcba keveredett egy pimasz, függelemsértő katona miatt, akit hadbíróság elé akart állítani, de a dolgok alakulása miatt ezt mégsem tehette meg, így odalett a tekintélye, amit csak nagy nehezen sikerült visszaszereznie. És a csatát azután csak Miller ütközeteként emlegették.

Az ezredes rám nézett. – Szerette ön a bátyját? – kérdezte hirtelen.

Nehéz kérdés volt ez.

– Előfordult – válaszoltam. – Nem voltam vele elég hosszú ideig ahhoz, hogy igazi családtagnak éreztem volna. Néha kétségbeesve lemondtam róla, máskor dühös voltam rá, néha pedig el voltam bűvölve tőle.

– Nagyon könnyen el tudta bűvölni a nőket – mondta Dwyer ezredes. – Imádták, a tenyeréből ettek, és többnyire hozzá akartak menni feleségül. Tudja, hogy képzelik az ilyesmit: hozzámenni, megjavítani, rendes mesterségre tanítani, és valami jó kis állást keresni neki. Ha jól sejtem, a bátyja már nem él…

– Nem. Pár évvel ezelőtt meghalt.

– Milyen kár.

Hol az igazi határ a siker és a kudarc között? Ha csak a külsőségeket nézzük, akkor a bátyám élete egy katasztrófasorozat volt, mert bármivel próbálkozott, soha semmi nem sikerült neki. De lehet, hogy csak anyagi szempontból volt ez így, mert ha az anyagi-pénzügyi dolgoktól eltekintünk, akkor Monty nagyon is jól érezte magát a bőrében.

– Azt hiszem, eléggé erkölcstelen életet éltem – mondta nekem egyszer jókedvűen. – Egy rakás pénzzel tartozom az embereknek a világ minden táján, és egy csomó országban megszegtem a törvényeket. Jó sok elefántcsontot csempésztem Afrikában, és elrejtettem biztos helyre, ahol mások soha nem találják meg. Sok szomorúságot okoztam szegény anyámnak és a Madge-nek is, és talán még a papok sem oldoznának fel. De akkor is azt mondom neked, legalább jól éreztem magam. Eszméletlenül jó életem volt, és nekem mindig mindenből a legjobb kellett, alább nem adtam.

A bátyámnak az volt a szerencséje, ha bajba került, akkor mindig akadt egy nő, aki önfeláldozóan a szolgálatába szegődött. Dartmoorban például nagyon jól megvolt Mrs. Taylorral, akit azonban egy idő után súlyos bronchitis gyötört, és miután nem akart javulni, az orvos azt tanácsolta, sürgősen menjen valami melegebb vidékre, ha lehet, Dél-Franciaországba. Monty szinte kibújt a bőréből örömében, és beszerzett minden elképzelhető utazási brosúrát, Mrs. Taylor azonban váltig erősítgette, nem hagyhatja el Miller kapitányt. Madge és én ezért rendeltünk nekik egy-egy szobát egy dél-franciaországi kis panzióban, majd eladtam a gránitházikót, és kikísértem őket a Kék Vonathoz, amellyel boldogan elutaztak. Mrs. Taylor azonban megfázott az úton, tüdőgyulladást kapott, és pár nap múlva meg is halt.

Montyt megrendítette Mrs. Taylor halála, bekerült egy marseilles-i kórházba, ahol Madge meglátogatta, és azt tapasztalta, hogy testvérünket egy segítőkész nővér vette pártfogásba. Egy hét múlva táviratozott a bátyánk pénzügyeivel megbízott banki menedzser, és arról értesített bennünket, valószínűleg talált kielégítő megoldást. Madge ezúttal nem ért rá, ezért én mentem. A menedzser kijött elém, elvitt ebédelni, de az étkezés során mindenről beszél, csak a lényegről nem. Először nem értettem a dolgot, de hamar kiderült, hogy mitől van zavarban: azon idegeskedett, hogy mit fogunk majd szólni Charlotte nővér ajánlatához, aki felajánlotta, befogadja a lakásába Montyt, és szívesen gondoskodik róla. A menedzser attól félt, mi erkölcsi szempontból ellenezni fogjuk a tervet, Madge és én azonban legszívesebben a nyakába borultunk volna, annyira hálásak voltunk neki; Madge később össze is barátkozott vele. Charlotte nagyon jól kézben tudta tartani Montyt, aki megszerette a nőt – noha az véget vetett az esztelen költekezésnek, miközben türelmesen végighallgatta Monty grandiózus terveit, hogy miképpen fognak ők majd egy nagy jachton éldegélni. Monty teljesen váratlanul agyvérzést kapott egy kávéházban és meghalt, a marseilles-i katonai temetőben helyezték örök nyugalomra; Charlotte és Madge egymást átkarolva zokogtak a temetésén.

Dwyer ezredes jó barátom lett, és hol én mentem vacsorázni vele, hol ő jött hozzám vacsorázni a szállodába – beszélgetéseink pedig mindig visszakanyarodtak Kenyához, Ugandához, a Kilimandzsáróhoz, a Viktória-tóhoz, és persze a bátyámmal kapcsolatos történetekhez. Közben katonásan és profi módon tervezgette a következő külföldi utazásom programját. – Három szafarira gondoltam – mondta büszkén –, de még fixálnom kell ezeket, hogy el tudjak szabadulni, amikor önnek is megfelel. Azt hiszem, a legjobb lenne valahol Egyiptomban találkoznunk, ahol majd összehozunk egy tevekaravánt, amelyik átvág Észak-Afrikán. Két hónap alatt olyan helyekre vihetem el önt, ahová az önjelölt idegenvezetők sohasem juthatnak el, mert a vidéket úgy ismerem, mint a tenyeremet. Például ott vannak a belső területek… – És mindenféle szekeres utazások terveit is előadta, közben pedig mindketten tudtuk, csak ábrándozás az egész. Az ezredes közkatonasorból küzdötte fel magát, és csinált karriert a hadseregben, közben egyre jobban eltávolodott a feleségétől, aki nem volt hajlandó kitenni a lábát Angliából, a fiai pedig őrült dolognak tartották apjuk világutazási mániáját.

– Az lett a vége, hogy küldtem neki annyi pénzt, amennyit kért magának, meg a gyerekek iskoláztatására. Az életem már nem ott zajlik. Afrika, Egyiptom, Észak-Afrika, Irak, Szaúd-Arábia az én világom, ez az én életem.

A magányosan, de valószínűleg boldogan élő öregúrban volt valami fanyar humorérzék, és szórakoztató történeteket tudott mesélni. Ugyanakkor sok tekintetben merev gondolkodású „katonaember” volt, határozott elképzelésekkel arról, mi a helyes és mi a helytelen – leginkább egy konzervatív, skót presbiteriánushoz hasonlított.

Novemberben az időjárás kezdett megváltozni: már nem sütött reggeltől estig szikrázóan a nap, és néha az eső is eleredt. Megvettem hazáig a jegyeket, és egy kicsit szomorúan készültem Bagdad elhagyására – csak azért nem nagyon, mert már tervezgettem a mielőbbi visszatérést. Woolley-ék céloztak rá, hogy a következő évben is meglátogathatnám őket, és hazafelé velük tehetném meg az út egy jó részét, de kaptam más meghívásokat és bátorításokat is.

Azután eljött a nap, amikor ismét felszálltam a hatkerekű buszra, de most már több eszem volt, és ragaszkodtam a kocsi elején lévő helyjegyemhez. Elindulás után volt szerencsém teljesen új oldaláról megismerni a sivatagot: eleredt az eső, az egész vidék hatalmas sártengerré változott, a busz pedig ide-oda csúszkált és farolt, végül teljesen elakadt. A vezetők kiszálltak, előszedték a lapátokat, deszkákat dugdostak a kerekek alá, hozzáláttak a busz kiásásához, és hosszú kínlódás után megpróbáltak újra elindulni; a busz pedig tett pár métert, majd visszasüllyedt a sárba. Az eső egyre jobban zuhogott, így végül kénytelenek voltunk visszafordulni Bagdadba. Másnap már több szerencsével jártunk, és bár egyszer-kétszer ezúttal is ki kellett ásni magunkat, de amikor befutottunk ar-Rutbah erődjébe, már megint a tiszta, száraz és akadálymentes sivatag állt előttünk.

Három

A nagy utazások egyik legkellemesebb része, amikor az ember végre ismét hazatér. A karácsonyi ünnepekre Punkie-hoz mentünk, Chesire-ba. Ezután Londonban következett egykét nap, ahol Rosalindnek volt egy kis barátnője, Pam Druce, akinek a szüleivel még a Kanári-szigeteken ismerkedtünk meg; úgy terveztük, együtt elmegyünk egy hagyományos karácsonyi színielőadásra, majd Pam velünk jön Devonshire-ba, és ott lesz az iskolai szünidő hátralévő részében.

Vidáman telt az első esténk, ám éjfél körül Pam hangjára ébredtem. – Befekhetek az ágyába. Mrs. Christie? Nagyon rosszat álmodtam.

– Gyere csak – mondtam, és a kislány bemászott mellém. Kissé meglepett a dolog, mert Pam korábban nem tűnt félős vagy ideges gyereknek, de belenyugodtam, és aludtunk reggelig. Ébredés után félrehúztam a függönyöket, majd amikor a teámat is behozták, felkapcsoltam a villanyt, és elképedve néztem Pamet: ennyire foltos és kiütéses arcot addig még nem láttam. Persze ő is észrevette a megdöbbenésemet. – Mit néz rajtam, Mrs. Christie?!

– Hát, csak nézlek.

– Én is meg vagyok lepődve – folytatta Pam. – Hogyan kerültem az ön ágyába?

– Éjszaka idejöttél, és azt mondtad, hogy rosszat álmodtál.

– Tényleg? Semmire sem emlékszem. – Egy pillanatra elhallgatott. – És valami baj van?

– Azt hiszem, nagyon is – bólogattam, és hoztam neki egy kézitükröt. – Szerintem kanyarós vagy.

– Ó! De furcsán nézek ki! És most mi lesz? – kérdezte Pam. – Ma este nem mehetek a színházba sem?

– Nem. És először szólunk anyádnak.

Beda Druce azonnal ott termett, kijelentette, utazásról szó sem lehet, és hazavitte a kislányt. Beraktam Rosalindet a kocsiba, és hazamentünk Devonshire-ba, hogy ott várjunk, amíg kiderül, hogy kanyarós lesz-e vagy sem. A vezetés kellemetlen volt számomra, mert alig egy héttel korábban himlőoltást kaptam, és fájt tőle a lábam. Teltek-múltak a napok, mígnem a tizediken rettenetes fejfájásom támadt, és felment a lázam is.

– Még a végén te leszel kanyarós, nem én – jegyezte meg Rosalind.

– Az képtelenség – mondtam. – Tizenöt éves koromban már átestem rajta. – De rosszul éreztem magam, és gondolkodóba estem: előfordulhat, hogy valaki kétszer is kanyarós lesz? Felhívtam a nővéremet, aki azt mondta, hogy csak táviratozzak, és máris rohan hozzánk ápolni akár kettőnket is. Másnap még rosszabbul éreztem magam, Rosalind pedig panaszkodott, hogy rázza a hideg; közben a szeme könnybe lábadt, és egyre csak fújta az orrát. Befutott Punkie, és nagy lelkesedéssel hozzálátott a katasztrófaelhárításhoz. Később megérkezett Carver doktor is, aki megállapította, Rosalind kanyarós.

– De mi történt önnel? – fordult felém. – Igencsak vacakul néz ki.

Mondtam, hogy borzasztóan érzem magam, és lázas is vagyok, ő pedig feltett még néhány kérdést. – Micsoda? Himlőoltást kapott és utána kocsiba ült? És miért nem a karjába kérte az oltást?

– Mert az oltás hege nagyon csúnya, és nem lehet miatta ujjatlan estélyi ruhát felvenni.

– Na jó, az még nem lenne baj, hogy a lábába kapta azt az oltást, de hogy utána a gázt nyomta több mint háromszáz kilométeren át, az már nagy felelőtlenség volt. – Megnézte a lábamat. – Nem is vette észre, mennyire meg van dagadva?

– Valami feltűnt, de azt hittem, csak az oltás gyulladt be.

– Begyulladt? Itt sokkal többről van szó! Mérjük csak meg a lázát. – Megmérte a lázamat, és felkiáltott. – Úristen! Eddig még nem is mérte?

– De. Tegnap harminckilenc fok volt, azt hittem, majd lemegy magától. Ma azonban furcsán érzem magam.

– Furcsán? Azt nem csodálom, hiszen már negyvenfokos láza van. Feküdjön be az ágyba, és várjon, amíg elintézek néhány dolgot.

Aztán visszajött, és bejelentette, hogy azonnal kórházba kell mennem, és küldet értem egy mentőt. Elkezdtem tiltakozni, teljesen felesleges a mentő, jó lesz nekem egy kocsi vagy taxi is.

– Maga azt fogja csinálni, amit én mondok – jelentette ki a doki ellentmondást nem tűrő hangon. – De előbb még beszélnem kell Mrs. Wattsszal is.

Kis idő múlva bejött Punkie. – Én majd vigyázok Rosalindre, amíg ki nem gyógyul a kanyaróból. Carver doktor azt mondta, eléggé rossz állapotban vagy. Mit csináltak veled? Megmérgeztek a védőoltással?

Amíg összepakolt néhány szükséges holmit, én csak feküdtem az ágyban, és megpróbáltam összeszedni a gondolataimat. Az egyik pillanatban azt éreztem, hogy hal vagyok a halasbolt pultján, és kibelezett halak vergődnek körülöttem a jeges tálcákon, a másik pillanatban úgy éreztem, féreg vagyok egy farönkben, amit tűzre vetettek, és már füstöl is. Óriási erőfeszítéssel időről időre sikerült megszabadulnom ezektől a rémlátomásoktól. – Én Agatha Christie vagyok – mondogattam magamnak. – Fekszem az ágyon, és ez nem egy halasbolt, és nem vagyok bezárva egy lángoló farönkbe sem. – Pár perc múlva azonban elkezdtem lefelé csúszni egy síkos pergamenen, és körülöttem mindenütt halfejek bukkantak fel: volt közöttük egy különlegesen ronda és kidülledt szemű rombuszhal, amely tátogva és ellenségesen bámult rám.

Aztán nyílt az ajtó, belépett egy fehér köpenyes nő egy mentős segéddel, és hoztak egy hordszéket is. Hevesen tiltakoztam, mert semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy így hurcoljanak bárhová is. Majd lemegyek a saját lábamon, és beszállok az autóba, magyarázgattam. De a nővér nem engedett. – A doktor úr utasítása! – szólt rám ingerülten. – Most pedig legyen szíves beleülni, mert beszíjazzuk.

Rémisztő volt, ahogy botorkáltak velem lefelé a hallba vezető meredek lépcsőn. Nem voltam könnyű, hiszen több mint hetven kilót nyomtam, a hordszék nyikorgott, mintha szét akart volna esni, a feltűnően vézna mentős segéd pedig görcsösen markolászta fél kézzel a lépcsőkorlátot – és a lépcsőfordulóban a hordszék valóban nem bírta tovább.

– Engedjenek felállni! – kiáltottam. – Lemegyek a saját lábamon!

Kénytelenek voltak feladni, így kioldották a szíjakat, én pedig a korlátba kapaszkodva megindultam lefelé; rögtön jobban éreztem magam, és legszívesebben lehülyéztem volna a nővért és a segédet. A mentőautó gyorsan megérkezett a kórházba, ahol egy vörös hajú nővérke ágyba dugott. Az ágynemű hideg volt, de nem elég hideg, így kezdtek visszatérni a lázálmok a halakkal és a lobogó katlannal.

– Hűha! – meredt a lábamra a nővér. – Amikor egy ilyen láb jött ide legutóbb, azt a harmadik napon levágták!

Szerencsére már annyira delíriumos állapotban voltam, hogy ezek a szavak alig jutottak el a tudatomig – talán már azt sem bántam volna, ha levágják egy vagy mindkét lábamat, vagy akár a fejemet is. Azt azonban érzékeltem, ahogy a nővérke olyan szorosan bebugyolált, hogy mozdulni sem tudtam; később eltűnődtem, a többi beteg vajon hogy tűri ezt a nem túl kíméletes bánásmódot. A lábamat szerencsére nem vágták le a harmadik napon, és bár a vérmérgezés okozta láz és lázálmok még négy-öt napig kínoztak, lassan kezdtem jobban lenni. Meggyőződésem, hogy az oltóanyag valamelyik sorozatába dupla hatóanyag kerülhetett, az orvosok szerint viszont mindennek az volt az oka, hogy csecsemőkorom óta nem kaptam semmiféle védőoltást, és Londonból hazafelé autózva megerőltettem a lábam.

Körülbelül egy hét múlva már ismét a régi önmagam voltam, és érdeklődve hallgattam a telefonban, hogy Rosalind kanyarója nagyjából úgy alakult, ahogy Pamé, vagyis színes bőrkiütések borították az egész testét, és Rosalind nagyon élvezte Punkie nénikéje kényeztető gondoskodását, aki esténként szivaccsal mosdatta. Majd a bal combomon egy nagy fáslival hazatértem, és vidáman gyógyultunk együtt tovább. Megkezdődött az iskola, de Rosalind még két hétig otthon maradt, hogy megerősödve kezdhesse a tanulást, nekem pedig még egy hétre volt szükségem a gyógyuláshoz. Ezután elutaztam Rómába, ahol azonban kevesebbet tartózkodtam, mint terveztem, mert fel kellett szállnom a Bejrútba induló hajóra.

Négy

Ezúttal a Lloyd Triestino hajóján mentem Bejrútba, majd ismét a Nairn Transporttal keltem át a sivatagon. A hajóút alatt eléggé viharos volt a tenger, amitől nem éreztem magam valami jól, de észrevettem egy magányos nőt, akit szintén meggyötört az utazás. Ez a nő: Sybil Burnett később elmesélte, hogy amikor először pillantott meg a hajón, rögtön azt gondolta magában, ilyen ellenszenves nőt még életében nem látott. És nekem is ez volt az első benyomásom róla. – Nem tetszik ez a nő – mondtam magamban –, de még a kalapja sem. És hogy lehet felvenni egy ilyen undorító színű harisnyát? – E kölcsönös ellenszenvtől fűtve buszoztunk keresztül a sivatagon, majd szinte egyik pillanatról a másikra barátnők lettünk, és azok is maradtunk hosszú éveken át. Az általában „Bauff” Burnettnek hívott Sybil az akkor repülő-altábornagy Sir Charles Burnett[210] felesége volt, és éppen a férjéhez utazott. Eredeti személyiségként mindig azt mondta, ami éppen eszébe jutott, szeretett külföldön utazgatni, volt négy lánya és az előző házasságából két fia, meg egy szép háza Algírban, na és persze határtalanul élvezte az életet.

Megérkeztünk Bagdadba, ahol találkoztam sok régi barátommal és jól éreztem magam néhány napig, majd Woolley-ék táviratának megérkezése után lementem Urba. Velük utoljára előző év júniusában Londonban találkoztam, amikor kölcsönadtam nekik azt a kis házat, amelyet kevéssel azelőtt vásároltam meg. A háznak ekkor még megvolt az istállója, benne a rekeszekkel és a jászlakkal, mellette egy nagy lószerszám-kamra, a kettő között pedig volt egy kis hálószoba; a fenti két szobához, a hevenyészett fürdőszobához, és egy harmadik, apró szobához létraszerű lépcső vezetett. Egy vállalkozó szellemű mester segítségével azonban az egészet átalakíttattam: a lenti nagy istálló falaira divatos sövényt vagy növényszegélyt ábrázoló poszterek kerültek, úgyhogy a belépő egy virágoskertben érezhette magát, a szerszámkamrából garázs lett, a kettő közötti helyiségből pedig cselédszoba. Fent a fürdőszoba falán zöld delfinek ficánkoltak az elegáns, zöld porcelánkád fölött, a nagyobbik hálószobából ebédlő lett (benne egy ággyá alakítható dívánnyal), az apró szobácska átalakult konyhává, a másik szoba pedig megmaradt hálószobának. Ebben a házban laktak tehát Woolley-ék egy darabig, és itt készítették számomra azt a tervet, hogy körülbelül egy héttel a szezonzárás előtt menjek el Urba, amikor ők már csomagolnak, majd velük utazzak haza Szírián és Görögországon keresztül, utóbbiban megnézve Delphoit is – már előre örültem a várható élményeknek.

Egy homokvihar kellős közepén érkeztem meg Urba, és noha korábbi utazásom során már átéltem hasonlót, ez sokkal kegyetlenebb volt, és vagy öt napig tartott. Korábban el sem tudtam képzelni, hogy a homok így ellephet mindent: a szúnyoghálóval is felszerelt ablakokat zárva tartottuk, de az ágy estére így is tele lett homokkal, és amikor az ember leszórta a padlóra, és bebújt az ágyba, reggelre az arcát, nyakát és minden testrészét ismét elborította. Öt nap kínszenvedés volt ez az egész – közben azért jókat beszélgettünk, és mindenki nagyon barátságos volt, remekül éreztem magam. A társaságban volt megint Burrows atya, és egy Whitburn nevű építész, valamint Leonard Woolley asszisztense, az akkor már öt éve vele dolgozó Max Mallowan, aki az előző évben nem volt Irakban. Sötét hajú, sovány és halk szavú fiatalember volt ez a Max, aki keveset beszélt, de mindig figyelt másokra.

Ezúttal észrevettem valamit, ami korábban elkerülte a figyelmemet: a csoport tagjai olyan szótlansággal ülték körül az asztalt, mintha féltek volna megszólalni. Egy-két nap elteltével kezdtem csak rájönni, ennek Katharine Woolley az oka, aki bámulatos könnyedséggel tudott kellemes, vagy éppen feszült hangulatot teremteni. Azt is észrevettem, mindenki körülötte ugrál, és mindig akad valaki, aki megkínálja még egy kis tejjel a kávéjához vagy vajjal a pirítósához, aki odatartja neki a lekvárt, és így tovább – de nem értettem, miért félnek. Egy reggel, amikor éppen rossz volt a hangulata, újabb felfedezéseket tehettem.

– Úgy látom, senki sem akarja ideadni nekem a sót – mondta, és a következő pillanatban négy kéz nyújtotta felé a sót, de olyan lendülettel, hogy majdnem felborult az asztal. Hosszú hallgatás következett, majd Mr. Whitburn kissé idegesen előrehajolt, és Katharine elé tolta a pirítóst, de rosszul tette. – Nem látja, hogy tele van a szám, Mr. Whitburn? – mordult rá Katharine, amire Whitburn elvörösödött, és összehúzta magát. Egy darabig mindenki nagy igyekezettel rágta a maga kenyerét, majd újabb kínálás történt, és jött az újabb pofavágás és elutasítás. – Mi lenne, ha nem ennék meg az összes pirítóst, és legalább egy darabot hagynának Maxnek is?!

Ránéztem Maxre, aki szó nélkül elvette az utolsó pirítóst, pedig már kettőt is megevett, és nem értettem, miért nem merte ezt elárulni. Erre csak akkor jöttem rá, amikor Mr. Whitburn beavatott néhány titokba.

– Tudja, neki mindig megvannak a kedvencei.

– Mrs. Woolley-nak?

– Igen. De mindig cserélődnek, így ma az egyik, holnap a másik. És hol minden rossz, hol pedig minden jó, amit az ember csinál. Most éppen velem van baja.

Azt világosan láttam, hogy Max Mallowan mindent jól csinál. Talán azért, mert az előző szezonban nem dolgozott itt, és Katharine őt még nem unta annyira, mint a többieket; valószínűbb azonban, hogy öt év alatt Max megtanulta, miképpen kell kezelni a két Woolley-t, és tudta, mikor kell csöndben maradnia, és mikor szabad megszólalnia. Hamarosan azt is felfedeztem, Max jól tudja irányítani az embereket, és nemcsak a munkásokat, hanem magát Katharine Woolley-t is.

– Hát igen – mondta nekem Katharine –, Max tökéletes asszisztens. Nem is tudom, mit csináltunk volna nélküle az elmúlt években, te is meg fogod kedvelni. An-Nadzsaf a muzulmánok számára a holtak szent városa, Kerbalában pedig van egy csodálatos mecset, úgyhogy miután itt összepakoltunk, és elindulunk Bagdadba, ő majd elvisz téged ezekre a helyekre, útközben pedig megnézheted Nippurt is[211].

– De lehet, hogy inkább Bagdadba szeretne menni, és meglátogatni az ottani barátait! – Nem örültem, hogy egy olyan fiatalembert rendel a szolgálatomra, aki nyilván szórakozni és kikapcsolódni szeretne a három hónapos, megfeszített munka után.

– Dehogyis! – mondta határozottan Katharine. – Nagyon fog örülni, hogy veled mehet.

Nem hittem, hogy Max valóban örülni fog, de abban biztos voltam, sohasem fogja elárulni, ha mégis mást szeretne. Kínos volt számomra az egész, és mivel Whitburnt a barátomnak tekintettem, így hozzá fordultam tanácsért.

– Nem gondolja, hogy ez közönséges basáskodás ezzel a szegény fiatalemberrel? Utálom az ilyen dolgokat. Ön szerint mi lenne, ha kijelenteném, nem is vagyok kíváncsi an-Nadzsafra és Kerbalára?

– Pedig azokat látnia kell – mondta Whitburn. – Minden rendben lesz, és Max nem fog tiltakozni. Különben is, ha Katharine egyszer elhatározott valamit, annak úgy kell lennie.

Megértettem és csodálattal néztem Katharine Woolley-ra, akinek szinte varázsereje volt: ha eldöntött valamit, akkor a környezetében mindenki azonnal és vonakodás nélkül elfogadta a döntését. Jó pár hónappal később elismeréssel beszéltem Katharine-nek a férjéről. – Bámulatos – mondtam –, hogy mennyire önzetlen ember! Képes éjszaka is felkelni és teát vagy forró levest készíteni neked. Nem sokan lennének hajlandók ilyesmire.

– Tényleg? – nézett meglepődve Katharine. – De hát Len kitüntetésnek érzi, hogy megteheti. – És Len valóban annak tekintette a dolgot. Szinte mindenki így volt ezzel az adott pillanatban: megtiszteltetés volt kedvében járni ennek a nőnek. Például az ember hazaért, és csak akkor jutott el a tudatáig, hogy azért nincs sehol az a két könyv, amelyeket az imént vett ki a könyvtárból a maga számára, mert előtte boldog, öntudatlan alázattal nyújtotta át azokat Mrs. Woolley-nak, aki éppen panaszkodott, amiért nincs olvasnivalója.

Max esetében nem láttak abban semmi furcsát, hogy bár hónapokig keményen dolgozott egy ásatáson, mégsem mehet el a megérdemelt szabadságra, mert fel kell áldoznia magát egy régészethez nem értő nő kedvéért, elkísérni távoli helyekre, és megmutogatni neki a látnivalókat – és Max is rendjén valónak tekintette a dolgot. Én azonban aggódtam miatta, és nem bírtam ki, hogy elő ne adjak valamiféle mentegetőzést, hát elkezdtem dadogva szabadkozni, miszerint egyáltalán nem az én ötletem volt ez a túra. Maxnek azonban a szeme sem rebbent, és azt mondta, úgysincs semmi dolga, és majd szakaszosan utazik haza: először a Woolley házaspárral tart, de mivel már látta Delphoit, elbúcsúzik tőlük, és inkább Bassae Apollón-templomát[212] fogja felkeresni; Nippurba pedig mindig szívesen ellátogat, mert nagyon érdekes hely, akárcsak an-Nadzsaf és Kerbala, amelyeket szintén érdemes megnézni.

Nippur gyönyörű volt és érdekes. Úttalan utakon négy órát zötykölődtünk az autóban, majd bebarangoltuk a végeláthatatlan ásatási helyszínt, amelyet valószínűleg nem találtam volna annyira érdekesnek, ha nincs velem valaki, aki mindent elmagyaráz – egészen beleszerelmesedtem a régészetbe és az ásatásba. Este hét óra tájban érkeztünk meg Divanijába, hogy a Ditchburn házaspárnál töltsük az éjszakát. Bár alig álltam a lábamon, valahogy mégis erőt vettem magamon, kifésültem a hajamból a homokot, megmostam és púderral „felfrissítettem” a képemet, és magamra cibáltam egy estélyinek is mondható ruhát.

Mrs. Ditchburn nagyon szerette szórakoztatni a vendégeit, és nagy társalgó volt – pontosabban szólva megállás nélkül beszélt vidáman csengő hangján. Bemutatott a férjének, aki rendkívül szótlan embernek tűnt, mert hiába próbáltam szóba hozni a kirándulásunkat, nem válaszolt a megjegyzéseimre. A másik oldalamon egy amerikai misszionárius ült, aki szintén nem volt valami bőbeszédű, és amikor a szemem sarkából rápillantottam, láttam, hogy az asztal alatt cafatokra tépked egy zsebkendőt; felesége az asztal másik oldalán ült, és ő is idegesnek látszott. Mrs. Ditchburn viszont elemében érezte magát, csevegett a szomszédaival, és nekünk is feltett időnként egy-egy kérdést, amire Max ügyesen válaszolgatott; a misszionárius házaspár továbbra sem szólalt meg, a feleség kétségbeesett pillantásokat vetett a férjére, aki egyre apróbb cafatokra szaggatta a zsebkendőt.

Én már alig tudtam nyitva tartani a szemem, de ebben a félálomban egy remek detektívtörténet alapjai kezdtek kirajzolódni a képzeletemben: él valahol egy misszionárius, aki lassanként beleőrül az idegfeszültségbe, és ahol megfordul, ott mindenütt maga után hagyja nyomravezető bűnjelként egy széttépett zsebkendő cafatjait. Bűnjelek, zsebkendők, cafatok… – a szoba elkezdett forogni velem, és a hirtelen rám törő elalvási rohamban majdnem lefordultam a székről. Ebben a pillanatban valaki belerikácsolt a fülembe.

– Minden régész hazudik! – jelentette ki Mr. Ditchburn indulattal.

Rögtön felébredtem, de nem tudtam hova tenni sem az embert, sem a kijelentését, amellyel nyilvánvalóan engem akart provokálni; mivel azonban nem éreztem magam kompetensnek, hogy megvédjem a régészek becsületét, érdeklődni kezdtem. – Miért gondolja, hogy hazudnak? Miről nem mondanak igazat?

– Semmiről! – recsegte Mr. Ditchburn. – Mindenben csak hazudnak. Azt állítják, tudják a tárgyak korát és az események dátumát, hogy az egyik dolog hétezer éves, a másik meg háromezer éves, és ez a király ekkor uralkodott, az a másik meg utána! Hazug fráterek! Hazudik mind, kivétel nélkül!

– De hát hogy lehetséges ez? – pislogtam értetlenül.

– Hogyan, hogyan… – Mr. Ditchburn megeresztett egy gúnyos kacajt, és ismét hallgatásba burkolózott.

Próbáltam néhány szót szólni a misszionáriushoz, de az nem méltatott válaszra; végül Mr. Ditchburn kibökte, hogy miért haragszik a régészekre. – Rámolhattam ki mindent az öltözőszobámból ennek a régész fickónak a kedvéért! – mondta bosszúsan.

Kezdtem magam kényelmetlenül érezni. – Nagyon sajnálom – dadogtam –, nem is tudtam, hogy…

– Ez van minden alkalommal – folytatta Mr. Ditchburn. – Mindig ezt csinálja a feleségem. Muszáj neki mindig meghívnia valakit, hogy nálunk éjszakázzon. De nem magára gondoltam, maga megkapja az egyik vendégszobát. Három vendégszobánk van, de Elsie-nek ez nem elég, neki meg kell töltenie vendégekkel az összes szobánkat, akik aztán beköltöznek még az én öltözőszobámba is! Hogyan bírom ezt, már nem is tudom.

Még egyszer elnézést kértem a kínos helyzetért, miközben arra koncentráltam minden erőmmel, hogy el ne aludjak – de nem sok hiányzott hozzá. Vacsora után már szinte könyörögtem, hogy engedjenek lefeküdni, noha Mrs. Ditchburn nagyon csalódott képet vágott, mert még egy bridzspartit is tervezett. De ekkor már alig tudtam nyitva tartani a szemem, maradék erőmmel felvonszoltam magam a lépcsőn, leráncigáltam a ruhámat, és belezuhantam az ágyba.

Másnap reggel öt órakor indultunk tovább. Megnéztük a valóban csodálatos an-Nadzsafot, ezt az igazi nekropoliszt, amelyben sírva bolyongtak a fekete lepelbe burkolózó nőalakok. A város a szélsőséges muzulmánok fészke volt, és nem lehetett akármikor felkeresni: először értesíteni kellett a rendőrséget, akik arra ügyeltek, hogy a látogatókat semmiféle fanatikus megnyilvánulás ne zavarja. An-Nadzsafból Kerbalába mentünk, hogy megnézzük a gyönyörű, arany-és türkizkék kupolás mecsetet. Az éjszakát az ottani rendőrségen töltöttük. Én a fogdasoron kaptam egy cellát, ahol leteríthettem a földre a Katharine-től kölcsönkapott ágyneműt. Max a mellettem lévő cellába költözött be, és lefekvés előtt biztatott, nyugodtan keltsem fel, ha éjszaka ki kell mennem valahová. Én eddig elképzelhetetlennek tartottam, hogy éjszaka felkeltsek egy idegen fiatalembert, aki kikísér az illemhelyre, de itt a világ legtermészetesebb dolga volt. Amikor muszáj lett, felkeltettem Maxet, aki szólt az egyik rendőrnek, az pedig hozott egy lámpást, és hármasban masíroztunk végig a folyosókon egy fertelmesen bűzlő helyiséghez, amelyben csak egy lyuk volt a padló közepén… Max és a rendőr pedig udvariasan megvártak az ajtó előtt, majd visszakísértek a cellámba.

A vacsorát a rendőrség udvarára kitett asztalon szolgálták fel. Ragyogott felettünk a telihold, és egy pillanatra sem hallgatott el a monoton, de mégis dallamos békaszerenád – ha békakuruttyolást hallok, még ma is a kerbalai este jut eszembe. Az egyik rendőr velünk ült az asztalnál, és gondosan artikulálva mondott pár szót angolul, de többnyire arabul beszélt Maxszel, aki lefordította nekem, ami engem érintett. A beszélgetést, a keleti viszonyokra jellemző módon, kellemes hallgatások szakították meg, majd az egyik ilyen hallgatást váratlanul angol nyelven törte meg a rendőr. – Hail to thee, blithe spirit! – szavalta. – Bird thou never wert. – Vagyis: „Köszöntelek, víg szellem! Nem is vagy te madár…” Meglepődve bámultam rá, ő pedig végigmondta a verset. – Megtanultam, mert nagyon szépen hangzik angolul – mondta. Gratuláltam, mert szépen is szavalta el, majd eltűnődtem: soha el nem tudtam volna képzelni, hogy Irakban Shelley-nek az Egy mezei pacsirtához[213] című ódáját fogja elszavalni nekem egy iraki rendőr az éjszaka közepén.

Másnap korán megreggeliztünk. A kertész közben leszedett pár szál rózsát, és felénk közeledett, én pedig készen álltam arra, hogy hálás mosollyal megköszönjem: ő azonban rám sem pillantva elment mellettem, és a csokrot mély meghajlással átnyújtotta Maxnek – aki nevetve emlékeztetett arra, Keleten az effajta megtiszteltetésekben csak a férfiak részesülnek, nők sohasem. Bepakoltuk a kocsiba a holminkat, egy friss kenyeret, meg a rózsacsokrot, és elindultunk Bagdadba. Visszafelé még tettünk egy kitérőt, hogy megnézzük a sivatagban fekvő arab várost, Ukhaydirt. És hogy ne unatkozzunk annyira, elkezdtünk olyan dalokat énekelni, amelyeket mind a ketten ismertünk, kezdve a Frčre Jacques-kal[214] és mindenféle balladákkal és nótákkal. Megtekintettük az elszigeteltségében is csodálatos várost, majd az elindulás után mintegy két órával váratlanul egy ragyogóan tiszta sivatagi tóhoz érkeztünk. Borzasztóan meleg volt, én pedig nagyon szerettem volna megfürödni benne. – Tényleg fürödne egyet? – csodálkozott Max. – Akkor menjünk!

– De miben? – nézegettem töprengve a csomagomat. – Hiszen nem hoztam fürdőruhát.

– Nincs valami, ami megteszi helyette? – próbált segíteni Max. Végiggondoltam a lehetőségeket, majd felvettem egy rózsaszínű, selyem alsóinget és két száras bugyogót, Max pedig egy sortot és egy trikót. Sofőrünk, aki a többi arab férfihoz hasonlóan az udvariasság és illemtudás mintaképe volt, elment messzebbre, mi meg nagyot úsztunk a tó kék vízében. A mennyországban éreztük magunkat, és tökéletesnek tűnt a világ; egészen addig, amíg el nem akartunk indulni a kocsival. Az ugyanis időközben szép lassan tengelyig süppedt a homokba, és nem mozdult sem előre, sem hátra. Ennek már a fele sem volt tréfa a sivatag kellős közepén, így Max és a sofőr mindenféle módon megpróbálta kiszabadítani a kocsit, de nem mentek semmire. Teltek az órák, elviselhetetlen volt a hőség, lefeküdtem hát a kocsi „hűvösebbik”, árnyékos oldalán a homokra, és elaludtam.

Nem tudom, igaz-e, de Max később azt mondta, akkor jutott arra a következtetésre, hogy feleségül vesz. – Nem panaszkodtál, nem mondtad, hogy ez az én hibám, vagy hogy minek kellett ott megállnunk – magyarázta. – Mintha nem is érdekelt volna, megyünk-e vagy állunk. Akkor kezdtem azt érezni, milyen jó lenne veled.

Amikor ezt elmesélte, onnantól kezdve igyekeztem megfelelni a rólam kialakult képnek. És valóban, nyugodtan tudom szemlélni a dolgok alakulását, nem borulok ki, ha valami váratlan történik, ráadásul van még egy hasznos képességem: bárhol és bármikor el tudok aludni.

Mivel jó messzire letértünk a karavánútról, komoly esélyünk volt arra, hogy napokig vagy akár egy hétig se találkozzunk semmiféle járművel. Utazott velünk egy őr is, a Teve Hadtest egyik katonája, aki végül azt mondta, majd ő hoz segítséget huszonnégy, legfeljebb negyvennyolc órán belül. És otthagyta nekünk a saját ivóvizét is. – Mi veszélyhelyzetben nem szoktunk megszomjazni – jelentette ki büszkén. Némi balsejtelemmel néztem, ahogy távolodik, hiszen kockázatos feladatot vállalt, és reménykedtem, hogy minden jóra fordul – ivóvizünk nem sok maradt, ennek tudatától azonnal csak még szomjasabb lettem. De azután csoda történt: egy órával később a horizonton feltűnt egy Ford-T[215], és a vezetője mellett, dióverő puskájával lelkesen integetve, ott ült a mi szárazságtűrő katonánk!

Bagdad felé haladva időnként megálltunk, hogy megnézzük az arab vályogerődök romjait. Körbejártuk őket, és felszedegettük a lábunk elé kerülő cserépedénydarabokat, amik valósággal elbűvöltek ragyogó kék, zöld és türkiz színükkel. Bár mind jóval későbbi korból származtak, mint amelyiket Max kutatta, azonban örült a lelkesedésemnek, és segített begyűjteni egy zsákkal a cserepekből. Bagdadba visszaérve a szállodában lemostam, és szivárványos alakzatokba rendezgettem az immár fényesen csillogó szerzeményeket. Max is beszállt a játékomba, és a saját gyűjteményéből négy szép darabbal gazdagította a kiállítást. Észrevettem, hogy úgy néz rám, mint egy tudós a bolondos, de szeretnivaló kölyökre, és azt hiszem, abban az időben valóban így viszonyult hozzám. Mindig is szerettem a kagylókat, a színes kavicsokat és hasonló dolgokat, amelyek oly nagy kincsek a gyermek számára. Egy fényes madártoll, egy szépen megsárgult falevél… – néha úgy érzem, ezek az élet igazi kincsei, és az embernek nagyobb öröme telik bennük, mint a topázokban, a smaragdokban vagy Fabergé[216] remekműveiben.

Katharine és Len Woolley már rég Bagdadban voltak, és egyáltalán nem örültek, hogy az ukhaydiri kitérőnek köszönhetően huszonnégy órával később futottunk be. Rám kevésbé haragudtak, hiszen én csak egy csomag voltam a rakományban, és jóformán azt sem tudtam, hová visznek.

– Max tudhatta volna, hogy izgulni fogunk – mondta Katharine. – Mi lett volna, ha kiküldünk egy keresőcsapatot, vagy valami ostobaságot csinálunk? – Max türelmesen elnézést kért, mert nem jutott eszébe, hogy Woolley-ék esetleg ennyire aggódni fognak.

Pár nappal később megkezdtük a hazautazást vonattal Kirkuk felé. Dwyer ezredes kikísért bennünket a bagdadi Északi pályaudvarra, majd odasúgta bizalmasan. – Aztán vigyázzon!

– Vigyázzak? Ezt hogyan érti?

– Hát a méltóságos asszonnyal – biccentett a fejével Katharine felé.

– De hiszen olyan kedves hozzám!

– Látom, hogy önt is elbűvölte. Ezzel mindannyian így voltunk rövidebb-hosszabb ideig, és én még most is el vagyok tőle bűvölve, és ez a nő bármikor bárhová el tudna vinni engem, ahová csak akarna. De ön azért csak vigyázzon magára.

A szerelvény furcsa, kísértetiesen nyöszörgő hangokkal kezdett életre kelni, amiről hamarosan megtudtam, ez az iraki vasutak egyik jellegzetessége – olyan, mintha szerelmes kísértetek siránkoznának egymásért, pedig csak a gőzmozdony buzgólkodott. Felszálltunk, és a vonat elindult; Katharine velem, Max Lennel költözött egy hálófülkébe.

Másnap reggel értünk Kirkukba, ahol megreggeliztünk a vasúti fogadóban, majd autóval továbbmentünk Moszulba[217]. Akkoriban ehhez nyolcórás zötykölődésre volt szükség az igencsak göröngyös utakon, és át kellett kelni a Zab folyón egy olyan kezdetleges kompon, amelyet talán még a bibliai időkből felejtettek ott. Moszulban a fogadóban szálltunk meg, amelynek volt egy bűbájos kertje is – maga a város később hosszú éveken át az életem középpontja volt.

Itt találkoztam a kórházat működtető Dr. és Mrs. MacLeod-dal, akik szintén jó barátaim lettek. Mindketten orvosok voltak; Peter MacLeod vezette a kórházat, Peggy, a felesége pedig segédkezett neki. Amikor például nő volt a beteg, akkor a rendelőben vagy a műtőben felállított paravánok mögé a beteggel csak Peggy ment be – muzulmán nőt ugyanis férfi orvos nem nézhetett, nem érinthetett, és nem operálhatott meg. Peggy bentről elmondta, mit lát, Peter pedig kintről javasolta, hogy mit vizsgáljon meg, majd újabb információkat kért a beteg szerv állapotáról, és vezette a feleségét, mit hogyan tegyen.

Két vagy három Moszulban töltött nap után kezdődtek az igazi utazgatások. Megszálltunk a várostól körülbelül kétórányira lévő Tell Afar egyik fogadójában, és másnap reggel ötkor nekivágtunk a nagyvilágnak. Megnéztünk néhány települést az Eufrátesz mentén, majd észak felé kanyarodtunk, hogy felkeressük Len öreg barátját, Baszravit, aki az egyik törzs sejkje volt. Átkeltünk egy csomó vádin[218], többször elveszítettük, majd ismét megtaláltuk az utat, de estefelé mégiscsak megérkeztünk. Nagy örömmel üdvözöltek, és pazarul meg is vendégeltek bennünket, majd éjszakára egy düledező vályogházat bocsátottak rendelkezésünkre, amiben volt két szoba, és a szobákban két-két kis vaságy az egymással ellentétes sarkokba beállítva. Támadt azonban egy kis nehézség: az egyik szoba mennyezetének fele kitűnő állapotban volt, így nem csöpögött róla a víz az alatta lévő ágyra – odakint ugyanis éppen eleredt az eső –, a beázós sarokban lévő ágyra viszont hullottak a vízcseppek. A másik nyomorúságos, kisebb és fülledtebb szobában még keskenyebb ágyak vártak ránk, ami felett ugyanolyan ócska volt a tető, de még nem ázott be.

– Katharine – szólalt meg Len. – Azt javaslom, hogy ön és Agatha jöjjön ebbe a szobába, mert itt szárazak az ágyak, mi meg majd elleszünk a másikban.

– Én viszont úgy gondolom – mondta Katharine –, hogy nekem jár egy ennél nagyobb szoba és abban a száraz ágy. Egy percet sem tudok aludni, ha közben csöpög a víz az arcomra. – Határozott léptekkel bement a nagyobbik szobába, és a száraz ágyra dobra a holmiját.

– Akkor majd én egy kicsit beljebb húzom az ágyamat – jegyeztem meg.

– Én azt sem értem – folytatta Katharine –, miért kell Agathát arra kényszeríteni, hogy a rossz ágyban aludjon, feje felett a beázó tetővel. Feküdjön bele valamelyik férfi, vagy Max vagy Len aludjon itt, a másik pedig menjen át a másik szobába Agathával. – Ezen elgondolkodtunk, és miután Katharine felmérte, hogy a két férfi közül melyiknek veheti több hasznát, a hűséges Lent tüntette ki választásával, Maxet pedig „beosztotta” mellém. Ez az elrendezés csak a mi kedves vendéglátónkat vidította föl, aki tett is néhány pajzán megjegyzést arabul Lennek. – Válasszanak kedvük szerint – vigyorgott. – A férfiak így is, úgy is jól járnak.

Reggelre kiderült, hogy senki sem járt jól: hatkor arra ébredtem, az arcomat éri az eső, a másik sarokban Max már rég bőrig ázott, és Katharine sem úszta meg szárazon. Reggeli után Baszravi körbevezetett bennünket a birtokán, majd mentünk tovább. Az idő most már komolyan rosszra fordult, és néhány vádi annyira megáradt, hogy alig tudtunk átkelni rajtuk. Elázva és holtfáradtan érkeztünk meg a szíriai Aleppóba[219], és ott is a már viszonylagos luxust kínáló Baron’s Hotelba, ahol a ház leszármazottja, a nagy és kerek fejű, kissé sárgás arcú és szomorú fekete szemű Coco báró üdvözölt bennünket.

Minden porcikám vágyakozott már egy jó meleg fürdőre, és a félig nyugati, félig keleti típusú fürdőszobában sikerült is megnyitnom a meleg vizes csapot, amelyből azonban, a világnak ezen a felén szokásos módon, csak forró gőzfelhő tódult elő. Miután hiába próbálkoztam a csap elzárásával, kénytelen voltam kiabálni Maxnek, hogy segítsen, aki jött is, elzárta a „gejzírt”, majd azt mondta, menjek vissza a szobámba, amíg ő elrendez mindent, és ha már lehet fürödni, majd szól nekem. Visszamentem a szobámba, és vártam, de nem történt semmi; végül fogtam magam, és pongyolában visszamasíroztam, de a fürdőszoba zárva volt. A következő pillanatban megjelent Max.

– Mi van a teli kádammal? – kérdeztem értetlenül.

– Hát, most Katharine Woolley van bent – felelte.

– Katharine?! Maga beengedte a nekem előkészített fürdőbe?

– Hát, be… Mert be akart menni – magyarázta Max.

Minden bizonytalankodás nélkül egyenesen a szemembe nézett, én pedig beláttam, úgy viselkedem, mintha a médek és a perzsák törvényeivel akarnék szembeszegülni. – Ez nem volt szép dolog – mondtam. – Itt én akartam fürödni, az az én fürdővizem volt.

– Igen, tudom – bólogatott Max. – De Katharine azt mondta, ő akar bemenni.

Visszakullogtam a szobámba, és eltűnődtem Dwyer ezredes intelmein, amelyekkel hamarosan ismét volt alkalmam szembesülni. Katharine-nek ugyanis elromlott az éjjeli lámpája, és mivel fájt a feje, nem is kelt ki az ágyból. Megsajnáltam, és felajánlottam a saját lámpámat, majd átvittem, és be is kapcsoltam neki – a szállodában hiánycikk volt a lámpa, így én már csak a mennyezeti lámpa bágyadt fényénél tudtam olvasni. Bosszantani csak a következő napon kezdett a dolog, amikor Katharine másik szobát kért magának, mondván, zavarja őt az utcai forgalom, és mivel az új szobájában tökéletesen működött az éjjeli lámpa, nem fárasztotta magát azzal, hogy visszaadja nekem a lámpámat, amely így egy idegen vendégé lett, és végérvényesen elveszett számomra. De hát nem volt mit tenni; mindenesetre elhatároztam, ezentúl jobban szem előtt tartom a saját érdekeimet.

Másnap Katharine bejelentette, sokkal rosszabbul érzi magát, pedig már nem látszott lázasnak, és olyan kedélyállapotba került, hogy senkit nem bírt elviselni maga körül.

– Az lenne a legjobb – nyöszörögte –, ha mindenki elmenne, és magamra hagyna. Nem bírom, ha egész nap ki-be járkálnak a szobámba, és kérdezgetik, szükségem van-e valamire. Ha csendben és nyugalomban magam lehetnék, és egész nap senki nem jönne a közelembe, akkor estére valószínűleg jól lennék.

Ismerős volt számomra ez az állapot, hiszen én is valami ilyesmit éreztem, ha beteg voltam: menjen mindenki a dolgára, és hagyjon engem békén. A beteg kutya viselkedik így: behúzódik egy sarokba, ahol nem zavarják, és reménykedik a gyógyulásban.

– Nem tudom, mit csináljak – mondta gyámoltalanul Len. – Tényleg nem tudom, mit tehetnék érte.

Kedveltem őt, és szerettem volna megvigasztalni. – Figyeljen – mondtam. – Úgy gondolom, Katharine pontosan tudja, mi a jó neki, és szerintem most egyedül akar maradni. Én estig nem is fogom zavarni, de akkor majd benézek hozzá, hogy jobban van-e.

Ezzel a dolog el is volt intézve: Max és én elmentünk megnézni a Qal’at Simaan-kolostor[220] romjait, Len pedig a szállodában maradt, hogy kéznél legyen, ha Katharine kér valamit.

Boldogan indultunk útnak, és az idő is megjavult. Az autóút bozótokkal és piros szellőrózsával borított hegyek között kanyargott, és előbb birkanyájakat láttunk, később pedig, ahogy mentünk felfelé, fekete kecskéket és gidákat. Végül megérkeztünk a várhoz, majd megettük a magunkkal hozott elemózsiát, és üldögéltünk meg nézelődtünk, Max pedig mesélt magáról és arról, milyen nagy szerencséje volt, amikor az egyetem elvégzése után azonnal Leonard Woolley munkatársa lehetett. Itt-ott felszedtünk néhány cserépdarabot, majd amikor kezdett lemenni a nap, elindultunk hazafelé. Otthon pedig már javában állt a bál: Katharine teljesen fel volt bőszülve azon, hogy magára hagytuk.

– De hát ön mondta, hogy szeretne egyedül maradni – értetlenkedtem.

– Az ember mindenfélét beszél, ha rosszul van. Belegondolni is rossz, hogy képesek voltak ilyen szívtelenül sorsomra hagyni! De magának még elnézem, mert még nem érti ezeket a dolgokat, de hogy Max is… aki jól ismer engem és tudja, hogy nekem bármire szükségem lehet! És mégis képes volt itt hagyni. – Aztán behunyt szemmel hozzátette. – Most pedig jobb, ha távoznak.

– Esetleg hozzunk valamit?

– Maguk ne hozzanak nekem semmit, mert nagyon meg vagyok sértve. Ami pedig Lent illeti, ő aztán egészen szégyenletesen viselkedett!

– Mit csinált? – kérdeztem, mert nem bírtam megfékezni a kíváncsiságomat.

– Úgy ment el, hogy nem hagyott nekem egy korty innivalót se: se vizet, se limonádét, egyszerűen semmit se! Én pedig elhagyatottan, segítség nélkül, szomjúságtól gyötörve csak feküdtem itt…

– De miért nem csöngetett, hogy hozzanak valamit inni? – kíváncsiskodtam tovább, de Katharine lesújtó pillantással mért végig.

– Látom, tényleg nem értett meg semmit. Rágondolni is szörnyű, hogy Len ilyen szívtelen tudott lenni! Persze más lett volna a helyzet, ha egy nő is itt lett volna, mert egy nő gondolt volna az ilyen dolgokra…

Másnap reggel alig mertünk Katharine közelébe menni, ő viszont a legtökéletesebb Katharine-stílusban viselkedett velünk: jókedvű volt, örült, hogy megint láthat bennünket, és köszönetet mondott mindenért, amit érte tettünk, mintha nagylelkűen megbocsátott volna nekünk mindent – nem volt semmi baja. Valóban különös egy nő volt, az évek során egyre jobban kiismertem, de sohasem tudtam előre kitalálni a hangulatváltozásait, ha valamiféle nagy művész lett volna belőle, énekesnő vagy színésznő, akkor ezt a szeszélyes és labilis kedélyállapotot természetes dolognak, a temperamentumából fakadónak tekintették volna. Egyébként bizonyos értelemben művész volt, mégpedig szobrász: elkészítette Subad királynőjének[221] mellszobrát, amelyet ki is állítottak, rajta a híres arany nyaklánccal és fejdísszel; továbbá Hamoudi, Leonard Woolley és egy fiatal fiú mellszobrát is. Ugyanakkor bátortalan volt és nem bízott saját képességeiben, ezért gyakran kért másoktól segítséget, és fogadta el mások véleményét. Leonard valósággal körülugrálta őt, de azt hiszem, Katharine egy kicsit lenézte ezért, mivel egyetlen nő sem szereti a „lábtörlőt” – Len, aki mindenkinek ura és parancsolója volt az ásatásokon, otthon papucsférjként szolgált.

Az Aleppóból történt elutazás előtt egy vasárnap reggel Max „vallási” körsétára vitt. Elmentünk a maronitákhoz[222], a szír katolikusokhoz, a görög ortodoxokhoz, a nesztoriánusokhoz[223], a jakobitákhoz[224] és másokhoz, akikre már nem emlékszem. Közülük egyeseket elneveztem „hagymapapoknak”, mert furcsa, kerek, hagyma formájú fejfedőt viseltek. Számomra leginkább ijesztőek a görög ortodoxok voltak, akik a szertartás elején elválasztottak Maxtől, és a többi nővel együtt áttereltek a templom másik felébe, ahol istállószerű rekeszbe toltak be, és a körém hurkolt valamivel a falhoz kötöttek. Végtelenül titokzatos volt az egész szertartás, amelynek nagy része egy oltárfüggöny vagy valami hasonló mögött zajlott: szépen zengő hangok áradtak szét ezek mögül az egész templomban, felhőkben szállt a tömjénfüst, majd meghatározott időközönként fejet kellett hajtani, és meg kellett hajolni – szerencsére Max kellő időben kimentett onnan.

Ha visszatekintek az életemre, akkor azt látom, legtisztábban a helyek maradtak meg az emlékezetemben. Örömteli borzongás fog el, ha eszembe jut egy fa, egy tó, egy fehér házikó valahol egy csatorna partján, egy távoli hegy formája… – persze egy pillanatra el kell gondolkodnom, hol, vagy mikor is volt, de azután beugrik a kép, és már tudom is.

Az embereket illetően azonban mindig gyatra volt a memóriám. Közeli barátaimra természetesen jól emlékszem, de akikkel csak úgy találkozom, azok nagyon gyorsan eltűnnek az emlékeimből, bármennyire is kedveltem őket. Igazság szerint sohasem tudtam megjegyezni az arcokat, de a helyek és helyszínek szilárdan megragadnak a tudatomban: ha öt vagy hat év elteltével visszatérek valahova, általában emlékszem, merre kell menni, még akkor is, ha azelőtt csak egyszer voltam ott. Nem tudom, miért őrzöm ilyen remekül a helyszíneket, és miért ilyen gyatrán az embereket. Talán a távollátásom lehet az oka: egész életemben távollátó voltam, így a tőlem karnyújtásnyira lévő embereket kissé homályosan látom, a tájakat és városokat pedig élesen, mert azok messzire vannak.

Hajlamos vagyok rá, hogy ne szeressek bizonyos tájakat vagy vidékeket csupán azért, mert nem tetszik az ottani hegyek formája – számomra lényeges, hogy egy hegynek hegy-formája legyen. Devonshire-ben például szinte az összes hegynek tetszik a formája, Szicíliában viszont formátlanok a hegyek, így Szicília nem is vonz különösebben. Korzika hegyeit gyönyörűség nézni, és szépek a walesi hegyek is, Svájcban azonban már túl közel vannak. A hófödte csúcsok hihetetlenül unalmasak tudnak lenni számomra, mert egyeden érdekesség a fényjátéka rajtuk. A „kilátások” is ilyenek: az ember felmászik egy ösvényen a hegy tetejére és kész, a szeme előtt van az egész panoráma. De ennyi az egész és semmi más: megnéztük, láttuk. Fantasztikus! – mondjuk, és nincs tovább: legyőztük, meghódítottuk, és élettelenül hever a lábaink előtt.

Öt

Aleppóból hajóval mentünk Görögországba, meg-megállva az útba eső kikötőkben. A legjobban a törökországi Mersinre emlékszem, ahol Maxszel egy gyönyörű napot töltöttünk el a tengerparton, és jókat fürödtünk a kellemesen langyos hullámokban. Max szedett nekem egy csomó körömvirágot, amikből nagy füzért fontam és a nyakamba akasztottam, majd a domboldalon a sárga körömvirágok tengerében ettük meg a magunkkal hozott elemózsiát.

Már nagyon vártam, hogy Woolley-ékkal megnézzük Delphoit, mert olyan költőien áradoztak róla, és ahhoz is ragaszkodtak, hogy ott az ő vendégük legyek. Tele voltam izgalommal, és ritkán éreztem annyira boldognak magam, mint amikor megérkeztünk Athénba. De a váratlan dolgok váratlanul történnek, az ember nem tud felkészülni rájuk: a szálloda recepciós pultjánál megkapott postám tetején egy halom távirat feküdt. Már a puszta látványtól is belém hasított valami félelem, hiszen előtte legalább két héten át senkiről semmi hírt nem kaptam. Kinyitottam az egyiket, ami éppen az utolsó volt, majd beérkezési sorrendbe raktam, és úgy olvastam el őket. A táviratokban nővérem arról tájékoztatott, hogy Rosalind tüdőgyulladást kapott, ezért kivette az iskolából, elvitte Cheshire-be, és a helyzet súlyos.

Manapság fél nap alatt el lehet jutni Athénból Londonba, hiszen csak fel kell ülni a repülőgépre, de 1930-ban még nem volt ilyen kicsi a világ: a legjobb esetben is minimum négy napra volt szükség, ha egyáltalán sikerül azonnal helyjegyet kapni az Orient expresszre. Három barátom végtelen kedvességgel reagált a küldött rossz hírekre. Len a dolgait félretéve elment az utazási irodákba, hogy megszerezze a lehető legkorábbi időpontra szóló jegyet, Katharine mély együttérzéssel beszélgetett velem, Max pedig elkísérte Lent a jegyvadászatra. Még félig kábult voltam a rémülettől, ezért az utcán sikerült belelépnem egy faültetés céljából kialakított lyukba, amitől úgy megrándítottam a bokám, hogy nem is tudtam továbbmenni. Valahogy hazatámogattak a szállodába, ahol Len és Katharine sajnálkozott rajtam, majd hamarosan Max is befutott egy jó erős krepp fáslival, meg egy tekercs leukoplaszttal, és bejelentette, majd gondomat viseli az úton, és segít közlekedni is.

– De hát Bassae templomához készült – néztem rá csodálkozva –, és találkozni akart valakivel.

– Megváltoztattam a tervet – mondta. – Igazság szerint nekem is haza kell már mennem, úgyhogy elkísérem magát. Majd segítek kimenni az étkezőkocsiba, vagy ételt hozni, meg intézni, amit kell.

Ez olyan szép volt tőle, hogy alig akartam elhinni – megdöbbentem, milyen jó ember Max: keveset beszél, nem sopánkodik, hanem teszi a dolgát, és csinálja, amit kell. Ez mindennél nagyobb vigaszt jelentett számomra: nem mondta, hogy együtt érez velem Rosalind betegsége miatt, és ne izguljak a gyerek miatt; egyszerűen tudomásul vette, hogy nagy baj van – akkoriban még nem léteztek hatásos gyulladáscsökkentők, úgyhogy a tüdőgyulladás életveszélyes betegségnek számított. Másnap este indultunk. Max közben sokat mesélt a családjáról, a testvéreiről és az anyjáról, erről a művészeteket, különösen a festészetet kedvelő francia nőről. És persze az apjáról is, aki az elmondása alapján kicsit Monty bátyámra emlékeztetett – csak anyagilag jóval stabilabb helyzetben volt.

Milánóba nagy késéssel futottunk be, és mindjárt akadt egy ijesztő kalandunk. Leszálltunk – mert a befáslizott lábammal már tudtam sántikálni –, és megkérdeztük a hálókocsi-kalauzt, meddig áll a vonat. Húsz percet, felelte az, mire Max azt mondta, menjünk el narancsot venni. De amikor körülbelül öt perc múlva visszaértünk a peronra, döbbenten konstatáltuk, a vonatunk eltűnt, majd megtudtuk, hogy azonnal továbbindult.

– De hát ez hogyan lehetséges? Hiszen azt mondták, húsz percig áll itt – méltatlankodtam.

– Igen, signora, eredetileg, de már ide is késéssel érkezett, így sietett tovább.

Kétségbeesetten néztünk egymásra. Ekkor odajött egy vasúti tiszt, és azt javasolta, fogadjunk fel egy bérkocsit, és próbáljuk meg utolérni a vonatot, mert jó esélyünk van rá, hogy Domodossolánál elkapjuk. Ezzel kezdetét vette egy kalandfilmbe illő utazás. Először a vonat robogott elöl, azután mi, amitől hol kétségbe estünk, hol felvidultunk, miközben az autó száguldott velünk a hegyi utakon, a vonat pedig el-eltűnt az alagutakban, majd hol előttünk, hol mögöttünk előbukkant ismét. Végül három perccel a vonat után befutottunk Domodossolába, a hálókocsink ablakaiban pedig ott lógott az összes utastársunk: mindenki kíváncsi volt, utolérjük-e a vonatot vagy sem.

– Ó, madame – mondta egy idősebb francia úr, miközben felsegített a vonatra. – Que vous avez díl éprouver des émotions![225]

Ez a versenyfutás igen drága mulatság volt, mert az autó sofőrje szemérmetlenül sokat kért, de nekünk időnk sem volt alkudozni. Így Maxszel gyakorlatilag pénz nélkül maradtunk, bár azt mondta, valószínűleg tudok majd kölcsönkérni az anyjától Párizsban, aki kijön elé a pályaudvarra. Azóta gyakran eltűnődtem, vajon mit gondolhatott az én későbbi anyósom arról a fiatal nőről, aki a fiával együtt szállt le a vonatról, majd néhány üdvözlő szó után kölcsönkérte majdnem az összes pénzét, azután magyarázkodás nélkül eltűnt – nem hiszem, hogy kedvező benyomást sikerült magamról kialakítanom elsőre.

Nem sokra emlékszem ebből az utazásból, csak arra, hogy Max rendkívül kedves, tapintatos és figyelmes volt. Sokat beszélt az életéről, ezzel elterelte a figyelmemet gondjaimról, majd rendszeresen befáslizta a lábam, és segített elsántikálni az étkezőkocsiig, ahová egyedül nemigen juthattam volna el. Még jóval Párizs előtt tett egy megjegyzést, amit azóta sem felejtettem el. A olasz riviéra tengerpartján haladtunk, én a fülke sarkában szenderegtem, amikor bejött Max, és leült velem szemben. Erre felébredtem, és észrevettem, elgondolkodva néz rám, majd kijelentette: – Magának igazán nemes arca van. – A meglepetéstől teljesen felébredtem: nekem ez még egyszer sem jutott eszembe, de más sem említette soha, így teljesen valószínűtlennek tűnt. – Talán a római orrom teszi – mondtam. Igen, gondoltam, egy római orr nemes külsőt tud kölcsönözni egy arcnak; de nem igazán tetszett nekem ez a gondolat. Mert talán tényleg sokféle vagyok: barátságos, dús fantáziájú, hóbortos, feledékeny, bátortalan, jóindulatú, abszolút önbizalom-hiányos és mérsékelten önzetlen – de hogy nemes? Nem, én nem tudom magam nemesnek elképzelni. Azután ismét elbóbiskoltam, Max pedig már nemcsak szemből, hanem profilból is megirigyelhette római orromat.

Hat

Szörnyű pillanat volt, amikor Londonba megérkezve felvettem a telefont, hiszen akkor már öt napja nem kaptam semmi hírt, majd óriási megkönnyebbüléssel hallgattam a nővéremet, aki elmondta, hogy Rosalind sokkal jobban van, és megkezdődött a gyógyulás. Hat óra múlva már Cheshire-ben voltam.

Rosalind egészsége szemmel láthatóan javult, bár eléggé ijesztően nézett ki – akkor még nem tudtam, milyen gyorsan képes rosszabbodni vagy javulni egy beteg gyerek állapota. Ápolónőként csak felnőttekkel szereztem tapasztalatokat, és fogalmam sem volt arról a látványnak is rémisztő jelenségről, miszerint gyermekünk az egyik pillanatban még félholtnak látszik, a másik pillanatban pedig már kutya baja. Rosalind sokkal magasabbnak és soványabbnak tűnt, mint legutóbb, és ahogy apatikusan ott ült egy karosszékben, alig hasonlított az én „régi” kislányomra.

Rosalind legjellemzőbb tulajdonsága ugyanis az energikusság volt, és soha egy percig sem tudott nyugton maradni. Egy hosszú és kimerítő kirándulásról hazatérve például vidáman jegyezte meg, legalább fél óra van a vacsoráig, tehát tudunk még valamit csinálni, és az is előfordult, hogy a ház sarkánál találtam fejen állva.

– Hát te mi a csudát csinálsz?

– Nem tudom, de valamivel el kell tölteni az időt. Muszáj csinálnom valamit.

Most pedig bágyadtan ült, mint akit elhagyott minden ereje; nővérem azonban nem volt annyira megrémülve, mint én. – Láttad volna egy héttel ezelőtt! – mondta. – Akkor tényleg alig volt benne élet.

Rosalind meglepően gyorsan felgyógyult, és hazatérésem után egy héttel Ashfieldben már nagyon is emlékeztetett régi önmagára: állandóan rohangálni akart, én pedig – nem sok sikerrel – igyekeztem megfékezni. Annak idején Rosalind egészségesen és jó kedélyállapotban tért vissza az iskolába, és nem is volt semmi baj, amíg egy influenzajárvány el nem érte az iskolát, meg az ott tanuló gyerekek felét. Azt hiszem, a kanyaró után még kissé legyengült szervezetét megtámadó influenza okozhatta a tüdőgyulladást. Mindenki nagyon aggódott miatta, és fejcsóválva nézték, ahogy nővérem berakta a kocsiba és elvitte északra – Punkie azonban biztosra vette, ez a legjobb megoldás, és valóban az is volt.

Senki sem tudott olyan szépen meggyógyulni, mint Rosalind. A doktor kijelentette, erős és egészséges, mint amilyen volt, ha ugyan nem még olyanabb. – Eleven kis ördögfióka! – mondta. Biztosítottam, hogy mindig ilyen szívós kölyök volt. Ráadásul még el sem ismerte, ha beteg volt: a Kanári-szigeteken például mandulagyulladás kínozta, de a „beteg vagyok” mondatot még véletlenül sem ejtette ki a száján, csak annyit mondott, „nagyon rossz a kedvem”.

Egy idő után megtanultam: ha Rosalind bejelenti, rossz kedve van, akkor vagy beteg, vagy szó szerint kell érteni a dolgot, vagyis tényleg nyűgös, és úgy tartja tisztességesnek, ha figyelmeztet bennünket erre. Az anyák természetesen elfogultak a gyermekeikkel szemben – miért is ne lennének azok –, de én mégiscsak azt gondolom, az én lányom csavarosabb eszű volt, mint a nagy átlag. Különös tehetsége volt arra, hogy meglepő válaszokat adjon: az ember rendszerint előre tudja, mit fog mondani a gyereke, Rosalind viszont rendszerint meglepett engem – talán azért, mert ír vér is folyt az ereiben, Archie-nak ugyanis ír volt az anyja.

– Igaz, ami igaz – mondta Carlo a maga tárgyilagos stílusában –, Rosalind néha alaposan kihoz a sodromból, de hozzá képest a többi gyerek unalmas.

Rosalind ilyen is maradt egész életére.

Mindannyian ugyanolyanok vagyunk, amilyenek három-, hat-, tíz-vagy húszéves korunkban voltunk. Leginkább a hat-hét éves korra érvényes ez, amikor még keveset alakoskodunk, míg húszéves korában már mindenki hajlamos az éppen aktuális divatnak megfelelően többé-kevésbé másnak mutatni magát, mint aki valójában. Ha intellektuális megjelenésre van igény, akkor értelmiségivé alakítjuk magunkat; ha a kacér lányok kapósak, akkor mi is kacér teremtések leszünk. De az évek múlásával egyre fárasztóbb lesz magunkkal cipelni a felvett szerepeket, így az ember lassanként visszatér a saját személyiségéhez, és napról napra egyre inkább önmaga lesz – ami persze néha zavarba hozza a környezetünket, ugyanakkor óriási megkönnyebbülés számunkra.

Nem tudom, hogy az írásra is érvényese ez. Amikor az ember elkezdi, akkor általában még más, általa csodált írók bűvkörében vergődik, és akaratlanul is azok stílusát másolja; és ha ez a stílus nem illik az emberhez, akkor rosszul fog írni. De ahogy múlik az idő, a bűvkör egyre halványodik, és bár még mindig csodálunk néhány írót, és talán szeretnénk is, ha úgy tudnánk írni, mint ők, de már tudjuk, úgysem fog sikerülni – valószínűleg ez az írói alázat. Ha úgy tudnék írni, mint például Elizabeth Bowen, Murieli Spark vagy Graham Greene[226], akkor én lennék a legboldogabb ember a világon – de már tudom, ez nekem sem sikerülhet, ezért eszembe sem jut utánozni őket. Megtanultam, hogy én én vagyok, és csak olyan dolgokra vagyok képes, amilyeneket az énem valóban meg is tud csinálni, de olyanokat már nem, amilyeneket csak szeretne csinálni. Ahogy a Bibliában is olvashatjuk: „Kicsoda pedig az közületek, a ki aggodalmaskodásával megnövelheti termetét egy arasszal?”[227]

Néha beúszik az emlékezetembe annak a gyerekszobám falán függött tányérnak a képe, amelyet az egyik regattán a kókuszdiós célbadobásnál nyertem. „Ha nem tudsz mozdonyt vezetni, akkor olajozd a kerekeket” – volt ráírva a tányérra, és ennél bölcsebb életvezetési elvet nehezen lehetne találni. Azt hiszem, én ehhez is tartottam magam, és bár ezzel-azzal persze én is megpróbálkoztam, de sohasem erőltettem az olyan dolgokat, amelyeket nem tudtam jól csinálni, amelyekhez nem volt érzékem. Valamelyik könyvében Rumer Godden[228] felsorolta, mit szeret, és mit nem szeret; és mivel érdekesnek találtam, elkészítettem a saját szeretem, nem szeretem listámat. Ezt most kiegészíthetném annak felsorolásával is, mi az, amit nem tudok jól csinálni, és mi az, amit jól tudok csinálni – természetesen az első lista jóval hosszabb lenne.

Soha nem voltam jó a sportjátékokban, és soha nem voltam és nem is leszek jó beszélgetőtárs. Olyan könnyen befolyásolható vagyok, hogy már akkor mást kezdek csinálni, amikor még magam sem jöttem rá, valójában mit gondolok, vagy mit kellene csinálnom. Nem tudok rajzolni és festeni, és makettet vagy szobrot készíteni. Nem tudok sietni, csak ha sürgetnek. Nem tudom könnyedén elmondani, amit gondolok, leírni viszont sokkal jobban tudom. Elvi kérdésekben rendíthetetlen vagyok, de másban nem: habár tudom, hogy holnap kedd van, ám ha valaki mégis azt hajtogatja, holnap szerda van, akkor a negyedik „szerda” után már elfogadom, hogy mégsincs kedd, és ennek megfelelően cselekszem.

De mi az, amiben jó vagyok? Nos, tudok írni, továbbá elég jól zongorázom, de nem vagyok profi zenész, jól tudok énekeseket kísérni, és tudok rögtönözni, ha valami nehéz helyzet áll elő, ami igazán hasznos képesség. Egészen meglepő dolgokra vagyok képes néhány hajtű és biztosítótű segítségével: egyszer ragadós gombócot gyúrtam egy darab kenyérből, rászúrtam egy hajtűre, a hajtűt pecsétviasszal „ráforrasztottam” egy karnisrúdra, és ezzel az ablakon kihajolva fel tudtam szedni az üvegház tetejéről anyám műfogsorát. Máskor egy sündisznócska gabalyodott bele a teniszhálóba, és úgy szabadítottam ki, hogy előtte elaltattam kloroformmal. Azt is kijelenthetem, hogy hasznos tudok lenni a ház körül. És így tovább.

Most pedig nézzük a szeretem, nem szeretem listámat. Nem szeretem a tömeget, a zsúfoltságot, a másokkal való összepréselődést. Nem szeretem a hangosságot, a zajt és az elhúzódó beszélgetéseket. Nem szeretem a partikat, különösen a koktélpartikat nem, a cigarettafüstöt és általában a dohányzást. Nem szeretem az alkoholos italokat, csak a főzéshez némelyik fajtájukat. Nem szeretem a lekvárt, az osztrigát, a langyos ételt, a szürke eget, a madarak lábát, egyáltalán a madarak érintését. És amit végképp nem szeretek, az a meleg tej íze és szaga. Szeretem viszont a napfényt, az almát, majdnem minden fajta zenét, a vonatokat, a számtani fejtörőket és egyáltalán a számokkal való bíbelődést. Szeretem a tengert, a fürdést és az úszást, a csöndet, az alvást, az álmokat, az evést, a kávé illatát, a gyöngyvirágot, a kutyák legtöbb fajtáját, és a színházba járást.

Tudnék sokkal jobb listákat is készíteni, látványosabbakat vagy fontoskodóbbakat – de az megint nem én lennék, és azt hiszem, mégiscsak jobb, ha beérem önmagammal.

Most, hogy új életet kezdtem, át kellett tekintenem és újraértékelnem a baráti kapcsolataimat – mindaz, amin keresztülmentem, egyfajta lakmuszpapírként szolgált ebben a tekintetben. Carlóval egyszer kitaláltuk a Patkányrendet és a Hű Kutya rendet, és időnként megajándékoztunk valakit a Kutya Érdemrend első fokozatával, másvalakit a Patkány Érdemrend harmadik fokozatával. Nem sok Patkány akadt, viszont feltűntek közöttük nem várt példányok: olyanok, akiket igaz barátaimnak hittem, de akikről kiderült, kínosan kerülik az érintkezést a bármiféle értelemben „rossz hírbe keveredett” személyekkel. Másfelől viszont olyanok bizonyultak igaz és hű barátnak, akikből ezt egyáltalán nem néztem volna ki, akik az új helyzetben is kitartottak mellettem, és kedvesebbek voltak hozzám, mint azelőtt. Minden más erénynél többre becsülöm a hűséget és a bátorságot, és csodálom az utóbbi minden formáját, a fizikait és erkölcsit egyaránt. Szerintem ez az egyik legfontosabb erény, amelyet ki kell fejlesztenünk magunkban: ha az ember képes elviselni magát az életet, akkor kötelessége az is, hogy bátran éljen.

Sok olyan férfi barátom volt, aki kiérdemelte a Hű Kutya kitüntetést, hisz majdnem minden nő életében akad egy-két olyan hűséges férfiú, aki folyton a nyomában liheg. Az egyik ilyen barátom egy nálam pár évvel idősebb özvegyember, egy egészen elbűvölő férfi volt, aki hatalmas virágcsokrokat küldött, leveleket írt, végül megkérte a kezem. Elmagyarázta, hogy amikor először találkozott velem, akkor még túl fiatalnak tartott, de most már készen áll arra, hogy boldoggá tegyen az otthonában. Meg voltam hatódva, de nem akartam hozzámenni, mert semmiféle vonzalmat nem éreztem iránta: kedves barát volt, de nem több. Szívet melengető tudat, ha valaki szerelmes belénk, de ostobaság csak azért hozzámenni, hogy a vállán kisírhassuk magunk.

Nem óhajtottam vigasztalódni, és féltem a házasságtól. Felismertem, ahogy azt valószínűleg sok más nő is felismeri előbb vagy utóbb, hogy igazi fájdalmat és bánatot az életben csak egy férj tud okozni. Hiszen a férj jelenti számunkra a mindennapi társat, a szeretetet, és mindazt, amitől egy kapcsolat házassággá válik. Úgy döntöttem, soha többé nem leszek senkinek a kiszolgáltatottja.

Volt Bagdadban egy barátom, a légierő egyik tisztje, akinek gondolatmenete kissé felkavart, amikor házasságának buktatóiról mesélt. – Az ember azután úgy gondolja – zárta le a fejtegetéseit –, hogy elrendezte az életét, és attól kezdve az a terveinek megfelelően fog alakulni. De ez nem így van, és csak két lehetőség közül választhat: vagy egy szeretője lesz, vagy több… – Néha elfogott a szorongó érzés, hogy igaza van ennek a barátomnak, és arra gondoltam, még ezek az alternatívák is jobbak, mint a házasság. Ráadásul, ha az embernek több szeretője van, akkor azok nem tudnak olyan fájdalmat és bánatot okozni, mint egyetlen szerető, bár az sem úgy, ahogy egy férj. Számomra a férj mint olyan azonban teljesen ki volt zárva, sőt, abban az időben minden férfi – amire barátom csak legyintett, mondván, ez az állapot nem fog sokáig tartani. Meg is lepett, milyen sokan próbáltak kikezdeni velem a férjem elköltözése, illetve a válás után. Egy fiatalember némileg leereszkedő stílusban meg is jegyezte: – De hát nem él együtt a férjével, és ha jól tudom, el is válik tőle. Akkor meg mire vár?

Szóval megélénkült a férfiak érdeklődése irántam. Eleinte nem tudtam eldönteni, örüljek-e neki, vagy bosszankodjak rajta, de összességében véve nem tartottam rossz dolognak: azt éreztem, nem vagyok még annyira öreg, hogy már ajánlatot se tegyenek nekem. Néhányszor viszont nagyon kellemetlen helyzetbe kerültem: egyszer például azért, mert nem ismertem az olasz férfimentalitást. Azt kérdezte ugyanis egyszer tőlem egy olasz: tudtam-e aludni attól, hogy egész éjszaka szenet rakodtak a hajóba. Mondtam neki, engem nem zavart, mert a kabinom a rakparttal ellentétes oldalon van. – Ó! – nézett meglepetten. – Azt hittem, a harminchármas kabinban lakik.

– Nem – mosolyogtam –, az enyém a hatvannyolcas. – Ennél ártatlanabb társalgást el sem tudtam volna képzelni – de azt nem, hogy a férfi a kabinszám megkérdezésével azt kívánta kipuhatolni, vajon meglátogathat-e. Másról nem is beszélgettünk, de valamivel éjfél után váratlanul megjelent az én olaszom, és nagyon fura helyzet alakult ki: én nem beszéltem olaszul, ő nem nagyon értett angolul, így aztán franciául veszekedtünk, miközben fel voltam háborodva, és persze ő is, csak egész más okból.

– Hogy merészel idejönni a kabinomhoz?!

– Maga hívott.

– Dehogy hívtam!

– Dehogynem! Hiszen maga mondta, hogy a hatvannyolcas kabin.

– Mert maga kérdezte.

– Hát persze. De azért kérdeztem meg a számot, mert ide akartam jönni magához. És maga azt mondta, hogy jöhetek.

– Dehogy mondtam!

A beszélgetés hol halkabban, hol hangosabban folyt, de biztosra vettem, a szomszéd fülkében lakó követségi orvosban és feleségében a legsötétebb gyanú kezdett ébredezni. Mérgesen ismételgettem, hogy tűnjön el, ő viszont maradni akart. A végén ő volt jobban felháborodva, ezért kénytelen voltam bocsánatot kérni tőle, amiért nem vettem észre, hogy a kérdése tulajdonképpen ajánlat volt. Nagyon meg volt sértődve, de belátta, nem olyan nagyvilági nő vagyok, mint ahogy azt gondolta, és mikor elmagyaráztam neki, hogy én angol vagyok, tehát nemzetiségemnél fogva frigid, már teljesen lecsillapodott, és kifejezte sajnálatát – így nem esett csorba a férfiúi hiúságán sem. Másnap reggel a követségi orvos felesége azonban jeges pillantással mért végig.

Csak jóval később fedeztem fel, hogy Rosalind kezdettől felbecsülte és gyakorlatias szempontok alapján kiértékelte a lovagjaimat. – Mindig gondoltam, hogy újra férjhez fogsz menni valakihez – magyarázta. – És természetesen izgatott, ki lesz az illető.

Max ekkor már visszatért Franciaországból, ahol az anyját látogatta meg. Jelezte, hogy a British Museumban fog dolgozni, és megkérdezte, mikor tartózkodom Londonban, amire azt válaszoltam, erre mostanában nem lehet számítani, mert Ashfieldbe költöztem. Collins, a kiadóm azonban nagy partit rendezett a Savoyban, amelyre meghívott, hogy találkozzam az amerikai kiadóimmal és más fontos emberekkel – az egész napra betervezett megbeszélések miatt ezért az éjszakai vonattal utaztam, és meghívtam Maxet, jöjjön el reggelizni a londoni lakásomba. Már előre örültem a találkozásnak, de érkezésének pillanatában rögtön rám tört minden gátlásosságom, noha a közösen átélt utazási kalandok hatására igen jó baráti viszony alakult ki közöttünk. Azt hiszem, eleinte ő is feszengett kicsit, de mire elfogyasztotta a reggelit, amit készítettem neki, visszatért a régi hangulat. Megkérdeztem, nem lenne-e kedve ellátogatni hozzánk Devonshire-be, majd megbeszéltünk egy erre alkalmas hétvégét – és örültem, hogy megőriztük a jó kapcsolatot.

Az Ackroyd-gyilkosság után megírtam A hét számlap rejtélyét, amely egy korábbi könyvem, a Királyok és kalandorok folytatásaként afféle „vidám rémregény” volt – ilyeneket mindig könnyen írtam, mert nem igényeltek túl bonyolult cselekményt és tervezést. Ekkorra már megjött az önbizalmam is, és úgy láttam, minden nehézség nélkül képes vagyok évente produkálni egy könyvet, és mellette néhány elbeszélést is. Az írást azért is élveztem, mert közvetlenül össze tudtam kapcsolni a pénzkereséssel: ha megírtam egy történetet, akkor előre tudtam, hogy körülbelül 60 fontot keresek majd vele, és a jövedelemadó levonása után biztosan számíthattam tisztán 45 fontra. Egyszer például azt mondtam magamnak: „Unom már ezt a ház elé épített üvegházat, fedett teraszt szeretnék helyette, ahová ki tudunk ülni – de mennyibe fog ez kerülni?” Osztottam-szoroztam, majd leültem az írógéphez, törtem a fejem, és egy héten belül összeállt a fejemben a történet, megírtam, és nemsokára kész volt a teraszom is.

Mennyire más volt az az időszak, mint életem legutóbbi tíz vagy húsz éve! Ma már fogalmam sincs, mennyi pénzem van, vagy mennyi pénzem lesz jövőre; aki eddig ellenőrizni próbálta az adóügyeimet, az mind arról panaszkodott, hogy van egy csomó probléma, amit már évek óta nem sikerült „rendezni” – ilyen körülmények között pedig mit tehet az ember? De azért fontos idők voltak: az volt az én „plutokratikus” korszakom. Elkezdték kiadni a sorozataimat Amerikában, ahonnan nemcsak jóval nagyobb pénzek érkeztek, mint amiket Angliában kaptam, hanem még adózni sem kellett utánuk, mert afféle tőkeosztaléknak tekintették. Bár még nem kaptam akkora összegeket, mint évekkel később, de már előre számíthattam rájuk, és úgy tűnt, nincs más dolgom, mint szorgalmasan dolgozni, és besöpörni a pénzt.

Ma gyakran úgy érzem, akár abba is hagyhatnám az írást, mert ha folytatom, abból csak újabb komplikációk támadnak.

Max és én Paddingtonban találkoztunk, és együtt mentünk Devonshire-be az éjféli vonattal. A távollétemben persze megint történt valami: Rosalind kitörő lelkesedéssel üdvözölt bennünket, és a következő pillanatban bejelentette, Peter beleharapott Freddie Potter arcába. Ennél örömtelibb hírre tényleg nehéz hazaérkezni: a drága házvezető-szakácsnőnk drága fiacskájának arcába beleharapott a drága kis kutyuskánk! Rosalind persze elmagyarázta, nem a kutyus volt a hibás, mert ő folyton figyelmeztette Freddie Pottert, hogy ne tolja közel az arcát Peterhez, és ne visítozzon a kutya pofájába.

– De ő csak tolta a képét, és csak visítozott, így Peter persze megharapta.

– Értem – bólogattam. – De nem hiszem, hogy Mrs. Potter is megérti a dolgot.

– Freddie viszont nagyon bátran viselkedett, mint mindig – folytatta Rosalind, megvédelmezve kedvenc játszópajtását. A szakácsnőnk fia mintegy három évvel volt fiatalabb nála, és ő élvezettel parancsolgatott neki, viselte gondját, játszotta nagylelkű védelmezőjét, és zsarnokoskodott felette. – Ugye, milyen szerencse, hogy Peter nem harapta le az orrát? – mutatott rá a dolog pozitív oldalára. – Mert ha ez történik, akkor meg kellett volna keresnem az orrot, és visszaragasztani valahogyan, bár nem tudom, pontosan hogyan. Azt hiszem, először fertőtleníteni kell, vagy valami ilyesmi. De nem tudom, hogyan kell fertőtleníteni egy orrot, mert gondolom, kifőzni nem lehet…

Aznap eléggé bizonytalan volt az időjárás, és a tapasztalt helybéliek biztosra vették, eső lesz, de Rosalind azt javasolta, menjünk kirándulni a lápvidékre. Nekem tetszett az ötlet, és mintha Max is örült volna neki. Visszatekintve már látom, hogy a barátaimnak mennyi szenvedést okoztam az időjárással kapcsolatos optimizmusommal, és azzal a képzetemmel, miszerint a lápvidéken jobb idő lehet, mint Torquay-ban. Ugyanis szinte mindig tévedtem, és hiába húztuk fel a nyitott Morris Cowley-ra az ütött-kopott vászontetőt, a réseken és repedéseken a hátul ülők nyakába folyt a víz – Christie-ékkel autókirándulni nem akármilyen gyötrelmeket ígért.

Elindulás után nemsokára eleredt az eső, én azonban a lápvidék szépségeit ecseteltem Maxnek, aki az eső és a köd gomolygó fátyolán át feltehetően nem sokat látott ezekből. Új közel-keleti barátom azonban nemcsak elviselte, de még azt a látszatot is meg tudta őrizni, hogy remekül érzi magát. Amikor végre hazaértünk, először megszárítkoztunk, majd megint eláztattuk magunkat, ezúttal egy jó forró fürdővel, végül mindenféle társasjátékot játszottunk Rosalinddel. Másnap még mindig esett, ezért felvettük az esőkabátokat, és nagyokat sétáltunk a környéken a megbánásnak semmi jelét nem mutató Peter kutyussal, „aki” már a legjobb barátságban volt Freddie-vel.

Nagyon örültem, hogy megint találkozhattam Maxszel: most láttam csak, milyen közeli barátságba keveredtünk, és szinte szavak nélkül is megértjük egymást. Ennek ellenére sokkhatásként ért, amikor másnap este – miután jó éjszakát kívántunk egymásnak, és mindenki elment lefeküdni, de én még olvasgattam egy kicsit – bekopogott Max, kezében a könyvvel, amelyet én adtam neki.

– Köszönöm, hogy a figyelmembe ajánlotta ezt a könyvet – mondta. – Nagyon élveztem. – Letette mellém, azután leült az ágyam szélére, elgondolkodva rám nézett, és bejelentette: Legyen a feleségem. Ilyenkor szoktak a viktoriánus lányregényekben a kisasszonyok halkan felsikoltani, Ó, Mr. Simpkins! Ez oly váratlanul ér engem! Én persze nem sikoltottam, csak döbbenten bámultam. A nők többsége előre megérzi, ha valakitől házassági ajánlat várható, és ilyenkor kétféle módon szoktak nemet inteni: vagy jéghidegen és barátságtalanul, s akkor az udvarló villámgyorsan kiábrándul belőlük, vagy semlegesen, és szép csöndben megvárják, amíg az illető kigyógyul az egészből. Ma már persze azt is tudom, egy nő teljesen őszintén is mondhatja, Ó, Mr. Simpkins! De hát ez oly váratlanul ér engem! – nekem ugyanis még csak meg sem fordult a fejemben, hogy Max és én… Hiszen barátok voltunk, noha közvetlenebb és szorosabb viszony alakult ki közöttünk, mint korábban bármelyik ismerősömmel.

Ott és akkor viszont nevetséges párbeszéd kezdődött közöttünk, amelyet nem érdemes felidézni. Én mindenesetre nemet mondtam, és amikor Max megkérdezte, miért nem, felhoztam mindenféle érvet. Hogy idősebb vagyok nála – mire azt mondta, ő mindig nála idősebb nőt szeretett volna feleségül venni. Hogy ez ostobaság, ő egyébként is katolikus – mire kifejtette, már ezt is mérlegre tette, és mindent végiggondolt. Egyetlen dolgot nem említettem neki: hogy semmi kedvem feleségül menni hozzá; márpedig biztosan megemlítem, ha így gondolom. Hirtelen és számomra is teljesen váratlanul azt éreztem, nagyon szívesen feleségül mennék hozzá – csak lenne egy kicsit idősebb, vagy lennék én egy kicsit fiatalabb. Körülbelül két órán keresztül vitatkoztunk, és Max megtörte az ellenállásomat; nem kinyilatkoztatásokkal és ellenkezésekkel, hanem gyengéd ráhatással.

Másnap a kora reggeli vonattal utazott el. – Azt hiszem, hozzám jön – mondta, amikor kikísértem. – De még rengeteg ideje van végiggondolni, és eljutni eddig a döntésig.

Túl korán volt, hogy megint felsoroljam az ellenérveimet, és kétségek közt tértem haza. Ezután megkérdeztem Rosalindet, tetszik-e neki Max. – Ó, igen! – vigyorgott. – Nagyon is. Sokkal jobban, mint például R. ezredes vagy Mr. B. – Rosalind elől nem kellett eltitkolni a dolgaimat, csak szólni kellett neki, hogy mások előtt tartsa a száját.

Az elkövetkező néhány héten igencsak szerencsétlennek éreztem magam. Határozottan eldöntöttem, bolond leszek ismét férjhez menni, biztonságban akarok élni, nem akarom, hogy bárki is bánatot vagy fájdalmat okozzon nekem. Annál nagyobb hülyeség pedig nincs, mint férjhez menni egy sok évvel fiatalabb férfihoz, aki ráadásul még jóképű is, és igazából maga sem tudja, mit akar. Ez tehát vele szemben sem lenne tisztességes – én pedig épp most kezdhetném el élvezni a saját, független életemet. Azután észrevétlenül kezdett megváltozni a véleményem. Mert ugyan Max sokkal fiatalabb nálam, de mégiscsak sok közös vonásunk van: ő nem szeret partikra járni, szórakozni és táncolni, én szeretek múzeumokba járni, bennem több érdeklődés van ezen a téren, mint egy fiatal nőben; értékeltem az aleppói templomok végiglátogatását, élvezettel hallgattam Max előadásait a klasszikus szerzőkről, megtanultam a görög ábécét is, és olvastam az Aeneis[229] fordításait – és sokkal jobban érdekeltek Max gondolatai és munkássága, mint annak idején Archie bármelyik üzleti ügye a Cityben.

– Nem szabad még egyszer férjhez menned – mondtam magamnak. – Nem lehetsz ennyire ostoba!

Azonban észrevétlenül megtörtént. Ha a legelső találkozásunk alkalmával eszembe jutott volna, hogy Max akár a férjem is lehet, akkor tudtam volna vigyázni, és nem mentem volna bele olyan elővigyázatlanul ebbe a kellemes kapcsolatba. De nem láttam előre semmit, majd hirtelen ott volt ez a kapcsolat, amelyben mindketten jól éreztük magunkat, és olyan fesztelenül tudtunk egymással beszélgetni, mintha már régen házastársak lettünk volna.

Végső elkeseredésemben kis mindentudó házi jósnőmhöz fordultam. – Rosalind – mondtam –, mit szólnál, ha ismét férjhez mennék?

– Hát, gondoltam, hogy egyszer majd így lesz – felelte Rosalind olyan hangon, mint aki már rég számba vette az összes lehetőséget. – Úgy értem, ez természetes. Vagy nem?

– Na, igen, talán.

– De azt nem szeretném, ha R. ezredes lenne a férjed – folytatta Rosalind, amit érdekesnek találtam, mivel jó játszópajtása lett Rosalindnek, folyton együtt bolondoztak.

Bedobtam Max nevét.

– Azt hiszem, ő lenne a legjobb – mondta Rosalind. – Nagyon jó lenne, ha hozzá mennél feleségül. Lehetne egy hajónk is – folytatta –, és egy csomó mindenben hasznát lehet venni, elég jól teniszezik, majd játszhat velem. – Lelkiismeretesen sorolta az érveket, noha kizárólag a saját szempontjai szerint mérlegelt mindent. – És Peter kutyus is szereti – tette hozzá végül.

Életem egyik legnehezebb időszaka volt ez, mert mindenki ellenezte a dolgot, ami a lelkem mélyén azonban bátorítást adott. A nővérem hevesen tiltakozott, és még James sógorom is megfontoltságra intett.

– Nem gondolod – mondta –, hogy csak a szép emlékek hatnak rád? A régészkedés, és mert olyan jól érezted magad Urban a Woolley házaspárral? Talán ezt téveszted össze az érzelmeiddel, amelyek esetleg nem is olyan mélyek, mint hiszed.

De én tudtam, nem tévesztek össze semmit semmivel.

– De hát ez kizárólag a te dolgod – tette hozzá kedvesen. Nővérem viszont egyáltalán nem úgy gondolta, hogy ez kizárólag az én dolgom, hanem úgy érezte, kötelessége megóvnia ettől a végzetes ballépéstől. Carlo, a mindenben nélkülözhetetlen mindenes titkárnőm nővérével együtt az én pártomra állt, bár valószínűleg csak a hűség okán. Nyilván ők is úgy gondolták, ostobaságot csinálok, és biztosan sajnálták magukban, amiért nem egy jóképű negyven körüli ezredeshez akarok férjhez menni, de támogattak. Végül tájékoztattam a dologról Woolley-éket is, akik közül Len örült neki, Katharine viszont meglepően reagált rá.

– De két évig még semmiképpen ne menjen hozzá – mondta határozottan.

– Két évig? – kérdeztem ijedten.

– Igen, mert ez végzetes lépés lenne.

– Én viszont úgy gondolom – mondtam magamhoz térve –, ez lenne az igazi ostobaság. Én már most is jóval idősebb vagyok, mint Max, miért várnék arra, hogy még öregebb legyek?

– Szerintem viszont nem jó – mondta Katharine –, ha az ő korában azt gondolja, mindent megkaphat, amit csak akar. Azt hiszem, meg kellene várakoztatnia egy kicsit.

Ezzel a szigorú és puritán felfogással végképp nem értettem egyet. Maxnek azonban azt mondtam, tévedés lenne elvenni engem feleségül, és gondolja végig jó alaposan még egyszer az egészet.

– Mit gondol, mivel foglalkoztam az utóbbi három hónapban? – mondta ő. – Franciaországban csak magán járt az eszem, végül azt mondtam magamnak, ha újra találkozunk, akkor majd kiderül számomra, komoly-e a dolog, vagy csak elragadt a képzeletem. De nem ragadt el, mert maga éppen olyan, mint amilyen volt, és éppen az, aki nekem kell.

– Borzasztó nagy a kockázat.

– Számomra nem. És nem éri meg kockáztatni? Aki nem kockáztat, az nem is ér el semmit.

Ezzel egyetértettem, hiszen pusztán a biztonság kedvéért sohasem riadtam vissza semmitől, és kicsit meg is könnyebbültem. – Hát igen, nekem kockázat ez – gondoltam magamban. – De megéri kockáztatni, ha olyan embert találunk, akivel boldogok lehetünk. Sajnálni fogom, ha számára rosszul sül el a dolog, de hát ez az ő kockázata. – Azt mondtam, talán várjunk hat hónapot, amire azt felelte, annak semmi értelme. – Ugyanis Urba kell mennem – tette hozzá –, ezért előtte kellene összeházasodnunk. Szeptemberben.

Carlóval megtanácskoztuk a dolgot, és elkészítettük a terveket. Én akkor már elég ismert ember voltam, és a nyilvánosság annyi kellemetlenséget okozott, hogy mindent a lehető legnagyobb titokban akartam tartani. Abban állapodtunk meg, hogy Carlo és Mary Fisher, Rosalind és én három hétre elmegyünk Skye-be, ahol a házasságunkat előre kihirdetik, majd szép csendben megesküszünk az edinburgh-i St. Columba-templomban[230]. Azután elvittem Maxet látogatóba a nővéremékhez, ahol James rezignáltan fogadott, Punkie pedig igyekezett lebeszélni bennünket a dologról.

Igazság szerint nem sokkal korábban volt egy pillanat, amikor magam is majdnem lefújtam az egészet. A vonaton ugyanis a családomról meséltem mindenfélét, amikor Max hirtelen közbeszólt. – Azt mondta, James Watts? Együtt jártam a New College-ba egy Jack Watts nevű fiúval, aki irtó nagy komédiás volt, és csuda jól tudott másokat utánozni. – Engem valósággal fejbe vágott a felismerés, hogy Max és az unokaöcsém kortársak, és hirtelen képtelenségnek tűnt, hogy mi összeházasodjunk. – Maga túl fiatal hozzám – mondtam elkeseredve, mire Max komolyan megijedt. – Egyáltalán nem! – tiltakozott. – Az igaz, hogy fiatalon mentem egyetemre, de minden barátom komoly ember volt, és egyáltalán nem tartoztam Jack Watts vidám társaságához. – De engem csak gyötört a kétség.

Punkie szorgalmasan igyekezett jobb belátásra bírni Maxet, és kezdtem félni, talán Max ezért megutálja a nővérem. De épp az ellenkezője történt: Max később elmondta, tetszett neki a nővérem őszintesége, az irántam érzett aggodalma, de még a humora is; nővéremmel kapcsolatban ezt az utóbbit szinte mindenki megemlítette. – Drága Punkie – szokta mondogatni Jack unokaöcsém az anyjának –, azt szeretem benned legjobban, hogy végtelenül kedves és vicces vagy! – A nővéremet ennél jobban nem is lehetett volna jellemezni. A látogatás azzal végződött, hogy Punkie zokogva elvonult, és csak James maradt velünk; Jack unokaöcsém szerencsére nem volt ott, mert bizonyára felborított volna mindent.

– Én rögtön tudtam, hogy magadban eldöntötted már a dolgot – mondta a sógorom. – És nem változtatod meg a véleményed.

– Jaj, Jimmy, nekem naponta változik erről a véleményem.

– Az lehet, de biztos vagyok abban, hogy minden jól sül majd el. Én ugyan nem így döntöttem volna a helyedben, de neked mindig a helyén volt az eszed, ő pedig olyan fiatalember, aki még sokra viheti.

Nagyon szerettem Jamest, amiért ilyen türelmes és elnéző tudott lenni. – Ne aggódj – mondta. – Tudod, milyen a nővéred. Nem lesz semmi baj.

Közben pedig még mindig titokban tartottuk az egészet.

Megkérdeztem Punkie-t, hogy el akar-e jönni az esküvőnkre, de azt mondta, mindenkinek jobb lesz, ha nem jön el. – Folyton csak bőgnék, és kiborítanék mindenkit – mondta, és tulajdonképpen hálás voltam ezért. Ott volt nekem támaszul a két derék, higgadt, skót barátnőm, így velük és Rosalinddel mentem Skye-ba, ami szép hely volt, noha bosszantott, hogy minden nap szitált az eső. Mérföldeket barangoltunk a lápvidék hangás lejtőin, és élveztük a kellemes, enyhe földszagot, amely elkeveredett a tőzeg jellegzetes, erősebb szagával.

Megérkezésünk után néhány nappal Rosalindnek sikerült feltűnést keltenie egyik megjegyzésével a szálloda éttermében: az asztalnál ugyanis egyszer csak fennhangon megjegyezte. – Carlo! Peter tulajdonképpen a férjed is lehetne, nem igaz? Arra gondolok, hogy veled alszik egy ágyban! – Amire a szálló többnyire idős hölgyvendégei gyilkos pillantásokkal kezdték méregetni szegény Carlót. De Rosalind nekem is adott egy rövid eligazítást a házassággal kapcsolatban.

– Te tudod, hogy ha Max felesége leszel, akkor egy ágyban kell majd aludnod vele?

– Tudom.

– Na igen, sejtettem, hiszen végül is a felesége voltál a papának. Csak azt hittem, esetleg elfelejtetted. – Biztosítottam, hogy nem feledkeztem meg semmi fontosról ezzel kapcsolatban.

Teltek a hetek, mi pedig barangoltunk a lápvidéken, és küzdöttem a kétségeimmel, hogy tönkreteszem Max életét is. Aki mindeközben nyakig merült a munkába a British Museumban és máshol, igyekezvén befejezni a cserépdarabok lerajzolását és a régészeti anyag leírását. A házasságkötésünk előtti utolsó héten már mindennap hajnali ötig készítette a rajzokat egymás után, és az volt a gyanúm, Katharine Woolley vette rá Lent a szokásosnál is erősebb munkatempóra, mert haragudott rám, amiért nem halasztottam el a házasságkötést.

Londonból való elutazásunk előtt Len még beugrott egy rövid látogatásra, de nagyon meg volt zavarodva; el nem tudtam képzelni, mi történhetett vele.

– Tudja, elég kellemetlen számunkra ez az ügy – dadogott. – Úgy értem, Urban és Bagdadban. Arra gondolok, szóval… Hogy önök semmiképpen sem jöhetnek el együtt az expedícióra, mert ott csak a régészeknek van hely, másoknak nincs.

– Ó, persze – mondtam. – Teljesen megértem, és már beszéltünk erről. Nekem nincsenek hasznos szakmai ismereteim, ezért úgy gondoljuk, sokkal jobb lenne itthon maradni, de Max nem akarja cserbenhagyni önt a szezon kezdetén, hiszen már nincs idő valaki mást keresni helyette.

– Arra gondoltam… – Len itt egy kis szünetet tartott –, egyesek furcsának találnák, ha nem jönne el Urba.

– Nem tudom, hogy miért gondolnák ezt – mondtam. – Én csak a szezon végén mennék Bagdadba.

– Amire én gondoltam… vagyis mi gondoltunk… Úgy értem, amire Katharine gondolt…

– Az micsoda?

– …az az, hogy jobb lenne, ha egyáltalán nem jönne el Bagdadba. Úgy értem, ha ön eljön Maxszel Bagdadig, aztán ő elmegy Urba, ön pedig hazamegy, akkor az… furcsának tűnne kicsit, nemde? Nem tudom, mit szólnának hozzá a múzeum kurátorai…

Ekkor már elfutott a méreg: én nem ragaszkodtam ahhoz, hogy elmenjek Urba, és soha fel sem vetettem volna a dolgot, mert nem tartottam korrektnek, de annak okát már nem láttam, hogy Bagdadba se menjek el, ha egyszer el akarok menni. Maxszel ugyan már eldöntöttük, nem megyek Bagdadba, mert sok értelme nem lenne, hanem inkább Görögországba megyünk nászútra, azután Athénból ő továbbmegy Irakba, én pedig visszajövök Angliába – de ezt nem óhajtottam Len orrára kötni. Kicsit pattogósan válaszoltam hát. – Figyeljen ide, Len. Nem a maga dolga eldönteni, hogy én hová vagy hová ne utazzak a Közel-Keleten. Ha el akarok menni Bagdadba, akkor el fogok oda menni a férjemmel, és ennek semmi köze nem lesz sem az ásatáshoz, sem önökhöz.

– Jaj, jaj, remélem nem veszi zokon… Csak Katharine azt gondolta, hogy…

Én az első perctől biztosra vettem, hogy ezt Katharine „gondolta úgy”, nem pedig Len. Kedveltem a nőt, de azt már nem óhajtottam, hogy dirigáljon nekem. És amikor találkoztam Maxszel, el is mondtam neki, én nem készülök Bagdadba, de ezt nem árultam el Lennek.

– Én pedig ragaszkodni akartam ahhoz, hogy maga is jöjjön! – mondta Max dühösen.

– Ostobaság lenne, kidobnánk egy csomó pénzt, és aztán mégis el kellene válnunk.

Max elmondta, megkereste őt Dr. Campbell Thompson, és lehetőséget kínált számára, hogy a következő évben Észak-Irakba menjen a ninivei ásatásokhoz, ahová minden valószínűség szerint én is vele mehetek. – Még semmi sem biztos – tette hozzá –, de nem óhajtok elválni magától a szezon hat hónapjára. És addigra Lennek is bőven lesz ideje találni valakit helyettem.

Skye-ban a házasságkötésünket annak rendje és módja szerint kihirdették a templomban, a körülöttünk üldögélő idős hölgyek pedig kedves mosollyal pislogtak felém – az idős hölgyek nagyon tudnak örülni az olyan romantikus dolgoknak, mint amilyen egy házasság.

Max eljött Edinburgh-be, és Skye-ból mi is odautaztunk: Rosalind, Carlo, Mary, Peter kutyus és én. A St. Columba-templom kis kápolnájában rendezett szertartás nagyon sikeres volt: nem szivárgott ki róla semmi, és egyetlen riporter sem zaklatott bennünket. Folytattuk a cselszövést, mert elváltunk, ahogy a régi dal mondja, már a templomajtóban: Max visszautazott Londonba, hogy az elkövetkező három napban befejezze az Urral kapcsolatos munkáját, én pedig másnap Rosalinddel visszatértem Londonba, ahol az én hűséges, és szintén titokban odaérkezett Bessie-m fogadott. Max két nappal később megjelent Crosswell Place-ben egy bérelt Daimleren[231], amivel elmentünk Doverba, majd átkeltünk a Csatornán, hogy meg se álljunk nászutunk első célpontjáig: Velencéig.

Max egyedül tervezte meg a nászutunkat, mert meglepetésnek szánta – és nem is volt a miénknél boldogabb nászútja talán senkinek. Csak egyvalami okozott kellemetlenséget: az Orient expressz hálófülkéje már a nyugat-európai szakaszon tele volt poloskával.

IX. rész

Életem Maxszel

Egy

Nászutazásunk során eljutottunk Dubrovnikba, majd Splitbe is. Splitet soha nem felejtem el: egyik este a szállodánk környékén sétálgattunk, majd megérkeztünk egy térre, ahol előttünk magasodott Szent Gergely hatalmas szobra, a híres Meštrovic[232] alkotása. Az ilyen szobrok emlékeinkben is örök időkig a környezetük fölé emelkednek…

Nagyon jókat mulattunk az ottani étlapokon, amelyek szerbhorvát nyelven íródtak, így természetesen nem értettünk belőlük egy szót sem: találomra ráböktünk valamelyik ételre, és izgalommal vártuk, mit hoznak ki. Egyszer óriási adag sült csirke érkezett, máskor buggyantott tojás erősen fűszeres, fehér szószban, de rendeltünk valamiféle szupergulyást is. Ráadásul óriási adagokat szolgáltak fel, és sehol sem akarták, hogy kifizessük a számlát – a pincérek tört francia, angol vagy olasz nyelven magyarázgatták, ma nem, nem ma, majd holnap is jönnek, majd holnap fizetni. Nem tudom, mit gondoltak azokról, akik egy hétig ingyen étkeztek, majd felszálltak a hajóra, és eltűntek, de az biztos, csak nagy nehézségek árán tudtuk rendezni a számlát, amikor utolsó nap betértünk kedvenc éttermünkbe. Ó, igazán ráértek volna még ezzel!, mondták, mi pedig próbáltuk megmagyarázni, hogy nem, nem érünk rá, mert tizenkettőkor indul a hajónk. A pincér nagyon elszomorodott, amiért neki most a számokkal kell bajlódnia, és elvonult egy kis benyílóba, vakargatta a fejét, több ceruzát is kipróbált, nagyokat nyögött, majd körülbelül öt perc múlva kijött neki a végösszeg, amely igen szerénynek tűnt ahhoz a hatalmas ételmennyiséghez képest, amit addig bekebeleztünk.

A dalmát és a görög tengerpart mentén készültünk lefelé hajózni a görögországi Pátráig[233]. A kikötőben Max ugyan elmagyarázta, hogy valami kis teherhajó jön majd értünk, de amikor az izgatott várakozás után végre hirtelen felbukkant a hajó, az tényleg olyan kicsi volt, hogy nem is akartuk elhinni, a miénk. Csupa mássalhangzóból álló furcsa neve volt: „Srbn”, de azt sohasem tudtuk meg, hogyan ejthették ki ezt a szót. Összesen négy utasa volt: mi ketten az egyik kabinban és még ketten a másikban, akik azonban kiszálltak a következő kikötőben, úgyhogy a „miénk” lett az egész hajócska.

Soha olyan finom ételeket nem ettem, mint ott: puhára sült bárányszeleteket szaftos zöldségkörítéssel, rizzsel és fenséges szósszal, meg nyárson sült egyéb csemegéket. A kapitány tört olaszsággal magyarázott nekünk. – Maguk szeretni étel? Én nagyon örülni. Én angol étel rendelni maguknak. Szakács igazi angol étel csinálni maguknak! – mondta büszkén, én pedig őszintén reméltem, hogy soha nem vetődik el Angliába, mert akkor megtudná, milyen unalmas az „igazi angol étel”. A kapitány még azt is elmesélte, hogy elő akarták léptetni, és felajánlottak neki egy nagy utasszállító hajót, de ő inkább ezen a kicsin maradt, mert itt van egy jó szakácsa, nyugodt az élete, és nem kell idegeskednie a túl sok utas miatt. – Nagy hajó nagyon sok utas – mondta –, akkor mindig van csak baj. Én ezért nem akarni nagy hajó kapitánya lenni.

Csodás napokat töltöttünk el ezen a kis szerb hajón. Az útba eső kikötők – Santa Anna, Santa Maura, Santi Quaranta – mindegyikénél kiszállhattunk, mert a kapitány megígérte, hogy indulás előtt fél órával megfújja a hajókürtöt. Így nyugodtan sétálhattunk a ligetekben és barangolhattunk a virágok között, az olajfák alatt kéz a kézben üldögélni pedig maga volt a földi paradicsom. Amikor megszólalt a kürt, visszasiettünk a hajóra. Pátrában elbúcsúztunk a mi kedves kapitányunktól, és felszálltunk az Olympiába induló muris kinézetű kis vonatra, amely nemcsak utasokat szállított, hanem rengeteg poloskát is. Ezek a vérszívók itt a lábszáraim ellen indítottak offenzívát, és másnap a nadrágom szárát kellett felhasítanom, annyira megdagadt mindkét vádlim.

Görögországot nem kell ismertetni – Olympia pontosan olyan gyönyörű volt, amilyennek elképzeltem. Másnap öszvérháton indultunk Andritsenába, és utazásunk e szakasza egyfajta szakítópróbája is lett vadonatúj házasságunknak. Soha életemben nem ültem ugyanis még öszvéren, és a tizennégy órás szamaragolástól úgy megfájdult mindenem, hogy azt sem tudtam eldönteni, mi fáj jobban: ha gyalog megyek, vagy ha nyeregben ülök. Megérkezésünk után járóképtelenül és görcsbe merevedve estem le az öszvérről, és kíméletlen szemrehányást zúdítottam Max fejére. – Neked nem lett volna szabad megnősülnöd! Hogy voltál képes a feleséged egy ilyen kínszenvedésnek kitenni?! – Pedig szegény Maxnek is görcsbe merevedett mindene, és azzal védekezett, az utazást maximum nyolcórásra tervezte; engem azonban nem érdekeltek a magyarázatok. Hét vagy nyolc évre volt szükségem ahhoz, hogy felismerjem, ő a valóságosnál mindig rövidebb időkkel számol, amelyeket célszerű automatikusan legalább egyharmaddal megtoldani.

Két napig gyógyulgattunk Andritsenában. Addigra megenyhültem, és egyáltalán nem sajnáltam, hogy feleségül mentem hozzá, ő pedig örökre megtanulta, kíméletesen kell bánni egy feleséggel: csak az utazási távolság pontos kiszámítása után szabad öszvérre ültetni. Az útitervnek megfelelően egyébként Bassae Apolló-templomához szintén öszvérháton jutottunk el, de ez az út már egyáltalán nem volt olyan borzasztó, mint az előző. Elmentünk Mükénébe és Epidauroszba is, majd egy naupliai szálloda vörös bársony falikárpitos „királyi lakosztályában” kötöttünk ki, amelyben hatalmas, brokátfüggönyök övezte baldachinos ágy állt. A tengerre néző, kissé ingatag, ám díszes erkélyen reggeliztünk, majd fürödni mentünk, és óvatosan kerülgettük a medúzákat.

Epidaurosz szépsége egészen elbűvölt – itt éreztem először ellenszenvet a régészet iránt. A szikrázó napsütésben ugyanis felmásztam a színház tetejére, miközben Max bent maradt a múzeumban, hogy egy feliratot tanulmányozzon, és már jó ideje üldögéltem ott, de még mindig nem jött utánam. Végül elfogyott a türelmem, leballagtam, és bementem hozzá: Max a padlón hasalt, figyelmesen elemezgette a feliratot.

– Te még mindig ezt olvasod? – kérdeztem.

– Igen, egészen különleges – felelte Max. – Elmagyarázzam, miről szól?

– Nem szükséges – mondtam határozottan. – Odakint csodaszép minden.

– Ó, persze, bizonyára… – dünnyögte Max oda sem figyelve.

– Nem baj, ha én visszamegyek?

– Nem, nem – válaszolta Max kissé meglepve –, menj csak. De azt hittem, téged is érdekelni fog ez a felirat.

– Nem hiszem, hogy jobban érdekelne, mint a kinti világ – mondtam, és visszamásztam a színházi nézőtér tetejére. Max csak körülbelül egy óra múlva jött utánam, nagyon elégedetten, mert sikerült megfejtenie egy különösen homályos görög kifejezést.

A csúcspont azonban Delphoi volt, aminek a szépsége annyira elbűvölt bennünket, hogy megpróbáltunk egy olyan helyet keresni, ahol egyszer majd építünk magunknak egy kedves kis házat – emlékszem, hármat is kiválasztottunk. Amikor viszont néhány éve ismét arra jártam, és láttam a buszok seregét, a kávéházakat, a szuvenírboltokat és a turisták tömegeit, akkor nagyon örültem, hogy mégsem váltottuk valóra ezt az álmot.

Egyébként folyton keresgéltük a háznak való helyeket, de ezt a passziót főként én kedveltem. Mindig imádtam a házakat, és a második világháború kitörése előtt már nyolc ház büszke tulajdonosa voltam. Szenvedélyesen vadásztam a rossz állapotban lévő, ám jobb sorsra érdemes épületekre, amelyeket azután átalakíttattam, kicsinosíttattam, és be is bútoroztam. Amikor kitört a háború, és minden házra kötelező biztosítást kellett kötni a hadikárok ellen, annak persze nem örültem, de végül mindegyik házat szép haszonnal el tudtam adni. Utána pedig kíváncsian nézegettem „őket”, és tűnődtem, vajon kik lakhatnak bennük.

A Delphoiban töltött utolsó napon lesétáltunk Itéába, a tengerhez. Egy görög idegenvezető is volt velünk, akinek Max mindenféle kérdéseket tett fel – érdeklődő természet volt, és mindenhol mindenről kifaggatta a helybélieket. Ekkor éppen az ösvény mentén virító virágok nevét szerette volna megtudni, ezért kalauzunk lelkesen válaszolgatott, Max pedig gondosan jegyzetelt a noteszába. Már a huszonötödik virágnál tartottak, amikor feltűnt neki, hogy ugyanazok a nevek kezdenek ismétlődni, amelyek a lista elején szerepelnek, ráadásul ugyanúgy hívják a tüskés, kék virágú cserjét, mint az élénksárga, gólyahírre emlékeztető valamit. Ekkor rájöttünk, a mi derék görögünk a kedvében akart járni, ezért az összes virágnevet elsorolta, amit csak ismert – arról nem tehetett, hogy több volt a virág, mint ahánynak a nevét ismerte, a felsorolás végén tehát kezdte elölről az egészet. Max kissé bosszankodva zsebre tette a noteszát…

Azután megérkeztünk görögországi kalandozásaink végállomására: Athénba, ahol az elválás előtti napokban utolért bennünket a végzet. Amiről eleinte azt hittem, csak az utazók szokásos gyomorrontása – és a „bagdadi hasmenés” vagy a „teheráni hasmenés” mintájára el is neveztem „athéni hasmenésnek” –, sokkal súlyosabb volt egy közönséges hascsikarásnál. Először úgy tűnt, hamar kihevertem a dolgot, de egy kirándulás alatt olyan rosszul lettem, hogy sürgősen vissza kellett fordulnunk. Megint felment a lázam, és amikor már a sokadik gyógyszer sem használt, Max minden tiltakozásom ellenére kerített egy görög orvost, aki beszélt franciául – én rájöttem, bár folyékonyan tudok franciául társalogni, az ilyen nyavalyákkal kapcsolatos kifejezéseket nem ismerem.

A doktor arra a következtetésre jutott, hogy valami halfejtől betegedhettem meg, mert a külföldiek nem tudták, miképpen kell szétszedni például a vörös márna fejét, amely egészségre ártalmas részeket is tartalmaz. És előadott egy rémmesét valami miniszterről, aki szintén ilyen okok miatt majdnem meghalt, és csak az utolsó pillanatban sikerült megmenteni. Szóval, bátorított engem a doktor, miközben majd’ meghaltam, mert negyven fok fölé ment a lázam, és kihánytam mindent. Végül azonban megmenekültem, és egyik nap arra ébredtem, hogy jobban vagyok. Evésről vagy felkelésről hallani sem akartam, de határozottan éreztem, elindultam a gyógyulás útján, és azt mondtam Maxnek, másnap nyugodtan elindulhat Irakba.

– Ne is mondj ilyeneket! – rökönyödött meg. – Hogyan hagyhatnálak itt ilyen állapotban?

Nagy dilemma előtt álltunk: Max ugyanis azt a feladatot kapta, hogy mielőbb utazzon Urba, és toldaléképületekkel bővítse a régészek téglaházát, hogy Woolley-éknek és az expedíció pár hét múlva odaérkező tagjainak legyen hol lakniuk, ráadásul azt tervezte, építtet még egy új ebédlőt és egy külön fürdőszobát Katharine-nek.

– Meg fogják érteni a helyzetet – mondta Max, de én kihallottam a hangjából a bizonytalankodást, és tudtam, Woolley-ék nem fognak megértem semmit. És mivel mindkettőnk számára becsületbeli ügy volt, hogy Max időben odaérjen, elkezdtem győzködni őt, már jobban vagyok, egy hét alatt szépen meggyógyulok, majd felülök az Orient expresszre és hazamegyek. Szegény Max tépelődött és rágta magát, élt benne a híres angol kötelességtudat. – Én megbízom magában, Max – jelentette ki neki legutóbb Leonard Woolley. – Érezze jól magát, utazgasson nyugodtan, de adja a szavát, hogy ott lesz a helyszínen, amikor szükséges.

– Sejtheted, mit szólna Len, ha… – figyelmeztettem.

– De te beteg vagy!

– Én tudom, hogy beteg vagyok, de ők ezt nem fogják elhinni. Azt fogják gondolni, hogy egyszerűen nem akartalak időben elengedni, de ebből én nem kérek. És ha tovább vitatkozol, akkor megint felmegy a lázam, és tényleg nagyon beteg leszek!

Így végül Max mégiscsak elutazott teljesíteni a kötelességét, és mindketten hősnek éreztük magunkat. Csupán a görög orvos nem értett egyet a döntésünkkel, és két kézzel hadonászva méltatlankodott. – Mind ilyenek ezek az angolok! Nagyon sokat ismertem, de mind egyformák, és élnek-halnak a munkáért meg a kötelességért. De hát mi a munka és a kötelesség egy emberrel összehasonlítva? És a feleség is ember, ha beteg, akkor csak az számít, hiszen bajban van!

– Ön ezt nem érti – magyaráztam. – Itt fontos ügyről van szó, a férjem szavát adta, hogy időben ott lesz, mert nagy munka vár rá.

– De hát a felelősség, a munka és a kötelesség semmi a szeretethez képest! Micsoda ridegség, micsoda froideur[234]! Borzasztó lehet egy angol férfi feleségének lenni, nem kívánom egyetlen nőnek sem.

Túl gyenge voltam a vitatkozáshoz, de biztosítottam, nem lesz már semmi bajom.

– Azért csak vigyázzon – figyelmeztetett –, és ne bízza el magát. A miniszter, akiről meséltem önnek, nagyon megjárta: csak egy hónap múlva tudott visszatérni a munkájához.

De nem sikerült meggyőznie, és közöltem vele, hogy az angol gyomor sokkal szívósabb, és gyorsabban is gyógyul. A doktor az égre emelte a két kezét, rikácsolt még valamit franciául, aztán közölte, nem vállalja értem a felelősséget, de mielőtt eltávozott, még azt mondta, ha jobban érzem magam, akkor egyek üres főtt makarónit. De én nem kívántam semmit, csak hevertem a zöld tapétás szobában, nagyon nyomorultul éreztem magam, fájt a hasam és az egész derekam, és olyan gyenge voltam, hogy a karomat is alig bírtam mozdítani. Aztán mégis rendeltem egy kis főtt makarónit, amiből csupán három-négy „kukacot” ettem – úgy tűnt, örök életre elment a kedvem az evéstől.

Szegény Maxre gondoltam, aki akkor már Bejrútban járhatott, és bizonyára aggódott miattam. Én viszont egyáltalán nem aggódtam, sőt, felébredt bennem a vágy, hogy csináljak valamit, vagy elmenjek valahová. Ettem ezért még egy kis makarónit, majd egy kevéske sajtot is reszeltem rá, és minden reggel háromszor körbejártam a szobát, hogy ne gyengüljenek el teljesen a lábaim. Amikor a doktor benézett hozzám, mondtam neki, már sokkal jobban vagyok.

– Nagyszerű, látom, tényleg jobban van!

– Ezért holnapután akár haza is mehetnék – mondtam.

– Jaj, ne beszéljen ostobaságot! Emlékezzen csak a miniszterre…

Én azonban már nagyon untam a minisztert, ezért behívtam a recepcióst, és megkértem, foglaljon nekem helyet az Orient expresszre. Ezt csak az utolsó előtti este árultam el a doktornak, aki persze megint hadonászni kezdett, majd meggondolatlansággal vádolt, és azt jósolta, valahol útközben úgyis leszednek a vonatról, és ott fogok meghalni egy idegen peronon. De én már tudtam, hogy nem ennyire súlyos a helyzet, és megint azzal vigasztaltam, miszerint az angol gyomor gyorsan gyógyul.

Másnap kissé erőtlenül bár, de hazaindultam. A szálloda portása kikísért a pályaudvarra és felrakott a vonatra, én pedig ledőltem az ágyamra, és alig keltem fel. Néha hozattam egy kis meleg levest az étkezőkocsiból, de valami zsíros löttyöt adtak helyette, úgyhogy nem sokat ettem. Ez a koplalás pár évvel később már jót tett volna az alakomnak, de akkor még eléggé sovány voltam, úgyhogy valóságos csontvázként érkeztem haza – ám a mennyekben éreztem magam, amikor végre elnyúlhattam a saját ágyamon. Egyébként pedig még majdnem egy hónapba telt, amíg teljesen meggyógyultam, és testileg-lelkileg talpra álltam.

Max szörnyen izgult miattam: útközben mindenhol táviratokat adott fel nekem, és várta a válaszaimat, amelyeket persze sohasem kapott meg. Végül időben megérkezett Urba, ahol hatalmas lendülettel vetette bele magát a munkába, és sokkal több feladatot végzett, mint amennyit elvártak tőle: saját elképzelései szerint megépíttette Katharine fürdőszobáját, és saját ízlése szerint rendezte be azt is, meg az ebédlőt is.

– De hát nem kívántuk ennyi mindent! – kiáltott fel Katharine, amikor megérkeztek.

– Úgy gondoltam, megcsinálom, ha már itt vagyok – felelte Max, majd hozzátette, hogy emiatt engem félholt állapotban hagyott Athénban.

– Ott kellett volna maradnia – mondta Katharine.

– Talán – sóhajtott Max. – De mindketten a lelkemre kötötték, mennyire fontos ez a munka.

Katharine később addig szekálta a férjét, mert a fürdőszoba nem tetszett neki, amíg végül le kell bontani, és újat kellett építeni; azonban gratulált Maxnek az ebédlő berendezéséhez, és azt mondta, nagyon jól érzi magát benne.

Mára már megtanultam, hogyan kell bánni a temperamentumos emberekkel: a színészekkel, producerekkel, építészekkel, zenészekkel, vagy a primadonna hajlamú figurákkal, mint amilyen Katharine Woolley is volt. Max anyja szintén sajátos primadonnaként élte az életét, és anyám is hasonlóan viselkedett: néha képes volt belehergelni magát mindenféle szörnyű lelkiállapotba, de másnapra már el is felejtette az egészet. – De annyira kétségbe voltál esve tegnap – mondtam neki, mire ő meglepődve nézett rám. – Kétségbe esve? Honnan veszed ezt?

Néhány színész barátunk szintén hajlamos volt indulatosnak és temperamentumosnak mutatkozni. Egyszer az Alibiben a Hercule Poirot-t játszó Charles Laughtonnal[235] beszélgettem erről a próba szünetében. – Nagyon hasznos, ha az ember kicsit indulatosnak mutatja magát – magyarázta az üdítőjét kortyolgatva. – Még akkor is, ha egyébként nem olyan. Mert akkor az emberek azt mondják, nem szabad kiborítani semmivel, mert olyan indulatos. De ez fárasztó is tud lenni – tette hozzá. – Különösen akkor, ha az embernek egyáltalán nincs kedve kiborulni.

Kettő

Az ekkoriban végzett irodalmi tevékenységemről furcsa módon csak nagyon homályos emlékeim vannak, de még ekkor sem tekintettem magam komoly írónak. Írogattam persze könyveket meg elbeszéléseket, amik meg is jelentek, és kezdtem ahhoz is hozzászokni, hogy ez stabil jövedelemforrást jelent számomra. De ha kitöltöttem valamilyen űrlapot, akkor a „foglalkozása” kategóriánál soha nem jutott eszembe mást beírni, mint a tisztességes hangzású „háztartásbeli” szót. Férjezett nőként ugyanis ez volt a családi állapotom, és a „foglalkozásom” is egyben, könyveket pedig csak egyébként és mellékesen írtam; nagyzolásnak és nevetségesnek éreztem volna ezt „hivatásnak” titulálni.

Az anyósom sehogy sem tudta ezt megérteni. – Hiszen olyan jól írsz, Agatha drágám – mondta. – És ha már ilyen jól tudsz írni, akkor igazán írhatnál, hogy is mondjam csak, valami komolyabbat is! – Nyilván valami „értékállóbbra” gondolt, de nehéz lett volna elmagyarázni neki, hogy kizárólag szórakoztató olvasmánynak szánom az írásaimat. Jó krimiíró akartam lenni, és néha eléggé beképzelt voltam ahhoz, hogy valóban annak tekintsem magam – egyik-másik könyvemet például én is élvezettel olvastam. Maradéktalanul elégedett persze egyikkel sem voltam, de idáig szerintem úgysem jut el senki – semmi sem alakul pontosan úgy, ahogy az ember eltervezi az első fejezet felvázolása közben, vagy amikor sétálgatva maga elé mondogatja és lelki szemeivel kibontakozni látja a történetet.

Drága anyósom valószínűleg azt szerette volna, ha megírom valamelyik világhíresség életrajzát – pedig ha van valami, amihez végképp nem értek, akkor ez az. Mindenesetre gondolkodás nélkül és szerényen azt válaszoltam, az ötlet jó, de tulajdonképpen nem vagyok író, amit általában Rosalind azonnal megcáfolt. – De te igenis író vagy, anya – mondta. – Már igazi író lettél!

Szegény Max súlyos keresztet vett a vállára ezzel a házassággal, mert – amennyire meg tudtam állapítani – azelőtt még soha nem olvasott el egyetlen regényt sem. Katharine Woolley ugyan tukmálta rá Az Ackroyd-gyilkosságot, de ő szabotálta a könyv elolvasását: valaki ugyanis elmesélte neki a cselekményt, így megvolt számára a hivatkozási alap. – Mi értelme van elolvasni egy krimit – értetlenkedett –, amelyiknek a végét előre tudja az ember? – A szerző férjeként nem sok választása maradt, így nem túl nagy lelkesedéssel, de férfiasan hozzálátott a feladat elvégzéséhez – akkora már legalább tíz könyvet írtam, úgyhogy Maxnek volt mit bepótolnia. Számára a könnyű olvasmányt a régészeti tudományos munkák és a görög–latin klasszikus művek jelentették, így muris volt látni, hogy szenved az én könnyed, szórakoztató regényeimmel. De nem tántorították el a kezdeti nehézségek, és állítom, a végén még tetszettek is neki.

Egyébként nem nagyon emlékszem, milyen könyveket írtam közvetlenül a házasságkötésem után. Annyira élveztem a mindennapi életet, hogy az írásra csak néha-néha szakítottam időt, de akkor aztán rohammunkában dolgoztam, bár nem volt saját helyem vagy külön szobám, ahová visszavonulhattam volna. Ebből támadt is némi bonyodalom a későbbi években, amikor a hozzám betoppanó riporterek munka közben szerettek volna lefotózni. – És most mutassa meg olvasóinknak, hogy hol írja a könyveit.

– Ó, hol itt, hol ott.

– De hát bizonyára van egy állandó hely, ahol dolgozni szokott…

Nekem azonban ilyen „munkahelyem” nem volt, hiszen csak egy asztalra és egy írógépre volt szükségem. Az első fejezeteket, és néha a többiek vázlatát azonban még sokáig kézzel körmöltem le, amihez nagyon megfelelt a hálószobai márvány mosdóasztal, vagy két étkezés között a nagy ebédlőasztal.

A családom általában észrevette, mikor kezd megkörnyékezni az ihlet, és olyankor azt mondták, „az úrnőre rájött az írhatnék”. Carlo és Mary általában „úrnőként” emlegetett, és többnyire Rosalind is így szólított, nem pedig mamának vagy anyának. Szóval amikor észrevették rajtam, hogy valami készül, akkor biztató pillantásokat vetettek felém, és javasolták, keressek egy csendes zugot, ahol nyugodtan dolgozhatok. Sok barátomnak fogalma sem volt, hogy mikor írom a könyveimet, mert soha nem láttak írni, de még csak félrevonulni sem írás céljából. Valahogy úgy viselkedhettem, mint a kutyák, amikor eltűnnek fél órára egy szép nagy csonttal, majd sáros orral kerülnek elő. Én is sokszor bizonytalankodtam, menjek-e írni, de ha félrevonulhattam, magamra zárhattam egy ajtót, és senki nem zavart, akkor teljes sebességre tudtam kapcsolni, és elmerültem az alkotómunkában.

1929 és 1932 között meglehetősen termékeny voltam: írtam néhány könyvet, és kiadtam két elbeszélésgyűjteményt. Az utóbbiak egyike Mr. Quin[236] történeteit tartalmazza, és a kedvencem volt. Három vagy négy hónaponként, néha hosszabb időközönként írtam egy-egy történetet, és bár a magazinok is szerették ezeket, én nem voltam hajlandó sorozatot csinálni belőlük. Nem akartam „sorozatosítani”: egyszerűen csak írtam róla egy újabb történetet, ha kedvem szottyant rá; mint ahogy annak idején kedvtelésből írogattam a korai versikéimet. Mr. Quin olyan figura volt, aki egyszerűen csak belépett a történetbe, és egyfajta katalizátorként puszta jelenlétével befolyásolta a többiek viselkedését, bár mindig akadt valamilyen apróság, aminek kapcsán kiderülhetett, ki is ő, például az ablakon át beszűrődő tarka fényben megjelenő figura, aki az előbb még itt volt, de már megint nincs sehol. Mindig ugyanolyan volt: a szerelmesek barátja, aki körül a halál ólálkodik. A kis Mr. Satterthwaite, akit Mr. Quin ügynökének is nevezhetnénk, szintén kedvenc szereplőm lett.

Megjelent egy elbeszéléskötetem is: a No. 16,[237] amelyben mindegyik történet az akkori idők valamelyik híres detektívfigurájához kapcsolódott. Néhányukat persze ma már teljesen elfelejtettem, de emlékszem a vak Thornley Coltonra nyomozóra, természetesen Austin Freemanre, továbbá Freeman Wills Croftra a csodálatos időbeosztásával, és persze a kikerülhetetlen Sherlock Holmesra[238]. Az általam kiválasztott tizenkét krimiszerző közül néhányat ma mindenki ismer, másokat viszont már a szakma is elfelejtett – de akkor mindegyikük jól és érdekesen írt. Ebben a kötetben felbukkant az én két fiatal rendőrkopóm, Tommy és Tuppence is, akik A titokzatos ellenfél című második könyvem főszereplői voltak, és a változatosság kedvéért itt visszatértem hozzájuk.

A Gyilkosság a paplakban című könyvem 1930-ban jelent meg, de arra már nem emlékszem, hol, mikor és hogyan írtam, vagy miért kezdtem hozzá, és honnan támadt az ötlet, hogy egy új figura, nevezetesen Miss Marple legyen a nyomozó. Akkoriban még nem sejtettem, hogy ez a nő elkísér egész életemben és a derék Hercule Poirot „riválisa” lesz.

Az utóbbi időben állandóan kapom a leveleket, amelyekben az olvasók azt szorgalmazzák, hogy találkozzon már végre Miss Marple és Hercule Poirot. De ugyan miért találkozzanak? Biztosra veszem, ők nem élveznék ezt a találkozást: Hercule Poirot, ez a tökéletes egoista aligha örülne annak, ha szakmai dolgokban kioktatná egy vénkisasszony, és profi nyomozóként nem érezné otthon magát Miss Marple világában. Mindketten sztárok, de két különböző világban élnek és mozognak, és nem is fognak találkozni – hacsak váratlanul nem fogom ennek szükségét érezni. Valószínűleg Miss Marple azért született meg, mert nagy örömöt okozott nekem Caroline, Dr. Sheppard nővérének megformálása Az Ackroyd-gyilkosságban. Abban a könyvben ő volt a kedvenc szereplőm: egy savanyú, de kíváncsiskodó vénlány, aki beleüti az orrát mindenbe, aki mindent tud, és mindent meghall. Amikor színpadra állították a regényt, Caroline-t kihagyták a darabból és ez végtelenül elszomorított engem.

Korábban el sem tudtam volna képzelni, milyen rossz érzést jelent az embernek, ha színpadra állítás ürügyén megváltoztatják a művét. Régebben írtam már egy detektíves színművet, de Hughes Massie nem fogadta el, mondván, jobb lenne elfelejteni az egészet, úgyhogy nem erőltettem a dolgot. Ez a Feketekávé[239] címet viselő darab hagyományos kémtörténet volt tele sablonos elemekkel, de nekem tetszett. Évekkel később azután életre kelt: egy barátom, Mr. Burman, akit még Sunningdale-ből ismertem, és aki kapcsolatban állt a Royalty Színházzal, felvetette, talán mégis elő lehetne adni. Azt hiszem, elsőként a hampsteadi Everymanben[240] állították színpadra, ahol négy vagy öt hónapig ment, majd a West Endre került. Húsz-valahány évvel később ismét elővették, és kisebb változtatásokkal igen sokáig tudták műsoron tartani. Azt is furcsállottam, hogy az átlagosnál magasabb színészek alakítják Poirot-t: például az igencsak túlsúlyos Charles Laughton, vagy a széles vállú és 188 centi magas Francis Sullivan[241].

Az Alibit – Az Ackroyd-gyilkosságból kreált első darabot – Michael Morton[242] vitte színre, akinek nagy gyakorlata volt az efféle átdolgozásokban; de nem tetszett a javaslata, hogy húsz évvel fiatalítsuk meg Poirot-t, kereszteljük át Beau[243] Poirot-vá, és tegyünk mellé leányzókat, akik szerelmesek belé. Ekkor már annyira megkedveltem Poirot figuráját, hogy tudtam: velem fog maradni életem végéig, és kézzel-lábbal tiltakoztam személyiségének megváltoztatása ellen. Végül a rendező, Gerald Du Maurier[244] unszolására belementem, hogy Caroline helyett egy vonzó szépségű fiatal leány szerepeljen, noha nagyon tetszett az a szerep, amit a vénkisasszony a vidéki életben játszott, és az is, ahogy a vidéki életet ábrázolni lehetett a doktor és talpraesett nővére életén keresztül. Azt hiszem, hogy ekkor, St. Mary Meadben született meg Miss Marple, és vele együtt Miss Hartnell, Miss Wetherby, valamint Bantry ezredes és felesége, bár akkor ez még nem tudatosodott bennem – a tudatalattimban azonban készen álltak arra, hogy a megfelelő pillanatban megelevenedjenek.

Ha ma újraolvasom a Gyilkosság a paplakban művemet, akkor már nem vagyok vele olyan elégedett, mint régebben. Rengeteg a szereplő, és a történetnek túl sok a mellékszála, noha a cselekmény gerince szilárd; a falut azonban sikerült hitelesen ábrázolnom, és még ma is sok olyat lehet találni, amelyik hasonlít rá. Az árvaházakból jött kis cselédlánykák és a magasabb körök felé igyekvő, jól képzett háziszolgák persze már eltűntek, de a helyükre lépett bejárónők éppen olyan valóságosak és emberiek – bár korántsem olyan ügyesek, mint elődeik voltak.

Miss Marple olyan gyorsan fészkelte be magát az életembe, hogy érkezését alig vettem észre. Hat rövid történetet írtam egy magazin számára, és mindegyik történetben más-más figura volt a kis faluban játszódó bűnügy főszereplője. A sort Miss Jane Marple kezdte, akinek alakját nagyanyám ealingi barátnőiről mintáztam, azokról az idős hölgyekről, akikkel gyerekkoromban gyakran találkoztam. És volt egy közös vonása nagyanyámmal is, aki előre megérzett bizonyos dolgokat, és ijedten figyeltük, ahogy beválnak a legsötétebb jóslatai is.

– Nem lennék meglepődve, ha kiderülne róla ez meg az – mondta komoran egy szóba került ismerőssel kapcsolatban. – Az egy csirkefogó, nem tetszik nekem – jelentette ki nagyanyám, és amikor kiderült az udvarias és fiatal banktisztviselőről, hogy elsikkasztott egy csomó pénzt, egyáltalán nem volt meglepődve, csak bólogatott, mert ő megmondta előre… A nagyanyámtól senki sem tudta kicsalni a megtakarított pénzét, vagy átejteni valamilyen trükkel, mert vesébe látó szemekkel megnézte az illetőt, és rájött, hogy az miben sántikál. Egy idő után már rettegtünk a jóslataitól. Bátyámnak és nővéremnek volt egy szelíd mókusa, amelyet egyszer nagyanyám a kertben törött lábbal talált meg. – Jegyezzétek meg, amit mondok! – mondta. – Ez a kis állat hamarosan fel fog mászni a kéményre! – És a mókuska öt nap múlva meg is jelent a kéményen. Azután volt egy agyagkorsó a társalgó ajtaja fölötti polcon. – Én a te helyedben nem tartanám ott, Clara – mondta nagyanyám –, mert leesik és összetörik.

– De drágám! Már tíz hónapja ott van, semmi veszély nem fenyegeti.

Pár nap múlva azonban szélvihar támadt, a huzat bevágta az ajtót, a korsó pedig ripityára tört.

Ezzel a különös, dolgokat megérző vagy előrelátó tulajdonsággal felruháztam Marple kisasszonyt is, aki ugyan nem volt rosszindulatú, de nem bízott az emberekben, noha azokkal is képes volt elbeszélgetni, akikről nem volt jó véleménye. Miss Marple hatvanöt-hetven éves korában „született meg”, ami ugyanolyan szerencsétlen körülménynek bizonyult, mint Poirot esetében, hiszen még nagyon sokáig velem maradt – ha lett volna bennem egy kis előrelátás, akkor első detektívemül egy koraérett iskolás fiút választottam volna, aki azután nyugodtan öregedhetett volna velem együtt.

A hat történetből álló sorozatban öt „kollégát” kreáltam Miss Marple mellé. Az első az unokaöccse volt, egy modern regényíró, aki az ő drága öreg nénikéjét olyan elnéző kedvességgel kezelte, mint aki semmit sem tud a világról. Másodiknak egy fiatal nőt formáltam meg, aki modern festő volt; azután ott volt Mr. Pettigrew, egy helyi ügyvéd, szikár, csavaros észjárású, idősebb férfiú; továbbá a helyi orvos, aki ismeri az olyan ügyeket, amelyekből probléma lehet; a sort végül egy lelkész zárta. Valamivel később még hat Miss Marple-történetet írtam, és ez a tizenkettő, még eggyel kiegészítve, Angliában The Thirteen Problems, Amerikában The Tuesday Club Murders[245] címmel jelent meg.

A Ház a világ végén című könyv is azon műveim közé tartozik, amelyek utóbb sem mozgatták meg a fantáziámat, és a megírására sem emlékszem – gyakran összekeveredik a fejemben egy-egy könyv megírásának és megjelenésének az ideje. A cselekmények és fordulatok a legváratlanabb helyzetekben jutnak eszembe: például az utcán, vagy egy kalapboltban hirtelen felvillan előttem egy nagyszerű ötlet, és arra gondolok, most olyan jól el fogom rejteni a bűncselekményt, hogy a lényeget senki sem lesz képes felfedezni. A konkrét részleteket persze még ki kell dolgozni, és a különféle alakokat is meg kell formálni, de az ötlet a legfontosabb – gyorsan fel is jegyzem magamnak egy kis füzetbe. Csakhogy el szoktam veszítem ezeket a füzeteket, noha körülbelül fél tucatot tartottam mindig a kezem ügyében, hogy felírjak valami jó kis mérget vagy gyógyszert, vagy újságban olvasott ravasz sikkasztási bűnügyet. Ha a jegyzeteimet kartotékozva és cédulázva tartottam volna, akkor sok felesleges vesződségtől kímélhettem volna meg magam; de még így is élvezet találomra fellapozni a régi feljegyzéseket, és olvasgatni az efféle homályos utalásokat: lehetséges cselekmény: csináld magad, lány és nem igazán testvér, augusztus, és mellette a bonyodalom vázlatát. Bár fogalmam sincs, mi lehetett az egész, de ha nem is tudom felidézni az eredeti elgondolást, akkor is ösztönzést adhat a dolog, hogy írjak helyette valami mást.

Vannak azután olyan témák és cselekmények, amelyekkel hosszú időn át eljátszogatok gondolatban, tudva, egy szép napon megírom őket. Roger Ackroyd[246] is sokáig foglalkoztatott, majd lelki szemeim előtt egyszerre összeálltak a szükséges részletek. És új ötleteim támadtak, miután megnéztem Ruth Draper egyik fellépését, és elgondolkoztam azon, milyen jól tudta megjeleníteni a különböző figurákat, és milyen csodálatosan alakult át zsémbes feleségből templomban térdeplő parasztlánnyá – ennek alapján született meg a Lord Edgware rejtélyes halála.

Amikor nekiláttam egy detektívtörténet megírásának, nem jutott eszembe megítélni az abban előforduló eseményeket, vagy komolyabban belegondolni a bűncselekménybe: egy igazi detektívtörténet a tettes utáni hajtóvadászatról szól, noha van erkölcsi tanulsága is. A régi művek még egyfajta tanmesék voltak, amelyekben a Gonosz elnyerte büntetését, a Jó pedig győzött. Az 1914-es háború idején a gonosztevő még nem számított hősnek: az ellenség rossz volt, a hős pedig jó – nem vájkáltunk lélektani dolgokban, hanem felléptünk a bűnözők ellen, és az áldozatok pártját fogtuk. Akkoriban el sem tudtuk képzelni, hogy eljön az idő, amikor az olvasók a bűnügyi történetben az erőszakot fogják kedvelni, és örömüket lelik az öncélú brutalitásban. Azt hittük, az emberek elszörnyedve tiltakoznának az efféle torzulások ellen, csakhogy a kegyetlenség ma már egészen hétköznapi dologgá vált. Nem értem, miképpen juthattunk idáig, hiszen az általunk ismert emberek túlnyomó többsége, fiatalok és idősebbek egyaránt kedvesek és önzetlenek, szívesen segítenek a rászorulóknak, és igyekeznek, hogy hasznossá tegyék magukat mások számára is.

A detektívtörténet megírásakor egy sajátos szenvedély, az ártatlanok megmentésének szándéka hajtja az írót, mert az ártatlanság számít, nem pedig a bűnösség. Íróként el tudok tekinteni a gyilkosok megítélésétől, és hajlamos vagyok azt hinni, hogy ilyennek születtek, náluk ez valamiféle születési rendellenesség, ami miatt talán sajnálnunk kellene őket – kíméletet azonban nem érdemelnek; mint ahogy a középkorban sem kímélték azt a pestisest, aki átment a szomszéd faluba a még egészséges gyermekekkel játszani. És ijesztő látni, hogy manapság senkit sem izgat az ártatlanok sorsa. Ha megjelenik egy újsághír arról, hogy egy öregasszonyt agyonvert a fiatal bandita, senkiben nem ébred szánalom az áldozat iránt, senkit nem érdekel a halála, és senki sem akarja átérezni a fájdalmát – legfeljebb a gyilkost sajnálják, mert oly fiatal még.

Régen irtottuk a farkasokat, senkinek sem jutott eszébe, hogy megpróbálja összebékíteni őket a bárányokkal. Levadásztuk a vaddisznókat is, nem vártuk meg, hogy lejöjjenek a hegyekből és megöljék a patakparton játszó gyerekeket – a vadállatok az ellenségeink voltak, ezért elpusztítottuk őket. De mi legyen azokkal, akik meg vannak fertőzve a kegyetlenség kórokozóival, akiknek nem számít a másik ember élete. Akik gyakran jó családból származnak, elit iskolákba jártak, kitűnő lehetőségeik lennének, és mégis gonosztevők lettek. Létezik-e egyáltalán gyógymód a gonoszságra, és mit lehet kezdeni egy gyilkossal? Az élethosszig tartó börtönbüntetésnek nem sok értelme van, és sokkal kegyetlenebb dolog, mint a bűnössel megitatni egy bürökpoharat[247], ahogy azt az ókori görögök csinálták. A valaha alkalmazott legjobb megoldás szerintem a száműzetés volt, amikor a javíthatatlan gonosztevőket elszállították valami lakatlan szigetre, ahol eltengették hátralévő éveiket. Ugyanakkor azt is látnunk kell, hogy amit ma a személyiség torzulásának tekintünk, az valamikor hasznos tulajdonságnak számított. Kegyetlenség, kíméletlenség és részvétlenség nélkül az ember talán nem is maradhatott volna életben, így a mai gonoszok a múltban a legsikeresebb figurák lettek volna – a kíméletlenség azonban ma már csak veszélyt jelent a társadalomra.

Szerintem egyféle megoldás van: ha az ilyen alakokat arra ítélik, hogy valamilyen módon hajtsanak hasznot a közösségnek. A bűnöző választhatna például a méregpohár és a rajta végrehajtott orvosi kísérletek között, hiszen az orvostudománynak sok olyan területe van, ahol nélkülözhetetlen a humán kísérleti alany, és az állatokkal nem mennek semmire. Manapság maguk a tudósok és a kutatók is gyakran az életükkel játszanak, így miért ne lehetnének humán „kísérleti nyulak” azok, akik a halál helyett inkább azt választják, hogy kísérleteket hajtsanak végre rajtuk. És ha túlélnék, azzal megválthatnák a szabadságukat, letörölhetnék homlokukról a Káin-bélyeget, és szabad emberként élhetnének tovább.

Lehet, hogy a kísérlet nem hozna fizikai változást az életükben, talán legyintenének, mert szerencséjük volt és megúszták – de az a tény, miszerint a társadalom köszönettel tartozik nekik, talán változtatna valamit rajtuk. Túl sokat soha nem szabad várnunk, de egy kicsit mindig remélhetünk: ha ezek a gonosztevők esélyt kapnának arra, hogy valami hasznos dolgot tegyenek, és elkerüljék az általuk kiérdemelt büntetést, akkor tiszta lappal talán újrakezdenék az életüket. És miért ne kezdenék egy kicsit másképpen? Talán még büszkék is lennének erre. Ha pedig nem, akkor Isten irgalmazzon nekik. De az is lehet, hogy a gonoszságnak van valamilyen fizikai gyógymódja. Hiszen az orvosok meg tudják varrni a szívünket, hibernálni a testünket, így egy szép napon talán majd a génjeinket és a sejtjeinket is meg fogják tudni változtatni. Gondoljunk csak arra, milyen sok volt az értelmi fogyatékos mindaddig, amíg fel nem fedezték, hogy a pajzsmirigy túltengése vagy hiányos működése milyen hatással van az ember értelmi fejlődésére.

Kicsit elkalandoztam, de talán sikerült érzékeltetnem, miért érdekelnek sokkal jobban az áldozatok, mint a gonosztevők. Minél elevenebb figura az áldozat, annál nagyobb felháborodást érzek a vele történtek miatt, és valóságos diadalként élem meg, ha sikerül kimentenem a halál torkából.

A halál torkából „visszatérve” pedig úgy döntöttem, nem fogom túlságosan „kicsinosítani”, agyonszerkeszteni ezt a könyvet. Először is azért, mert öreg vagyok már, és kevés annál fárasztóbb munka van, mint ismét nekiugrani az egyszer már befejezett szövegnek, változtatni a sorrendet, és átírni kisebb-nagyobb részeket. Jobban szeretek magamban beszélni – az íróember hajlamos ilyesmire. Az ember ballag az utcán, elfelejt betérni azokba az üzletekbe vagy hivatalokba, amelyekbe be akart menni, és elszántan – bár remélem, nem túl hangosan – egyre csak mondja a magáét, és pofákat vág hozzá, amíg észre nem veszi, hogy a járókelők furcsán néznek rá, és őrültnek gondolva kitérnek az útjából.

Hát igen: azt hiszem, ez pont ugyanaz, mint amikor négyéves koromban a Cicákhoz beszéltem magamban – tulajdonképpen még ma is velük beszélgetek.

Három

Következő év márciusában a tervek szerint elutaztam Urba, és Max az állomáson várt rám. Kicsit izgultam, hogy megint tele leszek gátlásossággal, hiszen házasságkötésünk után nem sokkal már el is váltak útjaink, azonban meglepetésemre olyan volt az egész, mintha csak egy napja nem láttuk volna egymást. Távollétében Max hosszú leveleket írt, így tájékozott voltam az ásatás fejleményeiről, megérkezésem után pedig végigvezetett az új feltárásokon. Len és Katharine nagyon kedvesen fogadott.

Az időjárással nem volt ilyen szerencsém, mert kitört a homokvihar. Akkor vettem észre, hogy Max szeme nem érzékeny a levegőben szálló finom homokra, és amíg én ettől a szélhordta szörnyűségtől félig vakon botorkáltam, addig ő nyitott szemmel mutogatta a különböző érdekességeket. Közben egyre azon járt az eszem, mikor megyünk már be a menedéket kínáló házba, de hősiesen kitartottam, és végignéztem mindazt, amiről előtte olyan részletesen írt nekem.

Az ásatási szezon végén úgy döntöttünk, Perzsián keresztül utazunk haza. Egy kis német légitársaság éppen akkoriban indította meg járatait Bagdadból Perzsiába, így repülővel mentünk. Az egymotoros gépet egyetlen pilóta vezette, és nemcsak kockázatos vállalkozásnak tűnt, de valójában is az volt – egész úton az volt az érzésem, mindjárt beleütközünk az előttünk meredező hegycsúcsok valamelyikébe.

Először Hamadanban szálltunk le, azután Teheránban, majd Teheránból Sirázba repültünk. Olyan gyönyörű volt ez a város, mint egy sötét smaragdzöld ékszer a szürke és barna sivatag tengerében, és ahogy közeledtünk, a smaragd egyre ragyogóbb lett, amíg végül leszálltunk a pálmafák és kertek zöld oázisában. Akkor még nem tudtam, hogy sok sivatag van Perzsiában, és a perzsák éppen azért szeretik annyira a kerteket, mert nagyon nehéz arrafelé kertet létrehozni.

Emlékszem Sirázban egy gyönyörű házra, amelyet a második sirázi látogatásunkkor hiába igyekeztem megtalálni, de a harmadik alkalommal szerencsével jártam. Fölismertem, mert az egyik szobában medalionokra festett képek voltak a falakon és a mennyezeten. Az egyik a Holborni Viaduktot ábrázolta. Valószínűleg még a viktoriánus korban egy sah ellátogatott Londonba, s azután visszaküldött oda egy festőt, hogy medalionokon örökítse meg neki a nevezetesebb helyeket – s ezek között, sok évvel később, még mindig ott volt a Holborni Viadukt, bár kicsit már megkopottan a viseléstől. A ház már düledezett, régen nem lakta már senki, és veszélyes is volt járkálni benne, de még mindig őrizte hajdani szépségét – így megtettem A sirázi ház című elbeszélésem helyszínévé.

Sirázból gépkocsival mentünk Iszfahánba; a sivatagon keresztül vezető út hosszú és hepehupás volt, és csak a távolban tűnt fel időnként egy-egy szegényes falucska. Félúton az éjszakát egy elképesztően primitív fogadóban töltöttük, ahol csupasz deszkára terített pokrócon aludtunk, miközben egy nem túl bizalomgerjesztő haramia és néhány marcona paraszt vigyázott ránk. Meggyötört bennünket ez az éjszaka: az ember nem is hinné, milyen kemény tud lenni egy deszka, ha aludni akar rajta, és hogy pár óra múlva mennyire fáj már a csípője, válla, könyöke és minden porcikája. Egyszer egy bagdadi szállodában sem tudtam aludni egy deszka miatt, amit bedugtak a rugós matrac alá, de méltatlankodásomra a szobainas elmagyarázta, hogy előttem abban a szobában egy iraki hölgy lakott, aki viszont a puha, süppedős ágyon nem tudott aludni, ezért tettek deszkát az ágyba.

Másnap kimerülten érkeztünk meg Iszfahánba, amelyet azóta is a világ leggyönyörűbb városának tartok. Sehol nem láttam még ilyen ragyogó kék, rózsaszín és arany színeket, ennyire szép virágokat, madarakat, arabeszkeket, mesébe illő épületeket és festett csempéket – az egész olyan volt, mint egy meseváros. Az első látogatás után körülbelül húsz évvel később jutottam el ide ismét, és féltem, hogy minden más lett. Szerencsére nem történt nagy változás: az utcák és üzletek civilizáltabbak lettek, de a nagyszerű iszlám épületek, az udvarok, a csempék és a szökőkutak érintetlenül maradtak. Az emberek kevésbé voltak fanatikusak, és ezúttal be tudtunk menni sok olyan mecsetbe is, amelybe azelőtt idegen nem tehette be a lábát.

Maxszel azt találtuk ki, jó lenne Oroszországon keresztül hazautazni, már ha nem lesz probléma az útlevéllel, vízummal, pénzzel és egyebekkel. Az ötlet megvalósításának első lépéseként felkerestük a Bank of Irant, amelynek székháza inkább hasonlított fényes palotára, mint közönséges pénzintézetre, és az épületben tényleg nehéz volt megtalálni a helyet, ahol a tulajdonképpeni banki tevékenység folyt. A szökőkutakkal díszített folyosókon végül megérkeztünk egy hatalmas váróhelyiségbe, amelynek pultja mögött egy elegáns, európai öltözetű fiatalember írogatott valamit. De a Közel-Keleten sohasem a bank pultjainál bonyolódnak a pénzügyi tranzakciók: a tisztviselő intett egy festői öltözékben várakozó küldöncnek, aki mutatta, foglaljunk helyet a hatalmas bőrdíványokon, és eltűnt, majd egy idő után visszatért, és jelezte, menjünk vele. Pazar márványlépcsőkön mentünk fel, majd egy alig észrevehető ajtó elé értünk, ahová kísérőnk bekopogtatott, azután bement, hogy egy perc múlva széles vigyorral tessékeljen be minket.

Az asztal mögül megnyerő, pocakos úriember állt fel mosolyogva, és tökéletes angolsággal üdvözölt minket, majd hellyel kínált, tudakolta, kávét vagy teát kérünk-e, megkérdezte, mikor érkeztünk, tetszik-e nekünk Teherán, és hogy honnan jöttünk; mindezek után végül megkérdezte, miben lehet a szolgálatunkra. Szóba hoztunk tehát az utazási csekkeket. Vendéglátónk megrázott egy kis csengőt az íróasztalán, és a belépő küldöncnek csak annyit mondott: „Mr. Ibrahim”. A küldönc eltűnt, viszont megérkezett a kávé, és újabb beszélgetés kezdődött az utazásunkról és a termés kilátásairól. Pár perc múlva megérkezett a körülbelül harmincéves Mr. Ibrahim, akinek vendéglátónk elmagyarázta, mi járatban vagyunk, mi pedig elmondtuk, milyen pénznemre volna szükségünk. Előkerült hat vagy hét űrlap, amelyeket ki kellett töltenünk, majd ezekkel Mr. Ibrahim eltűnt. Max ekkor megemlítette, hogy Oroszországon keresztül szeretnénk hazautazni, amire vendéglátónk nagyot sóhajtott, és széttárta a karját.

– Az eléggé bajos lesz – mondta.

Max kifejtette, hogy mi is számítunk nehézségekre, de úgy gondoljuk, talán nem lehetetlen a dolog, hiszen a határ nincs eltorlaszolva, így csak át lehet kelni rajta valahogy.

– De odaát önöknek jelenleg nincs diplomáciai képviseletük – hangzott a válasz. – Ha jól tudom, még konzulátusuk sem működik.

Max bólintott, és hozzátette, arról nincs tudomásunk, hogy angol állampolgároknak megtiltották volna a belépést Oroszországba.

– Nem, valóban nem tiltották meg. De pénzre lesz szükségük.

Max bólintott, miszerint tisztában vagyunk ezzel is.

– Akkor valószínűleg azt is tudják, hogy mi legálisan semmiféle pénzügyi tranzakciót nem bonyolíthatunk le önökkel – mondta házigazdánk.

Max természetesen bőséges tapasztalatokat szerzett már arról, hogy keleten miképpen intézik az efféle ügyeket, de én nem ismertem ezt a világot, és nem értettem, miképpen bonyolíthatnak le illegális ügyleteket egy bankban.

– Az a helyzet, hogy naponta változnak a törvények – hangzott a magyarázat. – Folyton változtatják őket, de még így is ellentmondanak egymásnak. Az egyik megtilt valamit, a másik pedig ugyanazt előírja; ilyenkor azt csináljuk, amit adott pillanatban legjobbnak látunk. Mindezt azért mondom, hogy tisztában legyenek vele: én el tudom intézni a tranzakciót, meg tudom szerezni önöknek a megfelelő valutát, de ez az egész ügylet illegális lesz.

Amikor Max azt válaszolta, természetesen mindent megértett, vendéglátónk láthatóan vidámabb lett, és kifejezte abbéli reményét, hogy jól fogjuk érezni magunk az utazás során. – Hát nézzük csak – folytatta. – Autóval el lehet menni a Kaszpi-tengeri Rashtba, onnan pedig orosz hajóval Bakuba. Bár erről nem tudok az égvilágon semmit, de biztos szoktak rajta utazni. – Mintha azt mondta volna, hogy akik felszálltak a hajóra, azok eltűntek, és nem lehet tudni róluk semmit. – És nemcsak pénzt kell vinniük magukkal, hanem ennivalót is – figyelmeztetett. – Oroszországban nem lehet ennivalóhoz jutni, és a Bakuból Batumiba közlekedő vonaton sem árulnak élelmiszert. Mindent vinniük kell magukkal.

Rákérdeztünk a szálláslehetőségekre és a hasonló dolgokra, de minden ugyanilyen nehéznek ígérkezett. Itt tartottunk a megbeszélésben, amikor belépett egy Mr. Ibrahimnál fiatalabb férfiú, Mr. Mahomet, aki újabb űrlapokat hozott aláírni, és kisebb összegeket kért a szükséges bélyegek megvásárlására, majd behívtak egy szolgát, és elküldték a bazárba valutáért. Ezután ismét megjelent Mr. Ibrahim, kirakta elénk az általunk kért összeget néhány nagy címletű bankjegyben, pedig mi sok, kis címletű bankjegyet kértünk.

– Ez mindig nehéz ügy – magyarázta szomorúan. – Egyik nap a nagy címletekből van sok, másik nap meg csak kicsiket lehet szerezni, a szerencsétől függ, mikor mit kap az ember.

Bele kellett nyugodnunk, most nem volt szerencsénk. – Az lenne a legjobb – mondta vendéglátónk –, ha minden, arra szánt pénzüket tománban[248] vinnék Oroszországba. – Elküldte egy szolgáját a bazárba, hogy a frissen kapott pénzünk nagy részét váltsa át.

– Az útlevelük rendben van? – kérdezte azután.

– Igen.

– Érvényes a Szovjetunióra is?

Bólogattunk, hogy igen.

– Akkor rendben van. A vízumot már könnyű lesz megszerezni. Akkor rendeljenek majd egy kocsit a szállodában, és három-négy napra elegendő élelmiszert vigyenek magukkal a Bakuból Batumiba tartó útra.

Max megjegyezte, hogy szeretnénk megszakítani az utat Tbilisziben.

– Hát, ezt majd akkor érdeklődjék meg, amikor a vízumért folyamodnak, de nem hiszem, hogy engedélyezni fogják.

Ez eléggé elkedvetlenítette Maxet, de nem tehettünk semmit, megköszöntünk hát mindent, és elbúcsúztunk; legalább két és fél órát töltöttünk ott.

Visszamentünk a szállodánkba, ahol kissé egyoldalú volt az ételkínálat: bármit rendeltünk vagy kérdeztünk, a pincér azt felelte, nagyon finom kaviárjuk van. Eleinte lelkesen ettük a kaviárt, amiből bármekkora adagot fogyasztottunk is, mindig öt shillinget fizettünk érte – de lassan kezdtük már unni.

– Mit tudna javasolni reggelire? – kérdeztem a pincért.

– Kaviárt. Tręs frais.[249]

– Valami mást ennénk. Tojás vagy sonka van?

– Semmi nincs. Csak kenyér.

– Egyáltalán semmi?

– Kaviár van – ismételte a pincér. – Tręs frais.

Így azután ismét kaviárt ettünk meg kenyeret. Ebédnél egy La Tourte nevű valamit kínálták nekünk, ami nagy és cukrozott lekváros lepényszerűség volt, nehéz, de jóízű.

Megkérdeztük a pincért, milyen élelmiszert vigyünk magunkkal Oroszországba. A pincér természetesen a kaviárt javasolta, így vettünk két hatalmas dobozzal; továbbá beszereztünk hat sült kacsát, egy halom kenyeret, egy doboz kétszersültet, pár üveg dzsemet, kávékivonatot és egy font teát is. – A mozdonynál kell majd – magyarázta a pincér, bár nem értettük: talán teát szoktak ajándékozni a mozdonyvezetőnek?

Aznap este a vacsora után beszélgetésbe elegyedtünk egy francia házaspárral, és amikor a férfi meghallotta, hová készülünk, elszörnyedve csóválta a fejét. – C’est impossible! C’est impossible pour Madame. Ce bateau, le bateau de Rasht ŕ Baku, ce bateau russe, c’est Infecte! Infecte, Madame![250] – Csodálatos nyelv a francia: a férfi olyan undorral ejtette ki az infecte szót, hogy lelki szemeimmel máris láttam, mi vár ránk.

– Azzal a Madame nem utazhat – figyelmeztette a fiatalember Maxet, de én nem ijedtem meg.

– Nem hiszem, hogy annyira infecte lenne az a hajó – mondtam később Maxnek. Van egy csomó gyógyszerünk, meg kenceficénk és rovarirtó szerünk is.

Másnap a megfelelő mennyiségű tománnal felszerelve útnak indultunk, és vittük az orosz konzulátus által kiállított passzusokat is – a Tbilisziben való kiszállást valóban nem engedélyezték. Sikerült jó autót bérelnünk, és csodaszép volt a Kaszpi-tengerhez vezető út. Felkapaszkodtunk a kopár, sziklás hegyek közé, majd a másik oldalon leereszkedve egy másik világban találtuk magunk, Rashtban pedig kellemesen meleg eső fogadott minket.

Kissé meglepődtünk, amikor felszálltunk az infecte orosz hajóra, mert minden eltért attól, amit Irakban és Perzsiában láttunk. A hajón olyan tisztaság uralkodott, mint egy kórházban, és az egésznek volt is némi kórházhangulata: kicsi kabinokban magas vaságyak, rajtuk kemény szalmazsák, durva, de patyolattiszta vászontörülköző, egyszerű bádogkancsó és mosdótál. A hajó személyzete száznyolcvan centis, szőke hajú, szenvtelen arckifejezésű legényekből állt, akik udvariasak voltak, de nem szóltak hozzánk, nem néztek ránk, és egyáltalán nem törődtek velünk – úgy éreztük magunk, mint az Outward Bound című színdarab öngyilkos házaspárja, akik kísértetként járkálnak a hajón.[251]

Egyszer azonban észrevettük, hogy ételt szolgálnak fel a szalonban, de amikor reménykedve odamentünk az ajtóhoz, és benéztünk, senki sem hederített ránk. Erre Max összeszedte minden bátorságát, és angolul, franciául, arabul, végül szegényes perzsa szókincsével is megkérdezte, kaphatnánk-e mi is valamit enni, de minden eredmény nélkül. Végül az évezredes jelbeszédhez folyamodva az ujjával kezdett a szájába mutogatni, amire azonnal leültettek bennünket egy asztalhoz, és hozták az ennivalót – egyszerű, de jóízű étel volt, és hihetetlenül sokba került.

Bakuban az Inturiszt[252] utazási iroda franciául folyékonyan beszélő alkalmazottja fogadott bennünket, és elmondta, a hordároknak a poggyászunk minden darabjáért egy rubelt kell fizetni. A hat közül a legkevésbé szerencsésnek Max könyvekkel teli bőröndje jutott, a legszerencsésebbnek pedig már csak esernyő, de mindketten ugyanannyi pénzt kaptak. A régi szép időkből megmaradt szálloda is tartogatott számunkra meglepetéseket: szobánk impozáns bútorzatát faragott rózsák és angyalkák díszítették, és fehérre festették minden darabját, de valamilyen okból minden a szoba közepén állt – mintha a szállítómunkások csak az imént hozták volna be a ruhásszekrényt, az asztalt, a fiókos szekrényt, meg a többit. Még az ágyakat sem tolták a falig, és bár igen előkelő stílusúak és nagyon kényelmesek voltak, a durva és kicsi lepedők alól kilátszott a matrac.

Másnap reggel Max meleg vizet kért a borotválkozáshoz, de nem volt szerencséje, pedig a „kérem” és a „köszönöm” szavakon kívül még azt is tudta oroszul, hogy „meleg víz”. A szobaasszony rázta a fejét, majd hozott egy kancsó hideg vizet. Max ugyan reménykedő tekintettel többször is elismételte neki, „meleg víz”, és a borotvát az állához illesztve mutogatta, mire is kellene, a nő azonban csak a fejét rázta.

– Azt hiszem, most úgy viselkedtél, mint egy elpuhult arisztokrata – mondtam Maxnek –, akinek a hideg víz már nem is jó a borotválkozáshoz!

Megérkezésünk után az inturisztos fiatalember azt mondta, feltétlenül el kell mennünk az ottani operába, és megnézni a Faustot, én azonban nem azért utaztam Oroszország egy távoli szegletébe, hogy operaelőadást nézzek; erre idegenvezetőnk szórakoztató program gyanánt elhurcolt bennünket mindenféle építkezésekre, és végigmutogatta a városban félig elkészült lakótömböket. Bakuban minden szomorú és lehangoló látványt nyújtott, a boltok nagy része zárva volt, a mégis nyitva tartó néhány üzlet előtt pedig hosszú sorok kígyóztak, és az emberek türelmesen várakoztak a silány kinézetű árucikkekre.

Inturisztos barátunk kikísért bennünket az állomásra, ahol óriási sor állt a jegypénztár előtt. – Megnézem, van-e esetleg néhány fenntartott hely – mondta barátunk, és előrement, mi pedig araszolgattunk előre. Ekkor valaki megütögette a karunkat: egy nő barátságosan mosolygott ránk és kézzel-lábbal mutogatta nekünk, hogy menjünk a sor elejére. Mi azonban nem akartunk mások elé tolakodni, így nem mozdultunk, de ekkorra már az egész sor mutogatta, menjünk előre. Lökdöstek, integettek, kiabáltak, végül egy férfi karon ragadott mindkettőnket, és megindult velünk előre. A sor legelején álló nő pedig mosolyogva félreállt, és így megvehettük a jegyeket.

Előkerült az idegenvezetőnk is. – Ó, ezek szerint már készen is vannak!

– Ezek a kedves emberek előreengedtek bennünket – dadogta Max zavartan –, de magyarázza meg nekik, ezt igazán nem kívántuk tőlük.

– Ezek mindig ilyenek! – mondta az inturisztos. – Tulajdonképpen szórakozás számukra sorban állni, ezért húzzák az időt, amíg csak lehet. És a külföldiekkel mindig nagyon udvariasak.

Valóban ilyenek voltak: mosolyogtak és integettek nekünk, amikor elindultunk a vonat felé. A peronon nagy volt a tömeg, de csak később jöttünk rá, rajtunk kívül gyakorlatilag senki sem akar utazni: az emberek kijöttek nézelődni és beszélgeti ezen a szép késő délutánon. Felszállás előtt az inturisztos még elmagyarázta, hogy három nap múlva Batumiban is várni fog bennünket valaki, és minden a legnagyobb rendben lesz.

– Úgy látom, nem hoztak magukkal teáskannát – jegyezte meg. – De nem baj, majd valaki kölcsönadja a magáét.

Hogy pontosan mire gondolt, azt akkor értettem meg, amikor először állt meg a vonat. A velünk egy fülkében utazó idős nő ugyanis megveregette a vállam, felmutatta a kezében tartott teáskannát, és a sarokban ülő fiatalember segítségével elmagyarázta, hogy tenni kell egy adag teafüvet a kannába, és előremenni vele a mozdonyhoz, ahol a masiniszta teleönti azt forró vízzel. Nekünk azonban csak két csészénk volt, kannánk nem, de a nő azt mondta, bízzuk rá a többit. Elment, és hamarosan forró teával jött vissza, mire kipakoltuk az elemózsiánkat, és megkínáltuk új barátainkat is – jól kezdődött ez az utazás. Az élelemkészletünk gyorsan fogyott: előbb megettük a kacsákat, mielőtt elkezdtek volna romlani, és eszegettük az egyre szárazabb kenyeret, majd nekiláttunk a kaviárnak. Az utolsó napra már csak két üveg ananászlekvárunk maradt, ami önmagában nem túl nagy élvezet, de legalább elverte az éhségünket.

Éjfélkor érkeztünk meg Batumiba, szakadt az eső. Előre lefoglalt szállodai szobánk természetesen nem volt, és csak álltunk a pályaudvar előtt a csomagjainkkal, az inturisztos idegenvezetőt pedig sehol sem láttuk. Kissé távolabb egy ütött-kopott bérkocsi, afféle konflis várakozott, amibe beszálltunk, a szolgálatkész kocsis bezsúfolta mellénk a csomagjainkat, majd pattintott az ostorával, és a rozoga kocsival ügetésben elindultunk szállodát keresni. Hamarosan meg is érkeztünk egyhez, és a kocsis javaslatára először csomagok nélkül érdeklődtünk, ami jó ötlet volt, hiszen rögtön azzal fogadtak, hogy nincs szabad szobájuk. Megkérdeztük, akkor vajon hová menjünk, de a recepciós csak a fejét rázta, így visszaültünk a kocsiba, és továbbindultunk – hét szállodát is végiglátogattunk, de mindegyik tele volt.

A nyolcadiknál Max azt mondta, most már határozottabban kell fellépnünk, hiszen aludni mégiscsak kell valahol. Lerogytunk hát a hallban a kanapéra, és értetlen képet vágtunk, amikor közölték velünk, hogy nincs szoba, majd továbbra is kitartóan játszottuk a hülyét, és időnként elmondtuk valamilyen nyelven, hogy szeretnénk itt éjszakázni. Egy idő után otthagytak bennünket, a kocsis pedig behozta a poggyászunkat, majd mosolyogva távozott.

– Nem gondolod, hogy most benne vagyunk a pácban? – kérdeztem.

– Nincs más választásunk – felelte Max. – Továbbutazni nem tudunk, és most már a csomagjaink is itt vannak. Kénytelenek lesznek valamit kezdeni velünk.

Vagy húsz perce üldögéltünk már, amikor megérkezett a mentőangyal egy kétméteres, ijesztően fekete bajuszos, lovaglócsizmás férfiú képében. Kedvesen mosolyogva vállon veregetett bennünket, és intett, hogy kövessük. Felballagott velünk a második emeletre, ott kinyitott egy tetőkijárót, majd átvezetett bennünket a szomszédos épület tetejére, ahol egy másik ajtón bementünk, és itt végül kaptunk egy nagy, csinosan bebútorozott, kétágyas manzárdszobát. Kísérőnk megpaskolva az ágyakat mutatta, hogy lefekhetünk, aztán eltűnt, majd nemsokára a csomagjaink is megérkeztek. Szerencsére nem hoztunk sok holmit magunkkal, mert Bakuban megkértük az inturisztos fiatalembert, hogy a többit postán küldje Batumiba, és majd itt elmegyünk értük.

Reggel szerettük volna megtudni, merre találjuk meg azt a francia hajót, amelyik elvisz minket Isztambulba, és amelyre már jó előre megváltottuk a jegyünket, de sem szállásadónk, sem más nem értette, hogy mit beszélünk. Max ekkor egy darab papírra rajzolt valami hajófélét, amire a szállásadónk rögtön megértette, mit akarunk, felvezetett bennünket az első emeleti társalgóba, leültetett egy kanapéra, és értésünkre adta, hogy várjunk. Fél óra múlva egy hegyes kalapos és nagyon idős emberrel jött vissza; az öregúr, aki szállodaportás volt még valamikor a cári időkben, és a jelek szerint besegített az idegenek eligazításába, franciául közölte velünk, hogy segít nekünk eljutni a kikötőbe, és intézkedik a poggyászunk ügyében is.

Először elmentünk a csomagjainkért, majd elindultunk a kikötő felé. Az öreg egész úton szidta a kormányzatot, ami egy idő után már idegesített bennünket, mert a legkevésbé sem kívántunk bajba kerülni egy olyan országban, ahol még konzulunk sincs. Próbáltuk csitítani az öreget, de hiába. – A dolgok már nem úgy mennek, mint régen! – kesergett. – Mit tudnak önök erről? Nézzék ezt a kabátot, tudják kié? Hát az államé. Azelőtt nekem nem egy kabátom volt, hanem négy: egy télikabát, egy nyári felöltő, egy esőkabát és egy igazán divatos kabát. Négy kabátom volt! – Végül lehalkította a hangját, és úgy folytatta. – Itt a dolgozóknak szigorúan tilos borravalót vagy ilyesmit elfogadniuk. Ezért ha úgy gondolják, hogy adnak nekem valamit, akkor azt legjobb lenne ebben a kis utcában megtenniük. – A célzást nem lehetett félreérteni, és mivel valóban felbecsülhetetlen szolgálatot tett nekünk, a kezébe nyomtunk egy komolyabb összeget. Elismerően bólintott, egy darabig még szidta a kormányt, majd büszkén mutatott az előttünk feltáruló kikötő felé, ahol egy elegáns Messageries Maritimes[253] hajó várakozott a rakpartnál.

Nagyon szép utunk volt a Fekete-tengeren. Élénken emlékszem, hogy kikötöttünk Ineboluban is, ahol vagy tíz aranyos medvebocsot hoztak a fedélzetre, és azt mondták, a marseilles-i állatkertbe viszik őket – és elnevetem magam, ha eszembe jut, amint az egyik marcona kinézetű tengerész egymás után megetette őket cumisüvegből.

Négy

Életem következő fontos eseményeként egy hétvégén elvittek Dr. és Mrs. Campbell Thompsonhoz[254], hogy egy sajátos alkalmassági vizsgán kiderüljön: elmehetek-e én is Ninivébe. Ekkor már biztos volt, hogy Max a következő ősszel és télen velük megy az ásatásokra, és noha Woolley-ék nem örültek, hogy otthagyja Urt, ő eldöntötte magában, mindenképpen Ninivébe megy.

C. T.-nek, ahogy általában emlegették, sajátos módszerei voltak az expedíciókra készülők tesztelésére, és az egyik ilyen próba a terepjárás volt. A hozzám hasonló jelentkezők számára kivárta a legrondább időjárást, és kiment velük a „vadonba” megfigyelni őket: milyen cipőt vettek fel, mennyire fáradékonyak, át tudnak-e vágni a sűrű bozótoson, meg effélék – még az erdőbe is bezavarta a szerencsétleneket. Sikeresen kiálltam a próbát, hiszen már gyerekkoromban is rengeteget kirándultam Dartmoorban, a vad tájaktól és erdőktől meg egyáltalán nem féltem. C. T. ezután arra volt kíváncsi, mennyire vagyok válogatós az ételeket illetően, de örömére gyorsan kiderült, bármit meg tudok enni. És mivel egyébként is nagyon tetszettek neki a detektívtörténeteim, eldöntötte, hogy nagy valószínűséggel el tudom majd viselni a ninivei megpróbáltatásokat. Megszületett hát a döntés: Max szeptember vége felé utazik oda, én pedig október végén megyek utána.

Úgy terveztem, írogatással és pihenéssel pár hetet eltöltök Rodoszon, hajóval megyek Alexandrettába[255], majd bérelt kocsin Aleppóba vitetem magam, és innen vonattal utazom az török–iraki határon fekvő Nusaybinba[256], ahonnan már csak mintegy nyolcórányi autóútra fekszik Moszul.

Maxnek tetszett a terv, és megbeszéltük, hogy kijön elém Moszulba – de a dolgok ritkán alakulnak a tervek szerint. A Földközi-tengeren nagy vihar támadt, ahogy elindultunk Mersinből, én pedig nyomorultul fetrengtem a kabinban. Az olasz hajópincér mély együttérzéssel nézte a gyötrődésemet, és időnként megpróbált „elcsábítani” a napi menü felsorolásával. – Hozhatok egy kis finom spagettit aromás paradicsomszósszal. – De csak nyöszörögtem, és már a puszta gondolattól is még rosszabbul lettem. Olasz pincérem egy idő után megint bekopogtatott. – Tudok ajánlani szőlőlevélbe göngyölt rizses tölteléket, olívaolajban kisütve. – Egyszer hozott is egy kis levest, de a lé tetején úszkáló zsírrétegtől majdnem elhánytam magam.

Alexandretta felé közeledve már kicsit jobban lettem, és kibotorkáltam a fedélzetre, hogy friss levegőt szívjak. A hűvös szélben valóban kezdtem jobban érezni magam, ám egyszer csak üzentek, hogy menjek a kapitányhoz, aki közölte velem, miszerint a hajó nem megy Alexandrettába. – Túl viharos a tenger, és nagyon nehéz ott kikötni – magyarázta.

– És akkor velem mi lesz? – kérdeztem.

A kapitány megvonta a vállát. – Kénytelen lesz eljönni velünk Bejrútba, más megoldás nincs.

El voltam keseredve: Bejrút éppen az ellenkező irányban volt, mint amerre menni akartam, de nem tehettem semmit.

– Viszont ezért nem kérünk útiköltséget – tette hozzá vigasztalásul a kapitány. – Mivel nem tudjuk eljuttatni Alexandrettába, ingyen visszük el a kikötőig.

A tenger valamivel nyugodtabb lett, de még mindig erősen hullámzott, amikor megérkeztünk Bejrútba. Ott felszálltam a csigalassúsággal haladó aleppói vonatra, amin legalább tizenhat órán át tartott az út. Vécé nem volt a vonaton, és ha megálltunk valahol, ott sem lehetett tudni, van-e az állomáson, így azután tűrnöm kellett tizenhat órán át – de szerencsére ezen a téren is jó adottságaim voltak. Másnap felszálltam az Orient expresszre, amely a Berlin–Bagdad vasút akkori végállomásáig, Tell Kochekig közlekedett, de újabb kellemetlen meglepetés ért: az esőzések két helyen is elmosták a Moszulba vezető utat, és megáradtak a vádik is. Emiatt két napot töltöttem a primitív vasúti fogadóban, ahol főtt tojáson és rágós sült csirkén kívül mást nem lehetett enni. Végül mégiscsak megérkeztem a moszuli fogadóba, ahol Max már várt rám.

– Bizonyára nagyon izgultál, amikor három nappal ezelőtt nem érkeztem meg – szabadkoztam.

– Ó, dehogy! – legyintett Max, mert már tudott a késésemről. – Előfordul az ilyesmi.

Autóval mentünk ahhoz a házhoz, amelyet Campbell Thompsonék béreltek Ninive nagy dombja közelében Moszultól két és fél kilométerre. Erre a házra szeretettel és meghatódva emlékszem vissza: lapos teteje, márványoszlopos verandája, és egy kis toronyszobája is volt. Max és én a felső szobát kaptuk meg, amelynek bútorzata két tábori ágyból és narancsosládákból állt. A házat rózsabokrok serege vette körül, amelyek megérkezésünkkor tele voltak rózsaszín bimbókkal. Már előre örültem, hogy milyen gyönyörű látvány lesz, ha másnap kinyílnak ezek a virágok, azonban reggel még mindig csak bimbókat lehetett látni a bokrokon – ez pedig nem illett bele a növényekről alkotott elképzeléseimbe, hiszen a rózsa nem valamiféle éjjel nyíló kaktusz! Persze hamar kiderült az igazság: a szirmokból rózsaolajat készítettek, ezért a kertészek minden hajnalban levágták a már kinyílt virágokat, és mire én kikászálódtam az ágyból, megint csak bimbókat láttam.

Munkája ellátásához Maxnek tudnia kellett lovagolni is. Én ugyan kételkedtem ebbéli képességeiben, de ő váltig állította, hogy tud lovagolni, és ideutazása előtt vett is leckéket egy londoni lovaglóiskolában. Bizonyára nem lett volna ennyire magabiztos, ha már korábban megtudja, hogy C. T. szenvedélyesen takarékoskodik: ez a sok tekintetben nagylelkű ember a legkisebb bért fizette a munkásainak, és mivel az állatokon is spórolni akart, csak a vásárlás után derült ki, hogy ágaskodó, rugós, ijedős vagy egyéb okból nehezen kezelhető lovakat sóztak rá. Max is egy ilyet kapott, amellyel kínszenvedés volt számára reggelenként felkaptatni a sáros ösvényen a dombra, noha igyekezett közönyös képet vágni az egészhez. De szerencsére sohasem esett le a lóról, mert az nagy baj lett volna.

– Jól jegyezd meg – figyelmeztette őt C. T. –, ha leesel a lóról, akkor örökre elveszíted a tekintélyed az arab napszámosok előtt.

Ninivében sajátos szertartással kezdődött minden nap. C. T. és Max felmásztak a háztetőre, értékelték a látottakat, majd egy lámpával jeleket adtak a ninivei domb tetején tanyázó éjjeliőrnek. Azt üzenték meg, alkalmas-e az idő a munkálatok folytatására. Az ősz ugyanis esős évszak volt, és a munkások nagy része három-öt kilométerről járt dolgozni, így reggelenként a domb tetejéről leadott jelzőfényekből tudták meg, kell-e aznap jönniük, vagy sem. Ha munkára alkalmas volt az idő, akkor Max és C. T. nyeregbe ült, és fellovagolt a dombra.

Barbara Campbell Thompson és én reggel nyolc óra tájban gyalogoltunk fel a dombra, ahol általában kemény tojást, teát és helybéli arab kenyeret reggeliztünk. Az októberi napok nagyon kellemesek voltak, és körülöttünk gyönyörű volt a táj: a távolban dombok és hegyek, a komor Dzsebel Maklub[257], és a néha idelátszó, hófödte kurd hegyek emelkedtek, a másik oldalon pedig a Tigrist lehetett látni és Moszul városát a minaretekkel. Reggeli után hazamentünk, majd dél tájban pedig megint kijöttünk piknikezni.

C. T. egyszer megorrolt rám, mert venni akartam magamnak egy asztalt a bazárban. Narancsosládákban tartottam a ruháimat, azokon ültem, az éjjeliszekrényem is egy láda volt, de az íráshoz szükségem volt egy asztalra, amelyen gépelni lehet, és amely alá be tudom rakni a lábamat. Bár szó sem volt arról, hogy C. T. fizessen érte, mert a saját pénzemből akartam megvenni, ő egyszerűen ostobaságnak tartotta, hogy valaki olyasmire dobjon ki pénzt, ami nem abszolút nélkülözhetetlen. Elmagyaráztam neki, egy könyv megírásához szükség van bizonyos munkaeszközökre: írógépre, ceruzára és egy asztalra is, ami stabil és masszív, és nem billeg minden érintéstől. Ez az asztal pedig hallatlanul sokba: tíz fontba került, és hosszú hetekbe telt, amíg C. T. meg tudta bocsátani ezt a mértéktelen pazarlást. De engem boldoggá tett, hogy van már asztalom, majd egy idő után C. T. is elkezdett udvariasan érdeklődni, hogyan haladok a munkával – és mivel akkor éppen a Lord Edgware rejtélyes halála című könyvemet írtam, az egyik sírhalom alól előkerült csontvázat el is kereszteltük Lord Edgware-nek.

Max azért jött Ninivébe, hogy leásson a ninivei domb legaljáig. C. T. ugyan nem lelkesedett az ötletért, de megállapodtak abban, Max tehet egy kísérletet. A régészetben ugyanis hirtelen divatossá vált az őstörténet: addig majdnem minden ásatás a történeti korokat kutatta, most viszont egyszerre mindenkit az őskori civilizációk kezdtek érdekelni, amelyekről akkor még nagyon keveset tudtak. Az egész országban mindenfelé megvizsgálták a gyanús kis dombokat és földhányásokat, összegyűjtögették a festett cserépdarabokat, feliratokkal látták el és zsákokba rakták ezeket, majd megvizsgálták a díszítésmintákat – hallatlanul érdekes volt tanulmányozni azt a sok „vadonatúj” ősrégiséget!

Minthogy e cserépedények készítésének idején az írást még nem találták fel, rendkívüli nehézségekbe ütközött a leletek korának meghatározása: nehéz volt kideríteni, melyik típusú fazekasság volt előbb és melyik később. Urban Woolley leásott a Vízözön szintjéig és még lejjebb, és Tell ’Ubaid[258] izgalmas cserépleletei a spekulációk egész hullámát indították el. Max is ugyanúgy lelkesedett, mint a szakmában szinte mindenki, és nem eredménytelenül: ninivei mély gödrünk, vagyis feltáró aknánk nagyon érdekes eredményekkel szolgált – kiderült ugyanis, hogy a közel harminc méter magas, mesterséges domb háromnegyede a történelem előtti korokból származik, és csak a legfelső szintjei voltak asszírok.

A szűz talajig ásott feltáró akna csaknem harminc méter mély volt, és C. T. mindennap lement, pedig tériszonya volt, így kész kínszenvedés lehetett számára a tátongó mélységbe leereszkedni. Max nem félt az ilyesmitől, és boldogan járkált fel-alá, arab munkásaink pedig nyugodtan szaladgáltak a keskeny, spirális lejárón, amely nedves és csúszós volt minden reggel: dobálták egymásnak a kosarakat, hordták fel a földet, és vidáman lökdösődtek pár centire a meredély szélétől.

– Jaj, istenem! – rémüldözött C. T. – Itt hamarosan emberhalál lesz!

Mégsem halt meg senki, az emberek olyan biztos járásúak voltak, mint az öszvér.

Az egyik pihenőnapunkon kocsit béreltünk, és elindultunk Nimrud nagy dombjához, amelyen majdnem száz évvel korábban utoljára Layard[259] folytatott kutatásokat. A rossz, illetve nem is létező utak miatt ez nem volt könnyű dolog, a megáradt vádikon és öntözőcsatornákon néha át sem tudtunk kelni. Végül mégiscsak megérkeztünk erre a gyönyörű helyre: alig mérföldnyire folyt tőlünk a Tigris, az Akropolisz magas dombján nagy asszír kőfejek emelkedtek ki a földből, és volt ott egy hatalmas dzsinn-szárny is – érdekes látnivalókkal teli, békés és romantikus vidék, ahol ottfelejtette magát a múlt. Emlékszem, mit mondott Max. – Itt csak nagyszabású ásatásokat szabad folytatni, ahhoz pedig sok pénz kell. Ha sok pénzt tudnék szerezni, akkor az egész világon csak ezt a dombot választanám. – Nagyot sóhajtott. – De nem hiszem, hogy ez valaha is sikerülni fog.

Most pedig itt fekszik előttem Max Nimrud and its Remains (Nimrud és emlékei)[260] című könyve. Nagyon örülök, hogy Maxnek teljesült a szíve vágya, és felébreszthette évszázados álmából Nimrudot. Layard kezdte a munkát, és az én férjem fejezte be, aki az ősi város újabb titkait tárta fel: a nagy Szalmanasszár-erődöt[261] a város határánál, és néhány palotát a domb más részein. Kutatásai révén ismertté vált Asszíria katonai fővárosának, Kalahnak a története, ma már ismerjük Nimrud valós történelmét is, a világ múzeumai pedig páratlan szépségű műtárgyakkal gazdagodtak.

A kézművesek által alkotott, kifinomult ízléssel megformált, gyönyörű elefántcsont faragványok közül sokat én tisztítottam meg. És mint minden mesterembernek, nekem is megvoltak ehhez a kedvenc szerszámaim: egy narancsfa pálca, egy nagyon vékony kötőtű, egy ajándékba kapott fogorvosi piszkálótű és egy tégely kozmetikai arckrém. Felfedeztem ugyanis, a legkönnyebben ezzel a krémmel lehet kicsalogatni a szennyeződést a hajszálvékony repedésekből anélkül, hogy kárt tennénk a törékeny elefántcsontban – persze pár hét alatt kiürült a tégely és nem tudtam mivel bekenni az arcomat, mert annyi volt a hajszálrepedés és bennük a piszok.

Fantasztikusan élveztem a türelmet és a gondosságot, amit ezek a tárgyak megköveteltek, de még a puszta érintésüket is. Az ásatásnak – és talán életemnek – az volt az egyik legcsodálatosabb napja, amikor egy asszír kút tisztításán fáradozó munkások lelkes kiabálással rohantak be a házba. – Egy nőt találtunk a kútban! – Egy darab zsákvásznon be is cipeltek egy nagy sártömböt, és nekem jutott az öröm, hogy lemoshattam a sarat egy nagy mosdótálban arról a körülbelül 2500 éves, kissé barnásra elszíneződött fejről, amelyet az iszap védett meg a pusztulástól. A valaha is talált legnagyobb elefántcsont fej halványan festett ajkaival és titokzatosan mosolyával az egyik legértékesebb régészeti lelet, amely előkerült a föld alól, és most a bagdadi új múzeumban található. Sok más elefántcsont tárgy is előkerült, és egyik-másik talán szebb is, mint a fej, bár nem annyira mutatós. Kis lapocskákon borjaikat hátraforduló fejjel szoptató tehenek; ablakon kihajoló, pletykálkodó elefántcsont asszonyok; egy néger, akit megölni készül egy nőstényoroszlán. Két ilyen képecske is előkerült; az egyik a British Museumban van, a másik Bagdadban.

Az ember büszkeséget érez, mert ahhoz a fajhoz tartozik, amelynek képviselői ilyen gyönyörű tárgyakat tudtak alkotni. Mert alkotók voltak, akik ugyanúgy létrehoztak valamit, ami korábban nem létezett, akár maga a Teremtő, aki megteremtette a világot és benne minden dolgot és látta, hogy ez jó. De a Teremtő hagyott még nekünk is teremtenivalót, két kézzel megformálni való tárgyakat, és hagyta, hogy az ő képére és hasonlatosságára teremtett ember ebben is őt kövesse: megszemlélje saját alkotását és lássa, hogy az jó. Az alkotói büszkeség különleges dolog, és még az az asztalos is alkotó volt, aki ronda törülközőtartót készített az egyik expedíciós házunkba. Amikor megkérdeztem tőle, miért csinált neki olyan óriási lábat, azt válaszolta: – Ilyenre kellett csinálnom, mert igazán így szép! – Mi rondának láttuk, amit készített, de ő azért csinálta ilyenre, mert a szépre törekvő alkotói lélek munkált benne.

Az ember gonosz tud lenni – és sokkal gonoszabb, mint bármelyik állat –, de a mennyekbe is tud emelkedni az alkotás eksztázisában. Az angliai katedrálisok arra is emlékeztetnek, hogy az ember imád valami felette állót. Nagyon tetszik nekem például a cambridge-i King’s College Chapel[262] egyik oszlopfőjén az a Tudor-rózsa, amelynek középpontjába a kőfaragó, mit sem törődve a megrendelő kívánságával, belefaragta a Madonna arcát. A mester nyilván arra gondolt, hogy túlságosan imádják már a Tudor királyokat, és nem tisztelik eléggé a Teremtő Istent, akinek kedvéért végül is a templom épült.

Ez volt Dr. Campbell Thompson utolsó ásatási szezonja. Feliratkutatóként sokkal jobban érdekelték a leírt szavak, a történeti feljegyzések, mint az ásatás régészeti vonatkozásai, és mint minden epigráfus, ő is folyton abban reménykedett, hogy egyszer csak előkerül egy csomó, elrejtett agyagtábla.

Ninivében olyan sok feltárást végeztek, hogy már nehéz volt értelmezni az összes épület mibenlétét vagy funkcióját. Maxet a paloták nem érdekelték: őt a történelem előtti idők emlékei izgatták, mert az őstörténetről akkor még nagyon keveset tudtunk. Egy kisebb földhalmot akart feltárni a világnak ezen a részén, majd az idő múlásával megérlelődött benne a szűz talajig hatoló, mély gödör koncepciója. Az elkészült gödör alja alig pár méter átmérőjű volt, ahonnan csak kevés cseréptöredék kerülhetett elő, de azok más korból származtak, mint a magasabb rétegekből származók. Ninivét ezért alulról felfelé haladva „újraszámozták”: a szűz talaj közelében volt a Ninive 1, majd felette következett a Ninive 2, a Ninive 3, a Ninive 4 és a Ninive 5. Legutóbbi azt a korszakot képviselte, amikor már fazekaskorongot használtak, és az edényeket festett és karcolt mintákkal díszítették. Jellemzőek voltak erre a korra a kehelyre hasonlító formák és az élettel teli festmények; ugyanakkor nem voltak olyan jó minőségűek, mint a több ezer évvel korábban előállított barackszínű, finom, a görög vázákhoz hasonló sima és fényezett felületű, geometriai alakzatokkal, főként pontokkal díszített edények.

Max megkérte munkásait, hozzanak neki cserépedényeket lakóhelyükről, a nagyjából tizenhárom kilométeres körben elhelyezkedő falvakból. A kapott agyagedények nagyrészt a Ninive 5 minőségét képviselték, és a festett változatok mellett volt ott egy másik típus is, a karcolt díszítésű, finoman megmunkált, nagyon szép edény. Az országot a hegyek lábáig elborító kisebb-nagyobb buckák közül néhány már akkor elnéptelenedett, amikor még nem ismerték a fazekaskorongot, és az edényeket még kézzel formázták. Arpachiyah[263] például egy nagyon kicsi földhalom volt Ninive nagy körétől körülbelül hat kilométerre keletre, és ezen a helyen nyoma sem volt a Ninive 2 cserepeinél későbbi dolgoknak; nyilvánvalóan ez volt az utolsó korszak, amikor még lakott volt ez a magaslat.

Max elkezdett érdeklődni a hely iránt, én pedig biztattam, mert úgy gondoltam, nagyon érdekes lenne valamit kideríteni ezekről a gyönyörű edényekről. Szerencse dolga, mondta Max, mert ha tényleg kicsi falu volt, akkor nem lehet komoly leletekre számítani. De akik ezeket készítették, azok mégiscsak ott éltek, és lehet, hogy életmódjuk primitív volt, de a fazekasságuk nem, hiszen a legjobb minőségű edényeket tudták előállítani. Nem dolgozhattak Ninivének, mert akkor Ninive még nem létezett. De akkor Arpachiyah lakói kinek vagy minek a kedvéért agyagoztak? Vagy egyszerűen szerettek ilyen gyönyörű tárgyakat készíteni?

C. T. szerint Max tévesen tulajdonított ekkora jelentőséget a történelem előtti időknek, és az egész nagy „modern hűhónak” a fazekasság körül; szerinte csak az számított, amikor valaki már írásban adja elő a saját történelmét. Bizonyos értelemben mindkettőjüknek igaza volt: C. T.-nek azért, mert az írásos emlékek információgazdagságával valóban semmi sem vetekedhet, Maxnek pedig azért, mert ha valami újat akarunk kideríteni az ember történelméről, akkor fel kell használnunk mindazt, amit az ember elárul magáról az általa készített tárgyak nyelvén. És nekem is igazam volt, amikor észrevettem, hogy ezen a csöpp kis településen különlegesen szép cserépedényeket készítettek, és erre érdemes odafigyelni. És helyes volt az is, hogy állandóan feltettem a miért? kérdést, mert a hozzám hasonlók a miértekkel azokat a dolgokat keresik, amelyek érdekessé teszik az életet.

Nagyon jól éreztem magam életem első ásatási expedícióján. Szerettem Moszult, barátom lett C. T. és Barbara, továbbá eltettem láb alól Lord Edgware-t, majd sikeresen kinyomoztam, hogy ki volt a gyilkosa. C. T.-éknek egyik látogatásom alkalmával felolvastam a kéziratot, nagyon tetszett nekik; családom tagjain kívül ők az egyetlenek, akiknek valaha is felolvastam egy kéziratot. Szinte nem is akartam elhinni, amikor a következő év februárjában megint ott találtuk magunkat Moszul vendégházában, és megkezdődtek a tárgyalások, hogy „megáshassuk” Arpachiyahot, azt a kis települést, amellyel akkor még senki sem törődött, és amelyik később fogalommá vált a régészetben. Max meggyőzte John Rose-t, aki mindkettőnknek barátja volt és építészként dolgozott Urban, hogy csatlakozzon hozzánk. Ez a gyönyörűen rajzoló, halk szavú, szelíd és ellenállhatatlan humorú ember eleinte bizonytalankodott: nem nagyon akart visszamenni Urba, de nem tudta eldönteni, a régészetet folytassa, vagy inkább visszatérjen az építészethez. Max azzal érvelt, hogy ez nem lesz egy elhúzódó expedíció, legfeljebb két hónapig tart, és valószínűleg nem is lesz olyan sok tennivaló.

– Tulajdonképpen üdülésként is felfoghatod – győzködte Johnt. – Ez az év két legszebb hónapja: csodaszépek a virágok, kellemes az időjárás, nincsenek homokviharok, mint Urban, csak dombok és hegyek. Nagyon fogod élvezni.

John végül hagyta magát meggyőzni. Aztán minden pocsékul kezdődött: az első naptól kezdve szakadt az eső, így kocsival szinte sehová nem lehetett menni, és hihetetlenül nehéz volt kideríteni, kinek a tulajdonában van az a föld, ahol ásni akarunk. A földtulajdonnal kapcsolatos kérdésekre a Közel-Keleten egyébként sem könnyű választ kapni. Ha elég messze vagyunk a városoktól, akkor minden föld egy sejk uralma alatt áll, akivel meg kell állapodni pénzügyileg vagy egyéb módon, és ehhez némi támogatást a kormányzattól is szerezni. A tell-ként nyilvántartott, az ókorban lakott földterületek az állam tulajdonában vannak, és nem számítanak magántulajdonnak. Kételkedtünk, hogy egy olyan pici földhalom, mint amilyen Arpachiyah is volt, az állam tulajdonában lenne, ezért kapcsolatba kellett lépnünk a földtulajdonossal.

Először egyszerűnek tűnt a dolog: az első nap előkerült egy nagydarab férfiú, aki azt állította, hogy ő a tulajdonos; másnap már azt hallottuk, nem is ő, hanem a feleségének a második unokatestvére; harmadnap pedig az derült ki, mégsem ez az igazi tulajdonos, hanem mások, ráadásul többen. A megállás nélkül zuhogó eső harmadik napján Max hanyatt dobta magát az ágyon, és felnyögött. – Tizenkilenc földtulajdonosa van!

– Ennek a kis földdarabnak? – hitetlenkedtem.

– Úgy tűnik.

Végül sikerült kibogozni az egészet. Előkerült az igazi tulajdonos, méghozzá egy nő, aki egy nagynéni férje unokahúgának a második unokahúga volt. Aki azonban nőként egyedül semmiféle megállapodást nem köthetett senkivel, és arra csak a férje és néhány további férfi rokona adhatott felhatalmazást. A moszuli mutassarif[264], a bagdadi Régiségi Hivatal, a brit konzul és még néhány más tényező segítségével végül sikerült megkötni a szigorú feltételeket tartalmazó szerződést, amelyben szörnyű megtorlások voltak kilátásba helyezve, ha valamelyik fél megszegné a megállapodást. A földtulajdonosnő férje annak a záradéknak örült legjobban, hogy ha ők az ásatási munkát bármilyen módon megzavarják, vagy felmondják a szerződést, akkor köteles nekünk 1000 font kárpótlást fizetni – azonnal elbüszkélkedett az összes barátjának.

– Ennyire fontos ügyről van szó! – magyarázta önérzetesen. – Mert ha nem adok meg minden támogatást, amit csak tudok, és nem tartom be a feleségem nevében tett összes ígéretet, akkor ezer fontot fogok veszíteni!

Mindenki ámult-bámult.

– Ezer angol font! – mondogatták. – Lehet, hogy ezer fontot fog veszíteni! Hallottak ilyet? Megbüntetik ezer fontra, ha valami baj történik!

Az igazsághoz tartozik, hogy ezen a környéken egyetlen olyan embert sem élt, aki képes lett volna tíz iraki dinárnál több büntetést kifizetni.

Kibéreltünk egy házat, amely nagyon hasonlított ahhoz, amelyikben C. T.-ékkel laktunk. Valamivel távolabb volt Moszultól, és közelebb Ninivéhez, de ugyanolyan lapos teteje és márványverandája volt, ablakai a moszuli márványablakokra emlékeztettek, az ablakpárkányokra pedig ki lehetett rakni a különböző cserépedényeket. Volt egy szakácsunk, egy fiatal házi mindenesünk, meg egy vad kutyánk, aki megugatott mindenkit, ha az a házhoz közeledett, és nemsokára hat kutyakölyökkel ajándékozott meg bennünket. Rendelkezésünkre állt még egy kis teherautó egy Gallagher nevű ír sofőrrel, aki még az 1914-es háború után maradt itt, és többé nem ment haza.

Ez a rendkívüli figura csodálatos történetekkel tudott szórakoztatni bennünket, mintha csak az Aeneist vagy az Odüsszeiát hallgattuk volna, olyan tudnivalókról is tájékoztatott bennünket, mint az emberi élet ára. – Iránban hét fontot kell leperkálni, ha valakit el akarnak tetetni láb alól – mondta –, Irakban csak hármat. – A kutyákat katonás fegyelemmel idomította, és mindegyik kölyöknek saját nevet adott, azok pedig megtanulták, hogy a nevük hallatán egyenként menjenek oda az udvari konyhához. Maxnek Swiss Miss volt a kedvence, mindig őt hívta legelőször. Az is kiderült róla, hogy mindenevő az olvasásban: a nővérem által hetente küldött könyveket később odaadtam neki, ő pedig gyorsan elolvasta, mert az életrajzok, a regények, a szerelmes történetek, a thrillerek, de még a tudományos művek is érdekelték; olyan volt, mint a kiéhezett ember, aki azt mondja: mindegy, csak étel legyen. Egyszer előadta a bácsikája különös történetét is. – Elragadta egy krokodil Burmában – mondta szomorúan. – Nem tudtuk, mit kezdjünk az állattal, de aztán kitaláltuk: megöltük és kitömtük, és elküldtük a bácsikám özvegyének. – Tényszerűen adta elő a dolgokat, és eleinte azt hittem, csak fantáziál, de végül rájöttem, minden igaz, amit elmond – olyan ember volt, akivel mindig történt valami rendkívüli dolog.

Aggodalmakkal teli időszak volt ez, és nem lehetett tudni, hogy Max hazardírozása sikert hoz-e vagy kudarcot. Először csak néhány szegényes házat találtunk, amelyek nem is vályogtéglásak voltak, hanem vert falúak, ami nem időtálló anyag. Szép cserépdarabok ugyan voltak mindenütt, és előkerült néhány remek, fekete obszidiánkés is, amelyet nagy szakértelemmel pattintgattak élesre, de semmi rendkívüli nem akadt a leletek között. John és Max egymást bátorítva ismételgette, még korai lenne bármit is mondani, és bármi is lesz, még dr. Jordan, a régiségek bagdadi német igazgatójának ideérkezése előtt szépen kimérik és megjelölik a feltárt szinteket, amiből látni lehet majd, hogy szakmai és tudományos szempontból megfelelően folyt az ásatás.

Azután hirtelen, amikor már nem is számítottunk rá, felvirradt a nagy nap. Éppen cserépedényeket reparálgattam a házban, amikor Max berohant, és már rángatott is magával kifelé.

– Ezt nézd meg! – lihegte. – Csodálatos dolgot találtunk: egy leégett fazekasműhelyt. Ember ilyet még nem látott!

És valóban az volt: a szerencse hihetetlen ajándékaként ott rejtőzködött a föld alatt az egész műhely, amelyet a gazdái elhagytak, de éppen a tűzvész mentett meg számunkra: csodaszép tányérok, vázák, csészék és tálak, skarlátvörös, fekete és narancssárga agyagedények ragyogtak a napfényben – alig akartam hinni a szememnek.

Attól kezdve lázas igyekezettel dolgoztunk, mert ijesztően sok lett a tennivalónk. Egymás után kerültek elő az újabb és újabb edények, amelyeket a leszakadó tető összetört ugyan, de megvolt minden darabjuk, és majdnem mindegyiket össze is lehetett rakni. Némelyiken égésnyomok is látszottak, de a leomló falak a többivel együtt ezeket is konzerválták – körülbelül hatezer esztendőre! Egy óriási mélyvörös, közepén szirmos rozettával és körben geometrikus díszítésekkel díszített tál 76 darabra törött, de minden darabkája előkerült, és sikerült összerakni belőlük az edényt, amely ma egy múzeum büszkesége; a másik kedvenc „tálamat” az angol zászlóra emlékeztető sötét narancsvörös minta borította. Kimondhatatlanul boldog voltam, akárcsak Max, és a maga visszafogott módján John is, és mint az őrültek, úgy hajtottunk a szezon végéig.

Ősszel szerveztem magamnak egy kis továbbképzést: meg akartam tanulni méretarányosan kicsinyítve rajzolni, bejártam a helyi középiskolába, és leckéket vettem a rajztanártól, egy kedves öregúrtól, aki nem akarta elhinni, hogy nem tudok semmit. Végül azonban csak megtanultam szorozni és osztani, és az eredeti méretet kívánság szerint bármekkorára „zsugorítani”, és azonnal használhattam is frissen szerzett tudományomat. Rengeteg volt ugyanis a munka, és mindenkinek teljes erőbedobással kellett dolgoznia. Nekem persze kétszer-háromszor lassabban ment, mint a többieknek, de Johnnak segítségre volt szüksége, és most már én is tudtam neki segíteni.

Max egész nap az ásatáson volt, John pedig rajzolt, majd az egyik este bizonytalan léptekkel jött le vacsorázni. – Ebbe meg fogok vakulni – mondta. – Kifolyik a szemem, szédülök, és alig tudok járni. Reggel nyolctól megállás nélkül csak rajzoltam és rajzoltam…

– És folytatni kell még vacsora után is – mondta Max.

– Azt mondtad, színtiszta nyaralás lesz az egész! – nézett szemrehányóan John.

De hogy valami vidámsággal zárjuk a szezont, azt találtuk ki, hogy futóversenyt rendezünk az embereink számára, noha ilyesmit azelőtt sohasem csináltunk. Az eseményt sok vita és beszélgetés előzte meg. Néhány idősebb, tekintélyesebb munkatársunk attól tartott, odalesz a tekintélyük, ha részt vesznek egy ilyen „komolytalan” versengésben; az emberi méltóság itt nagyon sokat számított, és nem volt könnyű összeegyeztetni ezzel a méltósággal, hogy egy idősebb és tekintélyes ember versenyt fusson a fiatalabb, esetleg még alig pelyhedző állú legényekkel. Végül mindenkit sikerült meggyőzni, és nekiláttunk a részletek kidolgozásához. Egy körülbelül öt kilométeres távot jelöltünk ki, amely közvetlenül a ninivei domb mögött keresztezte a Khosr folyót, és kidolgoztuk a játékszabályokat is, amelyek közül a fő szabály az volt: nem szabad sportszerűtlenül viselkedni, a másikat fellökni vagy elgáncsolni, ütközni vagy tolakodni – arra nem számítottunk, hogy mindegyiket be is fogják majd tartani, de reméltük, nagy durvaságok nem fordulnak majd elő.

Viszont értékes díjakat tűztünk ki: az első díj egy tehén és egy borjú volt, a második egy birka, a harmadik egy kecske. Volt még egy csomó kisebb díj: tyúkok, több zsák liszt, különböző számú tojás tíztől egészen százig. És aki végigfutotta a távot, az mind kapott egy marék datolyát, és annyi halvát, amennyi a két kezébe fért – mindez összesen tíz fontunkba került: hiába, azok voltak a szép idők… Komoly egyesülethez illően nevet is adtunk magunknak: mi voltunk az A. A. A. A. – vagyis az „Arpachiyah Amateur Athletic Association” [Arpachiyah Amatőr Atlétikai Egyesület]. A folyó éppen megáradt, és a hídon senki sem tudott eljönni hozzánk, de a brit Királyi Légierőnek azért szóltunk, hogy a levegőből tekintsék meg a futóversenyt.

Azután eljött a nagy nap, és az esemény rendkívül izgalmas látványt nyújtott. A startpisztoly hangjára mindenki egyszerre akart az élre törni, és a nagy tülekedésben a többség hasra esett a folyó vizében, de a szerencsésebbek gyorsan kivergődtek a kavarodásból, és elfutottak. Komolyabb durvaság nem fordult elő, az egész versenyen egyetlen embert sem löktek föl szándékosan. A nézők előzetesen egy csomó fogadást is kötöttek, de az esélyesek közül senki nem nyert, és a versenyt három „sötét ló” nyerte, akiket óriási taps köszöntött. A győztes egy sportos termetű fiatalember lett, a legnagyobb üdvrivalgással fogadott második helyezett egy mindig kiéhezettnek látszó ember, a harmadik pedig egy kamasz fiú. A verseny nagy mulatozással folytatódott, a munkavezetők ropták a táncot, a második helyezett pedig leölte a birkát, és lakomát rendezett a családjának és barátainak. Szép nap volt ez az A. A. A. A. történetében, és búcsúzáskor mindenféle jókívánságokat kiáltoztak utánunk.

Aztán elutaztunk Bagdadba, ahol leleteink már a múzeumban vártak bennünket. Max és John kipakolta őket, és megejtettük az osztozkodást is. Május volt és 42° C fok árnyékban: John nem bírta a hőséget, úgy kikészült tőle, hogy rossz volt ránézni, nekem viszont szerencsém volt, mert nem osztottak be a csomagolóbrigádba, így otthon maradhattam. Ezután Bagdadban egyre romlott a politikai helyzet. Szerettünk volna ide visszatérni a következő évben, és akár az arpachiyahi ásatást folytatni még egy kicsit, akár egy újabb halmot keresni, de már nem voltunk biztosak abban, hogy lesz is ebből valami. Eljövetelünk után bonyodalmak támadtak a régiségek szállítása körül, és csak nagy nehézségek árán kaptuk meg a ládáinkat. Hónapok teltek el bizonytalanságban, amíg végül rendeződtek a dolgok, és úgy döntöttünk, a következő évben már nem megyünk iraki expedícióra. Néhány évig gyakorlatilag senki sem folytatott ásatásokat Irakban, és mindenki átment Szíriába; ezért a következő évben mi is úgy döntöttünk, hogy Szíriában keresünk magunknak egy alkalmas helyszínt.

Emlékszem azonban egy dologra, amely mintha baljós előjele lett volna az elkövetkezőknek. A bagdadi német régiségigazgató, dr. Jordan házában teázgattunk, aki kitűnően zongorázott, és éppen Beethovent játszott – intelligens és megnyerő képe volt, mindig barátságos és figyelmes –, amikor valaki, csak úgy mellékesen, mondott valamit a zsidókkal kapcsolatban, amitől egy pillanat alatt megváltozott, méghozzá úgy, ahogy emberi arcot megváltozni azelőtt sohasem láttam.

– Önök ezt nem értik – mondta. – Nálunk a zsidók valószínűleg másmilyenek, mint önöknél. A mieink veszélyt jelentenek, ezért ki kell irtani őket. Tényleg nincs más megoldás.

Hitetlenkedve néztem rá, mert úgy látszott, komolyan gondolta, amit mondott. Ez volt az első alkalom, amikor belebotlottam valami utalásfélébe arról, hogy mi készül Németországban. Akik odautaztak, azok feltehetően már tájékozottabbak lehettek, de a hétköznapi emberek 1932-ben és 1933-ban még egyáltalán nem sejtettek semmit. Azon a kellemes délutánon láttam az első nácit az életemben, és később azt is megtudtam, hogy a felesége még nála is elvakultabb. Jordan nemcsak a régiségigazgatói feladatokat látta el, hanem különleges megbízatásként a bagdadi német nagykövet után is kémkedett.

Öt

Nagy diadallal tértünk haza Angliába, és Max előtt ott állt a nyár, hogy megírja beszámolóját az expedícióról. Leleteink egy részét kiállították a British Museumban, férjem Arpachiyahról szóló könyve pedig vagy abban az évben, vagy a következőben jelent meg; azt mondta, a halogatás a régészek rossz szokása, pedig az új ismereteket minél előbb közzé kell tenni.

A második világháború idején Londonban megírtam szíriai tartózkodásunk történetét. Az Így éltünk Mezopotámiában[265] címet adtam neki, és később is örömmel olvasgattam, emlékezve a szíriai szép napokra. Az ásatásokon az egyik év nagyjából olyan volt, mint a másik, és általában ugyanazok a dolgok történnek, úgyhogy az ismétlésnek nem sok hasznát látom – boldog évek voltak, amelyek során nagyon jól éreztük magunkat, és óriási sikereket értünk el a munkában. Az 1930 és 1938 közötti időszak különösen eredményes volt, mert akkor még nem gyülekeztek viharfelhők a világ más részein. Ahogy fokozódott a munka tempója, és jöttek egymás után a sikerek is, az ember egyre kevésbé volt hajlamos a lazsálásra. Úgyhogy gondtalan évek voltak ezek, amikor rengeteget dolgoztunk, de mégsem vesztünk bele a munkába. Én detektívtörténeteket írtam, Max pedig régészeti könyveket, beszámolókat és cikkeket, és állandóan szorgoskodtunk valamin, de sohasem voltunk túlhajszoltak.

Mivel Max nem tudott annyiszor lejönni Devonshire-be, ahányszor szeretett volna, Rosalind szünidőit kivéve többnyire Londonban laktunk, ahol egyik lakásból a másikba költöztünk, és igyekeztünk eldönteni, melyik tetszik a legjobban. Az egyik évben, amikor odakint voltunk Szíriában, Carlo és Mary talált egy kedvemre valót házat, és azt mondták, meg kell néznem; amikor megláttam, úgy éreztem, mindig ilyenben akartam lakni. A Sheffield Terrace 48-as számú ház tökéletesnek látszott – leszámítva talán azt, hogy alagsoros volt –, és nem volt túl sok szobája, de mind nagy volt és jó beosztású: pont ilyen kellett nekünk. Ha beléptünk, jobbra nyílt a nagy ebédlő, balra pedig a társalgó. A közbenső lépcsőpihenőnél volt egy fürdőszoba és vécé, az első emeleten pedig jobbra, az ebédlő fölött egy ahhoz hasonló méretű szoba Max könyvtára és a nagy asztalok számára, amelyekre ki lehet rakni az újságokat és a cserépdarabokat, balra pedig, a társalgó fölött volt a hálószobánk. A második emeleten még két nagyobb szoba volt, és közöttük egy kisebb is, amelyet Rosalind kapott meg; a jobb oldaliból kétágyas vendégszoba lett, a bal oldaliról pedig kijelentettem, hogy az lesz az én dolgozószobám és nappalim. Ez utóbbin mindenki meglepődött, mert korábban ilyesmi eszembe sem jutott, de abban mindenki egyetértett, éppen ideje már, hogy az öreg úrnőnek is legyen saját szobája.

Tényleg akartam már egy olyan helyet, ahol nem zavarnak; amiben nincs telefon, csak egy impozáns zongora, egy nagy és masszív asztal, egy kényelmes kanapé vagy dívány, egy kemény támlájú szék a gépeléshez, és egy karosszék, amelybe bele lehet rogyni – semmi más. Vettem hát magamnak egy Steinway hangversenyzongorát, és nagyon élveztem „a szobámat”. Azon az emeleten senki sem porszívózhatott, ha ott voltam, zavarni pedig csak akkor zavarhattak, ha égett a ház. Egyszer és utoljára volt az életemben egy ilyen saját helyem, és nagyon jól éreztem magam benne öt vagy hat éven át. Azután a házat lebombázták a háborúban, és soha nem lett még egyszer saját szobám – azt hiszem, ismét megszoktam az ebédlőasztalt vagy a mosdóállvány sarkát.

Boldog ház volt ez a Sheffield Terrace, amit azonnal megéreztem, ahogy átléptem a küszöbét. Azt hiszem, ha valaki megszokja gyerekkorában a nagy szobákat, mint én Ashfieldben, akkor később hiányozni fog neki ez a tágasság. Laktam nagyon kedves kisebb házakban is – például a Campden Streeten vagy a kis Mews házban –, de azok nem voltak az igaziak. És nem valamiféle előkelősködésről van itt szó; lehet az embernek nagyon csinos kicsi lakása, vagy bérelhet egy összedőlni készülő nagy vidéki paplakot sokkal kevesebb pénzért: az a fontos, az ember érezze a tágasságot maga körül, hogy nincs szűk helyre beszorítva. És takarítani is sokkal könnyebb egy nagy szobát, mint szerencsétlenkedni az egymásra zsúfolt bútorokkal egy kicsinyben, ahol rendesen lehajolni vagy megfordulni sem lehet.

Max személyesen felügyelte könyvtárszobájában az új kémény megépítését. Olyan sokszor volt már dolga égetett téglás kandallókkal és kéményekkel a Közel-Keleten, hogy kifejezetten örömét lelte ebben a munkában. Mr. Withers, a kőműves azonban homlokát ráncolva nézegette a terveket, és azt mondta, a kéményeknél és kürtőknél nem lehet előre tudni, mi lesz, és hiába csinálják meg őket akármilyen jól, gyakran mégsem szuperálnak megfelelően.

– És ez, amit maga lerajzolt, ez sohasem fog rendesen szuperálni.

– Csak pontosan úgy építse meg, ahogy lerajzoltam, és majd meglátja – mondta erre Max.

Mr. Withers egyáltalán nem örült, amikor meglátta, hogy nem neki lett igaza: Max kéménye ugyanis tökéletesen szuperált. A kandallópárkány fölötti részbe egy nagy, ékírásos asszír tégla is be volt építve, ami világosan jelezte, hogy a szoba egy régész birodalma.

A beköltözés után csak egy dolog zavart a házban: valami penetráns szagot éreztem a hálószobánkban. Max nem érezte, és Bessie is azt hitte, csak képzelődöm, de én állítottam, hogy gázszagot érzek. Az pedig nem lehet, ingatta a fejét Max, mert a gáz nincs bevezetve a házba.

– Nem tehetek róla, akkor is gázszagot érzek – mondtam.

Hívtuk a mestereket, akik a gázszerelő vezetésével végigszaglásztak mindent, hason csúszva még az ágy alá is bemásztak, majd kijelentették, hogy képzelődöm.

– Persze kiderülhet, hölgyem, hogy odadöglött valahová egy egér, vagy talán egy patkány – magyarázta a gázos. – De nem hiszem, hogy patkány lenne, mert azt én is érezném. Talán egy nagyon kicsi egér lesz.

– Talán – sóhajtottam. – Mindenesetre egy nagyon döglött kisegérnek kell lennie.

– Jó, akkor felszedjük a padlódeszkákat.

Felszedték a padlót, de nem találtak döglött egeret, se kicsit, se nagyot. De akármi is volt az, továbbra is bűzlött.

Egymás után hívtam a kőműveseket, gázszerelőket, vízszerelőket és mindenkit, aki csak eszembe jutott. A végén már mindenkinek elege lett belőlem, és csak bosszankodtak rajtam, Max, Rosalind és Carlo pedig azt mondta, hogy fantáziálok. De én ismertem a gáz „szagát”, és továbbra is állítottam, hogy ez az. És a végén, amikor már mindenkit majdnem az őrületbe kergettem, váratlanul kiderült, hogy mégsem képzelődöm: tényleg volt egy régi gázcső a hálószobám padlója alatt, amiből folyamatosan szivárgott a gáz. Hogy kinek a gázórája pörgött tőle, azt senki sem tudta, mert a mi házunkban nem volt ilyen szerkezet – de ott rejtőzött egy nem használt, és mégis nyomás alatt álló csőszakasz, amelyből szép lassan szökött kifelé a gáz. Annyira a fejembe szállt a dicsőség, hisz mindenkivel szemben mégiscsak nekem lett igazam, hogy most meg ettől váltam elviselhetetlenné – minden korábbinál büszkébb voltam az orrom megbízhatóságára.

Még a Sheffield Terrace megszerzése előtt vettünk egy vidéki házat. Ashfield ugyanis túl messze volt a hétvégi oda-vissza utazgatásokhoz, de nagyon szerettünk volna egy falusi házikót, Londontól nem túl nagy távolságra. Maxnek két kedvenc vidéke volt Angliában: az egyik Stockbridge mellett, ahol gyerekkorában nyaralgatott, a másik Oxford környékén, ahol életének egyik legboldogabb időszakát élte, ismerte a tájat, mint a tenyerét, és imádta a Temzét. Így azután a Temze mentén folytattuk a házkeresést, és megnéztük Goringet, Wallingdorfot és Pangbourne-t is – ám a Temze menti házak vagy ronda késő viktoriánus építmények voltak, vagy olyan nyaralóházak, amelyeket télen elöntött a víz. Végül találtam egy apróhirdetést a The Timesban, éppen egy héttel azelőtt, hogy elindultunk Szíriába.

– Figyelj, Max – mondtam. – Emlékszel, mennyire szerettük Wallingfordot? Nos, hirdetnek egy házat Wallingfordban, és ez biztos valamelyik ház lesz a folyó mellett. – Felhívtuk az ingatlanközvetítőt, és lefoglaltuk.

Bűbájos kis Anna királynő[266] korabeli ház volt, elég közel az úthoz, mögötte egy kerttel és elkerített veteményessel – nem is kellett volna nekünk akkora –, és Max nagy gyönyörűségére, egy réttel, amely lenyúlt egészen a folyóig. A házban volt öt hálószoba, három nappali és egy feltűnően szép konyha. Ha kinéztünk a társalgó ablakán, akkor egy különösen szép alakú libanoni cédrust láttunk, ami kint volt a mezőn, de a mező is a ház közelében, egy kerítésnél kezdődött, és arra gondoltam, ha a kerítésen túlra gyepet rakatunk és lejjebb „toljuk” a rétet, akkor a cédrus a pázsit közepére kerül, mi pedig nyáron alatta tudunk majd teázni. Nem értünk rá totojázni: a ház tehermentes magántulajdonként feltűnően olcsó volt, úgyhogy nem halogattuk a döntést, felhívtuk az ingatlanost, aláírtuk az aláírnivalókat, beszéltünk ügyvédekkel és földhivatali tisztviselőkkel, és a szokásos földhivatali engedéllyel megvettük a házat.

Amelyet azután csak kilenc hónap múlva láttunk ismét. Szíriában pedig azon mérgelődtünk, milyen borzasztóan ostobák is voltunk: hiszen egy kis falusi házikót akartunk venni, és helyette vettünk egy nagy és tágas Anna korabeli házat. Wallingford azonban nagyon szép hely volt, és mert vasúton elég rosszul lehetett megközelíteni, ide nem özönlött úgy a nép Oxfordból vagy Londonból, mint máshová. – Azt hiszem – jegyezte meg Max –, nagyon boldogok leszünk ott. – És valóban nagyon boldogok vagyunk ott immár vagy harmincöt éve. Max könyvtárát hosszirányban a kétszeresére bővítettük, és ha kinéz az ablakon, akkor éppen lelát a folyóra. A wallingfordi Winterbrook House Max háza, és mindig az is volt, Ashfield pedig az enyém és Rosalindé.

Így éldegéltünk. Max folytatta a régészkedést, természetesen nagyon élvezte, én folytattam az írogatást, amely egyre inkább szakmámmá vált, és már jóval kevésbé lehetett élvezni. Az elején még lelkesítő volt a könyvírásban, hogy én, aki nem éreztem magam igazi írónak, minden egyes alkalommal megdöbbenhettem azon, hogy képes vagyok olyan könyvet produkálni, amelyet még ki is nyomtatnak. Most már szinte magától értetődik, hogy könyveket írok, mert ez a foglalkozásom, és nem egyszerűen csak kiadják őket, hanem sürgetnek, írjak újabbakat. De ha örökké csak vágyakoznék olyasmi után, ami nem tartozik a szorosan vett munkámhoz, akkor az nyilván kibillentene a lelki egyensúlyomból; ugyanakkor unalmas lenne az élet, ha nem billentene ki semmi ebből az egyensúlyból.

Az a vágyam támadt, hogy valami mást írjak, és ne detektívtörténetet – így kissé rossz lelkiismerettel, de nagy élvezettel megírtam egy „rendes” regényt: Az óriás kenyerét. Ennek a zene volt a fő témája, és noha a figyelmes olvasó számára itt-ott kiderülhetett, hogy technikai vonatkozásban eléggé keveset értek a dologhoz, eléggé jó volt a visszhangja, és szépen is fogyott. A könyv Mary Westmacott álnéven jelent meg, és tizenöt éven át senki sem tudta, hogy én vagyok a szerző, csak egyvalaki: Nan Watts – mostani nevén Nan Kon. Neki ugyanis nagyon jó memóriája volt, és egy költemény, meg néhány, gyerekekkel kapcsolatos kifejezés felkeltette a figyelmét. Rögtön eldöntötte magában, „ezt a könyvet csak Agatha írhatta”, és egy nap oldalba bökött. – Nemrég olvastam egy könyvet, és nagyon tetszett – mondta kissé affektálva. – De mi is volt az? A törpe vére… ez az: A törpe vére![267] – Aztán huncutul rám kacsintott.

– Honnan jöttél rá? – kérdeztem tőle.

– Rögtön tudtam, hogy te írtad. Hallottam ugyanis már tőled ezeket a szófordulatokat – felelte Nan.

Egy vagy két évvel később ugyanezen az álnéven megint írtam egy könyvet, a Befejezetlen portrét. Időnként költeményeket is írtam, főként balladákat, és közben fogalmam sem volt, hamarosan az a szerencse ér, hogy átléphetek az irodalom egy másik, számomra teljesen új műfajába – abban az életkorban, amikor új kalandokra már nem nagyon vágyik az ember.

Azt hiszem, mérgemben indultam el ezen az úton: nagyon bosszantott ugyanis, ahogyan egyesek színpadra állították a detektívregényeimet. Írtam ugyan már korábban is egy darabot, a Feketekávét, de sohasem foglalkoztatott komolyan a színműírás. Nagy élvezettel írtam meg az Akhnatont is, de sohasem hittem, hogy valaha is be fogják mutatni. És egyszer csak bevillant, ha nem tetszik nekem, ahogyan mások adaptálták a könyveimet, akkor magamnak kellene megpróbálkoznom a dologgal. Úgy tűnt, főként azért nem sikerült jól a színpadra állítás, mert túlságosan ragaszkodtak az eredeti könyvhöz. Márpedig egy detektívtörténet eléggé színpadidegen valami, ezért sokkal nehezebb színre vinni, mint egy „rendes” regényt: általában bonyolult a cselekménye, és sok szereplő meg mellékszál van benne, amitől könnyen zsúfolttá és zavarossá válhat az egész – egyszerűsítésre van tehát szükség.

A Tíz kicsi néger című könyvet azért írtam meg, mert annyira bonyolult volt, hogy maga a feladat izgatott engem. Tíz embernek kell meghalnia anélkül, hogy a dolog nevetségessé válna, vagy idő előtt kiderülne, hogy ki a gyilkos. Óriási tervezőmunka előzte meg a könyv megírását, de elégedett voltam azzal, amit ki tudtam hozni a témából. Világos volt, nyílt és zavarba ejtően érthetetlen, és mégis tökéletesen értelmes magyarázata volt: egy utószó. Ez tetszett a kritikusoknak és az olvasóknak is, de igazán elégedett vele én magam voltam, aki minden kritikusnál jobban tudta, mennyit kellett szenvedni miatta.

Most egy lépéssel tovább mentem, és elkezdett érdekelni, tudnék-e belőle színdarabot írni. Első látásra ez lehetetlennek tűnt, ugyanis senki sem marad, aki elmondhatná a mesét, ezért valami átalakításon kellett gondolkodnom. Úgy láttam, hogy nagyon jó darabot tudok írni belőle, ha egy ponton módosítom az eredeti történetet, és két szereplőt ártatlanná alakítok, akik a végén ismét találkoznak, és ép bőrrel megússzák a megpróbáltatásokat. Ez nem volt ellentétes az eredeti gyermekdal szellemével, ugyanis a „Tíz kicsi néger” egyik változata így végződik: „ő megnősült, és senki sem maradt.”[268]

Megírtam a darabot, de nem sok jóval biztattak: „Képtelenség előadni!”, szólt a verdikt. Charles Cochran[269] azonban fantáziát látott benne, és mindent megtett, hogy bemutassák a művet, de nem tudott hozzá támogatókat szerezni. Mindenki csak a szokásos kifogásokat ismételgette, miszerint a darab eljátszhatatlan, a nézők csak nevetnének rajta, és hiányzik belőle a feszültség is. Cochran pedig ismételgette, ő ezzel nem ért egyet – itt elakadt az ügy.

– Remélem, később nagyobb szerencséje lesz – mondta nekem –, szeretném színpadon látni ezt a művet.

És valamivel később tényleg szerencsém lett: érdeklődni kezdett a darab iránt Bertie Mayer, aki annak idején Charles Laughtonnal színpadra állította az Alibit. Az előadás rendezésére Irene Henschell vállalkozott, aki egészen más megközelítést választott, mint Gerald Du Maurier. Nekem, nem szakmabelinek eleinte úgy tűnt, hogy Henschell csak keresgél, mintha nem bízna saját magában, de ahogy fokozatosan megismertem a technikáját, rájöttem, okosan csinálja. Először érezni akarta a színpadot, látni a mozgást és a világítást, kíváncsi volt, hogyan fog kinézni az egész, és csak ezután, szinte mellékesen kezdett koncentrálni a tényleges szövegkönyvre. A módszer hatékony volt és meggyőző, a feszültség pedig fokozódott. A világítással is csodálatos hatást tudott kelteni: például három kis spotfénnyel abban a jelenetben, amikor a szereplők égő gyertyák mellett ülnek a sötétben.

A színészek is jól játszottak, és érezni lehetett a feszültség növekedését, a félelem és a bizalmatlanság kialakulását két ember között. Még az elhalálozást is oly meggyőzően adták elő, hogy amikor én láttam, még csak véletlenül sem nevetett senki, és utólag sem találta senki nevetségesnek a darabot. Nem tudom eldönteni, hogy a színdarab vagy a könyv tetszik-e jobban, és azt sem tudom, ez-e a legjobb művem, de kijelenthetem, bizonyos értelemben ez jobb mestermunka, mint bármi más, amit írtam. Azt viszont tudom, hogy a Tíz kicsi néger indított el engem azon az úton, hogy ne csak könyvíró, hanem színpadi szerző is legyek, és ekkor határoztam el, ezentúl rajtam kívül senki sem állíthatja színpadra a könyveimet: én fogom kiválasztani, melyikből lehet színdarab, és csakis az arra alkalmasakat fogom kiválasztani.

Jó pár évvel később egy szép napon hirtelen eszembe jutott, hogy a Hétvégi gyilkosságból[270] jó színdarab lehetne. Meg is említettem Rosalindnek, aki fontos szerepet játszott az életemben azzal, hogy mindig mindentől el akarta venni a kedvemet; igaz, nem sok sikerrel.

– A Hétvégi gyilkosságból?! – nézett rám elszörnyedve. – Anya! Az egy jó könyv, és nekem nagyon teszik, de nem hiszem, hogy át tudod dolgozni színpadi művé.

– Már miért ne tudnám? – Az ellenkezéstől csak erősebb lett az elszántságom.

– Ó, bárcsak ne sikerülne! – sóhajtott Rosalind.

Én azonban nagy élvezettel jegyezgettem fel a Hétvégi gyilkossággal kapcsolatos ötleteimet. Ez a mű nem annyira detektívtörténet volt, mint inkább egy regény, és mindig azt gondoltam róla, elrontottam Poirot-val. Mivel már hozzászoktam, hogy Poirot-t szerepeltetem a könyveimben, így belevettem ebbe is, de a derék felügyelő ezúttal rossz helyre csöppent, és hiába végezte rendesen a dolgát, nekem folyton az járt a fejemben, mennyivel jobb lett volna a könyv nélküle. Ezért amikor elkezdtem felvázolni a színdarabot, legelőször is kirúgtam szegényt. És csak azért is megírtam a Hétvégi gyilkosságot – nem tudott eltántorítani sem Rosalind, sem más hozzá hasonló ellendrukker – és nagyon tetszett Peter Saundersnek[271], aki azután még nagyon sok darabomat rendezte.

A Hétvégi gyilkosság sikere után megbokrosodtam. Természetesen tudtam, a cselszövevények kitalálását addig folytathatom, amíg csak meg nem gárgyulok, és soha nem tört rám a kétségbeesés, hogy esetleg nem tudok megírni egy újabb művet. És azt is, hogy mindig van három vagy négy hét gyötrődés, amelyen át kell esni, amikor az ember megpróbál belekezdeni egy új könyvbe. Az ember ül a szobában, rágja a ceruza végét, bámulja az írógépet, feláll és járkál egy darabig, majd ledobja magát a kanapéra, és kedve lenne torkaszakadtából üvöltözni. Aztán kimegy, megzavar valakit a munkájában – általában Maxet, mert ő mindig szorgalmas –, és elkezd nyavalyogni. – Hát ez szörnyű, Max, akár hiszed, akár nem, teljesen elfelejtettem írni. Egyszerűen képtelen vagyok rá! Soha többé nem fogok írni egy könyvet sem.

– Ó, dehogynem – mondja erre vigasztalóan Max, majd visszafordul a munkája felé.

– De érzem, képtelen vagyok rá! Volt egy jó ötletem, de kiderült, hogy mégsem jó.

– Egyszerűen csak túl kell jutnod ezen a fázison. Eddig is mindig így volt, hiszen tavaly is ilyeneket mondtál, és tavaly előtt is.

– De ez most más! – mondom teljes meggyőződéssel.

De ez sem más volt, hanem pontosan ugyanaz. Az ember elfelejti, mit érzett korábban, amikor megint rájön ez a szenvedés és elkeseredés, a teljes képtelenség bármiféle alkotómunkára. De úgy tűnik, szükség van a gyötrődésnek erre a különös időszakára. Olyan ez, mint amikor a vadászgörényt akcióba küldik, és a végén kihozza a zsákmányt az üregből: ha nincs a sok vergődés és viaskodás a felszín alatt, ha nem töltünk el hosszú órákat a gyötrő unalomban, akkor az eredménynek sem örülhetünk a végén. Ilyenkor az embernek nem jut eszébe, miről akart írni, ha kézbe vesz egy könyvet, akkor egy idő után rájön, hogy fordítva tartja, és ha nekiáll keresztrejtvényt fejteni, képtelen a kockákra odafigyelni: a bénító reménytelenség érzése uralkodik el rajta.

Azután hirtelen bekapcsol egy belső indítószerkezet, az ember fantáziája működni kezd, tudja, hogy „jön már” a dolog, és az agyáról elvonul a köd. Már azt is teljes bizonyossággal tudja, A mit akar mondani B-nek, és már kimehet a házból lendületesen ismételgetni a szereplők közötti esedékes társalgást. Ilyenkor már pontosan látja, hol fognak tartózkodni, és honnan figyeli őket valaki a fák közül. És látja a dűlőút közepén a halott fácánt is, amelyről A-nak eszébe jut az, amit már régen elfelejtett, és így tovább… És az ember az örömtől szinte ugrándozva megy haza: még semmit nem csinált, és nem írt le egy betűt sem, de már sínen van, és megindult a beteljesedés felé!

Ebben az időben egyszerűen azért vonzott engem a színműírás, mert nem tartozott a munkámhoz, és mert nem volt olyan érzésem, hogy egy színdarabon kell törnöm a fejem – csupán le kellett írnom a darabot, amely már régóta motoszkált a fejemben. Színdarabot sokkal könnyebb írni, mint könyvet, mert az ember a lelki szemeivel mindent lát, és nem kell vesződnie azzal a rengeteg leírással, amely egy könyvnél borzasztóan gátolja a valódi történések előrehaladását. A színpad behatárolt lehetőségei leegyszerűsítik a dolgokat, és nem kell követni a hősnőt a teniszpályára és vissza, vagy kitalálni számára olyan gondolatokat, amelyeket megint csak le kell írnunk – csak azzal kell foglalkoznunk, amit látni, hallani és csinálni lehet, csak nézni, hallgatni és érezni kell. Minden évben írnom kell egy könyvet, ebben biztos voltam – a színműírás viszont kaland számomra: lutri volt és az is marad. Sokszor egymást követik a sikeres darabok, azután, megmagyarázhatatlan okból, egyszer csak jön a bukások sorozata. De hogy miért, azt igazából senki sem tudja, és sok szerzővel történik meg. Láttam már darabot elbukni, amely szerintem ugyanolyan jó vagy talán még jobb volt, mint szerzőjének korábbi sikerdarabjai, de nem ragadta meg a közönség fantáziáját; talán rosszkor íródott, vagy esetleg rossz volt a szereposztás.

Hát igen, a színműírás nem kínál semmiféle biztonságot, és hazárdjáték minden alkalommal, de éppen ezt szerettem benne. A Hétvégi gyilkosság megírása után pedig azt éreztem, hamarosan ismét színműírásra támad kedvem. De arra gondoltam, ezúttal nem egy könyvemet fogom átdolgozni, hanem egyből színdarabnak írom meg a művet.

A Caledonia telitalálat volt Rosalind számára, és kevés jobb iskolát láttam életemben: minden tanár a legjobb volt a maga szakmájában, és mindegyik a legjobbat tudta kihozni Rosalindből. Végül ő lett az iskola üdvöskéje, bár bevallotta, ez nem volt egészen igazságos dolog, mert tanult ott egy kínai lány, aki sokkal okosabb volt nála. – De tudom, hogy a tanárok mit gondoltak – mondta. – Azt, hogy mégiscsak egy angol lány legyen az iskola legjobbja. – Rosalind ezt nagyon jól látta.

A Caledonia után a Benendenbe ment, de az első perctől kezdve unta; és nem tudom, miért, mert mindenki nagyon jó iskolának tartotta. Rosalind azonban nem pusztán a tanulás öröméért szeretett tanulni, és a legkevésbé sem érdekelték azok a tárgyak, például a történelem, amelyeket én mindig érdekesnek találtam; viszont jó feje volt a matematikához. Szíriában gyakran kaptam tőle olyan leveleket, amelyekben azt kérte, hogy otthagyhassa Benendent. – Tényleg nem bírnék ki még egy évet ezen a helyen! – írta. Nekem viszont az volt az álláspontom, ha már belekezdett a tanulásba, akkor legalább a tanévet fejezze be tisztességesen, és a bizonyítvánnyal a kezében hagyja ott a Benendent, és keressen magának más tanulási lehetőséget.

Rosalind igazgatónője, Miss Sheldon is írt nekem egy levelet, és elmagyarázta, Rosalind ugyan nagyon szeretné megkapni az év végi bizonyítványt, de a vizsgák letételére semmi esélye nincs, bár ettől még megpróbálkozhat a dologgal. Miss Sheldon azonban nagyot tévedett, mert Rosalind könnyedén letette a vizsgákat, megszerezte a bizonyítványt, én pedig törhettem a fejemet, mi lesz a következő lépés az alig tizenöt éves leányom számára.

Mindkettőnknek tetszett a külföldön tanulás ötlete. Max és én izgalmas, illetve inkább idegesítő felderítőútra indultunk, hogy megszemléljük a különböző tanulási lehetőségeket és intézményeket. Volt ott egy párizsi család, néhány gondosan nevelt leányzó Evianban, legalább három melegen ajánlott nevelőnő Lousanne-ban, és egy svájci internátus, amelyben síeltek és más téli sportokkal is foglalkoztak a tanulók. Én nem nagyon értettem az emberek kifaggatásához, és ahogy leültem, abban a pillanatban megkukultam. Magamban olyanokat gondoltam, hogy „Beadjam-e ide a lányomat, vagy ne? Miből tudnám kideríteni, milyen oktatás folyik itt? Hogyan tudnám megtippelni, a lányom jól fogja-e itt érezni magát, vagy sem? És egyáltalán: milyen ez az egész?” Ehelyett azonban csak dadogtam, és olyan ostoba kérdések csúsztak ki a számon, hogy magam is elcsodálkoztam rajtuk.

Sok családi kupaktanács után végül Mademoiselle Tschumi gstaadi internátusa mellett döntöttünk. És jól melléfogtunk, mert Rosalindtől most már hetenként két levél érkezett Svájcból. – Ez itt abszolút szörnyű hely, anyám. Az itteni lányok homlokkötőt viselnek, ebből már sejtheted, hogy mi van.

De én nem sejtettem, és nem értettem, hogy a lányok miért ne viselhetnének homlokkötőt, és azt sem tudtam, mi az a homlokkötő.

– Kettesével kell sétálnunk, a mi korunkban! Soha egy percre sem mehetünk ki a városba, hogy vegyünk valamit, hanem be vagyunk börtönözve! És tanítani sem tanítanak semmit. A fürdőszoba, amiről beszéltetek, pedig kész átverés, mert nem lehet használni, így még egyikünk sem fürdött soha, és a meleg víz be sincs vezetve! A síelésből pedig talán februárban lesz valami, de szerintem akkor sem lesz belőle semmi.

Gyorsan kimentettük Rosalindet a fogságból, és először egy Château d’Oex-i internátusba adtuk be, majd egy kellemesen ódivatú párizsi családhoz. Szíriából hazafelé jövet aztán felszedtük Párizsban, és azt mondtuk, reméljük, már beszél franciául is. – Többé-kevésbé – vágta rá Rosalind angolul, és gondosan ügyelt arra, hogy előttünk egy szót se ejtsen franciául. Aztán történt egy érdekes eset. Taxival mentünk a lyoni pályaudvartól Madame Laurent házáig, és a sofőr nagy felesleges kitérőket tett. Rosalind észrevette a turpisságot, behajolt a vezetőfülkébe és szemléletes kifejezésekben gazdag francia nyelven jól kiosztotta a sofőrt, mégis mit képzel, miért furikáztat bennünket ezeken az utcákon, és kerek perec elmagyarázta neki, merre kell mennie. A taxis szó nélkül engedelmeskedett neki, én pedig boldog voltam, mert kiderült: Rosalind tud franciául!

Madame Laurenttel igen barátságosan elbeszélgettünk. Az asszony elmondta, hogy Rosalind rendkívül jól viselkedik, mindig trčs comme il faut. De, tette hozzá – Madame, elle est d’une froideur – mais d’une froideur excessive! C’est peut—ętre le phlegme britannique.[272] Sietve kijelentettem, én is biztos vagyok abban, ez csakis le phlegme britannique lehet. Madame Laurent biztosított, igyekezett anyja helyett is anyja lenni Rosalindnek. – Mais cette froideur – cette froideur anglaise! – és sajnálta, hogy ez az angol hidegvér nem akarta elfogadni az ő pótanyai szívének melegét.

Rosalindnek még hat hónapja, talán egy éve volt, amit tanulással „illett” eltöltenie, ami alatt München közelében lakott egy családnál, és németül tanult. Ezután következett egy londoni társasági és báli szezon, ahol sikert sikerre halmozott, az év egyik legcsinosabb elsőbálozójának nevezték, és sok vidámságban volt része. Úgy láttam, nagyon jót tett neki a dolog, önbizalmat is szerzett, és megtanult szépen viselkedni. Ugyanakkor kiderült, nincs kedve ahhoz, hogy vég nélkül élje a zajos társasági életet, és azt mondta, nagyon élvezte, és örül a tapasztalatoknak is, de nem áll szándékában folytatni ezt az életmódot. Felvetettem hát a munka ötletét Rosalind és barátnője, Susan North előtt.

– Valamit mégiscsak csinálnotok kell – mondtam Rosalindnek határozottan. – Engem nem érdekel, mi az. Kitanulhatnád például a masszőz mesterséget, aminek később jó hasznát veheted az életben, vagy lehetsz virágkötő.

– Jaj, mindenki azt csinálja! – legyintett Susan.

Végül a lányok azzal jöttek hozzám, hogy a fotózás érdekelné őket. Roppant boldog voltam, hiszen magam is szerettem volna fotózást tanulni. Az ásatásokon én készítettem a felvételek többségét, de úgy gondoltam, nem ártana megismerkedni a tárgyfotózással is. Sok leletünket a szabadban kellett lefényképezni, és minthogy e leletek egy része Szíriában maradt, fontos volt, hogy a lehető legjobb felvételek készüljenek róluk. Lelkesen ecseteltem hát a fotózás szépségeit, de a lányok nevetésben törtek ki.

– Mi nem egészen erre gondoltuk – mondták. – Egyáltalán nem a fotózási tanfolyamra gondoltunk.

– Hanem mire? – kérdeztem megzavarodva.

– Hát arra, hogy bennünket fotózzanak. Fürdőruhában meg máshogy, a reklámokhoz.

Majdnem elájultam a döbbenettől, és ez meg is látszott rajtam.

– Nem mentek semmiféle fürdőruhás reklámfotózásra! – jelentettem ki. – Hallani sem akarok semmi ilyesmiről!

– Az anyám elmaradott! – sóhajtott Rosalind. – Pedig rengeteg lányt keresnek a reklámokhoz.

– És ismerünk is egyet! – tette hozzá Susan. – És rá tudnánk beszélni, hogy egy szappanreklámhoz készítsen valamelyikünkről képeket.

Én azonban továbbra is hevesen elleneztem a dolgot, így végül Rosalind azt mondta, akkor majd gondolkodik a fotótanfolyamon: hiszen elvégezhet például egy fotómodell-tanfolyamot is, amihez nem kell fürdőruhára vetkőzni. – Oda jó a rendes ruha is. Nyakig begombolva, ha te úgy kívánod.

Egy szép napon azután elmentem körülnézni a Reinhardt Kereskedelmi Fotózási Iskolába, és borzasztóan érdekesnek találtam mindent – hazatérve kénytelen voltam bevallani a lányoknak, hogy beírattam magam egy tanfolyamra. Ők a térdüket csapkodták a röhögéstől. – Anyámat sikerült behálózniuk! – kiáltotta Rosalind.

– Ó, ott nagyon el fog fáradni! – tette hozzá Susan. És igaza lett: az első alkalommal egész idő alatt le-fel rohangáltunk, és hívtuk elő, majd ismételtük meg a felvételeket, amibe tényleg kimerültem.

A Reinhardt Iskolában sok műfajjal foglalkoztak, és ezek közül engem a kereskedelmi fotográfia érdekelt. Akkoriban óriási divat volt dolgokról olyan felvételeket készíteni, amelyek a lehető legkevésbé hasonlítottak önmagukra. Az ember lerakott hat evőkanalat egy asztalra, felmászott egy létrára, és az asztal fölé hajolva produkált valami rövidüléses vagy fókuszon kívüli effektust. Menő dolognak számított a témát nem a kép közepére, hanem valamelyik sarkába tenni, vagy az arcnak csak valamelyik kis részét lefotózni, de azt jó nagyban; ezek voltak akkoriban a legújabb tendenciák. Bevittem egy bükkfából faragott fejet az iskolába, és különféle felvételeket készítettem róla vörös, sárga és zöld fényszűrők alkalmazásával, majd magam is elcsodálkoztam, hogy milyen különbségeket jelent a különböző szűrőkkel való fényképezés.

Csak Max nem tudott velem lelkesedni ezért a „művészkedésért”, őt ugyanis pont az ellenkezője érdekelte a fotózásból, mint amivel én foglalkoztam. Számára a dolgoknak – leleteknek – a képen pontosan úgy kellett kinézniük, mint a valóságban: a lehető legnagyobb részletességgel, helyes perspektívában, és így tovább.

– Nem gondolod, hogy ez a nyaklánc unalmasan néz így ki? – kérdeztem.

– Egyáltalán nem – felelte határozottan Max. – A te felvételeden viszont életlen, és ki van tekeredve.

– De sokkal izgalmasabb!

– Én viszont nem azt akarom, hogy izgalmas legyen, hanem pontosan olyan, mint amilyen a valóságban. És a mérőrudat is elfelejtetted odatenni mellé.

– Tönkreteszi a fotó művészi lényegét, ha oda kell rakni egy mérőrudat is. Szörnyen néz ki.

– De hát valamivel érzékeltetni kell a tárgy méretét – mondta Max. – Ez nagyon fontos!

– Oda lehetne tenni talán a képaláírás-részbe.

– De úgy már nem lehet pontosan látni a méretét. Érted?

Sóhajtottam és megértettem: művészi szándékaimmal elkalandoztam attól, amit csinálnom kellett, és amit csinálni ígértem. Megkértem hát oktatómat, hogy adjon nekem külön leckéket, és tanítson meg a tárgyak helyes perspektívából való lefényképezésére. Ő persze eléggé unta ezt a „műfajt”, és nem jött lázba az elkészült képektől sem, nekem viszont hasznomra vált az új tudományom. És megtanultam még egy fontos dolgot: nem helyes, hogy valaki készít egy felvételt valamiről, majd később készít egy másikat, mert kiderült, hogy nem sikerült az első. A Reinhardt Iskolában mindenki legalább tíz negatívot készített minden tárgyról, de voltak, akik húszat is. Hihetetlenül fárasztó volt ez, és néha olyan elgyötörten értem haza, hogy már kezdtem bánni, hogy belefogtam az egészbe; de másnapra mindig kialudtam a rossz hangulatot.

Rosalind egyszer kijött utánunk Szíriába, ahol Max megbízta bizonyos rajzok elkészítésével. Rosalind nagyon jól rajzolt, és kitűnő munkát végzett, csakhogy slendrián anyjától eltérően maximalista volt: ha nem sikerül olyan tökéletesre a rajz, amilyennek eltervezte, akkor összetépte. Egyszer egy sorozat elkészítése után például bejelentette Maxnek, hogy össze fogja tépni az egészet.

– Dehogy téped össze! – tiltakozott Max.

– Összetépem, mert nem lettek jók! – makacskodott Rosalind.

Csúnya veszekedés kezdődött: lányom reszketett a méregtől, Maxnek pedig lila lett a feje. A festett agyagedényekről készült rajzok azonban megmenekültek, és meg is jelentek Max Tell Brakról írott könyvében – de Rosalind sohasem volt elégedett velük. A sejktől lovakat szereztünk, és Rosalind meg az ifjú régész Guilford Bell, ausztráliai barátnőm, Aileen unokaöccse eljártak lovagolni. Guilford nagyon kedves fiú volt, és rendkívül szép ceruzarajzokat készített a gyönyörű braki amulettekről – békákról, oroszlánokról, kosokról és bikákról.

Azon a nyáron Guilford eljött hozzánk Torquay-ba. Ekkor történt, hogy észrevettük: eladó a Dart folyó partján álló Greenway House, amelyet már fiatal koromban is ismertem, és anyám a legtökéletesebbnek tartott az ottani folyóparti ingatlanok között.

– Nézzük meg – mondtam, mert nekem is tetszett a ház. – Érdekes lesz ismét látni, hiszen gyerekkoromban jártam ott utoljára, anyámmal.

Így azután átmentünk Greenwaybe, és valóban gyönyörűnek találtuk a házat és az egész környéket is. 1780-ban vagy 90-ben épült fehér, György király korabeli ház volt, erdő borította domboldallal a folyó felől, és mindenhol szép fákkal és bokrokkal – maga volt az álomház. Miután a tulajdonostól kapott engedéllyel megtekintettük kívül-belül, csak úgy mellékesen megkérdeztem az árát is, és mintha nem jól hallottam volna a választ.

– Tizenhatezret mondott? – kérdeztem vissza.

– Hatezret.

– Hatezret?! – Nem akartam hinni a fülemnek, így hazamentünk, és meghánytuk-vetettük a dolgot. – Hihetetlenül olcsó – mondtam. – A telek több mint tizenhárom hektár, és a ház is jó állapotban van, csak kicsit ki kell pofozni és kész.

– Miért nem veszed meg? – kérdezte Max.

A meglepetéstől a lélegzetem is elakadt: éppen Max vet fel ilyesmit.

– Hiszen Ashfield nagyon foglalkoztat mostanában – tette hozzá.

Tudtam, mire gondol: Ashfield nagyon megváltozott. Régebben csupán a miénkhez hasonló villák álltak körülötte, most viszont felépült egy nagy középiskola, amely elzárta a kilátást a tenger felé, és egész nap hallgathattuk a gyerekek zajongását. A másik oldalon pedig egy elmeotthon működött, ahonnan időnként furcsa hangok érkeztek, és néha váratlanul a kertünkben is megjelent egy-egy páciens, akik nem voltak gondnokság alá helyezett betegek, ezért szabadon jártak-keltek. És bizony akadt néhány kellemetlen incidensünk is: egyszer például egy csupa izom ezredes pizsamában és golfütővel hadonászva azt üvöltözte, hogy megöli a kertben az összes vakondot; másik alkalommal a kutyát akarta agyoncsapni, mert az ugatni merészelt. A nővérek sűrű bocsánatkérések közepette persze visszavitték, és azt mondták, nincs baja ennek az ezredesnek, „csak egy kicsit meg van zavarodva” – de mi nem igazán nyugodtunk meg, és a nálunk vendégeskedő gyerekek is halálra rémültek néhány alkalommal. Régebben még beépítetlen volt Torquay-nak ez a külterülete, és mindössze három villa állt a domboldalon, mostanra viszont családi házak egész tömege lepte el a mezőket, és a környékünkön lakók közül már nem ismertünk senkit – olyan volt, mintha Ashfield önmaga paródiájává változott volna.

De ez még mindig nem volt elegendő ok Greenway House megvásárlására, noha nekem nagyon tetszett. Viszont mindig is tudtam, hogy Max nem kedvelte Ashfieldet, amit ugyan sohasem mondott ki, csak éppen érezni lehetett rajta. Talán valami féltékenység munkált benne, mivel ez a ház az életemnek ahhoz a részéhez tartozott, amikor még nem ismertük egymást, és neki nem volt semmi köze hozzá. Greenwayről viszont azonnal kicsúszott a száján, hogy „Miért nem veszed meg?” Így azután elkezdtünk alaposabban tájékozódni, amiben Guilford segített nekünk, és szakértő szemmel átnézte az egész házat. – Én azt tanácsolom – mondta –, hogy bontassák el a felét.

– A felét?!

– Igen. Az egész hátsó szárny Viktória korabeli, a biliárdszoba, a műterem, a gondnoki szoba, a hálószobák, meg fönt az új fürdőszobák már későbbi toldás, és felesleges. Az eredeti házrész igazán szép, és ezek nélkül sokkal jobb és szellősebb lenne.

– De ha lebontjuk, akkor nem marad fürdőszobánk – mondtam.

– Az emeleten könnyen ki lehet alakítani fürdőszobákat. De van még egy szempont: így jóval kevesebb ingatlanadót kellene fizetni utána.

Így azután megvettük, Guilfordot pedig megbíztuk, hogy alakítsa át az eredeti formájának megfelelően. Az emeleten fürdőszobákat alakítottunk ki, lent pedig egy kis ruhatárat, de a többit érintetlenül hagytuk. Csak azt sajnálom, hogy nem voltam még előrelátóbb, mert akkor elbontattam volna a hatalmas kamrát, a disznóhús pácolására szolgáló helyiségeket, a fáskamrát és a mosókonyhát is, és csináltathattam volna helyettük egy csinos konyhát, ahonnan csak pár lépés az ebédlő, és amelyben cselédség nélkül is könnyen elboldogul az ember. De hát akkor még eszembe sem jutott, hogy eljön még a nap, amikor már nem lesznek háztartási alkalmazottak. Ezért aztán eredeti állapotában megmaradt az egész konyhaszárny, majd az egész házat fehérre kifestették, és be is költöztünk.

És éppen kezdtük volna igazán jól érezni magunk új, csodaszép otthonunkban, amikor kitört a második világháború. Bár nem jött olyan váratlanul, mint az 1914-es, és voltak előjelei is, például München, de bíztunk Chamberlain szavaiban, és elhittük neki, hogy „béke lesz a mi korunkban”[273]. De azután ez egészen másként alakult.

X. rész

A második háború

Egy

És megint nyakunkon volt a háború. De ez nem olyan volt, mint a legutóbbi, pedig valami olyasmit vártunk, hiszen az ember mindig arra számít, hogy a dolgok megismétlődnek. Az első világháború a felfoghatatlanság sokkjával érkezett, mint valami hallatlan és képtelen dolog, ami emberemlékezet óta nem történt meg, és ami soha nem is fog megtörténni még egyszer. De ez a háború más volt. Az első hihetetlen meglepetés az volt, hogy nem történt semmi, pedig azt vártuk, már az első éjszaka halljuk majd London bombázását; de nem bombázták.

Mindenki megpróbált felhívni mindenkit. Peggy MacLeod, orvos barátnőm még a moszuli időkből, telefonált a keleti partról, ahol a férjével együtt praktizált, hogy befogadnám-e a gyerekeiket. – Mi itt annyira félünk – hadarta. – Hiszen, azt mondják, minden itt fog elkezdődni. Ha odamehetnek hozzád a gyerekek, akkor máris indulnék velük kocsival. – Megnyugtattam, hogy jöhetnek a gyerekek, és van hely a gyerekgondozónő számára is, ha úgy gondolják – úgy gondolták. Peggy MacLeod másnap érkezett meg; egész nap és egész éjszaka nyomta a gázpedált keresztül Anglián, és hozta hároméves keresztfiamat: Crystalt, és az ötéves Davidet. Peggy egészen kimerült volt. – Nem is tudom, mit csináltam volna benzedrin[274] nélkül – mondta. – Van nálam még egy adag, itt hagyom neked. Ez feldob, ha már abszolút kimerült leszel. – Berendezkedtünk úgy-ahogy, azután csak ültünk és vártuk, hogy történjen valami. De nem történt semmi, ezért lassan visszatértünk a régi dolgainkhoz, miközben megkezdődött a háborús készülődés.

Max jelentkezett a Home Guardba[275], amely operettbe illő társaság volt még akkoriban: nyolcukra jutott egy puska. Max kötelességtudóan minden este elment a foglalkozásokra, ahol voltak, akik nagyon élvezték a dolgot – gyanakvásra hajlamos feleségeik pedig azon törték a fejüket, mit művelhetnek férjecskéik esténként a haza védelmének ürügyén. De ahogy teltek a hónapok, és semmi sem történt, az egészből úgy lett egyre inkább egy vidám szabadidős gyülekezet. Max végül úgy határozott, hogy Londonba megy, és a többiekhez hasonlóan ő is követelte, hogy küldjék külföldre, vagy hogy adjanak neki valami komoly feladatot, de csak azt a választ kapta, hogy „egyelőre nem tehetünk semmit” és „most még senkire sincs szükség”. Én elmentem a torquay-i kórházba, és megkérdeztem, dolgozhatnék-e a gyógyszerraktárukban, mert így felfrissíteném az ismereteimet, és később hasznukra is lehetek. És minthogy állandóan várták a sebesülteket, a főgyógyszerész örömmel fogadta a jelentkezésemet, majd megismertette velem a legújabb gyógyszereket és gyógyászati segédeszközöket: az egész sokkal egyszerűbb volt, mint fiatalabb éveimben, mert rengeteg előre elkészített pirula, tabletta, por és üveges gyógyszer állt az orvosok rendelkezésére.

A háború azonban mégiscsak elkezdődött, de nem Londonban és nem is Anglia keleti partvidékén, hanem a mi szűkebb világunk régióiban. David MacLeod, ez a szuperintelligens kisfiú megőrült a repülőgépekért, és fáradhatatlanul mutogatta nekem a különböző típusokat: kiteregette elém a Messerschmitt és többi gép képét[276], és felmutatott az égen szálló repülőgépekre.

– Na, felismered? – kérdezte. – Az ott fönt például micsoda?

A gép olyan messze volt, hogy csak egy pöttyöt láttam belőle, de azért megkockáztattam a tippet, hogy egy Hurricane.

– Nem – ingatta bosszúsan a fejét David. – Nem találtad el. Ez egy Spitfire.

Másnap felnézett az égre, és bejelentette. – Egy Messerschmitt közeledik felénk.

– Az nem lehet, drágám – ellenkeztem –, az nem a mieink közül való. Hurricane lesz, vagy egy Spitfire.

– De az nem Hurricane és nem Spitfire, hanem egy Messerschmitt. Nem tudod ezeket megkülönböztetni egy Messerschmitt-től?

– De hát az nem lehet Messerschmitt! – makacskodtam, ám a következő pillanatban két bomba csapódott a hegyoldalba.

David majdnem elbőgte magát. – Mondtam, hogy Messerschmitt! – kiabálta.

Ugyanaznap délután, amikor a gyerekek és a nevelőnő éppen átkeltek a réven, egy másik repülőgép ereszkedett alá, és végiggéppuskázta a folyó összes vízi járművét. A lövedékek a közvetlen közelükben csapódtak be, és a nevelőnő halálra válva érkezett haza. – Azt hiszem, jobb lenne, ha felhívná Mrs. MacLeodot – vetette fel reszkető hangon, én pedig telefonáltam Peggynek, hogy mit tegyünk.

– Itt még semmi sem történt – mondta Peggy –, de az az érzésem, bármelyik pillanatban megkezdődhet, így nem sok értelme lenne most visszahozni a gyerekeket. Te hogy látod?

– Szerintem is maradjanak itt – válaszoltam.

David nem fért a bőrébe, és mindenáron el akart menni arra a helyre, ahová a bombák hullottak; ezek közül kettő a folyó melletti Dittishamben, néhány pedig mögöttünk a hegyen csapódott be. Átvergődtünk rengeteg csalánon meg néhány sövényen, és meg is találtuk az egyik helyszínt: a bombatölcsér szélén három farmer állt, akik megmutatták az egyik fel nem robbant bombát.

– Hogy rohadnának meg! – rúgott bele az egyik farmer a döglött bombába. – Micsoda mocskos dolog ez, ilyeneket hajigálni ránk!

Arra gondoltam, talán jobb lenne, ha mégsem rugdalná azt a bombát, mert esetleg felrobban. De ő nagyon mérges volt, és így vezette le az indulatait.

– Még egy rendes bombát sem tudnak csinálni! – folytatta a hangoskodást. Ezek persze még kisméretű bombák voltak, legalábbis azokhoz képest, amiket a háború későbbi szakaszában szórtak ránk; de azért mégiscsak bombák, és nyilvánvalóvá tették, a harcok megkezdődtek. Másnap azt a hírt kaptuk a Dart mentén valamivel feljebb lévő Cornworthy faluból, hogy egy repülőgép bukórepülésben sorozatokkal megszórta az iskola udvarát, amikor a gyerekek kint játszottak, és a tanítónőt a vállán el is találta egy lövés.

Peggy megint felhívott, és elmondta, új helyet szerzett a gyerekeknek a nagyanyjuknál, Colwyn Bayben, ami talán nyugalmasabb lesz; a gyerekek tehát, nagy bánatomra, elutaztak. Nem sokkal később viszont levélben jelentkezett egy bizonyos Mrs. Arbuthnot, aki azt kérte, engedjem át neki a házat, mert megkezdődtek a bombázások, ezért Londonból és a délkeleti nagyvárosokból vidékre telepítik a gyermekeket, és gyermekotthont szeretne berendezni Greenwayben a St. Pancrasból kitelepített kicsik számára. A háború ezután elkerülte a mi vidékünket, és nem volt több bombázás. Mr. és Mrs. Arbuthnot pedig meg is érkezett, átvették a házgondnok meg felesége posztját, és betelepítettek a házba két ápolónővért meg tíz ötévesnél fiatalabb kisgyereket. Én pedig úgy döntöttem, hogy Londonba megyek Max után, aki a Török Segélyszervezetnél dolgozott.

Éppen egy légitámadás után érkeztem meg Londonba. Max elém jött Paddingtonba, és elvitt egy Half Moon Street-i lakásba. – Attól tartok – mentegetőzött –, ez elég ronda hely, de keresünk valami mást.

Engem viszont igazából az hökkentett meg, hogy a ház úgy állt ott magában, mint egy fog: sem jobbról, sem balról nem volt mellette semmi – a két szomszédos épületet úgy tíz napja bombázták le, és ebben a megmaradtban éppen azért volt olyan sok kiadó lakás, mert a lakók sietősen elköltöztek még a környékről is. Nem mondhatnám, hogy jól éreztem magam abban a házban: az egész bűzlött a kosz, a zsír és az olcsó illatszerek szagától. Egy héttel később átköltöztünk a St. James’s Streetnél lévő Park Place-be, egy valamikor nyilván eléggé drága, teljes ellátást nyújtó bérlakásba. Fülsiketítő zajjal időnként bombák robbantak a környékünkön, és sajnáltam a pincéreket, akik este felszolgálták a vacsorát, és azután a sötét utcákon kellett hazabotorkálniuk a légitámadások alatt. Valamivel később a Sheffield Terrace-i bérlőink közölték, hogy szeretnék felmondani a ház bérletét, így a bérlakásból odaköltöztünk.

Rosalind kitöltötte a WAAF jelentkezési lapját, bár nem lelkesedett különösebben érte, inkább „landgirl”[277] szeretett volna lenni. Bement a WAAF-hez egy interjúra, és igencsak udvariatlannak mutatkozott, amikor megkérdezték tőle, hogy miért akar belépni: „Mert valamit muszáj csinálni, és ez is éppen olyan, mint bármi más.” Egy rövid ideig iskolai ételfelszolgálásban és katonai irodai munkában segédkezett, majd jelezte, szeretne átmenni az ATS-hez[278], mert ott talán nem parancsolgatnak annyira, mint a WAAF-nél; és már töltötte is ki az újabb jelentkezési lapot. Max nagy örömére átkerült a Légierőhöz, amiben barátunk, az egyiptológusprofesszor Stephen Glanville segített neki. Ezután közös szobában ültek a Légügyi Minisztériumban, és szüntelenül dohányoztak – Max pipázott –, olyan füst volt abban a szobában, hogy kollégáik egyszerűen csak „kupinak” nevezték a helyiséget.

A bekövetkező eseményeket nehéz lett volna előre megjósolni. Amikor például a Sheffield Terrace-t érte bombatámadás, akkor mi hétvégére éppen elutaztunk Londonból. Egy nagy bomba az utca túloldalán esett le, romhalmazzá változtatott három házat, a Sheffield Terrace 48-as háznak pedig berobbantotta a pincéjét, megrongálta a tetejét és a felső emeletét, miközben a földszintet és az első emeletet érintetlenül hagyta – Steinway zongorámnak ekkor ment el örökre a régi szép hangja. Minthogy Max és én mindig a hálószobában aludtunk, és légiriadók esetén sem mentünk le soha a pincébe, semmi bajunk nem esett volna akkor sem, ha otthon maradunk. Rettegtem attól, hogy a föld alá szorulok, ezért mindig a saját ágyamban aludtam, akárhol is jártam. A végén már egész jól hozzászoktam a londoni légitámadásokhoz: olyannyira, hogy már nem is ébredtem fel, és csak félálomban hallottam a szirénák vijjogását meg a közeli bombák robbanását.

– Ó, hát megint itt vannak! – motyogtam, és a másik oldalamra fordultam.

A Sheffield Terrace környéki bombatámadások idején Londonban már nemigen lehetett üres raktárhelyeket találni, így amikor végre sikerült egy költöztető céget találnom, az jutott eszembe, hogy bútoraimat Wallingfordba, a pár évvel korábban építtetett squashpályánkra vitetem. Így aztán mindent odaszállíttattunk, és szóltam az ottani munkásoknak, hogy szükség esetén vegyék le a pálya kapuját, meg a keretet is, ha a kanapé és a karosszékek nem férnek be a szűk bejáraton – és le is szedték. Ezután Maxszel átköltöztünk egy hampsteadi bérház – a Lawn Road Flats – egyik lakásába, és elkezdtem dolgozni az egyetemi kórház, az University College Hospital gyógyszerraktárában. Amikor valamivel később Max közölte, hogy valahová a Közel-Keletre, Észak-Afrikába vagy Egyiptomba „vezénylik”, vele együtt örültem, mert tudtam, mennyire szeretett volna már menni, és most úgy nézett ki, hasznosítani tudják az arab nyelvtudását. Tíz év után ez volt az első elválásunk.

A Lawn Roads Flats jó helynek bizonyult és kedves emberek lakták; volt a közelben egy vidám hangulatú kis étterem is. A második emeleti hálószobám egy kisebb lapos terület mögött húzódó földtöltésre nézett, amely tele volt fákkal és bokrokkal, az ablakommal szemben pedig egy kettős ágú cseresznyefa állt, mint valami hatalmas piramis. A földtöltés miatt olyan volt az összhatás, mint Barrie Dear Brutus[279] című drámája második felvonásában, amikor a szereplők az ablak felé fordulnak, és azt látják, hogy Lob erdeje már egészen az ablakig nyomult előre. Ezt a cseresznyefát különösen kedveltem, és a tavaszi reggeleken egész napra felvidított a látványa. A ház előtti kis kertbe nyári estéken ki lehetett ülni vacsorázni. Hampstead Heath alig tíz percnyi járásra volt innen, gyakran vittem oda sétálni Carlo kutyáját, Jamest. Azért én sétáltattam az állatot, mert Carlo egy lőszergyárban dolgozott, ahová a kutyát nem vihette magával. Hozzám viszont nagyon kedvesek voltak a kórházban: megengedték, hogy bevigyem Jamest a gyógyszerraktárba, ahol jól elvolt az orvosságos polcok alatt és nyugodtan tűrte, hogy a takarítónő néha megvakargassa a fejét. Rosalind szerencsére nem vált be a WAAF-nél, és ahogy meg tudtam ítélni, a többi háborús munkában sem lelte örömét. Remélte, hogy bekerülhet az ATS-hez, és kitöltött egy csomó űrlapot, beleírva az összes felesleges információt, amit a hivatalok megköveteltek, majd váratlanul bejelentette.

– Reggel széttéptem az összes adatlapot. Mégsem megyek az ATS-hez.

– Ide figyelj, Rosalind! – szóltam rá. – Leszel szíves rendet rakni a fejedben. Csináld azt, amihez kedved van. De azt ne, hogy belekezdesz valamibe, majd széttéped a papírokat, és kitalálsz megint valami mást.

– Hát jó. Kitaláltam valami jobbat – válaszolta. – Tulajdonképpen úgy alakult – folytatta azzal a vonakodással, amellyel a nemzedékéhez tartozó fiatalok osztották meg az információkat a szüleikkel –, hogy jövő kedden feleségül megyek Hubert Prichardhoz.

A bejelentés nem ért teljesen váratlanul, leszámítva azt az apróságot, hogy nem tudtam a konkrét időpontról. Hubert Prichard walesi volt, és a reguláris hadsereg hivatásos őrnagyaként szolgált – Rosalind a nővéremnél találkozott vele, ahová Hubert Jack unokaöcsém barátjaként látogatott el. Egyszer lejött hozzánk Greenwaybe is, és nagyon megkedveltem ezt a csendes, zárkózott és rendkívül intelligens fiatalembert, akinek volt egy csomó agara is. Ő és Rosalind már egy ideje barátok voltak, de nem gondoltam volna, hogy ebből a kapcsolatból valami komolyabb lesz.

– Feltételezem, anyám – mondta Rosalind —, te is el akarsz jönni az esküvőre.

– Hát persze hogy el akarok menni – néztem rá értetlenül.

– Úgy gondoltam, teljesen felesleges a felhajtás, és egyszerűbb lenne neked is, meg kevésbé fárasztó, ha nem jönnél el. Denbigh-ben lesz az esküvő, mert Hubert messzebbre nem utazhat el.

– Semmi baj – legyintettem. – Akkor megyünk Denbigh-be.

– Biztos vagy benne, hogy el akarsz jönni? – kérdezte Rosalind, mintha még reménykedett volna valamiben.

– Igen – feleltem határozottan. Majd hozzátettem: – Bár kissé meg vagyok lepődve azon, hogy előre jelentetted be a dolgot, és nem utólag közölted velem a kész tényt.

Rosalind mélyen elvörösödött, és láttam, hogy sikerült rátapintanom az igazságra.

– Feltételezem, Hubert akarata volt, hogy megmondd nekem.

– Hát igen – bólintott Rosalind. – Bizonyos értelemben. Meg azt is mondta, hogy még nem vagyok nagykorú, mert nem töltöttem be a huszonegyet.

– Rendben van. Jobban teszed, ha belenyugszol, ott leszek.

Rosalind szeretett titokzatoskodni, amitől nekem mindig nevethetnékem támadt.

Vonattal utaztunk Denbigh-be, majd Hubert eljött Rosalindért a szállodába, és magával hozta az egyik tiszttársát is. Átmentünk az anyakönyvi hivatalba, ahol tényleg minimális felhajtással lezavarták a szertartást. Az egész procedúrában az egyetlen zavar akkor támadt, amikor az anyakönyvvezető nem akarta elhinni, hogy Rosalind apjának nevét és címeit úgy kell pontosan leírni, ahogyan diktálja: Archibald Christie ezredes, C. M. G., D. S. O., R. F. C.

– Ha a légierőnél szolgált, akkor nem lehetett ezredes – jelentette ki az anyakönyvvezető. – A brit Királyi Légierőnél nincs ilyen rang.

– Pedig ezredes – mondta erre Rosalind. – Ez a rangja és a címe.

– Szárnyparancsnok lehetett csak – makacskodott a hivatalnok. – Amolyan repülős alezredes.

– De apám nem „szárnyparancsnok” volt! – Rosalind nekiállt elmagyarázni, hogy húsz évvel ezelőtt még nem is létezett a Királyi Légierő, az anyakönyvvezető pedig csak hajtogatta, ő ilyesmit még sohasem hallott. Végül kénytelen voltam közbelépni, és felelősségem teljes tudatában kijelenteni, hogy Rosalind igazat állít, így aztán az anyakönyvvezető kelletlenül bár, de mégiscsak beírta, amit kellett.

Kettő

Teltek-múltak a napjaink, és az egész háborút már nem is rendkívüli rémálomként éltük meg, hanem inkább valami olyasminek, ami mindig is volt, van és lesz. Bizarr módon természetessé vált, hogy bármikor megölhetik az embert, vagy a szeretteinket, vagy a barátaink haláláról kaphatunk híreket. A kitört ablakok, bombák, aknák, majd később repülőbombák és rakéták szinte mindennapi dolgoknak számítottak, és nem volt bennük semmi különleges. Három év után mindez megszokottá vált – az ember nem is tudta elképzelni, hogy lesz még idő, amikor véget ér a háború.

Elfoglaltságom akadt bőven. Hetente két teljes napot és három fél napot dolgoztam az egyetemi kórházban, és bementem minden második szombat délelőtt is; maradék időmben pedig írtam. Elhatároztam, egyszerre két könyvön fogok dolgozni, mert az írás egyik nehézsége az, hogy az ember egyszer csak elkezdi unni, és akkor félre kell tenni, és valami mással foglalkozni – csakhogy itt nem tudtam mással foglalkozni, és tétlenül sem akartam merengeni a semmin. Ezért úgy gondoltam, ha felváltva írok két könyvet, akkor nem fogok ráunni egyikre sem. Az első a Holttest a könyvtárszobában volt, amelynek a sztoriján már egy ideje gondolkodtam, a második pedig az N vagy M?, egy kémhistória, amely bizonyos értelemben a második könyvem, A titkos ellenfél folytatása volt, a már ismert Tommy és Tuppence nyomozóházaspárral. Utóbbi arról szólt, hogy már felnőtt a fiuk és lányuk, ők pedig csalódottan tapasztalják, senkinek nincs rájuk szüksége a háborús időkben: ezért középkorú párosként látványosan visszatérnek, és régi lelkesedésükkel kémeket lepleznek le. Másoktól eltérően nekem a háború alatt is könnyen ment az írás. Talán azért, mert képes voltam azok között az emberek között élni, akikről írtam, mormolni magamban a beszélgetéseiket, és látni őket járkálni abban a szobában, amit én találtam ki.

Egyszer-kétszer vendégeskedtem a színész Francis Sullivannél[280] és feleségénél, akiknek szelídgesztenyefákkal körbeültetett szép házuk volt Haslemere-ben. A háború alatt mindig felüdülést jelentett számomra a színészek társasága, mert az ő igazi világuk a játék és a színház volt, a többi pedig egyszerűen nem számított. A háborút valamiféle rossz álomként fogták fel, ami megakadályozta őket abban, hogy a saját életüket éljék, így másról sem tudtak beszélni, mint a színházról, a színházi dolgokról és emberekről, a színházi világ eseményeiről, a kollégákról – roppant szórakoztató volt az egész.

Aztán visszaköltöztem a Lawn Roadra, ahol az arcom elé tett párnával feküdtem le aludni, így védekezve az esetleg berobbanó ablaküvegszilánkok ellen. Az ágy mellett egy széken ott tartottam két legbecsesebb holmimat: a bundakabátomat és a meleg vizes palackomat, ami nélkülözhetetlen volt azokban az időkben – fel voltam készülve minden eshetőségre. Azután bekövetkezett az, amire egyáltalán nem voltam felkészülve: az Admiralitás levélben értesített arról, szükségük van Greenwayre, méghozzá azonnal.

Amikor bementem hozzájuk, egy udvarias fiatal hadnagy fogadott, aki közölte, semmi haladékot nem tud adni, és nem érdekelte a szorult helyzetbe került Mrs. Arbuthnot sem, aki először tiltakozni próbált a rendelet ellen, majd időt kért, hogy a gyerekek elköltöztetését megtanácskozhassa az egészségügyi minisztériummal. A minisztérium azonban labdába sem tudott rúgni az Admiralitással szemben: a gyerekeket áttelepítették valahová, én pedig ott álltam az összes bútorommal, amit szintén el kellett volna vinni valahová. Csakhogy nem volt hová: egyetlen költöztető vagy raktározó cégnek sem maradt üres helye, és mindenütt tömve voltak a raktárak. Végül ismét bementem az Admiralitáshoz, ahol beleegyeztek, hogy a szalonba behordhassam az összes bútort, és megtarthassak magamnak egy kis szobát a legfelső emeleten.

Megkezdődött már a hurcolkodás, amikor egyszer csak félrehúzott Hannaford, a kertészünk. – Nézze csak meg – súgta oda bizalmasan –, hogy miket mentettem meg attól a nőtől! – Bár fogalmam sem volt, ki lehet „az a nő”, elmentem vele az istállók fölé magasodó óratoronyhoz, ahol az öreg kinyitott egy titkos ajtót, és nagy büszkén rámutatott a padlón letakart hagymakupacra, és egy halom almára.

– Aszongya nekem a nő, mielőtt elment, ha van itt valami kis hagyma meg alma, akkor adjam oda neki, mert elvinné magával. De én nem akartam neki odaadni mindet, és azt mondtam, a termés nagy része megrohadt, és csak annyit adtam, amennyi elég volt neki. Hisz ez az alma, meg a hagyma itt termett! Nekem ne vigye el Közép-Angliába vagy a keleti partra, vagy mittudomén hová!

Bár meg voltam hatódva Hannaford szinte jobbágyi hűségétől, de úgy hiányzott nekem ez a rengeteg hagyma és alma, mint púp a hátamra, és örültem volna, ha Mrs. Arbuthnot elvitte volna az utolsó szemig. Az almát ezért ládákba pakoltuk, és elküldtem olyan rokonaimnak, akiknél gyerek volt. De ott volt még vagy kétszáz darab hagyma is, amivel mégsem mehettem vissza a Lawn Roadra; megpróbáltam odaajándékozni különféle kórházaknak, de ők is tele voltak hagymával.

Az Admiralitás egy darabig tárgyalgatott még, végül aztán az Egyesült Államok Haditengerészete kapta meg Greenwayt. Maypool, a fölöttünk lévő nagy ház a legénységé lett, a flottilla tisztjei pedig a mi házunkba költöztek be.

Megható volt az a figyelmesség, ahogy az amerikaiak vigyáztak a házra. Azt persze nem tudták elkerülni, hogy a konyha és környéke ne változzon csatatérré – hiszen körülbelül negyven emberre kellett főzniük, és beállítottak két borzasztó nagy, füstölgő tűzhelyet –, de a mahagóniajtókra nagyon figyeltek, és a parancsnok furnérlemezzel boríttatta be őket, hogy karcolás se essék rajtuk. És értékelték a hely szépségét is: a társaság jó néhány tagja Louisianából jött, és a nagy magnóliáktól, főként a magnólia grandiflorától szinte otthon érezte magát. A háború után a Greenwayben elszállásolt tisztek némelyikének rokonai eljöttek látogatóba, megnézni, hol élt az apjuk, a férjük vagy a fiuk, és elmondták, hogy az illető milyennek írta le ezt a helyet. Néha körbejártam a látogatókkal a kertet, és együtt próbáltuk azonosítani a hazaküldött levelekben leírt részleteket – ami persze nem mindig ment könnyen, hiszen egy kert folyton változik.

A háború harmadik évében már nem használhattam szabadon egyik házamat sem. Greenwayt az Admiralitás „birtokolta”, Wallingford tele volt kitelepítettekkel, és ahogy azok visszamentek Londonba, egy barátunk – egy idős hadirokkant és a felesége – kibérelte, majd odaköltözött a lányával és unokájával együtt. A Campden Street 48-at el akartam adni, és Carlo mutatta meg a vevőknek. – 3500 fontnál kevesebbért nem adom oda – mondtam neki, és akkor ez nagyon nagy pénznek tűnt. Carlo boldogan vigyorogva jött vissza.

– Kipasszíroztam belőlük még 500 fontot! De nem is érdemeltek mást…

– Mi az, hogy nem érdemeltek mást?

– Pofátlanok voltak – felelte Carlo, akiben igazi skót ellenszenv élt mindenféle modortalansággal szemben. – A fülem hallatára kezdték ócsárolni, és olyanokat mondtak, Milyen undorító dekoráció! Ezt az egész virágmintás tapétát rögtön lecseréljük!”, „Milyen emberek vannak: azt a válaszfalat lebontani! Így azután megleckéztettem őket, és 500 fonttal megemeltem a vételárat. Szó nélkül kifizették.

Greenwayben sajátos háborús emlékeim is vannak. A könyvtárban, amelyet az amerikaiak étkezőnek használtak, egy művészlélek „freskóval” dekorálta ki a falat. Ezen látható minden olyan hely, ahol a flottilla megfordult, Key Westtől Bermudán és Nassaun keresztül Marokkóig, hogy aztán megérkezzen a szépen megfestett, erdős Greenwaybe és a fák között álló fehér házba. És van még rajta egy törékeny szépségű, nem egészen befejezett nimfa is – gondolom, ilyenekről álmodozhattak a háború végét váró, szegény katonák. A parancsnok megkérdezte tőlem, távozásuk előtt lefessék-e a falat, hogy megint olyan legyen, mint azelőtt volt, de én rávágtam, eszükbe se jusson, legalább lesz egy emlékem, amit büszkén mutogathatok mindenkinek. A kandallót pedig Churchill, Sztálin és Roosevelt elnök elnagyolt portréival dekorálták ki; kár, hogy nem ismertem a művész nevét.

Amikor elutaztam Greenwayből, biztosra vettem, hogy bombázni fogják, és soha többé nem látom, de ezek az előérzeteim szerencsére nem igazolódtak be. A ház érintetlen maradt, csak az Admiralitással kellett hadakoznom egy ideig: tüntessék el az éléskamra előterébe beépített tizennégy vécét.

Három

Matthew nevű unokám 1943. szeptember 21-én egy dajkaotthonban született Chesire-ben, nem messze nővérem házától. Punkie mindig nagyon szerette Rosalindet és boldog volt, hogy segítségére lehet a baba születésekor. Nővérem a legelnyűhetetlenebb ember volt, akit életemben láttam, egy két lábon járó dinamó. Az apósa halála után Jamesszel együtt Abney-be költözött, ahol a tizennégy hálószobával és egy csomó nappalival rendelkező házban fiatal koromban még tizenhat fős személyzet szorgoskodott. Ekkorra viszont már csak egy konyhalány maradt, aki időközben férjhez ment, és odajárt naponta ebédet főzni.

Amikor ott tartózkodtam, már reggel fél hatkor hallottam, hogy nővérem jár-kel. Rendbe rakta az egész házat, port törölt, felsöpört, begyújtott, szidolozta a kilincseket és kifényesítette a bútorokat, azután szólt, hogy mehetünk reggelizni. Reggeli után kitakarította a fürdőszobákat, majd beágyazott. Fél tizenegykor kiszaladt a veteményeskertbe, ahol tele voltak az ágyások krumplival, zöldborsóval, zöldbabbal, futóbabbal, spárgával, sárgarépával és hasonlókkal; gyomnövényt sem a vetemények között, sem a ház körüli rózsaágyásokban nem lehetett látni.

Befogadott egy csaucsaut, akivel nem volt ideje foglalkozni a gazdájának, egy katonatisztnek. Ez a csaucsau mindig a biliárdszobában aludt, és egy reggel, amikor lement hozzá a nővérem, azt látta, a kutya nyugodtan ül a kosarában, de a padló közepéből egy bomba áll ki. Előző este egy csomó gyújtópetárda hullott a tetőre, és mindenki felmászott lehajigálni azokat, egy viszont meg sem állt a biliárdszobáig, de a nagy égzengésben senki sem hallotta meg – szerencse, hogy nem robbant fel. A tűzszerészek persze azonnal megjelentek, megvizsgálták a bombát, adtak húsz percet, hogy mindenki elhagyhassa a házat, és azt mondták, csak a legszükségesebb holmikat vigyék magukkal.

– És mit gondolsz, én mit vittem magammal? – kérdezte később a nővérem. – Idegességében az ember néha tényleg elveszíti a józan eszét…

– Mit? – néztem rá.

– Először Nigel és Ronnie, a két oda beszállásolt tiszt személyes cuccait, mert úgy gondoltam, borzasztó lenne, ha történne velük valami. Azután elraktam a fogkefémet és a mosdófelszerelésemet. És semmi egyéb nem jutott eszembe. Átnéztem az egész házat, de az agyam nem működött. Így valamilyen rejtélyes oknál fogva felkaptam a szalonban azt a nagy csokor viaszvirágot.

– Pedig sohasem kedvelted. És az ékszereid meg a bundád?

– Azok eszembe sem jutottak – ingatta a fejét nővérem.

A bombát elvitték, felrobbantották, és több ilyen kalandban nem volt részünk.

Punkie a megfelelő időben táviratozott, én pedig rohantam az otthonba, megnézni az unokámat. Rosalind roppant büszke volt magára, és hencegett, milyen nagy és erős babája született.

– Egy vasgyúró! – mondta ragyogó arccal. – Hatalmas! Valóságos kis szörnyeteg!

Megnéztem a „szörnyeteget”, aki nagyon elégedettnek látszott ráncos arcocskájával, és mintha barátságosan mosolygott is volna, úgy görbült a szája.

– Ugye milyen aranyos? – kérdezte Rosalind. – Mondták, mennyi a testhossza, csak már elfelejtettem. Egy kis vasgyúró!

A baba mindenkit elbűvölt, és amikor Hubert és tisztiszolgája, Barry bejött megnézni, üdvrivalgásban törtek ki.

Azt már előre elterveztük, hogy Rosalind Walesbe megy a gyerekkel. Hubert apja 1942 decemberében meghalt, és az anyja egy kisebb házba költözött. Most kissé módosult a terv: Rosalind a szülés után még három hétig Chesire-ben marad, és egy ápolónő lesz vele, amíg el nem utazik. És persze ha kell, én is segíteni fogok neki.

Háborús időkben minden nehezebben megy. Rosalind és a nővér Londonba jött, a Campden Street 47-ben helyeztem el őket. Minthogy Rosalind egy kissé még gyengélkedett, esténként átmentem hozzájuk, hogy vacsorát főzzek. Eleinte reggelit is csináltam, de amikor az ápolónői szakvizsgával rendelkező nő megbizonyosodott arról, hogy nem mindenes házicselédnek akarják befogni, kijelentette, a reggelit hajlandó elkészíteni. A bombatámadások azonban gyakoribbak lettek, és csupa rettegés volt minden éjszakánk. Amikor megszólaltak a szirénák, a mózeskosárban fekvő Matthew-t bedugtuk a vastag üveglapú, erős papírmasé asztal alá, mert ez volt a legmasszívabb berendezési tárgy az egész lakásban. Idegtépő volt az egész helyzet, én pedig bosszankodtam, mert sem a winterbrooki, sem a greenwayi házamat nem használhattam.

Max ekkor már Észak-Afrikában tartózkodott; Egyiptomban kezdte, majd átvezényelték Tripoliba, később a Fezzán-oázisba. Levelek csak ritkán érkeztek, néha egy hónapig sem kaptam hírt felőle. Jack unokaöcsém szintén külföldön, Iránban volt.

Stephen Glanville[281] még mindig Londonban volt, aminek nagyon örültem. Néha bejött értem a kórházba, elvitt highgate-i házába vacsorára, és általában megünnepeltük, ha valamelyikünk élelmiszercsomagot kapott.

– Küldtek egy kis vajat Amerikából. Nem tudna valamilyen leveskonzervet hozni?

– Nekem csak két rákkonzervet hoztak, és egy tucat tojást, barnán.

Stephen egy nap bejelentette, hogy friss heringet kapott a keleti partról. Kimentünk a konyhába, és kibontottuk a csomagot, majd gyorsan tűzbe dobtuk az egészet.

A háborúnak ebben az időszakaszában már kezdtek eltünedezni barátaink és ismerőseink. Már nem lehetett senkivel úgy kapcsolatot tartani, mint azelőtt, és az ember a barátainak is csak ritkán írt levelet. Volt két közeli barátunk, Sidney és Mary Smith, akiket néha sikerült meg-meglátogatnom. Sidney az Egyiptomi és Asszíriai Régiségek Osztályának vezetője volt a British Museumban, és mindenről más volt a véleménye, mint a többi embernek: egy félórás beszélgetés alatt is annyi újszerű gondolattal tömte tele a fejem, hogy úgy éreztem magam, mintha nagyot sétáltam volna a friss levegőn. Mindig mindenben ellentmondott, úgyhogy kemény vitáink voltak, képtelen volt bárkivel is egyetérteni, akár szerette az illetőt, akár nem. Ugyanakkor ha valakit a barátjává fogadott, akkor az valóban a barátja volt. Felesége, Mary, csinos, ősz hajú, hosszú nyakú és nagyon okos nő volt, festő és ellenállhatatlanul józan ember.

Smithék nem messze laktak tőlem, és kórház után mindig szívesen mentem el hozzájuk, hogy beszélgessek egy kicsit Sidney-vel. Könyveket adott kölcsön, amelyekről úgy gondolta, hogy érdekelnek, és kedvelte a detektívtörténeteimet, de mindenki másétól eltérő kritikákat mondott róluk. Amit én nem gondoltam valami sikerültnek, arról ő kijelentette: az volt az egész könyv legjobb részlete! És ha valami tetszett nekem, azt lefitymálta: ez elmarad az ön legjobb dolgaitól, itt sikerült alulmúlnia magát!

Stephen Glanville egyszer valósággal letámadt, és azt mondta, kigondolt nekem egy remek ötletet.

– Azt szeretném, ha írna egy detektívtörténetet az ókori Egyiptomról.

– Az ókori Egyiptomról? Arról nem tudok írni.

– Dehogynem tud, hiszen nincs abban semmi nehézség. Miért ne játszódhatna egy detektívtörténetet az ókori Egyiptomban ugyanúgy, ahogy az 1943-as Angliában is játszódhat.

Sejtettem, mire gondol: az emberek ugyanolyanok, bárhol és bármelyik korban is élnek.

– Ez nagyon érdekes lenne – folytatta. – Úgy kellene megírni, hogy aki a bűnügyi történeteket szereti, meg azokról az időkről is szeret olvasni, az dupla élvezetként mindkettőt megkaphassa egy kötetben.

Szabadkoztam, hogy ilyet nem tudok írni, és kevés hozzá az ismeretanyagom. Stephen azonban nagyon értett a meggyőzéshez, és a végén már majdnem sikerült rábeszélnie a dologra. – Hiszen olvasott egy csomó mindent Egyiptomról – mondta. Ebben volt is némi igazság: egyik kedvenc könyvem Breasted The Dawn of Conscience[282] című munkája volt, és akkor is összeolvastam mindenfélét az egyiptomi történelemről, amikor Ehnatonról írtam egy színdarabot.

– Semmi mást nem kell tennie, csak kiválasztania egy időszakot vagy egy eseményt, valamilyen meghatározott helyzetet.

Az a gyanúm támadt, hogy a kocka el van vetve.

– Adjon legalább néhány ötletet – mondtam – a hellyel vagy az idővel kapcsolatban.

– Hát, van ebben egy-két olyan esemény, amely jó lenne ide – vett le egy kötetet a könyvespolcról, majd még vagy fél tucat további könyvet is összeválogatott, és mindezzel együtt hazavitt kocsival a Lawn Roadra. – Holnap szombat – mondta. – Két napja van végigolvasni ezeket, tehát lesz ideje ahhoz, hogy valami megragadja a fantáziáját.

Végül is három lehetséges esetet választottam ki. Egyik sem volt közismert esemény, és nem szerepeltek benne ismert figurák, mert az ilyesmi csak árt az úgynevezett történelmi regény hitelességének. Igazából nem sokat tudunk Pepi fáraóról[283] vagy Hatsepszut királynőről, és beképzelt az, aki úgy tesz, mintha tudna – de ha egy általunk kitalált figurát helyezünk abba a korba, és elég jól ismerjük az akkori körülményeket, akkor nem lehet baj. Egyik választásom egy IV. dinasztiabeli esemény volt, a másik egy jóval későbbi, valamelyik utolsó Ramszesz idejéből, a harmadik pedig, amely mellett végül kikötöttem, azokhoz a korábban publikált levelekhez kapcsolódott, amelyet a XI. dinasztia idején írt egy Ka nevű pap.

Ezek a levelek életszerű képet festettek egy családról: az apa akaratos ember, aki azon bosszankodik, hogy a fiai nem akarnak szót fogadni neki; a fiúk közül az egyik engedelmes, de nem valami okos, a másik lobbanékony természetű és különcködő. A két fiúnak írott atyai levelek arról szólnak, miképpen viselkedjenek egy bizonyos középkorú nővel, a családdal együtt élő szegény rokonnal, aki minden korban megtalálható, akit a családfő kedvel, ám a gyerekek általában utálják, mert beárulja őket, és csak a viszályt szítja. Az apa meghatározta a fiúk tennivalóit, mit és hogyan csináljanak az olajjal és az árpával, és vigyázzanak, nehogy valaki becsapja őket… Én pedig lelki szemeimmel egyre tisztábban láttam az egész családot, amelyet kiegészítettem egy leánnyal is, és átvettem bizonyos részleteket két másik szövegből – így kerül a házhoz egy új feleség, egy elkényeztetett kisfiú és egy kapzsi, de ravasz nagymama is.

Nagy lelkesen nekifogtam a munkának, mert éppen úgysem volt más dolgom. A Tíz kicsi néger sikerrel ment a St. James’s színházban, amíg az épületet bombatalálat nem érte; akkor a darabot átvitték Cambridge-be, ahol még jónéhány hónapig játszották. Éppen eljátszogattam egy új könyv gondolatával, úgyhogy kapóra jött ez az egyiptomi sztori. Persze a dologba Stephen rángatott bele, és ha ő egyszer a fejébe vette, hogy nekem egy ókori egyiptomi környezetben játszódó detektívtörténetet kell írnom, akkor azt meg is kellett írnom; ő már csak ilyen ember volt.

Az elkövetkező hetekben és hónapokban ezerszer is megbánta, hogy kitalálta ezt az egészet: állandóan telefonálgattam neki, és olyan információkat kértem tőle, amelyeket, mint el is panaszolta később, könnyedén belefoglalhattam egy kérdésbe, ám neki nyolc különböző könyvet kellett végigtúrnia, amíg megtalálta a választ. Mert olyan kérdésekkel gyötörtem, hogy mit ettek, hogyan főztek, voltak-e ünnepi ételeik, együtt étkeztek-e a férfiak és a nők, milyen szobákban aludtak…

– Ó, kedvesem! – sóhajtott Stephen, azután nekilátott a válaszok előbányászásának, miközben nem egyszer figyelmeztetett, nagyon kevés adatból és bizonyítékból kell a legkülönfélébb információkat kikövetkeztetnie: például néhány képből, amelyeken nyárson sült seregélyszerű madarakat szolgálnak fel, egy másikon kenyerek láthatók, vagy szőlőt szüretelnek, és így tovább. Lassanként ki tudtam alakítani egy képet annak a kornak a mindennapi életéről – hogy aztán újabb kérdéseket tehessek fel.

– Asztalnál étkeztek, vagy a földön ülve? A nők külön lakrészben laktak? A ruhaneműt ládákban vagy szekrényekben tartották? Milyenek voltak a házaik?

A házakról sokkal kevesebbet lehet tudni, mint a templomokról vagy a palotákról, mert az utóbbiakat kőből építették, és egy részük fennmaradt, míg a lakóházak anyaga legjobb esetben is csak évtizedeket bírt ki.

Sokat vitatkoztunk a cselekmény végkifejletének egyik részletén, és be kell vallanom, végül engedtem neki. Mindig bosszantott, ha belementem ilyesmibe, de Stephen szinte hipnotikus erővel tudta rákényszeríteni másokra az akaratát, és annyira hitt a maga igazában, hogy az ember végül elbizonytalanodott. Az égvilágon mindenben hajlandó voltam engedni és másokra hallgatni – de abba soha senki nem szólhatott bele, mit vagy mit ne írjak. Ha azt gondoltam, hogy valami jó – és csakis úgy jó – egy könyvben, ahogy írtam, akkor ahhoz ragaszkodtam; ebben az esetben azonban, meggyőződésem ellenére, mégis beadtam a derekam. És ha újraolvasom a könyvet, akkor mind a mai napig úgy látom, jobb lett volna úgy, ahogy én gondoltam – ebből is látszik, az embernek ragaszkodnia kell a saját álláspontjához, ha nem akar elégedetlen lenni önmagával. A döntésemet itt az befolyásolta, hogy hálát éreztem Stephen iránt, amiért oly sokat fáradozott a kérdéseim megválaszolásán, és az ő ötlete volt ez az egész. Mindenesetre elkészült az És eljő a halál…

Nem sokkal ezután Mary Westmacott néven írtam egy könyvet, amellyel már tökéletesen elégedett voltam. Egy olyan nőről szólt, akinek határozott, de téves elképzelése van önmagáról, az olvasó pedig a nő cselekedetei, érzései és gondolatai alapján jön rá minderre. A főhős állandóan szembesül önmagával, de ezt nem ismeri fel, csak egyre kellemetlenebbül érzi magát, és a felismerést végül az hozza meg számára, hogy életében először teljesen egyedül marad négy vagy öt napra. Ehhez megvoltak a szükséges háttérismereteim is: mezopotámiai utazásaim során szereztem ezeket egy menedékházban, ahonnan pár napig nem tudtam továbbutazni. És szólni sem tudtam senkihez, mert bár ott voltak a helybeliek, de egy kukkot sem értettek angolul, csak az ennivalót hozták oda, és mindenre mosolyogva bólogattak, akármit kérdeztem tőlük. Sehová nem lehetett elmenni, és tétlenül kellett kivárni, amíg végre ismét elindulhattam. Az ember pedig ilyenkor csak ül, olvasgatja a magával hozott könyvet, de főként önmagán tűnődik.

Ott kezdtem a történetet, hogy a főhős elindul a Victoria pályaudvarról meglátogatni egyik férjhez ment lányát. Kinéz a kigördülő vonatból, látja a peronon lendületes léptekkel masírozó, egyre távolodó férje alakját, és hirtelen belenyilall a felismerés, pontosan úgy megy, mint aki súlyos terhektől szabadult meg, és végre boldogan siet a rá váró örömök felé. Meglepetésében alig akarja elhinni ezt, hiszen neki a férje nagyon fog hiányozni, de a gondolat többé nem hagyja nyugodni – magára maradva elkezd töprengeni, és végiggondolja, szinte felboncolja az egész életét. Mindezt könnyedén és köznyelvi stílusban akartam megírni, de érzékeltetni kívántam a lelki feszültség és szorongás növekedését is, amikor felvetődnek a legnehezebb kérdések: Ki vagyok én? Valójában milyen vagyok? Mit gondolnak rólam azok, akiket szeretek? Vajon ugyanazt gondolják rólam, amit én gondolok saját magamról? És ilyenkor mintha az egész világ megváltozna, és mindent más fényben látna az ember: hiába nyugtatgatja önmagát, a sötét gyanakvás többé nem távozik.

Három nap alatt és egyhuzamban írtam meg a könyvet – nem volt hosszú, mindössze ötvenezer szavas. A harmadik, hétfőre eső napon üzentem a kórházba, hogy ne számítsanak rám, mert nem mertem félbeszakítani a munkát. A történetet már nagyon hosszú ideje dédelgettem magamban. Furcsa érzés, amikor az ember fejében hat-hét éven keresztül motoszkál egy könyv, és közben állandóan épül és alakul azzá, amivé végül válik. Minden szereplője ott van már a színfalak mögött, és várja a végszót, aminek elhangzásakor színre kell lépnie – és az ember egyszer csak meghallja a parancsot: most! Ez az a pillanat, amikor már én is készen állok, amikor már mindenkiről mindent tudok – az ember hirtelen képessé válik itt és most megcsinálni amit eltervezett, és a most valóban a mostot jelenti.

Annyira féltem, nehogy megzavarjanak és félbeszakítsam a munkát, hogy az első fejezet megírása után ugrottam egy nagyot, és megírtam az utolsó fejezetet – világosan láttam, hová fogok megérkezni, de muszáj volt papíron is rögzíteni. És így már nem kellett megállnom, nem akadtam el sehol, rohanhattam keresztül az egészen. Ennyire még sohasem merültem ki. Amikor befejeztem, láttam, a korábban megírt utolsó fejezeten egy szót sem kell változtatnom, belezuhantam hát az ágyba, és egyvégtében huszonnégy órát aludtam. Azután felébredtem, megvacsoráztam, és másnap reggel bementem a kórházba.

Elég furcsán nézhettem ki, mert mindenki aggódva bámult rám. – Magának valami baja van – mondták –, ilyen óriási karikákkal a szeme alatt… – Pedig csak fáradt és kimerült voltam. De megérte: minden nehézség nélkül, szinte az emberi teljesítőképesség határait túllépve, egy lendülettel sikerült megírni a könyvet – felemelő élmény volt. A könyv címéül Shakespeare XCVIII. szonettjének kezdő sorát választottam: Távol telt tőled tavaszom.[284] Persze nem tudom, milyen érzés lehet valójában egy ilyen helyzetet átélni, de pont olyannak írtam meg, amilyennek akartam, és ennél nagyobb öröme egy szerzőnek aligha lehet.

Pár évvel később megint írtam egy könyvet Mary Westmacott néven – ez volt A rózsa és a tiszafa[285], azon műveim egyike, amelyiket mindig örömmel olvasok újra. Bár ennek megírása már nem olyan erős késztetésből fakadt, mint az előző könyvé, de alapgondolata szintén régóta foglalkoztatott – 1929 óta. Csak elnagyolt vázlat volt, de tudtam, valamikor egy minden részletében kidolgozott panorámakép lesz belőle. Az ember eltűnődik, honnan jönnek ezek a dolgok: úgy értem, ezek a már-már kényszeres tennivalók. Néha az jut eszembe, hogy az ember ilyen pillanatokban érzi magát a legközelebb Istenhez, mert valami kicsike részt kaphat az alkotás, a teremtés gyönyörűségéből; képes valami olyasmit létrehozni, ami több mint önmaga, és kissé hasonlóvá válik a Mindenhatóhoz – a hetedik napon visszatekintve láthatja, jó, amit csinált.

Azután kissé eltértem a szokásos írói munkamódszeremtől, mert a nosztalgia vitt rá a könyvírásra: el voltam szakítva Maxtől, akiről híreket is alig kaptam, és fájón törtek elő az emlékek az Arpachiyahban és Szíriában töltött napokról. Szerettem volna újraélni, és kiélvezni az emlékezés örömeit, megírtam az Így éltünk Mezopotámiában[286] című vidám kis könyvet, amely hű tükre volt mindannak, amit átéltünk, még a felejtésre ítélt apró dolgoknak is. Sidney Smith természetesen rögtön tiltakozott.

– Ezt nem kellene kiadnia, Agatha.

– Pedig arra készülök.

Sidney Smith rosszallóan nézett rám. Az ebben a könyvben megjelenített érzelemvilág távol állt tőle, és azt sem tudta összeegyeztetni a maga kálvinista világfelfogásával, hogy valaki azt csinálja, amire belső, személyes késztetést érez. Max sem igazán örülne neki, mondta. Ebben azonban kételkedtem.

– Nem hiszem, hogy helytelenítené, hiszen ő is szívesen emlékszik a közös dolgainkra. Sohasem mernék komoly könyvet írni a régészetről, mert tisztában vagyok azzal, hogy sok durva hibát követnék el. De ez más ügy, ez egy személyes visszaemlékezés, és igenis megjelentetem. Kell valami támpont, amibe belekapaszkodhatok, ha az emlékeimről van szó, hiszen az ember nem mindig bízhat meg a memóriájában, és a dolgok folyton változnak. Pont ezért akarom kiadni.

– Ó! Hát jól van – mondta kételkedéssel a hangjában Sidney.

– Miért ne adhatná ki ezt a könyvet? – szólt közbe Mary. – Szerintem nagyon érdekes írás, és ha az ember szívesen emlékezik régi dolgokra, akkor örül, ha olvashat is róluk.

Noha Agatha Christie Mallowan néven jelentettem meg azért, hogy senki ne gondolhassa, ez is egy bűnügyi történet, a kiadóim nem igazán örültek neki: vonakodtak mindentől, ami eltérített a csűrcsavaros detektívtörténetektől, és attól tartottak, rossz irányba tévedek el – Mary Westmacott írásai sem tetszettek nekik. Gyanakodva fogadták ezért az Így éltünk Mezopotámiában művet is, ami azonban nagy siker lett, és szerintem már sajnálták, hogy a papírhiány miatt csak kis példányszámban jelent meg.

Négy

Vannak dolgok, amelyekre az ember gondolni sem szeret; olyanok, amelyeket el kell fogadnia és tudomásul kell vennie, mert megtörténtek, de amelyeket legszívesebben örökre kitörölne még az emlékezetéből is.

Valamelyik nap Rosalind felhívott, és elmondta, a hírek szerint Hubert Franciaországban eltűnt, és valószínűleg elesett. Nem hiszem, hogy ennél kegyetlenebb hírt kaphat egy feleség háború idején. Borzasztó, ha valakinek megölik a férjét, de az egy tény, amit tudomásul kell venni, és amibe bele lehet törődni. De a reménykedésnek ez a gyötrő érzése embertelen: égen-földön sehol semmi segítség, sehol semmi kapaszkodó. Odautaztam hozzá Pwllywrach-be, és tartottam a lelket benne – a remény hal meg utoljára –, de éreztem, hogy Rosalind a szíve mélyén már nem bizakodik semmiben. Az a típus volt, aki minden helyzetben a legrosszabbra számít, és szerintem Hubertben is volt valami megfoghatatlan, de minden megnyilatkozásából sugárzó sejtelem, miszerint nem fog sokáig élni. Szeretetre méltó, némi költői érzékkel megáldott ember volt, és hozzám mindig nagyon kedves – rettenetesen sajnáltam, hogy nem ismerhettem meg jobban, és kapcsolatunk csak egy-két látogatásból meg futó találkozásból állt.

De nem kellett hónapokat várnunk a rossz hírre. Rosalind teljes huszonnégy órán át egy szót sem szólt arról, amit már tudott, úgy viselkedett, mint mindig, és keményen tartotta magát. Végül kelletlenül bár, de belátva, hogy nem halogathatja tovább, hirtelen megszólalt. – Azt hiszem, jobb, ha te is tudod. Tessék. – És a kezembe nyomott egy táviratot, egy hivatalos értesítést arról, hogy Hubert életét vesztette egy bevetés során.

Az életben az a legnehezebben elviselhető dolog, amikor képtelenek vagyunk enyhíteni annak szenvedését, akit nagyon szeretünk. A testi gyötrelmeket még csak tudjuk enyhíteni, de a lelki kínokkal szemben tehetetlenek vagyunk. Úgy gondoltam – bár lehet, hogy nem volt igazam –, azzal segítek a legtöbbet Rosalindnek, ha minél kevesebbet beszélek, és ha úgy viselkedem, mintha mi sem történt volna. Reméltem, hogy számára is ez a legjobb, bár sohasem tudhatjuk, a másik ember hogyan éli meg ugyanazt a dolgot. Lehet, könnyebb lett volna, ha afféle határozott anyafiguraként megtöröm az ellenállását, és rákényszerítem, hogy közlékenyebb legyen – az ösztön sem csalhatatlan. Az ember minden igyekezete arra irányul, hogy ne ártson annak, akit szeret, és ne legyen újabb bajok okozója – azt hisszük, tudjuk a megoldást, pedig valójában sohasem lehetünk biztosak benne.

Rosalind ott maradt a pwllywrach-i nagy, üres házban Matthew-vel, ezzel a bűbájos kisfiúval, akinek különleges érzéke volt ahhoz, hogy boldog legyen, és ezt a tulajdonságát mindmáig megőrizte. Nagyon örültem, hogy Hubert még láthatta a gyereket, és tudta, van egy fia – és nagyon elkeseredtem, mert Hubert soha többé nem jön haza, és nem fogja felnevelni olyannyira várt fiacskáját. Az embert elfogja a tehetetlen harag, ha eszébe jut a háború, és Angliában túl sok háborúban volt részünk, túl rövid idő leforgása alatt. Az első világháború hihetetlennek és meglepőnek tűnt, és persze teljesen feleslegesnek, de azt hittük, a dolgokat sikerült lezárni, és a németek szívében soha többé nem éled fel a vágy a háború iránt. Tévedtünk: ma már tudjuk, mert történelmi dokumentumok tanúsítják, Németország hosszú éveken át készült a második világháborúra.

És most itt állunk azzal a szörnyű tanulsággal, hogy a háború nem old meg semmit, megnyerni egy háborút éppen akkora katasztrófa, mint elveszíteni! Úgy gondolom, a háborúnak megvolt a maga szerepe akkor, amikor harciasnak kellett lenni ahhoz, hogy az adott faj fennmaradjon a létért folytatott küzdelemben. A madarakhoz vagy a négylábú állatokhoz hasonlóan az embernek is harcolnia kellett a területért, és rabszolgát, élelmet és nőt kellett szereznie, az élethez nélkülözhetetlen dolgokat. De mára megtanulhattuk volna, hogy okosabb elkerülni a háborút – nem azért, mert széplelkűek lettünk, vagy mert nem szeretnénk megsérteni másokat, hanem, mert nem éri meg –: a háborúba ugyanúgy belepusztulunk, ahogy ellenségeinket szeretnénk elpusztítani. A nagy vérengzések kora lejárt; a felfelé vezető út újabb szakaszaként a tolvajok, útonállók és zsebmetszők kora jött el.

Azt hiszem, talán kezd derengeni valamiféle jóindulat. Felkapjuk a fejünket, amikor földrengésekről, természeti csapásokról kapunk hírt, és segíteni szeretnénk. Ez komoly előrehaladás, és vezetnie is kell valami felé. Gyors előrehaladás persze nem lesz, mert mindenhez idő kell, de legalább reménykedhetünk. Néha arra gondolok, nem tudjuk eléggé értékelni a második erényt, amelyet csak úgy mellékesen szoktunk megemlíteni a hit, remény és szeretet híres hármasában. A hitből, bátran kijelenthetjük, kaptunk már eleget, talán túl sokat is; a hit gyakran gyűlölködővé és engesztelhetetlenné teszi az embert, megkeményíti a szívét, és gonosz dolgokra csábítja. A szeretetről mindenki érzi a lelke mélyén: kell, mint egy falat kenyér. De hajlamosak vagyunk elfeledkezni arról, hogy létezik még a remény, a reménykedés is. Túl gyorsan esünk kétségbe, túl gyorsan csúszik ki a szánkon, hogy úgysincs értelme semminek; pedig manapság épp a remény az, amibe minden eddiginél jobban bele kellene kapaszkodnunk.

Megteremtettük magunknak a Jóléti Államot, amely megadta nekünk a szabadságot, a biztonságot, a mindennapi kenyerünket, és még valamivel többet is a mindennapi kenyérnél. És mégis úgy látom, hogy ebben a nagy Jóléti Államban évről évre nehezebb a jövőbe tekinteni. Semminek sincs már értéke. De miért? Talán mert már nem kell harcolnunk a létezésért? Az élet már nem is olyan értékes valami? Nem tudjuk már megbecsülni azt, hogy egyáltalán élünk. Talán újabb nehézségekre volna szükségünk? Újabb földindulásra, újfajta betegségekre és szenvedésekre, és az életben maradás iránti elszánt vágyakozásra?

Reménykedő típus vagyok, és a reményt, remélem, sohasem fogom elveszíteni. Ezért is élvezem például annyira a kis Matthew társaságát, mert ebből a gyerekből hihetetlen optimizmus árad. Emlékszem, amikor előkészítő iskolába járt, és Max megkérdezte tőle: szerinte van-e esélye bekerülni a krikettes első osztályba, a First Cricket Elevenbe, a gyerek széles mosollyal így válaszolt: – Ó, hát reménykedni mindig lehet!

Szerintem ez a legszerencsésebb életfelfogás. És nem elszomorított, hanem felbosszantott annak a Franciaországban élő, középkorú angol házaspárnak a története, akik az öngyilkosságba menekültek, amikor kitört a háború, mert úgy látták, a német előrenyomulás eléri őket is – micsoda szánalmas megoldás! Eszembe jut erről az a tanmese, amit amerikai nagyanyámtól hallottam sok évvel ezelőtt. Amikor két béka beleesett egy köcsög tejszínbe. – Ó jaj, elmerülök, megfulladok! – jajveszékelt az egyik. – Én viszont nem akarok megfulladni! – mondta erre a másik. – De mit tudsz csinálni? – kérdezte az első béka. – Azt még magam sem tudom, de addig is megpróbálok úszni, kapálózni, rúgkapálni és a felszínen maradni. – Másnap reggelre az első béka elmerült és megfulladt, az egész éjszaka rúgkapáló béka pedig ott ült a köcsögben egy kemény vajhegy tetején.[287]

A háború utolsó időszakában már mindenkin úrrá lett némi izgatottság. A D-nap[288] után az emberek úgy érezték, most már talán vége lesz a háborúnak, és akik eddig ennek az ellenkezőjét hirdették, elkezdték megváltoztatni a véleményüket.

Én is nyugtalan lettem. A kórházi páciensek többsége elköltözött Londonból, de az ambuláns betegek természetesen ott maradtak. Néha úgy éreztem, az előző háborúban más volt a helyzet: akkor egyenesen a lövészárokból érkezett sebesülteket kellett összevarrogatnunk, most viszont többnyire csak osztogattuk a rengeteg tablettát az epilepsziásoknak, ami természetesen fontos és szükséges volt, csak éppen azt nem éreztük, hogy részt vállalunk a háborús erőfeszítésekből. A szülők a „gyámügyre” bízták gyerekeiket, én pedig arra gondoltam, sokkal jobb lett volna, ha otthon tartják maguknál; ebben a főgyógyszerész tökéletesen egyetértett velem.

Ebben az időben az egyik fiatal barátom, aki a WAAF-nél dolgozott, beajánlott valamiféle fotográfiai felderítői munkára. Kaptam egy sokpecsétes belépőkártyát, amely megnyitotta előttem az utat a Hadügyminisztérium pincelabirintusaiba, ahol egy komor tekintetű, fiatal hadnagy fogadott. Már elég jól értettem a fényképezéshez, viszont fogalmam sem volt a légi fotózásról, és nem ismertem fel egyetlen képet sem, amit elém rakott. Pontosabban egyet felismertem, és egészen biztos voltam benne, hogy az Oslo, de akkorra a sok mellétrafálástól már annyira elvesztettem az önbizalmamat, hogy meg sem mertem mukkanni. A fiatalember pedig csak sóhajtozott, és a végén kedvesen annyit mondott, mégiscsak jobb lenne visszamennem a kórházba dolgozni. Leforrázva kullogtam haza.

Napról napra nyugtalanabb lettem, és olyan munkát szerettem volna végezni, aminek legalább némi köze van a háborúhoz. Kaptam egy ajánlatot, hogy legyek gyógyszerész egy wendoweri orvos mellett; nem is volt messze, több barátom is lakott arrafelé. Úgy gondoltam, ezt éppen nekem találták ki, és különben is szerettem vidéken lenni. De sejtettem, ha Max hazajön Észak-Afrikából – ami három év elteltével már nagyon időszerű volt –, akkor kissé el fogom hanyagolni ezt a doktort.

Lehetőségem kínálkozott arra is, hogy afféle segédproducerként vagy valami hasonló beosztásban csatlakozzam az ENSA-hez[289] egy turnéra. Rendkívül megörültem a dolognak, hiszen csodálatos lehetett egy észak-afrikai kirándulás! Azután szerencsére semmi sem lett az egészből, mert körülbelül két héttel az elutazás előtt Max megírta, két héten belül hazajön Észak-Afrikából, és a Légügyi Minisztériumnál fog dolgozni. És milyen szomorú lett volna, ha partra szállok az ENSA-vel Észak-Afrikában, Max pedig éppen akkor érkezik haza. A következő néhány hét felcsigázott várakozása tiszta kínszenvedés volt, mert a két hétből három, vagy még több is lett – csak azzal nyugtattam magam, hogy az ilyesmi mindig tovább tart, mint amennyire az ember számít.

Azután az egyik hétvégére elutaztam Rosalindhoz Walesbe, és vasárnap érkeztem vissza Paddingtonba egy késői „háborús” vonattal, ami sötét és jéghideg volt. Nagysokára találtam egy kóbor szerelvényt is, amely elvitt a hampsteadi állomásra, ahonnan már el tudtam vergődni a bőröndömmel és egy heringgel a Lawn Road-i bérházig. Fáradtan és átfagyva léptem be a lakásba, ledobtam a bőröndöt és a kabátot, bekapcsoltam a gázt, a heringet pedig beraktam egy serpenyőbe. Aztán valami furcsa csörömpölést hallottam odakintről, erre kimentem az erkélyre, és lenéztem a lépcsőre: odalent egy mindenféle holmival felmálházott alak botorkált felfelé – mintha az első háború Öreg Billjének[290] karikatúrája elevenedett volna meg. De a következő pillanatban rájöttem, hogy ez az én férjem! És két perc múlva már azt is tudtam, feleslegesen féltem attól, hogy a dolgok és a körülmények változásával az ember is megváltozik: Max olyan volt, mintha csak tegnap ment volna el, és ma jött volna haza. Aztán megéreztük a közben odaégett hering szagát, és rohantunk vissza a lakásba.

– Mit eszel? – kérdezte Max.

– Heringet – válaszoltam. Aztán egymásra meredtünk.

– Max! – mondtam elcsodálkozva. – Te aztán jól meghíztál!

– Ó, csak egy kicsit. Te viszont nem fogytál semmit.

– A krumpli miatt van. Ha nem lehet húst meg efféléket kapni, akkor az ember krumplival meg kenyérrel tömi magát.

Együtt voltunk hát megint, csak két tucat kilóval nagyobb különbséggel kettőnk között, mint amikor elváltunk. Az ember nem is gondolta volna.

– Azt hittem, a sivatagban csak fogyni lehet – mondtam eltűnődve, Max azonban elmagyarázta, hogy a sivatagban semmi mást nem lehetett csinálni, csak ülni, zabálni és inni a sört. Nagyszerű este volt. Megettük az odaégett heringet, és boldogok voltunk.

XI. rész

Ősz

Egy

Ezt a fejezetet 1965-ben írom, az 1945-ben történtekről. Közben eltelt húsz esztendő, amit nem érzékeltünk annyinak: a háborús évek nem tűntek valóságos éveknek, inkább csak valamiféle rémálomnak, amelyben megszűnt a realitás. Évekkel később gyakran mondogattam, „Ez meg az történt öt évvel ezelőtt”, csak éppen elfelejtettem hozzátenni még vagy öt évet – mostanában pedig, amikor „néhány évet” emlegetek, azon bizony már jó sok évet kell érteni. Az idő valahogy megváltozott számomra; az idős emberekkel ez már csak így van.

Az életem is újrakezdődött a világháború befejeződésével. A harcok Japánnal még folytak, de a mi háborúnk véget ért, és eljött az ideje, hogy helyrerázódjunk, összeszedjük magunkat és az egész szanaszét szóródott életünket.

Pár nap szabadság után Max visszament a Légügyi Minisztériumba. Az Admiralitás úgy döntött – természetesen megint „azonnali hatállyal” –, hogy visszaadja Greenwayt, és a nagy eseményt éppen karácsony napjára időzítették. Ennél rosszabb napot nem is lehetett volna kiválasztani egy elhagyott, kiürített házba való visszatérésre, ráadásul az utolsó pillanatban még a szerencse is elkerült bennünket. Amikor ugyanis az Admiralitás átvette az ingatlant, a házat árammal ellátó generátor már eléggé rozoga állapotban volt, és az amerikai parancsnok többször is említette: attól fél, nemsokára végképp bedöglik. – De ne aggódjon – tette hozzá –, mert majd egy újat állítunk be helyette, és itt is hagyjuk maguknak, ha elmegyünk. Erre mi történt? Az Admiralitás a generátorcsere kitűzött időpontja előtt három héttel visszaadta nekünk a házat.

Greenway gyönyörű volt, amikor megérkeztünk egy napfényes téli napon, csak éppen úgy nézett ki, mint az ősi romvárosok, amelyeket visszahódított magának a dzsungel. Az ösvények eltűntek, a konyhakert gaztengerré vált, a gyümölcsfákat nem metszette meg senki – szomorú látványt nyújtott, noha volt benne valami vad szépség is. A ház belseje viszont jobb állapotban maradt annál, mint amire számítottunk – bár a linóleumot, nagy bosszúságunkra, mind felszedték, a konyha falait vastagon belepte a zsíros, fekete korom, és ott hagyták a korábban már említett tizennégy „új” vécét is.

Megkezdődött hát a hadakozás az Admiralitással, amit egy ügyes ember és hűséges szövetséges: Mr. Adams vállalt – az egyetlen ember, aki képes volt vizet fakasztani a sziklából: pénzt kicsikarni az Admiralitástól. Ugyanis mindenért hadakozni kellett. Nem adtak elegendő pénzt a szobák újrafestésére és kitapétázására, azzal az abszurd hivatkozással, hogy az egész házat egy-két évvel az ő beköltözésük előtt festettük ki, ezért szobánként csak valami részösszeget fizettek – de hogyan lehet kitapétázni háromnegyed részben egy szobát? Szerencsére kiderült, a csónakházban komoly károk keletkeztek, és a leomlott fal, a széttöredezett lépcső és hasonlók miatt kénytelenek voltak fizetni – a kapott pénzből pedig rendbe tudtam hozatni a konyhát is.

Külön csatározást kellett folytatni a vécék miatt, amelyekért „fejlesztés” címén még tőlem akartak pénzt kérni. Képtelen voltam felfogni, miféle „fejlesztés” az, ha tizennégy felesleges vécé van az éléskamrában és más helyiségekben, de a reklamálásra azt válaszolták, ezek jelentősen növelik az ingatlan értékét, ha például leányiskolát kívánnék létesíteni. Közöltem velük, a házamban senki nem kíván leányiskolát létesíteni, és ha akarják, akkor meghagyhatnak nekem egy új vécét, azt még hajlandó vagyok nagylelkűen kifizetni. De ebbe nem mentek bele: vagy elbontják az összeset, vagy levonják a telepítésük költségét a nekem járó kártérítési összegből; így azt választottam, tüntessék el az egészet. Ez persze gondot és komoly költséget jelentett az Admiralitásnak, de végül kénytelenek voltak engedni. És Mr. Adams is kénytelen volt új helyszíni szemléket tartani a munkálatok során, mert az Admiralitás emberei hajlamosak voltak meghagyni mindenféle csőmaradványokat és falakból kiálló egyéb dolgokat, az éléskamra és más helyiségek berendezését pedig maguktól nem állították volna helyre; hosszú és ostoba huzakodás volt az egész. Amikor azután mindez befejeződött, színre léptek a költöztetők, és az egész házba visszahurcolták a bútorokat. Meglepetésemre a molyok csak a szőnyegeket rágták meg, de a szalon nem ázott be, és az összes bútor meglepően jó állapotban vészelte át az éveket; összesen néhány könyv penészedett meg.

Greenway elbűvölő volt ebben a nagy összevisszaságban, de szándékunkban állt megtisztítani a kerti ösvényeket, és kideríteni, melyik merre is vezet. A birtok ugyanis teljesen elvadult, és így tekintettek rá a környékbeliek is, akik gyakran a behajtó úton bóklásztak, rododendronágakat szaggattak ki, és pusztították a cserjéket. A ház még üresen állt egy ideig az Admiralitás kiköltözése után, hiszen Londonban laktunk, Max pedig még mindig a Légügyi Minisztériumban dolgozott, és Greenwayben nem volt semmiféle házfelügyelő; így azután boldog-boldogtalan nemcsak a virágot szedte, hanem ágastul-tövestül vitte, amit gondolt.

Végül azután mégiscsak visszaköltözhettünk, és kezdődött újra az élet, amely azonban már nem volt a régi. Megkönnyebbülést hozott a nehezen beköszöntött béke, de nem voltunk bizonyosak a tartósságában, sem igazából semmi másban. Persze örültünk, hogy ismét együtt lehetünk, próbáltuk kitapogatni új életünk kereteit, és kíváncsian figyeltük, mit tudunk kihozni ebből. Közben megszaporodtak a bosszantó hivatalos és üzleti ügyek, a kitöltendő űrlapok, az aláírandó szerződések, az adózási bonyodalmak – a zűrzavart még átlátni is képtelenség volt.

Visszatekintve úgy látom, a háborús évek alatt hihetetlen teljesítményt produkáltam: valószínűleg azért, mert nem vontak el a munkától a társasági kötelezettségek, az esti vendégeskedések és egyéb összejövetelek, hiszen gyakorlatilag megszűntek. A háború első éveiben terven felül két könyvet is írtam; lehet, hogy tudat alatt attól féltem, meghalok egy éjszakai bombázásban, amire komoly esélyem volt Londonban. Az elsőt, Hercule Poirot sztoriját, Rosalindnak írtam, a másodikat Miss Marple kalandjairól Maxnek, majd amikor elkészültek, a kéziratokat letétbe helyeztem egy bank szuperbiztonságos széfjében, és a szerzői jogokat közjegyző előtt Rosalindre és Maxre ruháztam.

– Arra gondoltam, ettől majd vidámabbak lesztek – magyaráztam nekik. – Amikor hazajöttök a temetésről vagy a gyászmiséről, akkor tudjátok, hogy van két könyvetek! – De erre azt mondták, jobban szeretnék, ha én lennék ott nekik és minél tovább. Amire azt válaszoltam, én is ebben reménykedem, majd nagyot nevettünk. Egyébként sohasem értettem, hogy az emberek miért jönnek zavarba, ha a halálról kell beszélni. Ügynököm: Edmund Cork is mindig ideges lett, ha előhozakodtam azzal, hogy Na jó, de mi van, ha meghalok? Manapság azonban a halál kérdése annyira fontossá vált, hogy mindenképpen beszélni kell róla. És mindabból, amit az ügyvédek és az adóhivatali tisztviselők előadtak az elhalálozással kapcsolatos jogi meg adóügyi kötelezettségekről, arra a következtetésre jutottam, eltávozásom olyan szörnyűséges sorscsapás lenne minden rokonom számára, hogy minél tovább életben kell maradnom!

Az adózás mai mértékét látva évente bőven elég egy könyvet írnom. Kettővel ugyanis alig keresek többet, viszont sokkal többet kell dolgoznom. Persze más volt a helyzet, ha valami nem szokványosat akartam csinálni. Felhívott például a BBC, lenne-e kedvem írni egy rövid rádiójátékot, amelyet a Mária királynő tiszteletére készülő műsorban játszanának le – a királynő ugyanis kifejezte abbéli kívánságát, hogy szívesen hallgatna valamit tőlem, mivel igen kedveli a könyveimet. Tetszett az ötlet, így keményen törtem a fejem, majd visszahívtam őket, és igent mondtam. És össze is ütöttem a Három vak egér[291] című kis húszperces rádiódarabot, ami tudomásom szerint tetszett is a királynőnek.

A dolog azonban ezzel nem ért véget, mert felvetődött bennem, hogy kisregénnyé fejlesztem a darabot. A korábban általam színpadra átdolgozott Hétvégi gyilkosságot Peter Saunders rendezésében sikerrel játszották, és ez annyira tetszett nekem, hogy elkezdtem újabb színdarabok írásáról gondolkodni. Miért is ne? – az évi egy könyvvel pénzügyileg egyenesben tarthatom magam, és kellemes kirándulásokat tehetek egy másik műfajba. Minél többet gondolkodtam, annál világosabban láttam, hogy ebből a rádiójátékból három felvonásos thrillert is lehet csinálni, csak néhány további alak, egy részletesebben kidolgozott háttér és csavarosabb cselekmény, meg a végkifejletig tartó lassú kibontakozás kell hozzá. Az egérfogó[292] című darabnak – a Három vak egér színpadi változatának – az volt az egyik nagy előnye más színjátékokkal szemben, hogy egy kész sztorira épült, afféle csontvázra, amelynek azután hús-vér alakot lehetett adni, így könnyű volt felépíteni a darabot.

A darab címéért vejemnek, Anthony Hicksnek tartozom köszönettel, akiről még nem is szóltam, de hát ő nem is az emlékeim világában él, hanem itt van velünk, és nem is tudom, mi lett volna, ha nem lép be az életünkbe. Nemcsak a legkedvesebb ember, akit valaha ismertem, hanem a legérdekesebb és legkülönösebb személyiség is; aki ötleteivel és gondolataival a leghétköznapibb vacsorát is izgalmassá tudja tenni: hirtelen felvet egy „problémát”, és pár másodperc múlva már mindenki szenvedélyesen vitatkozik az asztal körül. Anthony valamikor a szanszkrit és a tibeti nyelvet is tanulmányozta, és szakértő módon tud nyilatkozni a lepkékről, ritka cserjékről, jogról, bélyegekről, madarakról, porcelánokról, régiségekről, légkörről és klímáról. Legfeljebb az a hibája, hogy szeret sokat beszélni a borokról – de ebben csak azért nem vagyok elég megértő, mert nem szeretem a bort.

A Három vak egér címet azonban nem lehetett használni, mert már létezett egy ilyen című színdarab, és hiába törtük a fejünk, semmi értelmes nem jutott eszünkbe; Anthony ekkor dobta be, legyen Az egérfogó, amit rögtön el is fogadtunk – akkor még nem sejtettük, hogy a darab színháztörténeti pályát fut majd be.

Gyakran kérdezgetik tőlem, minek tulajdonítom rendkívüli sikerét. Nos, egyrészt a szerencsének – mivel a siker kilencven százalékban a szerencsétől függ –, másrészt pedig annak, hogy a darabban szinte mindenki talál valamit, ami éppen őt ragadja meg, így a legkülönfélébb életkorú és ízlésvilága emberek is élvezni tudják: fiatalok és idősek, Matthew és etoni barátai, de még az oxfordi professzorok is. És ha belegondolok, akkor minden önteltség vagy álszerénység nélkül kijelenthetem, ez a könnyed, humoros, ugyanakkor hátborzongató darab jól van megszerkesztve. A cselekmény úgy bontakozik ki, hogy a néző kíváncsi, mi fog történni a következő pillanatokban, de ezeket a pillanatokat tisztán sohasem látja előre. És miközben a hosszú ideig játszott darabok figuráit gyakran fenyegeti a karikaturizálódás veszélye, Az egérfogó szereplői mindvégig megőrizték valós mivoltukat.

Mert valóban volt egy olyan eset, amelyben egy farmon a három, államilag elhelyezett gyerekkel kegyetlenül bántak. Az egyik meg is halt, és felvetődött az emberben a gondolat, a testvére majd felnőtt korában bosszút fog állni érte. És történt is olyan gyilkosság, amikor valaki hosszú éveken át dédelgette gyermekkori sérelmeit, majd kegyetlenül megbosszult mindent – a cselekmény tehát valós helyzeten alapult. Aztán ott voltak maguk a szereplők: egy fiatal és megkeseredett nő, aki csak a jövőnek akar élni; egy fiatalember, aki nem hajlandó szembenézni a valósággal, és arra vágyik, hogy pátyolgassák; és a fiú, aki gyerekes módon mindig szembeszegül a kegyetlenkedő nővel és fiatal tanárával, aki bántja őt – ezek az alakok hitelesnek tűntek a színpadon.

Az első produkcióban Richard Attenborough és bűbájos felesége, Sheila Sim[293] játszotta a két főszerepet. Csodálatosak voltak, és szerették a darabot; én pedig mindent élveztem, még a próbákat is. Aztán felgördült a függöny, de nem volt olyan érzésem, hogy nagy siker lesz belőle. Az előadás eléggé jól zajlott – bár nem tudom, ez a bemutató volt-e vagy sem –, csak azt éreztem, hogy se ilyen, se olyan. A sok humoros szituáción a közönség folyton nevetett, és a vicces dolgok nem tudnak hátborzongatóak lenni, így azután kicsit csalódott voltam. Peter Saunders azonban biztatóan integetett nekem.

– Ne aggódjon! Ki merem jelenteni, hogy ez legalább egy évig fog menni, de inkább tizennégy hónapot adok neki.

– Nem hiszem – ingattam a fejem –, legfeljebb nyolc hónapig.

Most pedig, amikor ezeket a sorokat írom, a darabot számtalan szereposztásban már majdnem tizenharmadik éve játsszák. Közben az Ambassadors Színháznak fel kellett újítania a széksorokat és a függönyt, és nemrég azt hallottam, le kell cserélniük az egész berendezést, mert rozoga már minden – de az emberek egyre csak jönnek, és veszik a jegyet. Hihetetlennek tűnik az egész. Mitől megy tizenhárom éven át megszakítás nélkül egy színdarab? Nincs mese, itt valami csoda történhetett. És ki húz mindebből hasznot? Legfőképpen az adóhivatal.

Sok könyvemet és elbeszélésemet ajándékoztam már másoknak. Ha az ember leül, és megír valamit, és azt adja ajándékba, akkor az sokkal jobb érzés, mintha csekket vagy pénzt adna; persze erre lehetne mondani, hogy mindegy, pedig egyáltalán nem mindegy. Az egyik könyvem a férjem unokatestvéreié lett, és bár a mű elég régen jelent meg utoljára, azért még ma is szép pénzt hoz. A vád tanúja megfilmesítésének jogait Rosalindnak ajándékoztam. Az egérfogó című színdarab az unokámé lett, és Matthew-ról, aki a család legboldogabb és legszerencsésebb tagja, kiderült, hogy különös tehetsége van a pénzcsináláshoz is. A menedék[294] című elbeszélésem sorozatjogdíjait a Westminster Abbey Appeal Fund kapta, más történeteket pedig egyik vagy másik barátom.

Nagy örömömre szolgált, hogy egyik művem – egy könyv és novella közötti kisregény – jövedelméből színes üvegablakot csináltathattam a Churston Ferrers-i templom számára. Ennek a gyönyörű kis templomnak színtelen keleti ablaka mindig nagyon zavart, és vasárnaponként eszembe jutott, milyen szép lenne, ha színek ragyognának benne. A festett üvegről persze semmit sem tudtam, és sokat bolyongtam különböző műtermekben, amíg végül egy Patterson nevű, Bidefordban élő művésznél kötöttem ki, aki csodálatos tervet készített. Különösen a színei tetszettek, mert nem a szokásos vöröset és kéket választotta, hanem a mályvaszínt és a halványzöldet – a kedvenceimet. Én azt kértem, hogy a központi figura a Jó Pásztor legyen, de ez nem tetszett az Exeteri Egyházkerületnek, és Mr. Pattersonnak sem: azt hajtogatták, egy keleti ablakba a Megfeszített illik. De azután az Egyházkerület utánanézett a teológiai és jelképtörténeti összefüggéseknek, és beleegyezett, hogy a Jó Pásztorként ábrázolt Jézus legyen az ablakban – én csak azt szerettem volna, hogy egy vidám ablak kerüljön ide, amelyet a gyerekek is szívesen nézegetnek. Így került a kompozícióba a Jó Pásztor a báránnyal, a jászol, a Szűz a Gyermekkel, a mezőn megjelenő angyalok hada, sok halász a csónakjával, és a vízen járó Istenalak – vagyis az Evangéliumok legismertebb figurái és jelenetei. Mr. Patterson igazán szép ablakot csinált, amely a maga kedves egyszerűségével ki fogja állni az évszázadok próbáját; engem pedig büszkeség és meghatódottság tölt el, hogy felajánlhattam a célra egyik munkám jövedelmét.

Kettő

A vád tanújának színházi bemutatója különösen élénken ragadt meg az emlékezetemben, és bátran kijelenthetem, ez volt az egyetlen olyan bemutató, amelyet tényleg élveztem.

A bemutatók többnyire szánalmas, kínos, nehezen elviselhető események szoktak lenni, és csak két okunk lehet, hogy elmenjünk rájuk. Az egyik az, hogy a színészeknek túl kell élniük az egészet, és nem szép dolog, ha a szerző hagyja egyedül gyötrődni őket. Volt részem efféle gyötrelmekben az Alibi bemutatóján. A darab egyik jelenetében a főkomornyiknak és a doktornak dörömbölniük kellett a dolgozószoba bezárt ajtaján, majd be is kellett törniük azt, de az a bemutatón már az első gyöngéd érintésre sarkig tárult, megmutatva a magát hulla pózba rendezgető színészt. Ettől kezdve rettegtem a bezárt ajtóktól, a megfelelő pillanatban kihunyni vagy felgyulladni nem akaró fényektől. A bemutató megtekintésének másik oka a kíváncsiság: az ember tudja, hogy utálni fogja az egészet, hogy észre fog majd venni minden bakit és minden elhibázott sort, kihagyást és belesülést; de az „elefántkölyök” kíváncsisága csak odahajtja az embert – ha más valaki számol be az eseményről, az már nem ugyanaz. Így azután ott ül az ember reszketve, és hol fázik, hol melege van, és csak fohászkodik az égiekhez, hogy senki se vegye észre őt, ahogy meghúzza magát az erkélyen.

A vád tanújának bemutatója kifejezetten jól sikerült. A darabot magam is nagyon szerettem, noha csak annyira voltam elégedett vele, mint a többivel. Nem is akartam megírni, sőt, valósággal rettegtem tőle, de a különleges beszélőképességű Peter Saunders erőszakoskodással és hízelgéssel szinte rákényszerített.

– Már miért ne tudná megírni?

– Nem ismerem a jogi eljárásokat, így csak kinevettetem magam.

– Ó, ez nem probléma! Majd szerzünk egy ügyvédet, aki kigyomlálja a tévedéseket.

– De nem tudok megírni egy bírósági jelenetet.

– Dehogynem! Látott már ilyesmit színpadon és filmen is. És elolvashatja a híres perek történetét is.

És Peter Saunders csak ismételgette, hogy igenis képes vagyok rá, és kezdjek hozzá minél előbb, én pedig sohasem tudtam ellenállni a követelőzésnek, az efféle hipnotizálásnak meg végképp nem, így nekiláttam. Rengeteget olvastam, kérdésekkel zaklattam ügyvédeket és ügyészeket, és hirtelen azon kaptam magam, hogy élvezem az egészet. Az írásban ez a csodálatos érzés persze nem tart sokáig, de úgy magával ragad, ahogy a félelmetes erejű hullám sodorja el az embert: nagyszerű, csinálom, megy ez, hová is fogunk eljutni… A lényeglátás felbecsülhetetlen értékű pillanatai ezek, amikor az ember fejében összeáll a kép: a hitelesen életszagú bűnügy az elképzeléseimben megkomponált bíróság előtt. Lelki szemeimmel már láttam az elkeseredett fiatalembert a vádlottak padján, és a titokzatos nőt, aki eljön, hogy tanúvallomást tegyen, de nem a szeretője, hanem a Korona érdekében. Ez volt az egyik leggyorsabban elkészült művem – ha jól emlékszem, az adatgyűjtés és tájékozódás után mindössze három hét alatt született.

Menet közben természetesen változtatni kellett rajta ezt-azt, és meg kellett küzdenem azért is, hogy az legyen a vége, amit én találtam ki neki; ami persze senkinek nem tetszett. Mindenki azt mondta, csak elrontom vele az egészet, és másféle befejezést követeltek, valami olyasmit, ami az évekkel korábban írt, eredeti elbeszélésben szerepelt. Csakhogy az elbeszélés és a színdarab két különböző dolog, és az elbeszélésben nem volt bírósági jelenet és gyilkossági per, csupán egy megvádolt férfi és egy titokzatos tanú története. Én pedig kötöttem az ebet a karóhoz, mégpedig annyira, hogy az általam tervezett befejezés nélkül nem is engedtem színpadra a darabot – ami aztán nagy sikert aratott. Egyesek szerint félrevezető, mások szerint erőltetett volt a befejezés, de én tudtam, hogy nagyon is logikus. Pont az történt, amit nem lehetett kizárni, ami akár meg is történhetett volna – talán valamivel kevésbé erőszakosan, de lélektanilag pontosan ugyanígy.

Egy ügyvéd és irodavezetője kétszer is ellátogatott a próbákra, és a szigorúbb bírálatot az irodavezető fogalmazta meg. – Az egész mindenestől el van rontva – magyarázta –, mert egy ilyen tárgyalásnak legalább három-négy napig kellene tartania. Nem lehet egy vagy két órába belesűríteni. – Ezért el kellett magyaráznunk, hogy a színdarabokban lévő bírósági tárgyalásokat a művészi szabadság eszközeivel kell kezelni, így a napokig tartó eseményeket egy-két órába kell belesűríteni. Időnként sokat segíthet a leereszkedő függöny, de A vád tanújában a bírósági jelenet folyamatossága jó választásnak bizonyult.

A bemutatóra persze a szokásos gyomorremegéssel mentem el, de ahogy felgördült a függöny, azonnal megnyugodtam. Az általam írott összes színdarab közül ennek a szereposztása állt legközelebb az elképzeléseimhez: Derek Bloomfield mint fiatal vádlott; a bírósági figurák, akiket nem is igazán tudtam elképzelni; és Patricia Jessel, akitől az egész darab sikere függött. Az első felvonásban elhangzó mondatok bizonytalanok, visszafogottak, és az egész helyzetet a szemek játékával, elhallgatásokkal, annak sejtetésével kell érzékeltetni, hogy valami nagy gonoszság forrong a háttérben – mindezt Patricia Jesselnek a titokzatos figura megformálásával tökéletesen sikerült érzékeltetnie. Még ma is hiszem, hogy az ő Romaine Helder-alakítása az egyik legjobb színészi teljesítmény volt, amit színpadon valaha is láttam.

Így azután roppant boldog voltam, és ezt az érzést csak fokozta a felcsattanó taps. Kisurrantam, amikor az utolsó mondat elhangzása után legördült a függöny, és miközben a rám váró kocsit kerestem, pillanatok alatt körülvett egy csomó barátságos, a nézőtérről kitódult ember, akik a hátamat veregetve gratuláltak nekem: Nagyon jót írt, kedveském és Első osztályú, nagyon klassz, vagy Óriási siker volt, Élveztem minden pillanatát felkiáltások hangzottak körülöttem. Előkerültek az autogramos könyvek, boldogan firkálgattam mindenhová a nevem, a szorongásaimat és idegességemet pedig mintha elfújta volna a szél. Erre a páratlan és emlékezetes estére még ma is büszkén gondolok vissza, és amikor időnként előbányászom memóriám mélyéről, és felidézem az eseményeket, azt mondom magamban: „Ez tényleg egy szép színházi este volt!”

A másik eset, amelyre büszkeséggel, de fájó szívvel emlékszem, az Az egérfogó bemutatójának tizedik évfordulója. Ebből az alkalomból fogadást rendeztek – vagyis muszáj volt fogadást rendezni, amire nekem is muszáj volt elmennem. Én szívesen eljártam kisebb, színtársulati és hasonló partikra, ahol barátok között lehettem, és ezeket túl lehetett élni; csakhogy ez egy előkelő szuperparti volt a Savoyban mindennel, ami borzalmassá teszi ezeket a rendezvényeket: embertömegekkel, tévékamerákkal, fotósokkal, riporterekkel, beszédekkel és hasonlókkal – és nálam a világon senki sem alkalmatlanabb az ünnepelt hősnő eljátszására. Mégis úgy gondoltam, ezen át kell esni, és néhány szót kell szólni az egybegyűltekhez – ilyet sem csináltam azelőtt még soha. Igyekeztem hát kitalálni valamit, de azután elvetettem minden ötletemet, végül úgy döntöttem: ha elérkezik a pillanat, akkor úgyis kénytelen leszek mondani valamit, és semmivel sem lesz rosszabb, mint egy előre bemagolt szöveg.

Sajnos szerencsétlenül indult az egész. Peter Saunders azt kérte, a kezdés előtt fél órával legyek ott a Savoyban (mint később kiderült, erre a fotózás miatt volt szükség). Én bátran és egy szál magamban meg is érkeztem, de amikor be akartam menni a parti számára kijelölt helyiségbe, feltartóztattak. – Nem engedhetünk be senkit, hölgyem – közölték. – Még húsz percet várnia kell. – Elkullogtam, és nem tudom, miért nem kezdtem tiltakozni, bemutatkozni, és kioktatni az ajtónállókat, miszerint nekem azt mondták, most jöjjek ide… Pedig a közönséges társasági rendezvényeken nem szoktam elgyávulni vagy feszengeni. Igaz, a nagy fogadásokat nem szeretem, de szorongás nélkül el tudok menni azokra is. Inkább az az érzés fog el – és talán mások is lehetnek így –, hogy olyan szerepben kell megjelennem, ami nem én vagyok. Ma sem érzem magam igazán írónak vagy szerzőnek, és nem tudok teljesen megszabadulni attól az érzéstől, hogy csak úgy csinálok, mintha író volnék. Kicsit olyan vagyok, mint Matthew unokám volt kétéves korában, aki ment lefelé a lépcsőn, és közben biztatta magát: Matthew lemegy a lépcsőn. Én is elmentem a Savoyba, és közben ezt mondogattam magamnak: Agatha úgy csinál, mintha sikeres író lenne, mintha lenne valaki, és beszédet is kell mondania, pedig nem tud, és olyan szerepet kell eljátszania, ami egyáltalán nem áll jól neki.

Így szó nélkül tudomásul vettem az ajtónállói elutasítást, behúztam fülem-farkam, és szerencsétlenül kóboroltam a Savoy folyosóin, megpróbálva összeszedni a bátorságom, hogy visszamenjek, és a képükbe vágjam – mint egy Margot Asquith[295] –, hogy De hát én vagyok az! Szorult helyzetemből Verity Hudson, Peter Saunders menedzsere mentett ki, aki jót nevetett rajtam, és nevetett Peter Saunders is. Így azután bevittek a terembe, ahol szalagokat kellett elvágnom, összepuszilkodni mindenféle színésznőkkel, fülig érő vigyorral üdvözölnöm mindenkit, elviselni, hogy megtapossák a hiúságomat – hiszen jól tudtam, a rólam, meg valamelyik fiatal és csinos színésznőről készült felvétel másnap ott lesz a magazinokban, és a kis színésznő gyönyörű lesz a sajtófotón, én pedig borzasztóan fogok kinézni.

De azért minden jól alakult: a „beszédemet” különösebb katasztrófa nélkül el tudtam mondani, és a közönség nagyon kedvesen fogadta: mindenki azt mondta, neki tetszett. Ezt persze nem hittem el, bár tényleg nem is volt olyan rossz; a lányom viszont rosszallóan ingatta a fejét. – Komolyabban kellett volna venned az egészet, anyám. És jó előre kitalálni valami rendes, odaillő szöveget. – De hát ő Rosalind, én meg én vagyok, és ha én „jó előre” kitalálok valami „rendes” szöveget, akkor az biztosan rosszabbul sül el, mintha csak rábízom magam az ihlet pillanatának sodró lendületére.

– Ön színháztörténeti tettet hajtott végre ma este – mondta kedvesen Peter Saunders. És igaza is volt, csak attól függ, honnan nézzük…

Három

Néhány évvel ezelőtt a bécsi Brit Nagykövetségen vendégeskedtünk, még Sir James és Lady Bowker[296] ottani szolgálati idejében, és Elsa Bowker komoly kioktatásban részesített, amikor riporterek jöttek, hogy interjúkat készítsenek velem.

– Nem értelek, Agatha! – méltatlankodott a maga bűbájos akcentusában. – Én a te helyedben örülnék és azt mondanám, tessék jönni, és foglaljanak helyet! Mert én vagyok a legjobb detektívregény-író az egész világon, és erre büszke is vagyok. Én a te helyedben okosnak érezném magam, olyan okosnak, hogy nem is tudnék másról beszélni, csak folyton erről.

Elnevettem magam. – Jó lenne, Elsa, ha a következő fél órára helyet cserélhetnénk. Te remekül tudsz interjúkat adni, és a riporterek imádnak téged. De én képtelen vagyok jól szerepelni a nyilvánosság előtt.

Ha az ember valamihez nem igazán ért, akkor okosabb, ha meg sem próbálkozik vele, és én semmi okát nem látom, hogy az írók bármibe is belemenjenek, ami nem tartozik az ő szakmájukhoz. Jó néhány olyan foglalkozás van, ahol sokat számít az „önreklám” – például a színészeknek vagy a közéleti embereknek; az írónak azonban egyszerűen csak az a dolga, hogy írjon.

A Londonban játszott harmadik darabom a Spider’s Web[297] volt, amit direkt a híres színésznő, Margaret Lockwood[298] számára írtam. Peter Saunders megkért, hogy találkozzam vele, és akkor Margaret elmondta, nagyon szeretné, ha írnék neki egy darabot. Amikor megkérdeztem, pontosan milyen darabra gondol, azt válaszolta, nagyon unja már a vamp-és árvaleányszerepeket, és az utóbbi időben egy csomó filmben ő volt a „rosszlány”, ezért nagyon szeretne valami jó komédiában játszani. Tetszett az ötlet, mert Margaretbe a drámai kvalitások mellett jó adag komédiás hajlam is szorult, és megérdemelte, hogy bizonyíthasson más területen is – nagyon sikeresen formázta meg Clarissa alakját. Eleinte bizonytalanok voltunk a cím miatt, és ingadoztunk a „Calarissa talál egy hullát” és a „Pókháló” között, de végül az utóbbinál maradtunk. A bemutató után a darab több mint két évig ment, és nagyon elégedett voltam vele – például elbűvölő volt, ahogy Margaret Lockwood kalauzolta a kerti ösvényen a rendőrfelügyelőt.

Később megszületett A váratlan vendég, és egy másik színdarabom is, amely nem hozott ugyan sikert, de én meg voltam vele elégedve. Az eléggé szerencsétlen Ítélet (Verdict) címmel állították színpadra, noha eredetileg egészen más címet szántam neki.[299] És még ma is úgy gondolom, hogy A vád tanúját leszámítva ez a legjobb színdarabom, és csak azért nem aratott sikert, mert nem volt sem detektívsztori, sem thriller. Szerepelt ugyan benne gyilkosság is, de az egésznek az volt a mondanivalója, hogy az idealista eszményekben vakon hívő ember közveszélyes, és könnyen tragédiába sodorhatja azokat, akik szeretik őt – ráadásul azt a kérdést is feszegette, hogy eszményeink érdekében mennyire szabad feláldoznunk önmagunkon kívül azokat is, akik egyáltalán nem hisznek ezekben az eszményekben.

Detektívregényeim közül a Ferde házra, és Az alibire gondolok vissza a legszívesebben; és nemrégiben nagy meglepetésemre találtam még egy kedvencet, A láthatatlan kéz[300] című kisregényt. Nem akármilyen megmérettetés az ilyen: újraolvasni, hogy mit írt az ember tizenhét-tizennyolc évvel ezelőtt – hiszen közben megváltozhat az ízlés és a világfelfogás, és egyesek kiállják az idő próbáját, mások nem. Interjút készített velem egyszer egy indiai lány, és a sok ostobácska kérdés között azt is nekem szögezte: – Írt-e valaha olyan könyvet, amelyet tényleg rossznak tart? – Kissé megütközve válaszoltam, hogy nem. Egyetlen könyv sem sikerült pontosan olyanra, magyaráztam neki, amilyenre eredetileg terveztem, és egyikkel sem voltam tökéletesen elégedett, de ha bármelyikről is azt gondoltam volna, hogy tényleg rossz, akkor nem mentem volna bele a megjelentetésébe. Viszont el kell ismernem, hogy ezt a „tényleg rossz” színvonalat sikerült megközelítenem A titokzatos kék vonat című művemben, amiben csak közhelyek, klisék és egy unalmas cselekmény szerepel; ugyanakkor szomorúan konstatálom, hogy sok embernek tetszik ez is. De hát régi igazság, hogy az írók nem a legjobb bírái saját alkotásaiknak.

Nem akarok telhetetlen lenni, de mégiscsak szomorú leszek, ha már nem tudok majd írni. Hiszen már az is nagy szerencse, hogy hetvenöt évesen még munkaképes vagyok, és az ember ilyenkor már elégedjen meg azzal, amije van, és legyen felkészülve a visszavonulásra. El is játszottam a gondolattal, hogy ebben az évben már tényleg abbahagyom, de újabb munkálkodásra csábított az a nem várt körülmény, hogy legutóbbi könyvem nagyobb példányszámban kelt el, mint bármelyik korábbi: márpedig ilyenkor tényleg ostobaság abbahagyni bármit is. Lehet, hogy inkább a nyolcvanadik életévemnél kellene meghúzni a határt?

Én nagyon élveztem a másodvirágzást, amely akkor jött el, amikor az embernek lezárult az érzelmekhez és személyes kapcsolatokhoz kötődő „első” (sokaknak egyben utolsó) életszakasza. És hirtelen felfedezi – mondjuk az ötvenedik életév táján –, egy egészen új élet nyílik meg előtte, tele olyan dolgokkal, amelyekről lehet gondolkodni, olvasni, sőt, tanulmányozni is lehet őket. Az ember hirtelen azon kapja magát, szeret kiállításokra, hangversenyre meg operába járni, méghozzá ugyanazzal a lelkesedéssel, mint húsz-huszonöt éves korában. Elmúlt az időszak, amikor életünk felemésztette az összes energiánkat, és végre ismét szabadon nézhetünk körül, élvezhetjük az időt és a dolgokat. Az ember még eléggé fiatal ahhoz, hogy elmenjen ismeretlen helyekre, és mintha az új ötletek és gondolatok egész áradata kelne életre benne. Persze szaporodnak az öregedés gondjai is, felfedezzük, szinte mindig fáj valamink: hol a hátunkban nyilall a lumbágó; hol a reuma macskásítja el a nyakunkat annyira, hogy a fejünket is alig tudjuk elfordítani; hol a térdünkbe veszi be magát az ízületi gyulladás, és nem tudunk sokáig állni vagy lejtőn lefelé menni – ezeket mind el kell viselni. De az élet ajándékait ezekben az években, úgy látom, sokkal jobban tudjuk értékelni, mint korábban bármikor. Bizonyos értelemben átélhetjük az álmok valóságát és intenzitását – én még ma is nagyon szeretek álmodozni.

Négy

1948-ban a régészet ismét divatba jött, mindenki egy lehetséges expedícióról beszélt, és közel-keleti utazást tervezgetett; a körülmények alakulása révén ásatásokat lehetett folytatni Irakban. A háború előtt Szíria volt a leletek kincsesbányája, most viszont Irakban kínáltak kedvező feltételeket a hatóságok és a Régiségek Hivatala. Minden értékes tárgyat át kellett adni a Bagdadi Múzeumnak, de a „duplikátumokat”, ahogy ők nevezték, elosztották, és az ásatást végző régész is tisztességes részt kaphatott. Egy évig folytak is kisebb, elszórt próbaásatások, majd ismét teljes gőzzel megindult a munka az országban. A háború után a Londoni Egyetem Régészeti Intézetében létrehozták a Nyugat-ázsiai Régészeti Tanszéket, amelyen Max professzori állást kapott, így minden évben rengeteg ideje jutott a terepmunkára.

Tíz évi kihagyás után nagy lelkesedéssel vetettük magunk bele a munkába. Az Orient expressz azonban, nagy bánatunkra, már nem létezett, így megszűnt az olcsó utazási lehetőség, de maga a közvetlen út is. Ezért repülővel utaztunk, ami kész unalom volt, de legalább sok időt lehetett megspórolni vele. Elszomorító volt, hogy már nem lehetett átvágni a sivatagon a Nairn buszain – az ember Londonból egyenesen Bagdadba repült, és kész. Régebben az ember ráérősen közlekedett, és eltöltött egy-két éjszakát itt-ott az út mentén – mára eljött a dögunalmas, menetrendekhez igazodó, örömtelen és drága utazások korszaka.

Elmentünk hát Bagdadba: Max, én, valamint Robert Hamilton, aki Campbell Thompsonékkal ásott, később pedig a Jeruzsálemi Múzeum kurátora lett. Felkerestük az észak-iraki helyszíneket a kisebb és a nagyobb Zab között, utána megérkeztünk Erbil festői hegyére és városába, majd továbbmentünk Moszul felé, és útközben másodszor is felkerestük Nimrudot. Nimrud most is olyan szép volt, mint a régi időkben, és Max is különös lelkesedéssel nézett körül. Korábban gyakorlatilag semmi lehetőségünk nem volt kutatni ezen a vidéken, de most, bár Max akkor ezt nem említette, már lehetett valamit kezdeni. Így hát piknikeztünk, megnéztünk néhány sírhalmot, azután megérkeztünk Moszulba.

E túra hatására Max végre színt vallott, és kijelentette, egyetlen vágya Nimrudot megásni. – Olyan nagy és történelmi helyszín ez – mondta –, hogy mindenképpen fel kell tárni. Layard óta, vagyis csaknem száz éve senki sem nyúlt hozzá, és Layard is csak a szélét piszkálgatta. Talált is néhány gyönyörű elefántcsont töredéket, de még rengeteg ilyesminek kell ott lennie. Hiszen Asszíria három legfontosabb városának egyike: Asszur volt a vallási, Ninive a politikai, Nimrud pedig, akkori nevén Kalah, a katonai főváros. Ezt ki kell ásni. Persze sok ember és sok pénz kell hozzá, és évekig fog tartani. De egy kis szerencsével minden esélyünk megvan arra, hogy az egyik legjelentősebb hely legyen, egy olyan ásatás, amely megint hozzáadhat valamit az emberiség történelmi ismereteihez.

Kiderült, még most is a történelem előtti cserepek és agyagtáblák vonzzák, és hogy most már olyan sok kérdésre tudja a választ, hogy Nimrudot mindenképpen kiásásra érdemes helyszínnek tartja.

– Jelentőségében olyan lesz ez, mint Tutanhamon sírja, a krétai Knósszosz, vagy Ur. És egy ilyen helyszín esetén az ember már pénzt is kérhet bárkitől.

És tényleg jött a pénz; eleinte nem sok, de ahogy szaporodtak a leletek, egyre több. A New York-i Metropolitan Museum lett az egyik legnagyobb szponzor, de adott az iraki Gertrude Bell Régészeti Iskola[301], és támogatták sokan mások is, például a birminghami Ashmolean múzeum és a cambridge-i Fitzwilliam múzeum – így hát belekezdtünk a munkába, amely azután tíz évig tartott.

Ebben az évben és éppen ebben a hónapban jelenik meg férjem Nimrud and its Remains [Nimrud és emlékei] című könyve. Tíz évig írta, és közben állandóan rettegett, hogy meghal, mielőtt befejezhetné; az élet bizonytalan, és az olyan veszedelmek, mint a szívtrombózis, a magas vérnyomás és a többi modern nyavalya mindig leselkednek ránk, különösen a férfiakra. De minden jól alakult, a könyv pedig Max életműve: 1921 óta haladt az idáig vezető úton. Büszke vagyok rá, és vele együtt örülök – szinte csodának tűnik, hogy mindketten sikereket értünk el azzal a munkával, amit szerettünk csinálni.

Pedig a munkásságunk nagyon távol áll egymástól: én afféle kispolgár vagyok, ő pedig tudósember, akik azonban jól kiegészítették és mindig segítették egymást. Max sokszor kikérte a véleményemet bizonyos dolgokról, és amikor egyszer, sok évvel ezelőtt, szomorúan említettem neki, sajnálom, amiért fiatal koromban nem tanultam régészetet, mert akkor most jobban érthetnék ehhez a dologhoz, kinevetett. – Hát nem veszed észre – mondta –, hogy aligha akad ma Angliában még egy nő, aki többet tudna a történelem előtti agyagművességről, mint te? – Belőlem azonban mindig is hiányozni fog a szakmai megalapozottság, és még az asszír királyok uralkodásának dátumaira sem tudok pontosan emlékezni. Viszont mindig érdekelni fognak a személyes mozzanatok mindabban, amit a régészet feltár. Például a szerződéseket rögzítő agyagtáblácskák, mert megtudhatjuk belőlük, hogy kit milyen körülmények között adtak el rabszolgának, vagy milyen feltételekkel fogadtak örökbe egy fiút. Megelevenedik az a kép is, ahogy III. Szalmanaszar[302] király építi az állatkertjét, idegen állatokat küld haza a hadjáratairól, és új fákkal és egyéb növényekkel kísérletezik. Én, aki mindig szerettem a hasamat, valósággal lázba jöttem, amikor egy olyan kőoszlopot találtunk, amely felsorolta, hogy a király lakomáján a vendégeknek milyen ételsort szolgáltak fel, és a listán mindössze húsz darab cipót találtam a száz felfalt birka, hatszáz tehén és hasonló tételek után. Miért csak ilyen kevés kenyeret ettek? Egyáltalán mihez kellett itt a kenyér?

Sohasem voltam eléggé felkészült ahhoz, hogy élvezni tudjam a szinteket, a síkokat és az efféle dolgokat, amelyekről ma oly élvezetes viták folynak szakmai körökben, viszont töretlenül lelkesedtem a kézművesek és a művészek alkotásaiért, amelyek a föld alól kerültek elő. És készséggel elismerem, a szakmai vonatkozások fontosabbak, de engem mégiscsak az emberkéz alkotta dolgok tudtak igazán lázba hozni: például egy kis elefántcsont szelence, amelyre körben zenészeket véstek rá, a hangszereikkel együtt; egy szárnyas fiú; egy csúnyácska, ám energikus nő portrészerű szobra.

A tell és a Tigris közötti faluban, a sejk házának egyik részében laktunk. A földszinten volt egy nagyobb szoba ebédlőnek és a holmik tárolására, mellette egy konyha, az emeleten pedig két szoba, egy Maxnek, egy nekem, valamint egy kisebb helyiség Robertnak a konyha fölött. A filmeket csak az ebédlőben tudtam előhívni, ezért esténként felküldtem Maxet és Robertet az emeletre. De nem tudtak nyugton maradni, és ide-oda járkáltak, amitől a plafonról agyag potyogott az előhívótálba. A következő sorozat előtt felmentem, és leteremtettem őket. – Próbáljátok megjegyezni, hogy én odalent dolgozom, és ha járkáltok, mindig potyog valami. Nem tudtok nyugton maradni, és egyszerűen csak beszélgetni?

Egy darabig szót is fogadtak, de a végén mindig belemelegedtek a vitába, és felugráltak, hogy előszedjenek valami könyvet, mire megint hullott a száradt agyag a nedves képeimre. Az udvaron volt egy gólyafészek, és a madarak óriási zajt csaptak a párzási időszakban: verdestek a szárnyukkal és fülsiketítőén kelepeltek. A gólyát nagy becsben tartják és szeretik az emberek szinte mindenütt a Közel-Keleten.

Az első ásatási szezon vége előtt mindent megszerveztünk, hogy saját vályogházunk legyen a dombtetőn. A vályogtéglák már sűrű sorokban száradtak a napon, és megrendeltük a tetőhöz szükséges anyagokat is. És amikor a következő évben megérkeztünk, nagyon büszkén méregettük a házunkat, amiben volt egy konyha, egy hosszú étkező és nappali, egy dolgozószoba, egy kamra – mi magunk sátrakban aludtunk. Egy vagy két évvel később azután hozzáépítettünk a házhoz egy kis irodát, benne egy íróasztallal, egy epigráfiai munkaasztallal és a falán egy kis ablakkal, amelyen keresztül fizetésnapokon kifizethettük a munkásokat. Időnként óriási szél támadt a semmiből, és szörnyűséges homokvihar söpört végig a vidéken. Ilyenkor kirohantunk, és teljes erőből belekapaszkodtunk a sátrakba, miközben az összes szemétládát elsodorta a szél. A sátrak végül általában mégiscsak összedőltek, maguk alá temetve valamelyikünket.

Szintén egy vagy két évvel később engedélyt kaptam arra, hogy saját költségemen építhessek magamnak egy kis szobát. Az 50 font költséggel és vályogtéglából épült négyzet alakú szobácskába bútor is került: egy asztal, egy támlás szék, és egy rozoga szék, amely kényelmes volt, ha sikerült felborulás nélkül ráülni. A falon fiatal iraki művészek két alkotása lógott, az egyiken egy szomorú tehén állt egy fa mellett, a másikon az összes elképzelhető szín kaleidoszkópszerű mozaikjában két szamarat vezettek gazdáik a suqon keresztül. Bár nagyon tetszett nekem, nem hoztam haza, mert mindenki nagyon megszerette, és bekerült a ház legnagyobb nappalijába; néha eszembe jut, jó lenne visszakapni. A szobácska ajtajára Donald Wiseman, az egyik epigráfusunk kirakott egy ékírásos feliratot, amely szerint ez itt Beit Agatha, vagyis Agatha Háza. Én a nap legnagyobb részét fényképezéssel, az elefántcsont leletek restaurálásával és tisztogatásával töltöttem, de mindennap elvonultam Agatha Házába, hogy a saját munkámat is végezhessem – itt kezdtem ezt a könyvet írni.

A szakácsaink egészen különleges figurák voltak: az első egyszerűen megbolondult. Portugál–indiai volt, és egészen jól főzött, de egyre szótlanabb lett, majd egy szép napon eltűnt. Kerestük néhány napig, értesítettük a rendőrséget is, végül a sejk emberei hozták vissza. A szerencsétlen ember elkezdte magyarázgatni, hogy parancsot kapott az Úrtól, és kénytelen volt engedelmeskedni, de most az a sugallatot kapta, hogy jöjjön vissza, és derítse ki az Úr kívánságát. De a tudatában mintha egy kicsit összekeveredett volna a Mindenható és Max képe, mert térdre esett férjem előtt, és a nadrágja hajtókáját kezdte csókolgatni. Ő éppen magyarázott valamit néhány munkásnak, és teljesen zavarba jött ettől a viselkedéstől.

– Állj fel, Joseph – dadogta.

– Azt teszem, amit parancsolsz, Uram. Mondd meg, hová menjek, és én odamegyek. Küldj el Bászrába, vagy Bagdadba, vagy küldj el a hófödte északi vidékekre, én elmegyek.

– Azt parancsolom néked – mondta Max a Mindenható szerepében –, hogy azonnal menj a konyhába, és főzz nekünk valami rendes ételt.

– Megyek, Uram – csókolta meg még egyszer a nadrág szárát Joseph, és elvonult a konyhába. Sajnos azonban újabb rövidzárlatai támadhattak, és más parancsokat is kaphatott, mert megint kezdett elkóborolni. Végül kénytelenek voltunk visszaküldeni őt Bagdadba, a neki járó pénzt bevarrtuk a zsebébe, a rokonait pedig táviratilag értesítettük.

Második szakácsunk, a szezon utolsó három hetére felvett Daniel azzal kezdte, hogy ő bizony nem nagyon tud főzni. És igazat mondott: ettől kezdve állandó emésztési panaszaink voltak, mert folyton „skót tojással” traktált minket, ami ehetetlen, valami furcsa zsiradékkal készült étel volt. És még le is szerepelt a távozása előtt: a sofőrünk elárulta, hogy a holmija közé eldugott huszonnégy szardíniakonzervet és egy csomó egyéb finomságot. A számonkérés nem is maradt el: közöltük vele, hogy keresztényként és szolgaként is szégyent hozott magára, leégette a keresztényeket az arabok szemében, és többé nem kívánjuk őt alkalmazni.

A legjobb háziszolgánk Michael volt, aki azelőtt a moszuli brit konzulátuson is dolgozott. Hosszúkás, mélabús arcával és óriási szemeivel úgy nézett ki, mint El Greco, és állandóan zűrjei voltak a feleségével, aki néha megpróbálta leszúrni. Végül az orvos meggyőzte Michaelt, hogy vigye el hozzá az asszonyt Bagdadba, ahol 200 fontért megpróbálja meggyógyítani. Max persze győzködte őt, ne dőljön be mindenféle kuruzslónak, és vigye el az asszonyt a központi kórházba, ahová már adott is egy ajánlólevelet.

– Nem – ingatta a fejét Michael. – Ez egy nagyon nagy ember, a városban a főúton lakik, egy csodálatos nagy házban. Csakis ő lehet a legjobb.

Nimrudban az első három vagy négy évben viszonylag egyszerű volt az élet. A homokviharok gyakran elvágtak bennünket az úgynevezett országúttól, így nem nagyon tudtak elérni bennünket a látogatók, de egy idő után kezdtünk híressé válni, ezért építettek egy jó kis bekötőutat, és a Moszulba vezető autóutat is leaszfaltozták egy hosszabb szakaszon – legnagyobb bánatunkra. Az utolsó három évben akár külön is felfogadhattunk volna valakit a turisták körbevezetésére, a protokollfeladatok ellátására, a fontosabb jövevények kiszolgálására és hasonlókra. Néha egész buszkaravánokkal érkeztek az iskolások, ami valóságos sorscsapás volt, hiszen a kiásott árkok és gödrök, omladozó földhányások között nagyon nem volt mindegy, hogy ki hova lép. Hiába könyörögtünk a kísérőtanároknak, tartsák távol a gyerekeket a frissen kiásott helyektől, azok csak legyintettek: „Insallah, minden rendben lesz!” Egy idő után a kisgyerekes szülők körében váltunk népszerűvé.

– Úgy látom – fakadt ki egyszer Robert Hamilton az irodában, amely tele volt mózeskosarakban bömbölő csecsemőkkel –, ez már itt nem is ásatás, hanem bölcsőde! Inkább kimegyek megmérni azokat a szinteket.

Tiltakozva kiabáltunk utána. – Ne menj sehová, Robert! Hiszen öt gyereked van, így te vagy a legalkalmasabb a kicsik ellátására. – Robert azonban távozott.

Persze voltak szép napjaink is. Minden esztendőnek megvolt a maga szépsége, bár bizonyos értelemben az élet évről évre komplikáltabb, bonyodalmasabb és urbanizáltabb lett. A lakódombunk lassan elveszítette eredeti szépségét a mindenhol megjelent nagy földhányások miatt; eltűnt érintetlen egyszerűsége, ahogy kőfejek nőttek ki a piros boglárkával tarkított zöld gyepből. De minden tavasszal megjöttek, és a domb fölött röpködtek, bugyborékoltak és purr-purrogtak a gyurgyalagok, ezek a színpompás, kénsárga, barnásvörös és kékeszöld tollazatú madarak, majd nem sokkal utánuk a nagyobb testű, azúrkék és gesztenyés vörös szalakóták is, amelyek párválasztáskor különös, bukfencező zuhanórepüléssel igyekeznek imponálni egymásnak; nem véletlenül bukógalamb a másik nevük. Egy ősi akkád mítosz szerint ezek a madarak megsértették Istárt, s a ninivei termékenységistennő büntetésül átharapta a szárnyukat.

Nimrud most alszik. Bulldózereinkkel megsebeztük a felszínét, és tátongó gödreit nyirkos földdel töltöttük tele. Egy szép napon majd behegednek ezek a sebek, és tavaszonként megint virágmező fogja borítani a vidéket. Itt volt valamikor Kalah, a nagy Város, aztán Kalah elszenderedett… És megjelent Layard, hogy megzavarja a nyugalmát, és Kalah-Nimrud ismét elaludt… Aztán idejött Max Mallowan és a felesége. Kalah most megint alszik… Legközelebb vajon ki zavarja meg a nyugalmát? Nem tudjuk.

Eddig még nem említettem, de volt Bagdadban egy török házunk a Tigris nyugati partján. Sokan nem értették, miért szeretjük annyira, és miért nem választottunk inkább egy modern kockaházat. Csakhogy ez a ház hűvös volt és elbűvölő, tartozott hozzá egy udvar is, és a pálmafák felnyúltak a teraszunkig. Mögöttünk öntözött pálmakert volt, és egy benzineskannákból összetákolt kunyhó. Gyermekek játszottak ott nagy boldogan, és nők járkáltak ki-be, és mentek le a folyóhoz elmosogatni a konyhaedényeiket – szegény és gazdag békésen megfért egymás szomszédságában.

Bagdad óriásit változott legelső ittlétünk óta. A modern épületek többségét francia, német és olasz magazinokból másolták ki; csúnyák voltak, és nem alkalmazkodtak a helyi klímához. Az emberek a déli hőségben immár nem tudtak bemenni a hűvösbe; az ablakok megnagyobbodtak és lejjebb húzódtak a falak felső részéről, így már nem védtek a tűző nap ellen. A vízvezeték-és a csatornahálózat persze talán jobb lett, és a modern „vizesblokkok” is jól néznek ki a hófehér vagy lila vécécsészékkel, csak éppen a szennyvíznek nincs hová mennie, már ha egyáltalán folyik a víz a csapokból, és van mivel lehúzni a vécét – van valami különösen irritáló a vízhiány miatt gyakorlatilag használhatatlan modern fürdőszobák látványában.

Kedves élményben részesültünk, amikor tizenöt év után először mentünk vissza Arpachiyahba. Azonnal megismert bennünket mindenki, és az egész falu kiabált, kurjongatott és integetett. – Emlékszik rám, havadzsa? – kérdezte egy férfi. – Én voltam a kosarat cipelő fiú, amikor elmentek. Most huszonnégy éves vagyok, van egy feleségem és egy nagy fiam, jöjjön, nézze meg!

Egyszer keresztülhajtottam Moszulon a kis teherautómmal, és a forgalomirányító rendőr hirtelen leintett a botjával. – Mama! Mama! – kiabálta, odaszaladt hozzám, és boldogan szorongatta a kezemet.

– Úgy örülök, hogy látom magát! Én vagyok Ali, a kis pincérfiú. Ugye, emlékszik rám? Most rendőr lettem!

És ha arra jártunk, Ali rögtön leállította a forgalmat, vigyorogva üdvözölt engem, és mindenkivel szemben nekünk intett szabad utat. Nagyon jó dolog, ha az embernek ilyen barátai vannak: melegszívű, egyszerű, életvidám, és mindenen nevetni tudó emberek – az arabok jó humorúak és vendégszeretők. Ha olyan falun vezetett keresztül az utunk, ahol valamelyik egykori munkásunk lakott, akkor az előszaladt, és bevonszolt a házába, hogy megkínálhasson bennünket egy kis aludttejjel. A bíbor ruhában feszítő városi effendik némelyike idegesítő tudott lenni, de ezek az egyszerű vidéki emberek jó munkatársaink és nagyszerű barátaink voltak.

Ó, mennyire szerettem a világnak azt a részét! És még most is szeretem, és mindig is szeretni fogom.

Epilógus

Életrajzom megírásának vágya Nimrudban tört rám, Beit Agatha elnevezésű szobácskámban, és most, miután átnéztem, amit írtam, nagyon elégedett vagyok – véghez vittem, amit elterveztem. Tettem egy nagy utazást: de nem visszafelé, a múltba, hanem előre, visszatérve ahhoz az Önmagamhoz, aki nekivágott ennek az időutazásnak. És nem akadályoztak térbeli és időbeli korlátok – elidőzhettem, ahol nekem tetszett, és kedvemre szaladgálhattam hol előre, hol hátra. Azt hiszem, pont arra emlékeztem, amire emlékezni akartam: sok nevetséges, és valószínűleg értelmetlen dologra; de hát mi, emberek, már csak ilyenek vagyunk.

Most pedig, hogy elértem a hetvenöt éves életkort, éppen itt az ideje, hogy abbahagyjam. Mert az életemről ez minden, amit el lehetett mondani. Most már csak a haladék-időben élek, és várom azt a behívót, amely elkerülhetetlenül megérkezik. Azután pedig majd csinálom azt, ami odaát következik – de az embernek szerencsére nem kell túl sokat izgatnia magát, hogy mi lesz az.

Most már készen állok a halál elfogadására. Hihetetlenül szerencsés életet éltem, és itt van velem a férjem, a lányom, az unokám és a kedves vejem: mindazok az emberek, akik az én világomat jelentik. És még nem jutottam el abba a stádiumba, amikor már tökéletesen elviselhetetlen leszek a számukra. Mindig csodáltam az eszkimókat: egy szép napon finom ebédet főznek a kedves öreg nagymamának, aki azután nekivág a jégmezőnek, és nem tér vissza soha többé… Büszke lehet az, aki így tud meghalni – ilyen méltósággal és elszántsággal.

Ezek persze csak szavak. Valójában az történik majd, hogy legalább kilencvenhárom éves koromig fogok élni, mindenkit az őrületbe kergetek a legújabb hallókészülék-masinára való panaszkodással, az örökös kérdezősködéssel, a kapott válaszok azonnali elfelejtésével, és ugyanazon kérdések állandó ismételgetésével. Undok módon kötözködni fogok a türelmes ápolónővel, és a fejéhez vágom, hogy meg akar mérgezni, vagy elkódorgok az előkelő öreg hölgyek elegáns intézetéből, állandó bonyodalmakat okozva szerető családomnak. És amikor végre lever a lábamról a tüdőgyulladás, körülöttem azt fogják majd suttogni, szomorú, de tényleg neki is jobb már így… És valóban jobb lesz már így (nekik), és tényleg a legjobb dolog, ami bekövetkezhet.

Addig azonban, amíg ilyen kényelmesen várakozom a Halál előszobájában, igenis élvezem még az életet, bár minden egyes év kihúz valamit az általam szeretett dolgok listájáról.

A hosszú sétákról már rég le kellett mondanom, és fájdalom: a tengerben való úszkálásról is – akárcsak a borjúsültről, az almáról és a nyers szederről (ó, a fogaim!), valamint a túl apró betűs szövegekről. De nagyon sok minden megmaradt még nekem: az operák és a hangversenyek, természetesen az olvasás, és hát a lefekvés és az alvás egészen különleges gyönyörűsége, amikor megjelennek a legváltozatosabb álmok. Gyakran fiatalok jönnek látogatóba, és igazán aranyosak velem. Mindezeken kívül pedig az egyik legnagyobb élvezet: kiülni a napra, és elszunyókálni egy kicsit… És persze ott van az emlékezés: Emlékszem, emlékszem a házra, ahol születtem… – gondolatban mindig visszamegyek Ashfieldbe, ami kimondhatatlanul sokat jelent számomra.

O! ma chčre maison; mon nid, mon gîte

Le passé l’habite… O! ma chčre maison…

Álmomban a legritkább esetben jelenik meg Greenway vagy Winterbrook; mindig csak Ashfield, ahol erre a világra eszméltem – bár álmomban mai emberek népesítik be azt is. És emlékszem minden kis részletre: a konyhaajtó kopott vörös függönyére, a hall sárgaréz kandallórácsára, a lépcsőn a perzsaszőnyegekre, és a nagy, sivár osztályteremre, meg annak a sötétkék, arany dombornyomásos tapétájára…

Három évvel ezelőtt valaki írt nekem, és azt kérdezte: tudom-e, hogy a házat le akarják bontani, és valami újat építeni a helyére; és hogy nem tudnék-e valamit tenni a megmentéséért, hiszen úgy hallották, én valamikor ott éltem. Megtanácskoztam a dolgot az ügyvédemmel és megtudakoltam: megvásárolhatnám-e a házat, hogy azután odaajándékozzam valamiféle öregek otthona céljára. De erre már nem volt lehetőség: négy vagy öt nagy villát a hozzájuk tartozó telkekkel együtt adtak el, és ezeket mind le fogják dózerolni, hogy új „ingatlant” létesíthessenek a helyükön. Úgyhogy Ashfield még csak haladékot sem kaphat… Ezután még másfél évig tartott, amíg rászántam magam, hogy rákanyarodjak a Barton útra.

Azután elmentem, és megnéztem azt, ami lett belőle – tudtam, előbb-utóbb meg kell tennem, még akkor is, ha fájdalmas lesz. De semmi nem maradt, ami emlékeket ébresztett volna bennem. Ilyen egyszerű és szinte szegényes házakat azelőtt talán nem is láttam, eltűntek az erdőszél kőrisfái, az utolsó nagy bükkök, a mamutfenyők, a lucfenyők, a konyhakertet határoló szilfák, a sötét magyaltölgy – már azt sem tudtam eldönteni, hogy hol állt a ház. És akkor megpillantottam az egyetlen támpontot, az egykori araukáriafenyő néhány túlélőjét, amelyek elszántan küzdöttek életükért a felszaggatott hátsó udvarban. A kertből azonban egy rög sem maradt, aszfalt borított mindent, és sehol egy fűszál. Hős ez az araukária – sóhajtottam és távoztam.

De nem voltam túlságosan szomorú, miután láttam, mi történt. Ashfield létezett valamikor, de azok az idők elmúltak. És mivel minden egykor létező létezik az örökkévalóságban, Ashfield még ma is Ashfield, és már nem okoz fájdalmat, ha eszembe jut. Lehet, hogy egy műanyag játékot harapdáló, és közben a szemétláda tetejét püfölő kisgyerek egyszer rámered egy másik, sárgás göndör fürtű, komoly tekintetű kisgyerekre, aki ott áll majd egy araukária mellett, a zöld gyepen egy boszorkánykörben, karikával a kezében, és bámulja a műanyag űrhajót, amit az első gyerek harapdál, miközben a karikát bámulja – és nem tudja, mi az a karika, és nem tudja, hogy egy kísértetet lát… Ég veled, kedves Ashfield!

Oly sok egyéb emlékeznivaló van: virágszőnyegen lépkedek Sejk Adi jezídi-szentélye felé…, Iszfahan gyönyörűséges, festett csempével burkolt nagymecsetjét mintha az Ezeregyéjszakából varázsolta volna elő a szellem…, vérvörös naplemente a nimrudi ház mögött…, kiszállás a vonatból az esti csöndben a Kilikiai kapunál…, ősszel az Új-erdő fái…, úszkálás Torbay-nál a tengerben Rosalinddal…, Matthew játszik az Eton–Harrow mérkőzésen…, Max hazaérkezik a háborúból, és füstölt heringet eszik velem… – butaságok, vidámságok, szépségek. És a teljesült két nagy kívánság: díszvacsora az angol királynőnél (örült volna Dadus: Cicuskám! Cicuskám! Hát hol jártál?), és a palackorrú Morris büszke birtoklása. És a legmeghatóbb emlék: Goldie, a kanári kétnapi búslakodás után leszökken a függönyrúdról.

A gyermek ezt mondja: Köszönöm, Istenem, a jó ebédet. Mit mondhatok én, hetvenöt évesen? Köszönöm, Istenem, a jó életet, és mindazt a szeretetet, amit ebben az életben kaptam.

Wallingford, 1965. október 11.

Jegyzetek

A Kiadó igyekszik e hosszas jegyzetekkel megkönnyíteni az olvasó dolgát annyiban, hogy elévarázsolja azt a kort, amelynek része – sőt történelme – volt Agatha Christie. Böngéssze mindenki oly nagy élvezettel, amekkora élvezetet számunkra (a magyar kiadással foglalkozók számára) jelentett e regény tolmácsolása. Nemes Nagy Ágnes szavaival élve „Köszönjük, öreg hölgy, a jó szórakozást!”

Bevezetés – Elősző

1. Dames Commander of the Order of the British Empire: a lovagparancsnoki kitüntetés női megfelelője a Brit Birodalom Érdemrendjében.

2. bazáron

3. A krími háború 1853–56-ig, az indiai szipojlázadás 1857–59-ig, a búr háború pedig 1899–1902-ig tartott.

4. Henrik Johan Ibsen (1828–1906) norvég drámaíró. Áprily Lajos fordításában így hangzik a híres kérdés: „Meg tudnád mondani hát: hol volt Peer Gynt egy hosszú életen át? […] Hol éltem Isten-bélyeges énnel, mi tartott s őrizett erejével?”

I. rész

5. A mottó egy népszerű francia dal első két sora. [Ó, drága házam, fészkem, éjjeli szállásom, múltam ruhája… ó, drága házam…]

6. Charles Dickens, David Copperfield. Fordította Szinnai Tivadar. Budapest, Európa Kiadó, 1981.

7. John Ruskin (1819–1900) esztéta, társadalomkritikus, író, költő. A The King of the Golden River a mai „fantasy” címszó alá tartozó kisregénye 1841-ben született és előkészítette a talajt a „fantasy” irodalom számára (l. Alice Csodaországban etc).

8. Lady Randolph Churchill azaz Jeanette Jennie Jerome (1854–1921) híres amerikai szépség volt, leghíresebbé mégis az a „történelmi” esemény tette nevét, hogy ő lett az édesanyja a majdani nagy brit miniszterelnöknek, Winston Churchillnek. [Érdekesség, hogy az ő személyéhez kapcsolódik a „Manhattan” koktél: 1874-ben partit adott az éppen akkor megválasztott New York-i kormányzó, Samuel J. Tilden tiszteletére egy Manhattan nevű klubban és arra kérte az ottani bárpultost, keverjen egy különleges koktélt ebből az alkalomból.]

9. A kvékerek a Barátok Vallásos Társasága (Society of Friends) nevű keresztény szekta tagjainak általánosan elterjedt megnevezése. (Néha egyszerűen Barátoknak (Friends) hívják őket.

10. A New Forest (Új-Erdő) nevével ellentétben sem nem új, sem nem igazán erdő. Délkelet-Anglia legnagyobb el nem kerített legelője, 2005-től nemzeti park. Eredetileg erdő volt, Hódító Vilmos királyi erdőként hozatta létre 1079-ben.

11. Eukleidész/Euklidész (Kr. e. 300 körül) görög matematikus. Az Elemek (Sztoikhéia) szerzője, amelyben axiomatikus tárgyalásmódban összefoglalta a korabeli görög matematikai tudomány alapjait (euklideszi geometria).

12. Annie Wood Besant (1847–1933) író, szónok, teozófus, a nők egyenjogúságának élharcosa.

13. avagy mazdaizmus. Iszlám előtti iráni vallás. A mazdaizmus ősi perzsa vallás (Kr. 9–8. sz.), amely Kr. e. a 6. században összeolvadt Zoroaszter (Zarathusztra i. e. 650–553k.), a vallásalapító iráni próféta és hitújító tanaival.

14. A „magas egyház” avagy a magas egyházi párt az anglikán egyház szigorúbb, katolicizmushoz közelibb ágazata. Miután VIII. Henrik egyházfővé nyilváníttatta magát, a „pápa nélküli katolicizmus” 3 pártja közül (High Church party: magas egyházi, Low Church party: alsó egyházi, Broad Church party: széles egyházi párt) a fő irányvonalat a magas egyház képviselte.

15. A De imitatione Christi Kempis Tamás (1380–1471) műve. 4 részből áll: 1. könyv A lelki élet szabályai, 2. könyv: A belső ember, 3. könyv: A belső vigasztalás, 4. könyv: Az Oltáriszentség. Magyarul 1622-ben jelent meg Kolozsvárott Vásárhelyi Gergely fordításában (Christus Iesus követéséről való könyvek), majd 1624-ben Pázmány Péter tolmácsolásában Bécsben (Kempis Tamásnak Christus követéséről Négy könyvei), 1844-ben Pesten, Kempis Tamás négy könyve Jézus Krisztus követéséről, amelyet Sujánszky Antal fordított, és legutóbbiak közül kiemelendő Jelenits István fordítása Thomas a Kempis, Imitatio Cristi, Krisztus követése címmel az Ecclesia Szövetkezet kiadásában, 1996-ban (6. kiad.).

16. A bibliai keresztények a hit és az erkölcsi élet egyedüli szabályozójának a Bibliát tekintik, s a kereszténység eszméjét az egyházon kívül igyekeznek megvalósítani.

17. Barry Eric Odell Pain (1864–1928) angol újságíró, költő, író. Bár művei jelentek meg Magyarországon (Lélekcsere, Az ablak, Férfikor etc), nem az itt említett. (Érdekességként megemlítendő, hogy az Érdekes Újság könyvsorozatában Barry Pain éppúgy képviseltette magát, mint az akkori magyar (és külföldi) írótársadalom színe-java, sőt a Nyugatosok számos kritikában foglalkoznak Barry Painnel.)

18. Az államegyházzal való szembenállást hangsúlyozzák a John Nelson Darby (1800–1882) egykori anglikán pap által szervezett „testvérek közösségei” (plymouthi testvérek vagy darbisták, alapítva 1830–1835). A szigorúan kálvinista testvérek nem ismernek el semmilyen egyházi rendet. Istentiszteletük összejövetelekből áll, amelyeken énekelnek, imádkoznak, és magyarázzák az írást. A testvérek minden férfi tagja prédikálhat, bármelyikük hozzákezdhet az igehirdetéshez az énekek között. Krisztus emberi mivoltának kérdése vitát és szakadást eredményezett a szervezetben (plymouthi testvérek, bristoli testvérek).

19. Nathaniel Hughes John Baird (1865–1930).

20. Dandy Dinmont terrier.

21. Ősi skót ezred, brit fennhatóságú alakulat, 1725-ben alapították.

22. Coalbrookdale porcelán.

23. II. (Rufus) Vilmos tkp. Vörös Vilmos, angolul William Rufus (1056–1100), angol király. Halálát saját visszapattanó nyila okozta az Új-erdőben, s ez a szokatlan mód nyilvánvalóan kétkedésekre adott okot.

24. Louisa May Alcott (1832–1888) amerikai írónő. Magyarországon Kisasszonyok (fordította Barta Judit, Budapest, Ulpius, 2006.) címen jelent meg Little Women című regénye, amelynek második része, a Jó feleségek (fordította Sóvágó Katalin, Németh Anikó, Szeged, Lazi, 2005.) szintén kapható.

25. Charles John Huffam Dickens (1812–1870) angol író. Ritkaságok régi boltja című regénye maga is ritkaságnak számít magyar nyelven. 1922-ben adta ki a Szent István Társulat Budapesten, Várdai Béla tolmácsolásában. A regényből készített film azonban könnyedén megszerezhető, ennek Régiségek kicsiny boltja a címe.

26. Henry James (1843–1916), amerikai származású angol író, kritikus. Számos regénye olvasható magyar nyelven (A galamb szárnyai, A csavar fordul egyet, Egy hölgy arcképe etc.)

27. Joseph Rudyard Kipling (1865–1936) angol író és költő. Napjainkban leginkább gyermekeknek szóló műveiről ismert, melyek között leghíresebb A dzsungel könyve (1894). 1907-ben elnyerte az Irodalmi Nobel-díjat, angol nyelvű írók között elsőként. Híres regénye továbbá a Kim is (1901).

28. [A kis tanító]

29. Bloody Mary, azaz Tudor Mária (1516–1558). VIII. Henrik és Aragóniai Katalin gyermeke.

30. Andrew Lang (1844–1912) költő, novellista, irodalomkritikus és népmesék szenvedélyes gyűjtője. Az itt említett két mesegyűjteményen kívül további tíz „színes” gyűjteménye létezik, amelyekben a föld népeinek meséit olvashatjuk (1889–1910), előnyben részesítve a Grimm-meséket és az Ezeregyéjszaka meséit. A Kék mesekönyv volt az első (1889), a Sárga mesekönyv a negyedik (1894) a sorban. [Érdekességként megemlítendő hazánk nagy mesemondójának, Benedek Eleknek (1859–1929) hasonló mesegyűjteményei, egyfelől a Magyar mese-és mondavilág (1894–96), másfelől A csodalámpa: Kék mesekönyv, Piros mesekönyv, Arany mesekönyv, Ezüst mesekönyv (1921), minthogy Benedek Elek gyűjtésében a magyar mesevilágon kívül a klasszikus Grimm-meséktől és az angol mondáktól kezdve az Ezeregyéjszaka és a Pancsatranta klasszikus történetein át az orosz, a zsidó, a székely, a japán és még rengeteg más népmeséig terjed a válogatás, csakúgy, ahogyan Andrew Lang gyűjteményében, a magyar meséket is beleértve.]

31. Mary Louisa Molesworth (1839–1921). Az itt felsorolt könyvei közül csak a The cuckoo clock címűt olvashatjuk magyar nyelven (Kakuk Pajtás, Vidám történet kisfiúknak, kislányoknak. Fordította Benedek Rózsi, rajzolta Kolozsváry Sándor. Dante Könyvkiadó, 1938.)

32. uram

II. rész

33. Girls and boys come out to play, the moon doth shine as bright as day… [Lányok, fiúk gyertek játszani a kertbe, a hold úgy világít, mintha fényes nappal lenne…] egy népszerű gyerekrigmus első két sora, amely Anglia első gyermekeknek írt verseskönyvéből származik, a Tommy Thumb’s (pretty) Song Bookból, vagyis Hüvelyk Matyi (szép) daloskönyvéből, 1744-ből.

34. Sheraton-stílus, Chippendale-stílus: 18. században kialakult angol bútorstílusok.

35. Híres olasz porcelán.

36. [egy kutya… egy ház… egy csendőr… a pék…]

37. [Ó, a drága picurka! Milyen aranyos ez a kicsike! Ó…! Mindjárt veszünk egy pár mulatságos, szórakoztató leckét, nemde?]

38. [Igen, köszönöm.]

39. [Ó, a szegény picikém! Szegény ici-picikém!]

40. [A kicsi kisasszonykának!]

41. [Ez lehetséges, de túl fiatal.] … [nagyon fiatal]

42. [komoly fiú]

43. Sophie Feodorovna Rostopchine, Comtesse de Ségur (1799–1874) orosz születésű francia írónő írta az Egy szamár emlékiratai című könyvet és ezenkívül még számos meseregényt.

44. A XIV. században, Kurdisztánban élt egy Yezid nevű néptörzs, amely Adi Sejk vallásalapítónak hatására ördögimádó hitre tért. A szent pávát tisztelték az ördög jelképeként. Lalish völgyében, nem messze az iraki határtól, még ma is minden áprilisban megünneplik a jezidi újévet a híres „tavaszi fesztivál” keretén belül a jezidi vallás követői. E kurdokhoz tartozó népcsoport vallása több ókori vallással is kapcsolatba hozható (zoroasztrizmus, manicheizmus, mithrász kultusz), de vannak muszlim, keresztény gyökerei is, sőt még a judaizmus egy-egy eleme is felfedezhető benne. Irakon kívül Szíriában, Törökországban, Iránban, Örményországban és Grúziában élnek, de menekültként kisebb csoportjuk letelepedett Európában is.

45. II. Lajos bajor király (1845–1886), más néven az őrült Lajos király, Hattyúkirály. Richard Wagner rajongója és támogatója, leginkább építkezéseivel írta be magát a történelemkönyvekbe.

46. Esetleg Jane Austen (1775–1817) Értelem és érzelem c. regényalakjainak nevéből, avagy egy Waterlooi csatában részt vevő tábornok miatt (legalábbis Iain Gale szerint, l. a Waterloo négy napja c. könyvet).

47. A Brit Birodalom a 15. századtól a II. világháborúig létezett, utána a birodalom területének legnagyobb része függetlenné vált, így lett először 1926–1947-ig Brit Nemzetközösség, majd a független államokat tömörítő Nemzetközösség.

48. Eredeti nevén Stephanus Johannes Paulus Kruger, más néven Oom Paul, vagyis „Paul bácsi” (1825–1904). Farmer, katona és államférfi; az afrikáner nemzet atyjaként vonult be Dél-afrika történetébe. Ő volt Transvaal, vagyis a Dél-afrikai Köztársaság elnöke 1883-tól 1900-ig, amikor kitört a búr háború.

49. Rudyard Kipling verse (1899), amelyet Sir Arthur Sullivan zenésített meg. A Daily Mailben közzétett felhívás részeként jelent meg, és a dél-afrikai/búr háborúban szolgáló katonák fizetésemelését szorgalmazta: „pass the hat for your credit’s sake, and pay-pay-pay!” vagyis jó hírük megőrzése érdekében szervezzenek gyűjtést és fizessenek, akik tehetik.

50. [Ők nem esznek szedret] … [Önök meg fogják mérgezni magukat]

51. [És egy jó köpés!]

52. [De hát miért nem, Marie?]

53. Victoria Mary Sackville-West (1892–1962), ismertebb nevén Vita Sackville-West, angol költő, regényíró. [Érdekességként megemlítendő, hogy Virginia Woolf Vita Sackville-Westről formázta Orlandót.]

54. [Kiki sírjának látogatása]

55. [Tony uraság, a fürdőbe!]

56. [Jaj, jaj, édesanyja nem fog ennek örülni!]

57. [De, szegény kislánykám, nem tudja, hogy a vasút…]

58. Dr. Ebenezer Cobham Brewer (1810–1897) könyvében (Guide to the Scientific Knowledge of Things Familiar/The Guide to Science/Dr. Brewer’s Guide to Science, 1838 körül) több mint 2000 hétköznapi jelenség tudományos magyarázatát adja, „kérdezz-felelek” stílusban. [Érdekességként megemlítendő Dr. Bélley Pál gondozásában, a Magyar Rádió által 1953-ban indított Kíváncsiak Klubja, amely hasonló szándékkal, stílusban közvetített hétköznapi ismereteket nem hétköznapi módon.]

59. Charles Lutwidge Dodgson (1832–1898), írói álnevén Lewis Carroll, angol író, költő, matematikus, anglikán pap és fényképész. Itt szereplő regényeit 1865-ben és 1872-ben írta. Alice Csodaországban, ford. Kosztolányi Dezső. Bp., Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1974., és Alice Tükörországban, ford. Révbíró Tamás. Bp., Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1980. Charlotte Mary Yonge (1823–1901), The Daisy Chain (1856). George Alfred Henty (1832–1902) angol regényíró.

60. Hector Malot (1830–1907) francia író híres könyve. [Nálunk a Tengerész fia c. regénye jelent meg többszöri kiadásban, utoljára a Mágus Kiadónál, Máthé Lydia fordításában, 1997-ben.]

61. A fantasztikusan szép könyvet írta és rajzolta: Walter Crane (1845–1915) festő, dekoratőr, könyvillusztrátor. [Érdekességként megemlítendő, hogy 1900. október 14-én kiállítást rendeztek alkotásaiból az Iparművészeti Múzeumban, amire a művész családjával személyesen is ellátogatott. A magyar iparművészet iránti érdeklődését Zsolnay Vilmos keltette fel. L. Magyar Iparművészet, III. évf, V. melléklet, Walter Crane, l. 155–172.]

62. Robert Schumann (1810–1856), Felix Mendelssohn-Bartholdy (1809–1847), Edvard Grieg (1843–1907), Carl Czerny (1791–1857)

63. [a szőke úr]

64. [de igen… ő nagyon szerelmes… komoly fiú…]

65. Thomas Winthrop Hall (1862–1900) a szerzője a színdarab alapját képező könyvnek.

III. rész

66. The Pirates of Penzance, Sir William Schwenck Gilbert (1836–1911) író és Sir Arthur Seymour Sullivan (1842–1900) zeneszerző munkája. Magyarországon színházi és filmes feldolgozásban is látható.

67. A bekezdésben felsorolt művek és/vagy szerzőik: George Alfred Henty (1832–1902), angol regényíró; Stanley John Weyman (1855–1928), angol regényíró, a „románc hercege” (példaként említhető Magyarországon 1920-ban, az Athenaeum által kiadott A Bíboros szolgálatában c. regénye, Dr. Turchányi Tihamér fordításában); Sir Anthony Hope Hawkins (1863–1933), A zendai fogoly, ford. Barta Antal, Budapest, Singer és Wolfner Új Idők Irodalmi Intézet; Jules Gabriel Verne (1828–1905), Utazás a Föld középpontja felé, ford. Veressné Deák Éva, Budapest, Unikornis Kiadó, 1998. [Érdekességként megemlítendőek Verne Gyula magyar vonatkozású művei (l. Sándor Mátyás, A dunai hajós, a Várkastély a Kárpátokban és a Storitz Vilmos titka); az L. T. Meade álnév Elizabeth Tomasina Meade Smith (1854–1914) angol írónőt rejti.

68. The Yeomen of the Guard [A Tower testőre] a fent említett szerzőpárostól: Gilbert–Sullivan.

69. A két elbeszélés megtalálható az alábbi válogatásban: A haldokló detektív, ford. Boronkay Zsuzsa, Arión Kiadó, 2007.

70. The Sixth Ball of the Over, A Rub of the Green, Cassie Plays Croquet

71. Basil Dean (1887–1978) angol színész, író, rendező. Bár rendezett színházi darabokat is karrierje folyamán, neve a filmiparban vált igazán ismertté, íróként, rendezőként és producerként egyaránt. 1929-ben ő volt Anglia egyik leghíresebb producere, filmjei nálunk is láthatóak.

72. Florance Nightingale (1820–1910) A modern nővérképzés úttörő alakja, a viktoriánus korban a női választójogért harcoló polgári mozgalom jeles képviselője volt.

73. [a kis briós]

74. Philip Massinger (1583–1640) angol drámaíró műve, hazánkban számos antológiában megtalálhatóak drámái (pl. Angol reneszánsz drámák I-III., ford. Benedek András, Bp., Európa, 1961, vagy Szentségtörők és mártírok, ford. Kálnoky László, Bp., Magvető, 1988.). [Érdekességként megemlítendő, The Picture (A festmény) c. tragikomédiája, amely Mátyás király idején játszódik.]

75. Lewis Waller (1860–1915) angol színész és színházi menedzser, az ő „imádatára” alakult talán az egyik legkorábbi fan club, az itt említett „KOW”(= Keen on Waller, a színészért való rajongás szó szerinti kezdőbetűiből).

76. A bayeux-i faliszőnyeg egy hosszú, szőtt falikárpit, amely hímzett, színes képekben meséli el Anglia 1066-os normannok általi elfoglalását.

77. Dan Leno (született George Wild Galvin, 1860–1904) angol komédiás, pantomimművész.

78. V. ö.: Jelenések könyve, 17:4–5.: „Öltözött vala pedig az asszony bíborba és skarlátba, és… kezében egy aranypohár vala, tele útálatosságokkal és az ő paráznaságának tisztátalanságával. …a nagy Babilon, a paráznáknak és a föld útálatosságainak anyja.”

79. Az alpakaszövet 1830-tól ismert kelme, melyet először Angliában állítottak elő. Eredetileg a szövet láncfonala pamut, vetülékfonala pedig alpaka volt, az a finom, puha, sosem szúrós gyapjú, amelyet a dél-amerikai, láma nembe tartozó, alpaka szőréből nyernek.

80. A felsorolt regények és/vagy szerzői: Sir W. Scott: A talizmán (megjelent Oroszlánszívű Richárdként is), ford. Forró Pál, Mecsek Expressz Kiadó, Pécs, 1999., Marmion (1808), A tó hölgye (1810); C. J. H. Dickens: Nicholas Nickleby élete és kalandjai, ford. Devecseriné Guthi Erzsébet, Bp., Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1960.; Bleak House – A Jarndyce-örökösök, ford. Ottlik Géza, Bp. Móra, 1978. A teljes fordítás Örökösök címmel jelent meg 1972-ben az Európa kiadó gondozásában; W. M. Thackeray: Hiúság vására, ford. Vas István, Bp., Európa, 2003., A Newcome család, ford. Róna Ilona, Bp., Magyar Helikon: Európa Könyvkiadó, 1974., Henry Esmond története, ford. Vas István, Bp., Európa, 1986., A. Dumas: A három testőr, ford. Csatlós János, átdolg. Majtényi Zoltán, Szeged, Jonatán könyvmolyképző, 2007., Húsz év múlva, ford. Jékely Zoltán, Bp., Európa, 1987., Monte Cristo grófja, ford. Csetényi Erzsi, Bp., Könyvklub, [2005], cop. 1964.

81. Maurice Henry Hewlett (1861–1923) angol író, költő: Forest Lovers (1898), The Queens’s Quair (1904) The Life and Death of Richard Yea-and-Nay (1900)

82. Lord Alfred Tennyson (1809–1892) Becket (1884) c. drámájáról van szó, amelyben Sir Henry Irving (1838–1905), Anglia minden idők egyik leghíresebb színésze játszott. (Érdekességként megemlítendő, az ő személyi titkára volt az ugyancsak híres Bram Stoker, a Dracula írója.)

83. Az előbbi egy sokszor feldolgozott történet: a The country girl színházi előadások és filmek is készültek belőle, az utóbbi egy híres angol musical, az Our Miss Gibbs.

84. (1648–1653), a párizsi Parlament (azaz a Legfelsőbb Bíróság) és a francia főnemesség („les princes de sang”) nyílt fegyveres felkelése a király abszolutista politikája ellen.

85. [Komolyan mondom, ez lehetetlen]… [Ön, aki ilyen jól beszél franciául, huszonöt hibát ejtett a diktálásban! Huszonötöt!]

86. [De kicsikém, maga mit játszik? Ez szörnyű!]

87. Jules (Émile Frédéric) Massenet (1842–1912): Werther; Georges Bizet (1838–1875): Carmen; Giacomo Puccini (1858–1924): Bohémélet, Manon Lescaut, Tosca; Wilhelm Richard Wagner (1813–1883): Tannhäuser; Charles-François Gounod (1818–1893): Faust

88. [Maga nem vesz észre semmit]

89. Andromakhé, görög mitológiai alak, a müsziai Éetión király leánya, Hektor felesége.

90. (Seigneur, tant de grandeurs ne nous touchent plus guere…) A francia klasszicista dráma híres hármasa (Moličre, Corneille) közül Jean Racine (1639–1699) fogott legkésőbb a drámaíráshoz. Itt Andromaché c. drámájából idéz Agatha Christie. [am. Uram, mind ez a nagyság, már nem érint meg engem]

91. Sarah Bernhardt, azaz Bemard Rosine (1844–1923) francia színművésznő.

92. A Chantecler csodája. „És Ön nem akarja megnézni a Chanteclert? – kérdezte a bár bájos asszonya, a báré, hova éjfél után olykor benézek. Különös véletlenből a Porte-Saint-Martin előtt vitt el ugyanazon estén a taxi-autóm, s amit a színház előtt láttam, már undorított. Húsz rendőr állott a bejáratnál, s ötszáz bámész ember lármázott a húsz rendőr kedvéért. Olyan volt ez, mintha rendezték volna, holott a húsz rendőrre szükség volt, s Rostand darabja valóban megmozgatta az utcát is. Elegáns privát automobil állott meg a színház előtt, s nagyon finom, fehér dáma lépett ki belőle: – A fácán, a fácán – zúgta tréfásan a tömeg, s a rendőrök is nevettek. És én nyugodtan mondhattam a bár bájos tulajdonosnőjének, hogy nem vagyok kíváncsi arra, amire az összes párizsiak kíváncsiak.” – írta Ady Endre Párizsból 1910. február 18-án a Pesti Naplóba, ám később mégis megnézte a darabot, és április 16-án a Nyugatnak írt kritikájával immár – minden jó szándéka ellenére – csatlakozott a darabot erősen bírálók köréhez, [forrás: Ady Endre összes művei CD-ROM, Arcanum Adatbázis Kft., 1999.]

93. Gabrielle Réjane volt színházai neve Gabrielle-Charlotte Rejunak (1856–1920), a híres francia színésznőnek, Sarah Bernhardt nagy vetélytársának. [Érdekességként megemlítendő, Ady Endre párizsi beszámolóiban róla is számos írásában mesél, „az ördög nagyszerű leányának” nevezi, (forrás: Ady Endre Összes prózai művei, ua.)

94. [Megöltem anyám, hogy mentsem a lányom]

95. Az említett áriák szerzői: Jean-Baptiste de Lully (Giovanni Battista di Lulli, 1632–1687), Bois Epais az eredeti címe, ford. Lányi Viktor; Christoph Willibald Gluck (1714–1787) Orfeusz és Euridiké, eredeti címe Orphée et Eurydice, többféle fordításban hallható.

96. [Hé, mit játszik itt nekem, kicsikém?! Ez egyszerűen kegyetlenség!]

97. Frédéric-François Chopin (Fryderyk Franciszek Chopin) (1810–1849), Gabriel Urbain Fauré (1845–1924), Pjotr Iljics Csajkovszkij (1840–1893).

98. [Jól van, jól van]

99. déli

100. Charles Camille Saint-Saëns (1834–1921) írta a Sámson és Delila c. operát, amelyből a híres Mon coeur s’ouvre ŕ ta voix-t kívánta elénekelni az ifjú Agatha.

101. Maria Luigi Carlo Zenobio Salvatore Cherubini (1760–1842)

102. Puccini operái, az áriák eredeti címe: Che Gelida Manina és Vissi d’arte, vissi d’amore.

IV. rész

103. A The Queen (az eredeti 1862-től) és a The Tatler (az eredeti 1709-től) kulturális-irodalmi orgánumok voltak, de modern változatuk (mindkettő nevéből elhagyták a határozott névelőt) leginkább a mai női magazinok közé sorolható. A The Lancet (1823-tól) és még inkább a The British Medical Journal, vagy a BMJ híres orvostudományi szakfolyóiratok, ez utóbbi a világ legismertebb folyóirata a maga nemében, hazánkban magyar változata is olvasható.

104. [a gyengédség országa] XVII. századi képzeletbeli ország, melynek Tendre a neve. A megrajzolt térkép, amolyan szerelmi földrajz, mely az érzelmek szakaszait ábrázolja.

105. Az Aucassin és Nicolette 1200 körül keletkezett, (feltehetőleg picardiai) dialektusban íródott verses elbeszélés, a középkori francia irodalom kiemelkedő alkotása.

106. Gondol Dániel fordításában Windsori csalja hölgyek, Rákosi Jenő fordításában Windsori víg asszonyok, Devecseri Gábor fordításában az itt is szereplő címmel.

107. Charles Blake Cochran (1872–1951) brit színházi vállalkozó és menedzser, az akkori London egyik legbefolyásosabb személye. [Érdekességként megemlítendő, hogy a Magyar Színház és a Városi Színház közös premierjére, Brodszky Miklós A szerelmes királynő (1936. október 11.) című operettjére, amelyet Alpár Gitta főszereplésével Szabolcs Ernő rendezett, Charles B. Cochran is ellátogatott.]

108. Edgar Degas (1834–1917) francia festő és szobrász. Az említett képet, a Balettórát több ízben is megfestette (1871, 1874, 1881…).

109. Alberto Santos Dumont (1873–1932) Franciaországban élő brazil milliomos, a motoros, irányított repülés igazi úttörője. 1892-ben Párizsban látott hozzá a kormányozható léghajó építésének, egymás után készültek a hidrogénnel töltött, dupla kamrájú, motorral felszerelt gépei, 1901-ben autómotorral hajtott szivar alakú, propelleres léghajóval körülrepülte a Diadalívet. Az igazi, jól használható repülőgépe 1908-ban készült el Demoisele (szitakötő) néven, egyszerű, kitűnően repülhető szerkezet volt, tulajdonképen az első ultrakönnyű repülőgép.

110. A Wright fivérek, Orville Wright (1871–1948) és Wilbur Wright (1867–1912) nevét elsősorban az első, gyakorlatban működő repülőgép megtervezésével és megépítésével kapcsolatban, és az első irányítható, motorral hajtott, levegőnél nehezebb eszközzel való repülés kapcsán ismerhetjük.

111. A commedia dell’arte itáliai vígjáték, vázlaton és állandó jellemtípusokon alapuló, rögtönzött színjáték, a 16–18. századokban uralta az olasz színjátszást és egész Európában elterjedt. Az itt felsorolt karakterek állandó szereplői e játéknak.

112. Az 1909-től a mai napig működő angol Poetry Society (Költészeti Társaság) vezető irodalmi, költészeti lapja az 1912-ben alapított The Poetry Review (a. m. Költészeti Szemle), amely (1970-től) Poetry Review néven ma is népszerű irodalmi folyóirat.

113. Lily Elsie (1886–1962), született Elsie Hodder, népszerű angol színésznő.

114. Lehár Ferenc (1870–1948) zeneszerző, karmester. A víg özvegy c. operettjének librettója egy korábbi francia vígjáték, Henri Meilhac Az attasé című darabja alapján készült el és bemutatójára 1905. december 30-án került sor, Bécsben. A Luxembourg grófja librettóját 1908-ban kapta Alfred Maria Willner és Robert Bodanzky szerzőpárostól, a bemutató 1909. november 12-én volt.

115. Egyedül játszható kártyajátékok.

116. A Szépség háza 1926-ban jelent meg először a Sovereign Magaziné hasábjain. Magyarországon – a szerző által átdolgozott változat – Az Álmok házaként jelent meg az Aquila Könyvkiadónál. Fordította Borbás Mária, N. Kiss Zsuzsa.

117. David Herbert Lawrence (1885–1930) regényei: A tollas kígyó c. regényt eredetileg Gaál Andor fordításában a Révai Testvérek Irodalmi Intézete adta ki, 2006-ban pedig a Könyvmíves könyvkiadó. A Szülők és szeretők önéletrajzi regényének eredeti címe Sons and lovers, amely megjelent Róna Ilona fordításában az Árkádia könyvkiadónál 1984-ben. [Számos regénye olvasható még nálunk antikvár kiadásban éppúgy, mint újrakiadott változatban, ezek közül leghíresebb a Lady Chatterley szeretője.]

118. Sara Jeannette Duncan (1861–1922) kanadai író.

119. A novella A vád tanúja című novelláskötetben jelent meg, kiadta a Hunga-Print Nyomda és Kiadó, fordította dr. Villányi György, Hunga Könyvek, 1994. Eredeti címe The call of wings. A The Lonely God (A magányos isten) a már korábban említett Az Álmok háza c. kötetben jelent meg.

120. Thurston E. Temple (1879–1933) angol–ír költő, író. A könyv eredeti címe The city of Beautiful Nonsense. Nálunk Ruzitska Mária fordításában a Singer és Wolfner Irodalmi Intézet gondozásában jelent meg.

121. Eredeti címe Snow upon the desert.

122. Eden Phillpotts (1862–1960) angol író, novellista. [Magyarul is jelentek meg írásai (pl. a Charles herceg tőre), továbbá Alfréd Hitchcock A farmer felesége c. filmjét Eden Phillpotts regényéből készítette.]

123. Thomas de Quincey (1785–1859) regényét (1821) Tandori Dezső fordításában olvashatjuk. Bp., Cartaphilus, 2001.

124. John Ruskin (1819–1900) angol esztéta, a preraffaeliták irodalmi szószólója volt.

125. Omar Khajjam a négysoros arab epigramma (rubái) legkiválóbb művelője. 1025–50 között születhetett Nísápúrban és nagyjából 1122–25 körül halt meg. Nemcsak költő, de matematikus, fizikus, asztronómus és filozófus is volt, és 1074–79 között megreformálta a perzsa naptárt (emiatt az csak 5000 naponként téved egy napot, míg a mienk 3330 naponként). Versei számos kiadásban láttak napvilágot magyarul is, pl. Szabó Lőrinc fordításában, Szász Endre illusztrációival (Rubáiját, Bp, Helikon, 2004.), továbbá 14 magyar műfordító – az említett Szabó Lőrinc mellett Weöres Sándor, Baktay Ervin, Tandori Dezső, Faludy György… etc. (Omar Khajjam sátra alatt, Bp, Terebess, 1997.) – tolmácsolásában.

126. Korbay Ferenc/Francis Korbay (Pest, 1846 – London, 1913.): énekes, zeneszerző. 1866–1870 között a Nemzeti Színházban kisebb szerepeket alakított. Liszt Ferenc tanítványa, akinek tanácsára zongoristaként folytatta pályáját, s méltán híres zongora-és énektanár lett New Yorkban, később Londonban. Feleségével, Ravasz Ilonával zeneiskolát alapított. Bár külföldön élt, szoros kapcsolatot ápolt hazája művészeivel, levelezésben állt Munkácsyval, ellátogatott Justh Zsigmond birtokára, etc. a magyar zene népszerűsítésében világszerte nagy szerepet vállalt.

127. Hans Richter/Richter János (Győr, 1843 – Bayreuth, 1916). Wagner kéziratainak letisztázására vette magához az akkor még fiatal zenészt, s munkakapcsolatuk csakhamar barátsággá mélyült, s Richter 1866–67-ben a Wagner-családdal lakott. 1876-tól részt vesz a németországi bayreuth-i Wagneri Ünnepi Játékok szervezésében, majd a londoni Covent Gardenben színre vitte a teljes Niebelung-tetralógiát. Akkor már világhírű karmester volt, előadásait „Richter-koncerteknek” hívták. Közben nem feledkezett meg szülőhazájáról sem, számos magyar zeneművet mutatott be külföldi vendégkarmesteri útjai során.

128. Richard Wagner (1813–1883) tetralógiája, amelyet 1853–1874 között írt, s amelynek egyes darabjai: A Rajna kincse (1853–1854), A walkür (1854–1856), Siegfried (1856–1869) és Az istenek alkonya (1869–1874).

129. Anton van Rooy (1870–1932), holland (bariton) énekes. Gertrude Kappel (1884–1971) holland (szoprán) énekesnő. Minnie Saltzman-Stevens (1894–1950) amerikai (szoprán) énekesnő.

130. Trisztán és Izolda (1857–59). A Liebestod Izolda „szerelmi halála”.

131. May Sinclair volt az álneve Mary Amelia St. Clairnek (1863–1946), a népszerű angol írónőnek. A szövegben említett regényei nem jelentek meg nálunk, éppúgy, ahogy Agatha Christie Vision c. írása sem. The Divine Fire (1904), The Flaw in the Crystal (1912), The Combined Maze (1913), Tasker Jevons: The Real Story (1916).

132. 17th Lancers. (1759. nov. 7. – 1922. jún. 22.) angol lándzsás (ulánus) lovassági ezred.

133. pld. Anatole France (1844–1924) Kékszakáll hét felesége és más elbeszélések, ford. Aranyossi Pál, Bp., Európa Könyvkiadó, 1959.

134. Egy kis macitörténelem: Theodore Roosevelt (1858–1919, az Egyesült Államok 26. elnöke 1901 és 1909 között. 1906-ban Nobel-békedíjat kapott), akit csak Teddyként emlegettek az emberek, egy vadászat alkalmával megvédett egy medvebocsot, akit vadásztársai le akartak lőni. Mindeközben a berlini Steiff család műhelyében elkészült az első játék mackó, s a jól értesült tulajdonos, a mackót Teddy’s bearnek, vagyis Teddy mackójának nevezte el.

135. Gaston Louis Alfred Leroux (1868–1927) francia író, újságíró. A sárga szoba titka Tóth Árpád fordításában olvasható. Bp., Hunga-Print Nyomda és Kiadó, 1994.

136. Sir Arthur Conan Doyle (1859–1931) világhírű detektívfigurája.

137. Anna Katharine Green (1846–1935) amerikai írónő, költő. Amerika első detektívregény-szerzői közt tartják számon. Az itt említett regényt 1878-ban írta.

138. Maurice-Marie-Émile Leblanc (1864–1941) francia író, aki Arsčne Lupin főhőse révén éppoly népszerű volt a franciák között (is), amilyen Sir Arthur Conan Doyle volt Sherlock Holmes által. Nálunk is megjelent számos története az „úri betörőnek”. Példának okáért szerepeljen itt egy mű az említett vetélytárssal, Arsčne Lupin Sherlock Holmes ellen, ford. Bíró Zsuzsa, Debrecen, Kolonel Lap-és Könyvkiadó, Mesterdetektív kiskönyvtár 1990.

139. A Salisbury Plain Anglia 780 km^2 területen fekvő hatalmas gyakorlótere.

140. James Matthew Barrie (1860–1937) skót regényés drámaíró. Először a Peter Pan, or The Boy Who Wouldn’t Grow Up című színdarabot mutatták be 1904-ben Londonban, majd megjelent 1906-ban Peter Pan in Kensington Garden címmel (a már korábban kiadott The Little White Bird Peter Panre vonatkozó fejezetei), s a nagy sikerre való tekintettel később az ebből készített regénye a Peter (Pan) and Wendy, 1911-ben. Szilágyi Domokos fordításában vagy Tótfalusi István átdolgozásában olvashatjuk magyarul Pán Péter kalandjait.

141. A Farman testvérek 1908 és 1941 között több mint 200 repülőgéptípust építettek. Henry (1874–1958) és Maurice Alain Farman (1877–1964). Sir Edwin Alliott Verdon Roe (1877–1958) és testvére (Humphrey V. Roe) 1910 és 1963 között építettek repülőgépeket, köztük az első bombázókat, l. Avro 504.

V. rész

142. Voluntary Aid Detachment azaz önkéntes segéderő különítmény, ami hasonló lehetett a Magyarországon 1879-ben megalakult Központi Segélyező Nőegylethez, ahol önkéntes lányok, asszonyok 6 hetes képzésen vettek részt, hogy szükség esetén mint önkéntes nővérek helytálljanak.

143. Igazándiból a WRAF-be (Women’s Royal Air Force, am. Női Királyi Légierő) és nem a WAAF-be (Women’s Auxiliary Air Force, am. Női Segédlégierő), ugyanis az előbbi az I. világháborúban az utóbbi a II. világháborúban alakult, az előzőből. Mindkettő a Brit Király Légierő női segéderejét jelenti, s a célból jött létre, hogy a nők minden olyan háborús pozícióban segítséget nyújtsanak, ahol a harcoló férfiaknak szükségük lehetett rájuk (szerelők, sofőrök etc.)

144. A Szent Mihály és Szent György Lovagrend tagjává választották (CGM = Companion of the Order of St. Michael and St. George), a rendet IV. György (1762–1830) régens, majd Anglia királya alapította 1818-ban.

145. DSO-t vagyis a Distinguished Service Ordert, azaz a Kiváló Szolgálatért Érdemrendet Viktória királynő (1819–1901) adományozta először 1886-ban.

146. Sir John Denton Pinkstone French (1852–1925) 1914–1915 között mint birodalmi marsall vezette a Brit Expedíciós Hadtestet Franciaországban.

147. II. Poniatowski Szaniszló Ágost (Stanisław August Poniatowski), 1732–1798 a lengyel és litván nemzet közösségének utolsó uralkodója, Lengyelország királya és Litvánia nagyfejedelme 1764–1795 között. 1765-ben alapította a Szent Sztaniszláv Lovagrendet avagy Szaniszló-rendet.

148. Kémiai teszt arzén kimutatására. A tesztet 1836-ban a brit kémikus, James Marsh (1789–1846) vezette be.

149. Kona/Cona. Az espresso technológia megjelenése előtt két kávékészítési technológia terjedt el leginkább. Az első a perkolációs kávéfőzés, amely az angol háztartásokban a mai napig jellemzően használatos, a másik pedig a lombikos – Cona – technológia.

150. University College Hospital

151. A Bizmut-szubnitrát, Jodoform, Paraffin kezdőbetűiből.

152. A kuráre kettős hatású növénykivonat, amely nyílméregként az érrendszerbe jutva halálos; a béltraktusban görcsoldó gyógyszer.

153. A Hodder & Stoughton (1868–) is, a Methuen (1889–) is és a Bodley Head (1887–) kiadó is mind a mai napig működik. [Érdekességként megemlítendő, hogy a Methuen kiadó adta ki 1926. október 14-én a Micimackót.]

154. értsd: London.

155. A Thalidomidot (Contergant) 1961-ben hozták forgalomba nyugtatóként Európában. Csak később derült ki, milyen rettenetes következménnyel járt, hogy a szert állapotos nőknek is adták a reggeli rosszullét kezelésére: sok esetben kéz és láb nélküli, de szellemileg ép gyermekeket hoztak világra. A gyógyszert negyven országban forgalmazták, összesen 12 ezer baba született miatta fizikai károsodással – közülük ötezren érték meg a felnőtt kort.

156. The Joyful Venture, Young Adventurers, The Secret Adversary

157. Murder on the Links

158. Angol képes újság (1893–1959.) Bruce Ingram szerkesztősége alatt publikálták első ízben Agatha Christie elbeszéléseit, majd további 49-et 1923 és 1924 között, amelyeket később különböző gyűjteményekben újra kiadtak. 1953-ban az Egy marék rozs (A Pocket Full of Rye) c. művét B. Ingramnak ajánlotta a szerző.

159. A Brit Királyi Gyógyszerészeti Társaság lapja, 1841-től napjainkig.

160. British Empire Exhibition 1924 és 1925, gyarmati kiállítás volt a Wembley-ben.

VI. rész

161. Margery Sharp (1905–1991), angol író regénye 1944-ből. Cluny Brown című regényéből 1946-ban Ernst Lubitsch készített nagysikerű filmet, Cluny Brownt Jennifer Jones játszotta.

162. Az első jelentős angol kolónia volt.

163. A Kimberley gyémántbánya a világon a legnagyobb kézzel ásott gödör. 1866 és 1914 között ötvenezer munkás ásta ki, ásóval és csákánnyal, 2 722 kg gyémántot találva. A Big Hole, azaz Nagy Lyuk területe 17 hektár, 463 méter széles. Eredetileg 240 méter mély volt, de feltöltötték törmelékkel, 215 méterre csökkentve a mélységét. A mélyedésben 40 méter mély víz gyűlt össze, így a felszíntől 175 méter látszik. A bánya föld alatti részének legmélyebb pontja 1097 méter mélyen volt.

164. A Matopos-hegység (Matopo/Matobo) gránithegység Zimbabwében, Bulawayótól délkeletre. A folyók erodáló hatására fantasztikus alakzatok és mély völgyek keletkeztek a térségben. 2003 óta az UNESCO-világörökség része.

165. Harare

166. Ma Botswana. Az ország fő vasúti társasága a „Botswana Railways”. A vasutak hossza 700 km.

167. Az afrikaiak „mennydörgő gőzölgésnek” és „robajló füstnek” is nevezik a Viktória-vízesést, amelyek a Zambézi folyó százméteres mélységbe alázúduló hangjára utalnak. Az óriási robajt háromszáz méteres párafüggöny látványa teszi teljessé. A vízesés két ország, Zambia és Zimbabwe határán található. Mindkét oldalon közvetlen környékét nemzeti parkká nyilvánították és az UNESCO-világörökség részeként nemzetközi védelemben is részesül.

168. Maramba

169. Pretoria a Dél-afrikai Köztársaság közigazgatási fővárosa.

170. A Dél-afrikai Unió (Union of South Africa) 1910. május 31-én jött létre – Fokföld, Transvaal, Oranje és Natal – brit domíniumként. Nem sokkal ezután kezdték el építeni a homokkőből készített épületegyüttest (The Union Buildings), Sir Herbert Baker építész vezetésével. A Dél-afrikai Unió 1926-tól a Brit Nemzetközösség tagja volt. 1961-ben kikiáltották az ország függetlenségét, kiléptek a Brit Nemzetközösségből, megszűnt a Dél-afrikai Unió és megszületett a Dél-afrikai Köztársaság.

171. A Blue Mountains rendkívül dús erdőkkel borított, kanyonokkal szabdalt hegység. A különös színeffektusok onnan származnak, hogy a Kék-hegység főleg eukaliptuszfenyőkből áll, s ezeknek a levelei különösen fényesek, s a nap sugarait érdekesen, kékes fénnyel törik meg.

172. A paw-paw az annonafélék családjába tartozik, az őshonos amerikai fajok közül a legnagyobb ehető gyümölccsel rendelkezik, szegény ember banánjának is hívják emiatt.

173. A Banff Nemzeti Park Kanada első nemzeti parkja, amelyet 1885-ben alapítottak. A park Albertában fekszik és egyike a kanadai Sziklás-hegység nemzeti és tartományi parkjainak, amelyek a Világörökség listájára kerültek. A Louise-tó az egyik a parkban található fantasztikus gleccsertavak közül.

174. Berengaria (korábban Imperátor) épült elsőként a hatalmas óceánjáró gőzhajók triójában (Vaterland, Bismarck), amely sikerrel szállította az utasokat az Atlanti-óceánon keresztül.

175. Agatha Christie az önéletrajzban eleinte The Mystery of the Mill House-ként emlegeti ezt a könyvét, de ez valójában A barna ruhás férfi címmel jelent meg (The Man in the Brown Suit) 1924-ben, amint azt nemsokára olvashatjuk a szövegben.

176. Robert Graves (1895–1985) angol költő. [Érdekességként megemlítendő, hogy Graves sok szállal kapcsolódik Magyarországhoz. Persze nálunk is történelmi regényei a legismertebbek, az Én, Claudius már 1935-ben, egy évvel az eredeti után magyarul is megjelent. Többször járt Magyarországon, útjai közül irodalomtörténeti szempontból az 1968-as a legjelentősebb, ekkor alapította meg – magyarországi átválthatatlan honoráriumaiból a Graves-díjat, amelyet fiatal költőtehetségeknek adnak ki. Első alkalommal a díjat 1970. június 24-én, a költő 75. születésnapján Kálnoky László kapta.]

177. A barna ruhás férfiből készült sorozat címe az Anna, a kalandornő. [Bár egyes hírek szerint ez tévedés, és a címet valójában Agatha Christie összemosta E. Phillips Oppenheim regényének címével.]

178. Morris Cowley-nak hívták a Morris Motor Company által gyártott autókat (1915–1958).

179. A 16. századba nyúlik vissza a történet, amikor is I. (Tudor) Erzsébet királynő egyik udvarhölgyének öreg macskája megszökött és keresztül-kasul végigfutkosta a windsori palotát, majd a királynő lába alatt kötött ki a trónteremben. (Pussycat, pussycat, where have you been? I’ve been to London to visit the Queen. Pussycat, pussycat, what did you there? I frightened a little mouse under her chair.)

VII. rész

180. bonsai

181. A mű eredeti címe Akhneton, Agatha Christie 1937 körül írta.

182. Sir Arthur John Gielgud (1904–2000), a huszadik század színészóriása, alakításaiért a legrangosabb filmes elismeréseket gyűjtötte be.

183. [Nem, nem, Rosalind]

184. [Várj meg!]

185. Beggar-My-Neighbour, Beat Jack Out of Doors, Beat Your Neighbour Out of Doors, Strip Jack Naked, Picture and Draw the Well Dry – a kártyajáték különféle elnevezései

186. Henry Christopher Bailey (1878–1961) angol detektívregény-író. Történeteinek legtöbbször Reggie Fortune a főszereplője. Magyarul csak két gyűjteményben jelent meg tőle írás, A világ legjobb bűnügyi novellái II.-ben (Bp., Sensus, 2003) és az Egyedi regénygyűjtemény, 10 krimi és kalandregény a Rakéta regényújságból (Bp., Magvető) címűben.

187. l. Voltaire (1694–1778) Candide avagy az optimizmus c. művében hangzik el Panglos mester – azóta már szállóigévé vált – mondata.

188. A Bentley Motors Ltd. autócsodája. A céget 1919-ben alapította Walter Owen Bentley.

189. A Delage Automobile céget 1905-ben alapította Louis Delage.

190. William Makepeace Thackeray (1811–1863) angol regényíró. A regényt 1848–1850 között írta. (ford. Göncz Árpád. Budapest, Magyar Helikon/Európa Könyvkiadó, 1973.)

191. John Keats (1795–1821), angol romantikus költő, a legnagyobbak közül. „What can I do to drive away Remembrance from my eyes?” (1819)

192. értsd: kővé dermed

193. A Union-Castle Line Európa és Afrika között szállította az utasokat 1900 és 1977 között.

194. Thomas Cook (1808–1892). A szervezett turizmus megálmodója és kivitelezője. 1841-ben szervezte az első kirándulást (570 ember számára csoportos utazást Leicesterből Loughborough-ba), majd tevékenységét 1845-ben legalizálta és megalapította a nagy hagyományú Cook utazási irodát. Ő találta ki a hotel-és utazási csekkeket is.

195. A magazint Herbert Ingram és Mark Lemon alapította 1842-ben. 1971-től már csak havilapként, 1989-től kéthavonta, majd negyedévente jelent meg, s nem sokra rá meg is szűnt.

196. Sir Charles Leonard Woolley (1880–1960) angol régész találta meg és „ásta” ki 1822 és 1834 között a mai Irak területén fekvő Ur városát, annak többezeréves történelmével együtt. E „leletéért” kapta a Sir elismerést.

197. Harun al-Rasid, Ibn Muhammad Al-Mahdí Ibn Al-Manszúr Al-Abbász (Kr. u. 763/766 – Kr. u. 809), az Abbászida-dinasztia 5. kalifája 786-tól; a birodalom legvirágzóbb korszakában uralkodott Bagdadban; fényűzését az Ezeregyéjszaka meséi is megörökítik. [Érdekességként idézhető, miszerint Jókai Mór megemlíti Aki a szívét a homlokán hordja 5. fejezetében, Karinthy Frigyes Harun Al Rasid címmel írt könyvet…]

VIII. rész

198. A török államvasutak Haydarpaşa pályaudvara a kerület központjához közel helyezkedik el, a keletre és délre tartó vasútvonalak csomópontjaként. A pályaudvart 1908-ban adták át, mint az Isztambul–Bagdad és az Isztambul–Damaszkusz–Medina vasútvonalak kezdőállomását.

199. Kilikia kalózairól hírhedt ókori tartomány volt Kis-Ázsia délkeleti részén. Az országot földrajzilag a Kilikiai-alföldre (Kilikia pediasz) és a „zordon Kilikiára” (Kilikia tracheia) osztották. Az előbbi a keleti részt foglalta magában egészen a Lamosz folyóig, a másik a nyugatit. Szíria felé az Amani-szoros vezetett, Kappadókia felé a keleti kapu közvetítette a közlekedést Tarszosztól északra.

200. [Majd egy ember, egy férfi elintézi]

201. Al-Alwijja a mai Bagdad egyik kerülete.

202. Ar-Rutbah iraki város a nyugati al-Anbar tartományban. Az erőd régóta vízfelvevő helynek számít Bagdad és Damaszkusz között.

203. Tevékkel közlekedő és harcoló katonai alakulat, Teve Hadtest.

204. Al-Falludzsa

205. Sir Frederick Stanley Maude (1864–1917) angol parancsnok, többek között Bagdad 1917-es meghódítása okán vált híressé.

206. Sir Max Edgar Lucien Mallowan (1904–1978).

207. zikkurat, más írásmód szerint ziqqurat (szó szerint: „kimagasló [építmény]”) a nagyobb (mezopotámiai) városok templomnegyedének középpontja.

208. Al-Kadmijja mecset

209. John William Dunne (1875–1949) A könyv [Kísérlet az idővel] 1927-ben íródott.

210. Charles Stuart Burnett (1882–1945) légi vezértábornagy a RAF-nál, a Királyi Légierőnél a 20. század első felében.

211. An-Nadzsaf (en-Nedzsef) a síita iszlám egyik legszentebb városa. Híressé tette, hogy Imám Ali (Ali ibn Abi Tálib) sírhelye ott található, s a közeli Wádi asz-Szalám (a Béke Völgye) a muszlim világ – sőt, talán a világ – legnagyobb temetkezőhelye, számos próféta és hívő nyugszik itt, hogy együtt lehessenek Imám Alival a Yaum al-Qijamah vagyis az Utolsó ítélet, a Feltámadás Napján.

Kerbala (Kerbela) az iszlám vallás síita ágának egyik szent városa, zarándoklati és temetkezési helye, emellett jelentős kereskedőváros, számottevő kézműiparral. Huszain ibn Ali, Mohamed próféta unokája 680. október 10-én a mai Kerbala melletti síkon vesztette életét az omajjádok elleni csatában, s testvére Abbász ibn Ali is elesett. A közelben emelt mauzóleumban temették el őket. A tragikus esemény a síiták leghosszabb, tíz napig tartó gyászünnepe (asúra). Az elkövetkezendő évtizedekben a sírok fölé emelt hatalmas mecset a síiták egyik legszentebb zarándokhelyévé vált, s körülötte lassan kialakult maga a város is. A 680-ban történtekhez kötődően a síiták hite szerint az, akit Kerbalában, a mártír Huszain ibn Ali sírja közelében temetnek el, egyenesen a hetedik mennyországba jut. Ezért a várost a sivatag felől hatalmas temető övezi.

Nippur város a mai Irakban.(Mai nevén Niffer.) Közép-Sumerben található város, Enlil isten székhelye. Temploma a I. e. 3. évezredben épült.

212. Bassae (Phigalia) (Apolló Epicurius-templom) – Apolló Epicouriónak szentelték hálából, mert a peloponnészoszi háború idejében az isten távoltartotta a várostól a dögvészt. Az Apollón-templom az i. e. V. század végén a Parthenon mestere, Iktinosz tervei szerint épült a Peloponnészosz középső részén, az arkádiai hegyek közötti Basszai-völgyben, Phigalia mellett. Nyújtott alaprajzával és oszlopainak számával tudatosan a régebbi delphoii Apollón-templomot követte. Észak-déli tájolását a helyén állott korábbi szentély határozhatta meg.

213. Percy Bysshe Shelley (1792–1822) Az angol romantikus költészet egyik legjelentősebb képviselője. A fordítás Kosztolányi Dezső műve.

214. Frčre Jacques, Frčre Jacques, Dormez-vous? Dormez-vous? Sonnez les matines, Sonnez les matines Ding ding dong, Ding ding dong – ahány nép, annyiféle változata létezik, nálunk a János bátya, János bátya, Keljen fel! Keljen fel! Szólnak a harangok, Szólnak a harangok, Ding Deng Dong, Ding Deng Dong ismeretes.

215. Az 1908 októberében piacra került T-modell kora legegyszerűbb és legmegbízhatóbb autójának számított, 800 dolláros árával pedig a legolcsóbb is volt. Ford T-modelljét – kisebb módosításokkal – közel húsz esztendőn keresztül gyártották. Amikor 1927-ben leállították a gyártást, már 15 milliónál is több futott belőle Amerika és a világ útjain. A sikerautó születését a zseniális szervező, autógyáros Henry Ford és az elgondolásait megvalósító fiatal magyar műszaki tehetség, Galamb József találkozása tette lehetővé.

216. Peter Carl Fabergé (1846–1920) szentpétervári aranyműves 1872-ben alapította ékszermanufaktúráját. Dolgozott a svéd és a norvég királyi családnak is. 1885-ben lett III. Sándor orosz cár udvari ékszerésze. Még abban az évben a cár feleségének, Marija Fjodorovnának húsvétra a mester ékszertojását ajándékozta. Azóta a Fabergé tojások a luxus szinonimájává váltak.

217. Moszul, a valamikori Ninive, a hajdani Asszír Birodalom fővárosa, ma nagyváros Irak északi részén. Dzsazira (vagy más néven Mezopotámia) fővárosa volt. Mai neve al-Mauszil.

218. vádi – arab eredetű szó, sivatagi vízmosást, kiszáradt folyómedret jelent. Az ilyen folyómederben csak nagy esőzések idején van víz. A „wadi” név gyakran szerepel arab helységnevekben.

219. Az észak-szíriai város a történelem egyik legrégibb folytonosan lakott települése, melynek lakossága is e történelmi összetettséget jelzi. Zömében muzulmán arabok lakják, de örmények, keresztények, kurdok egyaránt jelentős számban találhatók a városban.

220. Qal’at Simaan vagyis Simeon vára, ahogyan az arabok nevezik, mert a szent remete emléke még mindig él a beduinok között. Oszlopos Simeon, az 5. században élt, szélsőséges önsanyargatásairól híressé vált szíriai aszkéta, egy Mandrának nevezett remeteteleptől nem messze található hegyen felállított 20 méter magas oszlop tetején állva, egy alig két négyzetméternyi helyen majd negyven évet töltött imádkozással, böjtöléssel, vezekléssel. Később szentté avatták. Qal’at Simaan-kolostor, vagyis Oszlopos Simeon kolostorának romjai még ma is állnak a sivatag közepén, ez az egyik legrégibb keresztény templom (rom).

221. Pu-Abi (Shubad, Subad) Ur sumér városának „királynője” (Kr. e. 2600–2500). Leonard Woolley talált rá mezopotámiai ásatásai során Subad királynő sírjára 1927–28-ban.

222. A keleti katolikus egyház részegyházának antióchiai rítusához (egyház) tartozik a szír és a maronita is.

223. Asszír Keleti Egyház (teljes hivatalos neve: Szent Apostoli Katolikus Asszír Keleti Egyház), nesztoriánusoknak is – véleményük szerint pontatlanul – nevezik őket Nesztoriosz, 5. századbeli konstantinápolyi pátriárka nyomán.

224. A jakobita keresztények a monofiziták közé tartoznak a koptokkal, etiópokkal és a monofizita örményekkel együtt. A jakobita névvel a Szíriában, Jordániában, Törökországban, Mezopotámiában – melynek nagy része ma Irakhoz tartozik – és az Indiában élő monofizitákat nevezzük. A jakobita (Baradeus Jakab szír barát után) keresztények ortodox szíreknek is nevezik magukat, sőt az Antiochiai Ortodox Szír patriarkátus elnevezést is használják.

225. [Hogy próbára tette az érzelmeinket!]

226. Elizabeth Dorothea Cole Bowen (1899–1973) angol–ír novellista. Dame Muriel Spark (1918–2006) híres skót novellista (a teljesség igénye nélkül: Memento mori, A közönség bálványa, Célszerű lődörgés…). Henry Graham Greene (1904–1991) angol író, drámaíró, kritikus (nálunk is népszerű író, szinte minden műve megjelent magyarul).

227. Lukács 12:25, Máté 6:27

228. Margaret Rumer Godden (1907–1998), angol író.

229. Vergilius, Aeneis.

230. 563-ban St. Columba alapított központot Iona szigetén, amely máig zarándokhely. St. Columba volt korábban Skócia védőszentje.

231. A Daimler nevet zavarba ejtő módon két egymástól teljesen független autógyártó cég mondhatja magáénak. A német DMG 1885-ben építette első motorkerékpárját, az első automobilját pedig 1889-ben. A Daimler Motoren Gesellschaft különböző „licencszerződéseket” kötött, amelyek lehetővé tették a név használatát más országokban. Ebből érthető bonyodalom származott, s a német cég 1902-től felvette a Mercedes nevet. Az angol céget 1896-ban alapították, majd 1910-ben a Birmingham Small Arms Company (BSA) leányvállalata volt, majd 1960-ban a Jaguar Cars Ltd. szerezte meg.

IX. rész

232. Ivan Meštrovic (1883–1962) Horvátország és az egykori Jugoszlávia legnagyobb, világhírű szobrásza, számos jugoszláv, horvát és szerb témájú, valamint keresztény ihletettségű szobor készítője. I. (Nagy Szent) Gergely, avagy Nini Gergely (Grgur Ninski) hatalmas méretű szobrát, Split egyik leghíresebb nevezetességét, a szobrászmester 1929-ben alkotta.

233. Patras

234. ua.: ridegség, hidegség.

235. (1899–1962) híres angol színész. Az 1957-es A vád tanújában Marlene Dietrich oldalán hatalmas sikert aratott. [Érdekességként megemlítendő, 1933-ban Korda Sándor VIII. Henrik magánélete című filmjének főszerepéért Oscar-díjjal jutalmazták.]

236. A titokzatos Mr. Quin, 1930.

237. Partners in crime, 1930.

238. Clinton Holland Stagg (1890–1916) Thornley Colton kitalálója, R(ichard) Austin Freeman (1862–1943) nyomozója Dr. Thorndyke, Freeman Wills Croft (1879–1957) karaktere Joseph French, Sir Arthur Ignatius Conan Doyle (1859–1930) pedig Sherlock Holmes atyja.

239. Az 1930-as színdarab a Black coffee, amelynek regényváltozata olvasható magyar nyelven.

240. Az Everyman Theatre, Hampstead, London, 1920–1933-ig volt színház, utána moziként üzemelt.

241. Francis Loftus Sullivan (1903–1956) angol színész.

242. Michael Morton (1864–1931) angol dramatista. Az Alibi, habár Agatha Christie első színpadra átültetett története volt, 250 előadást élt meg.

243. [szép]

244. Sir Gerald Hubert Edward Busson du Maurier (1873–1934) színész, menedzser.

245. Nálunk a Tizenhárom rejtély címmel jelent meg, ami az angol kiadás címfordításának felel meg. (Az amerikai cím a Kedd Klub-i gyilkosságok, mivel keddenként gyűltek össze a szereplők Miss Marple házában.)

246. l. Az Ackroyd-gyilkosság

247. A bürök (Conium maculatum) mezei gyomnövény. Fő hatóanyaga a koniin, mely a növény minden részében benne van. Hatására először az alsó végtagok bénulnak meg, majd ez felfelé halad, végül teljes öntudat mellett légzésbénulás miatt beáll a halál.

248. Habár a tornán 1932-ig volt Irán hivatalos pénzneme, az irániak mind a mai napig tománban számolnak, annak ellenére, hogy a hivatalos pénznem ma a rial. 100 riál 10 tománnak fel meg.

249. [Nagyon friss.]

250. [Ez képtelenség! Ez képtelenség, maga szegény asszony! Az a hajó, az az orosz hajó egy fertelem, az undorító! Undorító!]

251. Sutton Vane (1888–1963) angol színdarabíró. Legismertebb darabja az Outward Bound (1923) [am. idegen vizekre induló], amit többször megfilmesítettek és ami még ma is látható, nyolcvan évvel a premier után.

252. A volt Szovjetunió idegenforgalmi cégét, amely az egyik legrégebbi szovjet márkanévvé vált, azért hozták létre 1929-ben Joszif Sztálin akkori szovjet vezető utasítására, hogy legyen egy ellenőrizhető turisztikai óriás, amely nemcsak beszedi a pénzt az országba látogató külföldiektől, de közben el is takarja a Szovjetuniót a fürkésző turistaszemek elől. [forrás: HVG Archívum]

253. A legnagyobb francia gőzhajózási társulat, melynek székhelye Párizsban, üzletvezetősége Marseilles-ben és Bordeaux-ban van. Még III. Napóleon alapította. 1871-től hívják Compagnie des Messageries Maritimes-nek.

254. Reginald Campbell Thompson (1876–1941) és felesége Barbara. Angol régészházaspár. Ásatásokat végeztek az egykori Ninive, Ur és Karkemis városában.

255. Iskenderun

256. A mezopotámiai Niszibisz.

257. Jabal Maqlub, vagyis Maklub-hegy(ség), nagyjából 30 km-re Moszultól. Az „ezrek hegyének” is tartják, mert a 4. és az 5. század között remeték és szerzetesek „ezrei” éltek ott.

258. Tell-Ubaid, vagyis Ubaid domb. Az Ubaid-kultúra egy őskori kultúra dél-Mezopotámiában (a mai Irak területén), ami az Ur városához közeli Tell-al-Ubaid halomról kapta a nevét. A kultúra Kr. e. 5300 előttől Kr. e. 4100-ig, az újkőkorszak és a rézkorszak idején létezett. Aztán az Uruk-kultúra váltotta fel. A kerék feltalálása is erre az időszakra esik. [1931–32 Campbell Thompson ásta Ninive Kujidzsi-dombját ahol az Istár-templom területén 22 méter vastag őskori réteget tárt fel. Az 5. réteget hívták Ninive 5-nek, a 4. réteg az Ubaid réteg, a 3. az Uruk és Ubaid réteg és a 2–1. réteg a halaf és szamarra réteg. Forrás: regeszet.freeblog.]

259. Sir Austen Henry Layard ( 1817–1894) angol „reneszánsz ember”, legfőképpen régész, aki nimrudi ásatásairól a leghíresebb. [Layard közölte először az ásatások eredményeit angolul. A felszín alatt domborműveket talált, s azt hitte, megtalálta Ninivét, miközben Kalhu-t tárta fel. 1849-ben dolgozott Layard Kalhu-ban. Átment a Kujudzsi-dombra is, oldalról ástak előre bányász módszerekkel. Szín-ahhé-ériba palotáját tárta fel először ezzel a módszerrel. Forrás: uo.]

260. Layard Nineveh and its Remains 1848-as könyv(cím)ét választotta címadóul, hiszen Mallowan „folytatta” Layard munkáját Nimrudban.

261. Shalmaneser I–V., asszír király(ok) nevéből.

262. A cambridge-i királyi iskola kápolnája 1446–1515-ig épült, az angol gótika egyik legszebb temploma. Az iskolát VI. Henrik építtette.

263. Tell Arpachiyah feltárása Max Mallowan nevéhez fűződik.

264. A mutassarif egyféle regionális kormányzó(tanács).

265. (1946) Eredeti címe: Come, Tell Me How You Live. Nálunk 2008-ban jelent meg a Partvonal Kiadónál.

266. Anna (Stuart Anna; 1665–1714) királynő.

267. A kettejük által ismert szójátékra utaló párosítás Dwarf’s Blood – Giant’s Bread.

268. „He got married and then there were none…” ebből a sorból lett az 1943-as darab címe: And then there were none…

269. Charles Blake Cochran (1872–1951) angol színházi menedzser.

270. The Hollow, Amerikában Murder After Hours.

271. Sir Peter Saunders (1911–2003) angol színházrendező. Leghíresebb Agatha Christie-rendezése a The Mousetrap, vagyis az Egérfogó.

272. [Igazán úgy viselkedett, ahogy kell… De Asszonyom, ő egy jégkirálynő, igazán, jégkirálynő. Ezt biztosan ez az angol flegmaság teszi… De ez a hidegség! Ez az angol hidegség!]

273. A „peace for our time” 1938. szeptember 30-án hangzott el az akkori angol miniszterelnök, Arthur Neville Chamberlain (1869–1940) beszédében.

X. rész

274. Az amfetamin elnevezés az alfa-metil-fenetilamin kémiai név rövidítéséből származik, melyet Gordon Alles amerikai vegyész adott a vegyületnek 1927-ben. Az első amfetaminszármazék a Benzedrin nevű gyógyszer volt, mely az amfetamin foszforsavas sója, és hörgőtágító hatását az asztma kezelésében hasznosították. Gyógyszerként (és később drogként) való használata az 1930-as években terjed el a világban.

275. A British Home Guard (Local Defence Volunteers), vagyis a Brit Nemzetőrség eleinte önkéntesekből álló fegyveres szervezet volt, helyi védelmi haderő. 1940 és 1944 között volt aktív, a II. világháború kirobbanása miatt alakult.

276. Messerschmitt (Bf 109 vagy Me 109), második világháborús német vadászrepülőgép. A kor első igazi modern vadászgépe. A Bf 109 volt a Luftwaffe alap vadászgépe a világháború alatt. A Bf 109-es több légi győzelmet aratott a második világháborúban, mint bármely más gép a történelem folyamán. 1935-ben készült és 1937-ben (sz)állt forgalomba.

A Hurricane a RAF első alsószárnyas, behúzható futóműves, együléses vadászgépe volt. Prototípusa 1935-ben készült el, és 1937-ben szolgálatba is állt. A második világháború elején a brit légierő főleg Hurricane gépeket alkalmazott a németek ellen, nyolc géppuskája rendkívüli tűzerőt biztosított számára.

A Supermarine Spitfire a RAF első teljes egészében fémből épített, feszített héjszerkezetű vadászrepülőgépe, amelyet az angliai légicsata idején ismert meg igazán a világ.

277. Avagy „lady cow man” – ezek a lányok és asszonyok a farmokról bevonult katonákat helyettesítették, tulajdonképpen mezőgazdasági segédmunkások voltak.

278. Auxiliary Territorial Service: nők alkotta szárazföldi kisegítő szolgálat, amely 1938–1949-ig volt aktív.

279. Sir James Matthew Barrie (1917) a Dear Brutus [Kedves Brutus] egy fantáziajáték, amelyben a szereplők belépnek egy elvarázsolt erdőbe, ahol olyanokká változnak át, amilyenek lehettek volna, ha akkor máshogy döntenek.

280. Francis Loftus Sullivan (1903–1956) angol színész. 1955-ben, immár amerikai állampolgárként elnyerte a Tony Award-ot Agatha Christie A vád tanúja (Witness for the Prosecution) című játékában nyújtott alakításáért. Korábban, Londonban, ő volt Hercule Poirot a már emlegetett 1930-as Black Coffee-ban.

281. Stephen Ranulph Kingdon Glanville (1900–1956), angol egyiptológus. Ő a „ludas” az És eljő a halál… megalkotásában.

282. James Henry Breasted (1865–1935) amerikai régész, történész. 1933-ban jelent meg a The Dawn of Conscience [A Lelkiismeret hajnala].

283. I. Pepi (Meriré) fáraó (i. e. 2332–2283) az egyiptomi VI. dinasztia 3. uralkodója, II. Pepi (Noferkaré) fáraó i. e. (2278–2184). Hatsepszut királynő, Egyiptom első női uralkodója (i. e. 1498–1473)

284. (megj.: 1944) A szonett első versszaka így hangzik: Távol telt tőled tavaszom, midőn a pettyekkel tündöklő Április ifjúságot lehelt szét a mezőn, / hogy táncolt még a vén Szaturnusz is. […] Szabó Lőrinc fordítása.

285. (megj.: 1948)

286. (megj.: 1946)

287. Régi történet ez, ami a Példabeszédek 30:33 szövegén alapul: Mert miképpen aki tejet köpül, vajat csinál…

288. 1944. június 6-án hajnali 2 órakor kezdődött az „Overlord” hadművelet keretében az amerikai és brit erők normandiai partraszállása, a második világháború legnagyobb tengerideszant-művelete.

289. Entertainments National Service Association: 1939-től a II. világháborúban harcoló katonák „szórakoztatására” alakult társulás.

290. Anglia első világháborús „plakátkampányának” szereplője Old Bill, aki mindig mond valamit…

XI. rész

291. A Három vak egér (Three Blind Mouse) rádiójátékot 1947. május 30-án adta le a BBC Light Programme. A rádiójáték kibővített változata jelent meg mint kisregény, ezt olvashatjuk magyar nyelven, azonos címmel.

292. 1952 óta játsszák a darabot és több mint 23 000(!) előadásával ez a világrekord. Ehhez hozzájárulhat az is, hogy a darabnak hihetetlenül csavaros, fondorlatos befejezése van, és minden egyes előadás után arra kérik a publikumot, ne árulják el senkinek… A darab magyarországi színházban is látható.

293. Richard Samuel Attenborough, Baron Attenborough (1923–) és felesége Sheila Beryl Grant Attenborough, Baroness Attenborough (1922–).

294. Eredeti címe Sanctuary, 1961. Magyarul a Gyilkosság méretre című novelláskötetben jelent meg.

295. Emma Alice Margaret „Margot” Asquith (1864–1945) angol–skót írónő.

296. Sir Reginald James Bowker (1958–1961).

297. (1954) Agatha Christie színdarabjából Charles Osborne írt regényt, amely várhatóan ősszel jelenik meg Pókháló címmel magyarul.

298. Margaret Lockwood (1916–1990).

299. Walter Savage Landor (1775–1864) angol költő, író. Agatha Christie Walter Landor egyik költeményére utalva (There are no fields of Amaranth on this side of the grave, O Rhodope! that are not soon mute, however tuneful: there is no name, with whatever emphasis of passionate love repeated, of which the echo is not faint at last) a No fields of Amaranth címet akarta adni a darabjának [Nincs amaránt a sírhalomnak ezen az oldalán].

300. (1949), (1958), (1942).

301. Gertrude Margaret Lowthian Bell (1868–1926) író, régész.

302. (Kr. e. 859–824)

Agatha Christie művei

Magyar nyelven megjelent bűnügyi regények

(az angol kiadás megjelenésének időrendjében)

A titokzatos stylesi eset (The Mysterious Affair at Styles, 1920)

A titkos ellenfél (The Secret Adversary, 1922)

Az ijedt szemű lány (Murder on the Links, 1923)

A barna ruhás férfi (The Man in the Brown Suit, 1924)

Királyok és kalandorok (The Secret of Chimneys, 1925)

Az Ackroyd-gyilkosság (The Murder of Roger Ackroyd, 1926)

A titokzatos Négyes (The Big Four, 1927)

A titokzatos Kék Vonat (The Mystery of the Blue Train, 1928)

A hét számlap rejtélye (The Seven Dials Mystery, 1929)

Gyilkosság a paplakban (The Murder at the Vicarage, 1930)

A Sittaford-rejtély (The Sittaford Mystery, 1931)

Ház a világ végén (Peril at End House, 1932)

Lord Edgware rejtélyes halála (Lord Edgware Dies, 1933)

Gyilkosság az Orient expresszen (Murder on the Orient Express, 1934)

Miért nem szóltak Evansnak? (Why Didn’t They Ask Evans?, 1934)

Tragédia három felvonásban (Three-Act Tragedy, 1935)

Halál a felhők fölött (Death in the Clouds, 1935)

Nyílt kártyákkal (Cards on the Table, 1936)

Gyilkosság Mezopotámiában (Murder in Mesopotamia, 1936)

Az ABC-gyilkosságok (The ABC Murders, 1936)

A kutya se látta (Dumb Witness, 1937)

Halál a Níluson (Death on the Nile, 1937)

Találkozás a halállal (Appointment with Death, 1938)

Poirot karácsonya (Hercule Poirot’s Christmas, 1938)

A gyűlölet őrültje (Murder Is Easy, 1939)

Tíz kicsi néger (Ten Little Niggers, 1939)

A fogorvos széke (One, Two, Buckle My Shoe, 1940)

Cipruskoporsó (Sad Cypress, 1940)

Nyaraló gyilkosok (Evil Under the Sun, 1941)

N vagy M? (N or M?, 1941)

Holttest a könyvtárszobában (The Body in the Library, 1942)

A láthatatlan kéz (The Moving Finger, 1942)

Öt kismalac (Five Little Pigs, 1943)

És eljő a halál… (Death Comes as the End, 1944)

Éjféltájt (Towards Zero, 1944)

Gyöngyöző cián (Sparkling Cyanide, 1945)

Hétvégi gyilkosság (The Hollow, 1946)

Zátonyok közt (Taken at the Flood, 1947)

Ferde ház (Crooked House, 1949)

Gyilkosság meghirdetve (A Murder Is Announced, 1950)

Bagdadba jöttek (They Came to Bagdad, 1951)

Tükrökkel csinálják (They Do It with Mirrors, 1952)

Mrs. McGinty halott (Mrs. McGinty’s Dead, 1952)

Temetni veszélyes (After the Funeral, 1953)

Egy marék rozs (A Pocket Full of Rye, 1953)

Úti célja ismeretlen (Destination Unknown, 1954)

Gyilkosság a diákszállóban (Hickory Dickory Dock, 1955)

Gloriett a hullának (Dead Man’s Folly, 1956)

Paddington 16.50 (4.50 from Paddington, 1957)

Az alibi (Ordeal by Innocence, 1958)

Macska a galambok között (Cat among the Pigeons, 1959)

Bűbájos gyilkosok (The Pale Horse, 1961)

A kristálytükör meghasadt (The Mirror Crack’d from Side to Side, 1962)

Órák (The Clocks, 1963)

Rejtély az Antillákon (A Caribbean Mystery, 1964)

A Bertram Szálló (At Bertram’s Hotel, 1965)

Harmadik lány (Third Girl, 1966)

Végtelen éjszaka (Endless Night, 1967)

„Balhüvelykem bizsereg…” (By the Pricking of My Thumbs, 1968)

Ellopott gyilkosság (Hallowe’en Party, 1969)

A frankfurti utas (Passenger to Frankfurt, 1970)

Nemezis (Nemesis, 1971)

Az elefántok nem felejtenek (Elephants Can Remember, 1972)

A sors kapuja (Postern of Fate, 1973)

Függöny: Poirot utolsó esete (Curtain, 1975)

Szunnyadó gyilkosság (Sleeping Murder, 1976)

Novelláskötetek

Poirot munkában (Poirot Investigates, 1924)

No. 16 (Partners in Crime, 1929)

A titokzatos Mr. Quin (The Mysterious Mr. Quin, 1930)

Tizenhárom rejtély (The Thirteen Problems, 1932)

A vád tanúja és más történetek (The Hound of Death, 1933)

A Listerdale-rejtély (The Listerdale Mystery, 1934)

Parker Pyne nyomoz (Parker Pyne Investigates, 1934)

Gyilkosság a csendes házban (Murder in the Mews, 1937)

Hercules munkái (The Labours of Hercules, 1947)

A karácsonyi puding (The Adventure of the Christmas Pudding, 1960)

Poirot bravúrjai (Poirot’s Early Cases, 1974)

Gyilkosság méretre (Miss Marple’s Final Cases, 1979)

A Pollensa-öböl (Problem at Pollensa Bay, 1991)

Az Álmok háza (While the Light Lasts, 1997)

Novellák

Az Álmok háza (The House of Dreams)

Az álom (The Dream)

Az aranylabda (The Golden Ball)

Aranyrudak (Ingots of Gold)

Árnykép az ablaküvegen (The Shadow on the Glass)

Asztarté szentélye (The Idol House of Astarte)

Augeiasz istállói (The Augean Stables)

A baba (The Dressmaker’s Doll)

Bagdad kapuja (The Gate of Baghdad)

A bagdadi láda esete (The Mystery of the Baghdad Chest)

Baleset (Accident)

A baljóslatú idegen esete (The Adventure of the Sinister Stranger)

A cigányasszony (The Gipsy)

A cornwalli titok (The Cornish Mystery)

A csokoládésdoboz (The Chocolate Box)

A „Csörgősipka és bohócjelmez” fogadóban (At „The Bells and Motley”)

Darázsfészek (Wasp’s Nest)

A delphoi jóslat (The Oracle at Delphi)

Diomedész lovai (The Horses of Diomedes)

Duplacsavar (The Double Clue)

Ebem, te mindenem (Next to a Dog)

Edward Robinson férfiassága (The Manhood of Edward Robinson)

Az égi jel (The Sign in the Sky)

Egy bögre tea (A Pot of Tea)

Egy gyümölcsöző vasárnap (A Fruitful Sunday)

Az egyiptomi sír babonája (The Adventure of the Egyptian Tomb)

Ékszerrablás a Grand Metropolitanben (The Jewel Robbery at the Grand Metropolitan)

Az elégedetlen férj esete (The Case of the Discontented Husband)

Az elkeseredett hölgy esete (The Case of the Distressed Lady) Az elnyomott (The Under Dog)

Az elrabolt miniszterelnök (The Kidnapped Prime Minister)

Az elrejtett végrendelet (The Case of the Missing Will)

Az eltűnt hölgy esete (The Case of the Missing Lady)

Az elveszett bánya (The Lost Mine)

Énekeld el a hat penny dalát (Sing a Song of Sixpence)

Az erümanthoszi vadkan (The Erymanthian Boar)

Férfi a ködben (The Man in the Mist)

A férfi a tengerről (The Man from the Sea)

Fura tréfa (Strange Jest)

Fülemüle villa (Philomel Cottage)

A gazdag hölgy esete (The Case of the Rich Woman)

Gerionész marhái (The Flock of Geryon)

Greenshaw bolondvára (Greenshaw’s Folly)

Gyilkosság a csendes házban (Murder in the Mews)

Gyilkosság méretre (Tape-Measure Murder)

A gyöngy értéke (The Pearl of Price)

A Halál Agara (The Hound of Death)

Halál a Níluson (Death on the Nile)

Halál a patakban (Death by Drowning)

Halál a tengeren (Problem at Sea)

Halálhozó gyógyfű (The Herb of Death)

Halott ember tükre (Dead Man’s Mirror)

A halott Harlequin (The Dead Harlequin)

Hang a sötétben (The Voice in the Dark)

A Harlequin teáskészlet (The Harlequin Tea Set)

Harlequin ösvénye (Harlequin’s Lane)

Hattyúdal (Swan Song)

A házmesterné bosszúja (The Case of the Caretaker)

Helen arca (The Face of Helen)

A Heszperidák almái (The Apples of Hesperides)

Hetedíziglen (The Lemesurier Inheritance)

A hihetetlen betörés (The Incredible Theft)

Hyppolita öve (The Girdle of Hyppolita)

Impassz a királynak (Finessing the King)

Indíték kontra lehetőség (Motive v Opportunity)

Jane munkát keres (Jane in Search of a Job)

Karácsonyi kaland (Christmas Adventure)

A karácsonyi puding esete (The Adventure of the Christmas Pudding)

Karácsonyi tragédia (A Christmas Tragedy)

A kedd esti klub (The Tuesday Night Club)

A kék muskátli (The Blue Geranium)

A kék váza rejtélye (The Mystery of the Blue Jar)

Kerberosz foglyul ejtése (The Capture of Cerberus)

A keryneiai szarvas (The Arcadian Deer)

Kettős bűn (Double Sin)

A középkorú feleség esete (The Case of the Middle-Aged Wife)

A krétai bika (The Cretan Bull)

A krupié lelke (The Soul of the Croupier)

Lakás a harmadikon (The Third Floor Flat)

A lámpás (The Lamp)

A lány a vonaton (The Girl in the Train)

A lefátyolozott hölgy (The Veiled Lady)

A lelkész lánya (The Clergyman’s Daughter)

A lernai hidra (The Lernean Hydra)

A leselkedő halál háza I. (The House of Lurking Death)

A leselkedő halál háza II. (The Unbreakable Alibi)

A Listerdale rejtély (The Listerdale Mystery)

A magányos isten (The Lonely God)

Magnóliavirág (Magnólia Blossom)

A Man szigeti kincs (Manx Gold)

A Market Basing-i rejtély (The Market Basing Mystery)

A második gongütés (The Second Gong)

Menedék (Sanctuary)

Mi virít a kertedben? (How Does Your Garden Grow?)

Míg ki nem huny a fény (While the Light Lasts)

A millió dolláros kötvényrablás (The Million Dollar Bond Robbery)

Mindent megkapott, amit csak akart? (Have You Got Everything You Want?)

Miss Marple mesél (Miss Marple Tells a Story)

Mr. Davenheim eltűnése (The Disappearance of Mr. Davenheim)

Mr. Eastwood kalandja (Mr. Eastwood’s Adventure)

A nagykövet csizmája (The Ambassador’s Boots)

A négy gyanúsított (The Four Suspects)

A negyedik utas (The Fourth Man)

A nemeai oroszlán (The Nemean Lion)

No. 16. (The Man Who Was No. 16)

A „nyugat csillagának” kalandja (The Adventure of the Western Star)

Az olasz nemesúr esete (The Adventure of the Italian Nobleman)

Az olcsó bérű lakás kalandja (The Adventure of the Cheap Flat)

Pénzhamisítók (The Crackler)

A Plymouth-expressz (The Plymouth Express)

A Pollensa-öböl (Problem at Pollensa Bay)

A rádió (Wireless)

A rádzsa smaragdja (The Rajah’s Emerald)

A Regatta-rejtély (The Regatta Mystery)

Rejtély a jelmezbálon (The Affair at the Victory Ball)

Rejtély a nyári lakban (The Affair at the Bungalow)

A rodoszi háromszög (Triangle at Rhodes)

A rózsaszín gyöngy esete (The Affair of the Pink Pearl)

A sárga írisz (Yellow Iris)

A shirazi ház (The House at Shiraz)

Sir Arthur Carmichael különös esete (The Strange Case of Sir Arthur Carmichael)

S.O.S. (S.O.S.)

A spanyol láda esete (The Mystery of the Spanish Chest)

A Sunningdale-rejtély (The Sunningdale Mystery)

A szakácsnő eltűnik (The Adventure of the Clapham Cook)

A szakadék (The Edge)

A szárnyak hívása (The Call of Wings)

A szedertorta (Four-and-Twenty Blackbirds)

Szembekötősdi (Blindman’s Buff)

Szent Péter hüvelykujja (The Thumb Mark of St. Peter)

A szerelem detektívjei (The Love Detectives)

A színésznő (The Actress)

A Sztümphalosz-tó madarai (The Stymphalean Birds)

Találkozás Mr. Quinnel (The Coming of Mr. Quin)

A társalkodónő (The Companion)

Tejfehér falakon belül (Within a Wall)

A tengeralattjáró tervrajza (The Submarine Plans)

Tragédia a Marsdon birtokon (The Tragedy at Marsdon Manor)

A treff király (The King of Clubs)

A tükör (In a Glass, Darkly)

Tündér a lakásban (A Fairy in the Flat)

A tökéletes szobalány (The Case of the Perfect Maid)

A törött szárnyú madár (The Bird with the Broken Wing)

Az újságpapír ember (The Gentleman Dressed in Newspaper)

Az unatkozó katona esete (The Case of the Discontented Soldier)

Az utolsó szeánsz (The Last Séance)

A vád tanúja (The Witness for the Prosecution)

A vadászlak rejtélye (The Mystery of Hunter’s Lodge)

A városi hivatalnok esete (The Case of the City Clerk)

A vérfoltos járda (The Bloodstained Pavement)

Veszélyes vállalkozás (The Adventure of Johnnie Waverly)

A világ vége (The World’s End)

A vörös ház (The Red House)

A vörös jelzés (The Red Signal)

Agatha Christie által írt

vagy saját műveiből dramatizált színdarabok

Feketekávé (Black Coffee, 1930)

Tíz kicsi néger (Ten Little Niggers, avagy And Then There Were None [És senki sem maradt…], 1943 – Agatha Christie dramatizálta azonos című regényéből)

Találkozás a halállal (Appointment with Death, 1945 – Agatha Christie dramatizálta azonos című regényéből)

Gyilkosság a Níluson (Murder on the Nile, 1946 – Agatha Christie dramatizálta a Halál a Níluson c. regényéből)

Hétvégi gyilkosság (The Hollow, 1951 – Agatha Christie dramatizálta azonos című regényéből)

Egérfogó (The Mousetrap, 1952 – Agatha Christie dramatizálta Három vak egér című rádiójátékából)

A vád tanúja (Witness for the Prosecution, 1953 – Agatha Christie dramatizálta azonos című novellájából)

Pókháló (Spide’s Web, 1954)

Éjféltájt (Towards Zero, 1956 – Agatha Christie és Gerald Verner dramatizálta)

[Ítélet] Verdict, 1958

A váratlan vendég (The Unexpected Guest, 1958)

[Vissza a gyilkossághoz] Go Back for Murder, 1960 – Agatha Christie dramatizálta Öt kismalac c. regényéből

[Hármasszabály: A patkányok, Délután a tengerparton, A beteg] Rule of Three (The Rats; Afternoon at the Seaside; The Patient), 1962

[Három muzsikus] Fiddlers Three, 1972

[Ehnaton] Akhnaton, Agatha Christie 1937 körül írta és 1973-ban jelent meg

Agatha Christie-színdarabok, amelyeket Charles Osborne dolgozott át regénnyé

A váratlan vendég

Pókháló

Feketekávé

Mary Westmacott álnéven írt regények

Az óriás kenyere (Giant’s Bread, 1930)

Befejezetlen portré (Unfinished Portrait, 1934)

Távol telt tőled tavaszom (Absent in the Spring, 1944)

A rózsa és a tiszafa (The Rose and the Yew Tree, 1947)

A lányom mindig a lányom (A Daughter’s a Daughter, 1952)

Az élet súlya (The Burden, 1956)

Versek és mesék

The Road of Dreams, 1924 – [Az álmok útja] verseskötet

Csillag Betlehem felett (Star over Bethlehem mesék, versek, 1965)

Poems, 1973 – [Versek] az írónő összes versét tartalmazó kötet

Önéletrajzi írás (Agatha Christie Mallowan néven)

Így éltünk Mezopotámiában (Come, Tell Me How You Live, 1946)

Életem (An Autobiography, 1977)

[1]Dames Commander of the Order of the British Empire: a lovagparancsnoki kitüntetés női megfelelője a Brit Birodalom Érdemrendjében.

[2]bazáron

[3]A krími háború 1853–56-ig, az indiai szipojlázadás 1857–59-ig, a búr háború pedig 1899–1902-ig tartott.

[4]Henrik Johan Ibsen (1828–1906) norvég drámaíró. Áprily Lajos fordításában így hangzik a híres kérdés: „Meg tudnád mondani hát: hol volt Peer Gynt egy hosszú életen át? […] Hol éltem Isten-bélyeges énnel, mi tartott s őrizett erejével?”

[5]A mottó egy népszerű francia dal első két sora. [Ó, drága házam, fészkem, éjjeli szállásom, múltam ruhája… ó, drága házam…]

[6]Charles Dickens, David Copperfield. Fordította Szinnai Tivadar. Budapest, Európa Kiadó, 1981.

[7]John Ruskin (1819–1900) esztéta, társadalomkritikus, író, költő. A The King of the Golden River a mai „fantasy” címszó alá tartozó kisregénye 1841-ben született és előkészítette a talajt a „fantsay” irodalom számára (l. Alice Csodaországban etc).

[8]Lady Randolph Churchill azaz Jeanette Jennie Jerome (1854–1921) híres amerikai szépség volt, leghíresebbé mégis az a „történelmi” esemény tette nevét, hogy ő lett az édesanyja a majdani nagy brit miniszterelnöknek, Winston Churchillnek. [Érdekesség, hogy az ő személyéhez kapcsolódik a „Manhattan” koktél: 1874-ben partit adott az éppen akkor megválasztott New York-i kormányzó, Samuel J. Tilden tiszteletére egy Manhattan nevű klubban és arra kérte az ottani bárpultost, keverjen egy különleges koktélt ebből az alkalomból.]

[9]A kvékerek a Barátok Vallásos Társasága (Society of Friends) nevű keresztény szekta tagjainak általánosan elterjedt megnevezése. (Néha egyszerűen Barátoknak (Friends) hívják őket.

[10]A New Forest (Új-Erdő) nevével ellentétben sem nem új, sem nem igazán erdő. Délkelet-Anglia legnagyobb el nem kerített legelője, 2005-től nemzeti park. Eredetileg erdő volt, Hódító Vilmos királyi erdőként hozatta létre 1079-ben.

[11]Eukliedész/Euklidész (Kr. e. 300 körül) görög matematikus. Az Elemek (Sztoikhéia) szerzője, amelyben axiomatikus tárgyalásmódban összefoglalta a korabeli görög matematikai tudomány alapjait (euklideszi geometria)

[12]Annie Wood Besant (1847–1933) író, szónok, teozófus, a nők egyenjogúságának élharcosa.

[13]Avagy mazdaizmus. Iszlám előtti iráni vallás. A mazdaizmus ősi perzsa vallás (Kr. 9–8. sz.), amely Kr. e. a 6. században összeolvadt Zoroaszter (Zarathusztra i. e. 650–553k.), a vallásalapító iráni próféta és hitújító tanaival.

[14]A „magas egyház” avagy a magas egyházi párt az anglikán egyház szigorúbb, katolicizmushoz közelibb ágazata. Miután VIII. Henrik egyházfővé nyilváníttatta magát, a „pápa nélküli katolicizmus” 3 pártja közül (High Church party: magas egyházi, Low Church party: alsó egyházi, Broad Church party: széles egyházi párt) a fő irányvonalat a magas egyház képviselte.

[15]A De imitatione Christi Kempis Tamás (1380–1471) műve. 4 részből áll: 1. könyv A lelki élet szabályai, 2. könyve: A belső ember, 3. könyv: A belső vigasztalás, 4. könyv: Az Oltáriszentség. Magyarul 1622-ben jelent meg Kolozsvárott Vásárhelyi Gergely fordításában (Christus Iesus követéséről való könyvek), majd 1624-ben Pázmány Péter tolmácsolásában Bécsben (Kempis Tamásnak Christus követésérül Négy könyvei), 1844-ben Pesten, Kempis Tamás négy könyve Jézus Krisztus követéséről, amelyet Sujányszky Antal fordított, és legutóbbiak közül kiemelkedő Jelenits István fordítása Thomas a Kempis, Imitatio Cristi, Krisztus követése címmel az Ecclesia Szövetkezet kiadásában, 1996-ben (6. kiad.).

[16]A bibliai keresztények a hit és az erkölcsi élet egyedüli szabályozójának a Bibliát tekintik, s a kereszténység eszméjét az egyházon kívül igyekeznek megvalósítani.

[17]Barry Eric Odell Pain (1864–1928) angol újságíró, költő, író. Bár művei jelentek meg Magyarországon (Lélekcsere, Az ablak, Férfikor etc.), nem az itt említett. (Érdekességként megemlítendő, hogy az Érdekes Újság könyvsorozatában Barry Pain éppúgy képviseltette magát, mint az akkori magyar (és külföldi) írótársadalom színe-java, sőt a Nyugatosok számos kritikában foglalkoznak Barry Painnel.)

[18]Az államegyázzal való szembenállást hangsúlyozzák a John Nelson Darby (1800–1882) egykori anglikán pap által szervezett „testvérek közösségei” (plymouthi testvérek vagy darbisták, alapítva 1830–1835). A szigorúan kálvinista testvérek nem ismernek el semmilyen egyházi rendet. Istentiszteletük összejövetelekből áll, amelyeken énekelnek, imádkoznak, és magyarázzák az Írást. A testvérek minden férfi tagja prédikálhat, bármelyikük hozzákezdhet az igehirdetéshez az énekek között. Krisztus emberi mivoltának kérdése vitát és szakadást eredményezett a szervezetben (plymouthi testvérek, bristoli testvérek).

[19]Nathaniel Hughes John Baird (1865–1930).

[20]Dandy Dinmont terrier.

[21]Ősi skót ezred, brit fennhatóságú alakulat. 1725-ben alapították.

[22]Coalbrookdale porcelán.

[23]II. (Rufus) Vilmos tkp. Vörös Vilmos, angolul William Rufus (1056–1100), angol király. Halálát saját visszapattanó nyila okozta az Új-erdőben, s ez a szokatlan mód nyilvánvalóan kétkedésekre adott okot.

[24]Louisa May Alcott (1832–1888) amerikai írónő. Magyarországon Kisasszonyok (fordította Barta Judit, Budapest, Ulpius, 2006.) címen jelent meg Little Women című regénye, amelynek második része, a Jó feleségek (fordította Sóvágó Katalin Németh Anikó, Szeged, Lazi, 2005.) szintén kapható.

[25]Charles John Huffam Dickens (1812–1870) angol író. Ritkaságok régi boltja című regénye maga is ritkaságnak számít magyar nyelven. 1922-ben adta ki a Szent István Társulat Budapesten, Váradi Béla tolmácsolásában. A regényből készített film azonban könnyedén megszerezhető, ennek Régiségek kicsiny boltja a címe.

[26]Henry James (1843–1916), amerikai származású angol író, kritikus. Számos regénye olvasható magyar nyelven (A galamb szárnyai, A csavar fordul egyet, Egy hölgy arcképe etc.)

[27]Joseph Rudyard Kipling (1865–1936) angol író és költő. Napjainkban leginkább gyermekeknek szóló műveiről ismert, melyek között leghíresebb A dzsungel könyve (1894). 1907-ben elnyerte az Irodalmi Nobel-díjat, angol nyelvű írók között elsőként. Híres regénye továbbá a Kim is (1901).

[28][A kis tanító]

[29]Bloody Mary, azaz Tudor Mária (1516–1558). VIII. Henrik és Aragóniai Katalin gyermeke.

[30]Andrew Lang (1844–1912) költő, novellista, irodalomkritikus és népmesék szenvedélyes gyűjtője. Az itt említett két mesegyűjteményen kívül további tíz „színes” gyűjteménye létezik, amelyekben a föld népeinek meséit olvashatjuk (1889–1910), előnyben részesítve a Grimm-meséket és az Ezeregyéjszaka meséit. A Kék mesekönyv volt az első (1889), a Sárga mesekönyv a negyedik (1894) a sorban. [Érdekességként megemlítendő hazánk nagy mesemondójának, Benedek Eleknek (1859–1929) hasonló mesegyűjteményei, egyfelől a Magyar mese-és mondavilág (1894 – 96), másfelől A csodalámpa: Kék mesekönyv, Piros mesekönyv, Arany mesekönyv, Ezüst mesekönyv (1921), minthogy Benedek Elek gyűjtésében a magyar mesevilágon kívül a klasszikus Grimm-meséktől és az angol mondáktól kezdve az Ezeregyéjszaka és a Pancsatranta klasszikus történetein át az orosz, a zsidó, a székely, a japán és még rengeteg más népmeséig terjed a válogatás, csakúgy, ahogyan Andrew Lang gyűjteményében, a magyar meséket is beleértve.]

[31]Mary Louisa Molesworth (1839–1921). Az itt felsorolt könyvei közül csak a The cuckoo clock címűt olvashatjuk magyar nyelven (Kakuk Pajtás, Vidám történet kisfiúknak, kislányoknak). Fordította Benedek Rózsi, rajzolta Kolozsváry Sándor. Dante Könyvkiadó, 1938.)

[32]uram

[33]Girls and boys come out to play, the moon doth shine as bright as day… [Lányok, fiúk gyertek játszani a kertbe, a hold úgy világít, mintha fényes nappal lenne…] egy népszerű gyermekrigmus első két sora, amely Anglia első gyermekeknek írt verseskönyvéből származik, a Tommy Thumb’s (pretty) Song Bookból, vagyis Hüvelyk Matyi (szép) daloskönyvéből, 1744-ből.

[34]Sheraton-stílus, Chippendale-stílus: 18. században kialakult angol bútorstílusok.

[35]Híres olasz porcelán.

[36][egy kutya… egy ház… egy csendőr… a pék…]

[37][Ó, a drága picurka! Milyen aranyos ez a kicsike! Ó…! Mindjárt veszünk egy pár mulatságos, szórakoztató leckét, nemde?]

[38][Igen, köszönöm.]

[39][Ó, a szegény picikém! Szegény ici-picikém!]

[40][A kicsi kisasszonykának!]

[41][Ez lehetséges, de túl fiatal.] … [nagyon fiatal]

[42][komoly fiú]

[43]Sophie Fedorovna Rostopchine, Comtesse de Ségur (1799–1874) orosz születésű francia írónő írta az Egy szamár emlékiratai című könyvet és ezenkívül még számos meseregényt.

[44]A XIV. században, Kurdisztánban élt egy Yezid nevű néptörzs, amely Adi Sejk vallásalapítónak hatására ördögimádó hitre tért. A szent pávát tisztelték az ördög jelképeként. Lalish völgyében, nem messze az iraki határtól, még ma is minden áprilisban megünneplik a jezidi újévet a híres „tavaszi fesztivál” keretén belül a jezidi vallás követői. E kurdokhoz tartozó népcsoport vallása több ókori vallással is kapcsolatba hozható (zoroasztrizmus, manicheizmus, mithrász kultusz), de vannak muszlim, keresztény gyökerei, sőt még a judaizmus egy-egy eleme is felfedezhető benne. Irakon kívül Szíriában, Törökországban, Iránban, Örményországban és Grúziában élnek, de menekültként kisebb csoportjuk letelepedett Európában is.

[45]II. Lajos bajor király (1845–1886), más éven az őrült Lajos király, Hattyúkirály. Richard Wagner rajongója és támogatója, leginkább építkezéseivel írta be magát a történelemkönyvekbe.

[46]Esetleg Jane Austen (1775–1817) Értelem és érzelem c. regényalakjainak nevéből, avagy egy Waterlooi csatában részt vevő tábornok miatt (legalábbis Iain Gale szerint, l. a Waterloo négy napja c. könyvet).

[47]A Brit Birodalom a 15. századtól a II. világháborúig létezett, utána a birodalom területének legnagyobb része függetlenné vált, így lett először 1926–1947-ig Brit Nemzetközösség, majd a független államokat tömörítő nemzetközösség.

[48]Eredeti nevén Stephanus Johannes Paulus Kruger, más néven Oom Paul, vagyis „Paul bácsi” (1825–1904). Farmer, katona és államférfi; az afrikáner nemzet atyjaként vonult be Dél-Afrika történetébe. Ő volt Transvaal, vagyis a Dél-afrikai Köztársaság elnöke 1883-tól 1900-ig, amikor kitört a búr háború.

[49]Rudyard Kipling verse (1899), amelyet Sir Arthur Sullivan zenésített meg. A Daily Mailben közzétett felhívás részeként jelent meg, és a dél-afrikai/búr háborúban szolgáló katonák fizetésemelését szorgalmazta: „pass the hat for your credit’s sake, and pay-pay-pay!” vagyis jó hírük megőrzése érdekében szervezzenek gyűjtést és fizessenek, akik tehetik.

[50][Ők nem esznek szedret] … [Önök meg fogják mérgezni magukat]

[51][És egy jó köpés!]

[52][De hát miért nem, Marie?]

[53]Victoria Mary Sackville-West (1892–1962), ismertebb nevén Vita Sackville-West, angol költő, regényíró. [Érdekességként megemlítendő, hogy Virginia Woolf Vita Sackville-Westről formázta Orlandót.]

[54][Kiki sírjának látogatása]

[55][Tony uraság, a fürdőbe!]

[56][Jaj, jaj, édesanyja nem fog ennek örülni!]

[57][De, szegény kislánykám, nem tudja, hogy a vasút…]

[58]Dr. Ebenezer Cobham Brewer (1810–1897) könyvében (Guide to the Scientific Knowledge of Things Familiar/The Guide to Science/Dr. Brewer’s Guide to Science, 1838 körül) több mint 2000 hétköznapi jelenség tudományos magyarázatát adja, „kérdezz-felelek” stílusban. [Érdekességként megemlítendő Dr. Bélley Pál gondozásában, a Magyar Rádió által 1953-ban indított Kíváncsiak Klubja, amely hasonló szándékkal, stílusban közvetített hétköznapi ismereteket nem hétköznapi módon.]

[59]Charles Lutwidge Dodgson (1832–1898), írói álnevén Lewis Carroll, angol író, költő, matematikus, anglikán pap és fényképész. Itt szereplő regényeit 1865-ben és 1872-ben írta. Alice Csodaországban, ford. Kosztolányi Dezső. Bp., Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1974., és Alice Tükörországban, ford. Révbíró Tamás. Bp., Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1980. Charlotte Mary Yonge (1823–1901), The Daisy Chain (1856). George Alfred Henty (1832–1902) angol regényíró.

[60]Hector Malot (1830–1907) francia író híres könyve. [Nálunk a Tengerész fia c. regénye jelent meg többszöri kiadásban, utoljára a Mágus Kiadónál, Máthé Lydia fordításában, 1997-ben.)

[61]A fantasztikusan szép könyvet írta és rajzolta: Walter Crane (1845–1915) festő, dekorátor, könyvillusztrátor. [Érdekességként megemlítendő, hogy 1900. október 14-én kiállítást rendeztek alkotásaiból az Iparművészeti Múzeumban, amire a művész családjával személyesen is ellátogatott. A magyar iparművészet iránti érdeklődését Zsolnay Vilmos keltette fel. L. Magyar Iparművészet, III. évf., V. melléklet, Walter Crane, l. 155–172.]

[62]Robert Schumann (1810–1856), Felix Mendelssohn-Bartholdy (1809–1847), Edvard Grieg (1843–1907), Carl Czerny (1791–1857)

[63][a szőke úr]

[64][de igen… ő nagyon szerelmes… komoly fiú…]

[65]Thomas Winthrop Hall (1862–1900) a szerzője a színdarab alapját képező könyvnek.

[66]The Pirates of Penzance, Sir William Schwenck Gilbert (1836– 911) író és Sir Arthur Seymour Sullivan (1842–1900) zeneszerző munkája. Magyarországon színházi és filmes feldolgozásban is látható.

[67]A bekezdésben felsorolt művek és/vagy szerzőik: George Alfred Henty (1832–1902), angol regényíró; Stanley John Weyman (1855–1928), angol regényíró, a „románc hercege” (példaként említhető Magyarországon 1920-ban, az Athenaeum által kiadott A Bíboros szolgálatában c. regénye. Dr. Turchányi Tihamér fordításában); Sir Anthony Hope Hawkins (1863–1933), A zendai fogoly, ford. Barta Antal, Budapest, Singer és Wolfner Új Idők Irodalma Intézet; Jules Gabriel Verne (1828–1905), Utazás a Föld középpontja felé, ford. Veressné Deák Éva, Budapest, Unikornis Kiadó, 1998. [Érdekességként megemlítendőek Verne Gyula magyar vonatkozású művei (l. Sándor Mátyás, A dunai hajós, a Várkastély a Kárpátokban és a Storitz Vilmos titka; az L. T. Meade álnév Elizabeth Tomasina Meade Smith (1854–1914) angol írónőt rejti.

[68]The Yeomen of the Guard [A Tower testőre] a fent említett szerzőpárostól: Gilbert–Sullivan.

[69]A két elbeszélés megtalálható az alábbi válogatásban: A haldokló detektív, ford. Boronkay Zsuzsa, Arión Kiadó 2007.

[70]The Sixth Ball of the Over, A Rub of the Green, Cassie Plays Croquet.

[71]Basil Dean (1887–1978) angol színész, író, rendező. Bár rendezett színházi darabokat is karrierje folyamán, neve a filmiparban vált igazán ismertté, íróként, rendezőként és producerként egyaránt. 1929-ben ő volt Anglia egyik leghíresebb producere, filmjei nálunk is láthatóak.

[72]Florence Nightingale (1820–1910) A modern nővérképzés úttörő alakja, a viktoriánus korban a női választójogért harcoló polgári mozgalom jeles képviselője volt.

[73][a kis briós]

[74]Philip Massinger (1583–1640) angol drámaíró műve, hazánkban számos antológiában megtalálhatóak drámái (pl. Angol reneszánsz drámák I.-III., ford. Benedek András, Bp., Európa, 1961, vagy Szentségtörők és mártírok, ford. Kálnoky László, Bp., Magvető, 1988.). Érdekességként megemlítendő, The Picture (A festmény) c. tragikomédiáját, amely Mátyás király idején játszódik.

[75]Lewis Waller (1860–1915) angol színész és színházi menedzser, az ő „imádatára” alakult talán az egyik legkorábbi fan club, az itt említett „KOW” (= Keen on Waller, a színészért való rajongás szó szerinti kezdőbetűiből).

[76]A bayeux-i faliszőnyeg egy hosszú, szőtt falikárpit, amely hímzett, színes képekben meséli el Anglia 1066-os normannok általi elfoglalását.

[77]Dan Leno (született George Wild Galvin, 1860–1904) angol komédiás, pantomimművész.

[78]V. ö.: Jelenések könyve, 17:4–5.: „Öltözött vala pedig az asszony bíborba és skarlátba, és … kezében egy aranypohár vala, tele útálatosságokkal és az ő paráznaságának tisztátalanságával. … a nagy Babilon, a paráznáknak és a föld útálatosságainak anyja.”

[79]Az alpakaszövet 1830-tól ismert kelme, melyet először Angliában állítottak elő. Eredetileg a szövet láncfonala pamut, vetülékfonala pedig alpaka volt, az a finom, puha, sosem szúrós gyapjú, amelyet a dél-amerikai, láma nembe tartozó, alpaka szőréből nyernek.

[80]A felsorolt regények és/vagy szerzői: Sir W. Scott: A talizmán (megjelent Oroszlánszívű Richárdként is), ford. Forró Pál, Mecsek Expressz Kiadó, Pécs, 1999., Marmion (1808), A tó hölgye (1810); C. J. H. Dickens: Nicholas Nickleby élete és kalandjai, ford. Devecseriné Guthi Erzsébet, Bp., Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1960.; Bleak House – A Jarndyce-örökösök, ford. Ottlik Géza, Bp., Móra, 1978. A teljes fordítás Örökösök címmel jelent meg 1972-ben az Európa Kiadó gondozásában; W. M. Thackeray: Hiúság vására, ford. Vas István, Bp., Európa, 2003., A Newcome család, ford. Róna Ilona, Bp., Magyar Helikon: Európa Könyvkiadó, 1974., Henry Esmond története, ford. Vas István, Bp., Európa, 1986., A. Dumas: A három testőr, ford. Csatlós János, átdolg. Majtényi Zoltán, Szeged, Jonatán könyvmolyképző, 2007., Húsz év múlva, ford. Jékely Zoltán, Bp., Európa, 1987., Monte Cristo grófja, ford. Csetényi Erzsi, Bp., Könyvklub, [2005], cop. 1964.

[81]Maurice Henry Hewlett (1861–1923) angol író, költő: Forest Lovers (1898), The Queens’s Quair (1904) The Life and Death of Richard Yea-and-Nay (1900)

[82]Lord Alfred Tennyson (1809–1892) Becket (1884) c. drámájáról van szó, amelyben Sir Henry Irving (1838–1905), Anglia minden idők egyik leghíresebb színésze játszott. (Érdekességként megemlítendő, az ő személyi titkára volt az ugyancsak híres Bram Stoker, a Dracula írója.)

[83]Az előbbi egy sokszor feldolgozott történet: a The country girl színházi előadások és filmek is készültek belőle, az utóbbi egy híres angol musical, az Our Miss Gibbs.

[84](1648–1653), a párizsi Parlament (azaz a Legfelsőbb Bíróság) és a francia főnemesség („les princes de sang”) nyílt fegyveres felkelése a király abszolutista politikája ellen.

[85][Komolyan mondom, ez lehetetlen] … [Ön, aki ilyen jól beszél franciául, huszonöt hibát ejtett a diktálásban! Huszonötöt!]

[86][De kicsikém, maga mit játszik? Ez szörnyű!]

[87]Jules (Émile Frédéric) Massenet (1842–1912): Werther; Georges Bizet (1838–1875): Carmen; Giacomo Puccini (1858–1924): Bohémélet, Manon Lescaut, Tosca; Wilhelm Richard Wagner (1813–1883): Tannhäuser; Charles-François Gounod (1818–1893): Faust

[88][Maga nem vesz észre semmit]

[89]Andromakhé, görög mitológiai alak, a müsziai Éetión király leánya, Hektór felesége.

[90](Seigneur, tant de grandeurs ne nous touchent plus guere…) A francia klasszicista dráma híres hármasa (Moličre, Corneille) közül Jean Racine (1639–1699) fogott legkésőbb a drámaíráshoz. Itt Andromaché c. drámájából idéz Agatha Christie. [am. Uram, mind ez a nagyság, már nem érint meg engem]

[91]Sarah Bernhardt, azaz Bernard Rosine (1844–1923) francia színművésznő.

[92]A Chantecler csodája. „És ön nem akarja megnézni a Chanteclert? – kérdezte a bár bájos asszony, a báré, hova éjfél után olykor benézek. Különös véletlenből a Porte-Saint-Martin előtt vitt el ugyanazon estén a taxi-autóm, s amit a színház előtt láttam, már undorított. Húsz rendőr állott a bejáratnál, s ötszáz bámész ember lármázott a húsz rendőr kedvéért. Olyan volt ez, mintha rendezték volna, holott a húsz rendőrre szükség volt, s Rostand darabja valóban megmozgatta az utcát is. Elegáns privát automobil állott meg a színház előtt, s nagyon finom, fehér dáma lépett ki belőle – A fácán, a fácán – zúgta tréfásan a tömeg, s a rendőrök is nevettek. És én nyugodtan mondhattam a bár bájos tulajdonosnőjének, hogy nem vagyok kíváncsi arra, amire az összes párizsiak kíváncsiak – írta Ady Endre Párizsból 1910. február 18-án a Pesti Naplóba, ám később mégis megnézte a darabot, és április 16-án a Nyugatnak írt kritikájával immár – minden jó szándék ellenére – csatlakozott a darabot erősen bírálók köréhez. [forrás: Ady Endre összes művei CD-ROM, ARCANUM Adatbázis KFT., 1999.]

[93]Gabrielle Réjane volt színházi neve Gabrielle-Charlotte Rejunak (1856–1920), a híres francia színésznőnek, Sarah Bernhardt nagy vetélytársának. [Érdekességként megemlítendő, Ady Endre párizsi beszámolóiban róla is számos írásában mesél, „az ördög nagyszerű leányának” nevezi. (forrás: Ady Endre Összes prózai művei, ua.)

[94][Megöltem anyám, hogy mentsem a lányom]

[95]Az említett áriák szerzői: Jean-Baptiste de Lully (Giovanni Battista di Lulli, 1632–1687), Bois Epais az eredeti címe, ford. Lányi Viktor; Christoph Willibald Gluck (1714–1787) Orfeusz és Euridiké, eredeti címe Orphée et Eurydice, többféle fordításban hallható.

[96][Hé, mit játszik itt nekem, kicsikém?! Ez egyszerűen kegyetlenség!]

[97]Frédéric-François Chopin (Fryderyk Franciszek Chopin) (1810–1849), Gabriel Urbain Fauré (1845–1924). Pjotr Iljics Csajkovszkij (1840–1893).

[98][Jól van, jól van]

[99]déli

[100]Charles Camille Saint-Saëns (1834–1921) írta a Sámson és Delila c. operát, amelyből a híres Mon coeur s’ouvre ŕ ta voix-t kívánta elénekelni az ifjú Agatha.

[101]Maria Luigi Carlo Zenobio Salvatore Cherubini (1760–1842)

[102]Puccini operái, az áriák eredeti címe: Che Gelida Manina és Vissi d’arte, vissi d’amore.

[103]A The Queen (az eredeti 1862-től) és a The Tatler (az eredeti 1709-től) kulturális-irodalmi orgánumok voltak, de modern változatok (mindkettő nevéből elhagyták a határozott névelőt) leginkább a mai női magazinok közé sorolható. A The Lancet (1823-tól) és még inkább a The British Medical Journal, vagy a BMJ híres orvostudományi szakfolyóiratok, ez utóbbi a világ legismertebb folyóirata a maga nemében, hazánkban magyar változat is olvasható.

[104][a gyengédség országa] XVII. századi képzeletbeli ország, melynek Tendre a neve. A megrajzolt térkép, amolyan szerelmi földrajz, mely az érzelmek szakaszait ábrázolja.

[105]Az Aucassin és Nicolette 1200 körül keletkezett, (feltehetőleg picardiai) dialektusban íródott verses elbeszélés, a középkori francia irodalom kiemelkedő alkotása.

[106]Gondol Dániel fordításában Windsori csalfa hölgyek, Rákosi Jenő fordításában Windsori víg asszonyok, Devecseri Gábor fordításában az itt is szereplő címmel.

[107]Charles Blake Cochran (1872–1951) brit színházi vállalkozó és menedzser, az akkori London egyik legbefolyásosabb személye. [Érdekességként megemlítendő, hogy a Magyar Színház és a Városi Színház közös premierjére, Brodszky Miklós A szerelmes királynő (1936. október 11.) című operettjére, amelyet Alpár Gitta főszereplésével Szabolcs Ernő rendezett, Charles B. Cochran is ellátogatott.]

[108]Edgar Degas (1834–1917) francia festő és szobrász. Az említett képet, a Balettórát több ízben is megfestette (1871, 1874, 1881…).

[109]Alberto Santos Dumont (1873–1932) Franciaországban élő brazil milliomos, a motoros, irányított repülés igazi úttörője. 1892-ben Párizsban látott hozzá a kormányozható léghajó építésének, egymás után készültek a hidrogénnel töltött, dupla kamrájú, motorral felszerelt gépei, 1901-ben autómotorral hajtott szivar alakú, propelleres léghajóval körülrepülte a Diadalívet. Az igazi, jól használható repülőgépe 1908-ban készült el Demoisele (szitakötő) néven, egyszerű, kitűnően repülhető szerkezet volt, tulajdonképen az első ultrakönnyű repülőgép.

[110]A Wright fivérek, Orville Wright (1871–1948) és Wilbur Wright (1867–1912) nevét elsősorban az első, gyakorlatban működő repülőgép megtervezésével és megépítésével kapcsolatban, és az első irányítható, motorral hajtott, levegőnél nehezebb eszközzel való repülés kapcsán ismerhetjük.

[111]A commedia dell’arte itáliai vígjáték, vázlaton és állandó jellemtípusokon alapuló, rögtönzött színjáték, a 16–18. századokban uralta az olasz színjátszást és egész Európában elterjedt. Az itt felsorolt karakterek állandó szereplői e játéknak.

[112]Az 1909-től a mai napig működő angol Poetry Society (Költészeti Társaság) vezető irodalmi, költészeti lapja az 1912-ben alapított The Poetry Review (a. m. Költészeti Szemle), amely (1970-től) Poetry Review néven ma is népszerű irodalmi folyóirat.

[113]Lily Elsie (1886–1962), született Elsie Hodder, népszerű angol színésznő.

[114]Lehár Ferenc (1870–1948) zeneszerző, karmester. A víg özvegy c. operettjének librettója egy korábbi francia vígjáték, Henri Meilhac Az attasé című darabja alapján készült el és bemutatójára 1905. december 30-án került sor, Bécsben. A Luxemburg grófja librettóját 1908-ban kapta Alfred Maria Willner és Robert Bodanzky szerzőpárostól, a bemutató 1909. nov. 12-én volt.

[115]Egyedül játszható kártyajátékok.

[116]A Szépség háza 1926-ban jelent meg először a Sovereign Magazine hasábjain. Magyarországon – a szerző által átdolgozott változat – Az Álmok Házaként jelent meg az Aquila Könyvkiadónál. Fordította Borbás Mária, N. Kiss Zsuzsa.

[117]David Herbert Lawrence (1885–1930) regényei: A tollas kígyó c. regényt eredetileg Gaál Andor fordításában a Révai Testvérek Irodalmi Intézete adta ki, 2006-ban pedig a Könyvmíves könyvkiadó. A Szülők és szeretők önéletrajzi regényének eredeti címe Sons and lovers, amely megjelent Róna Ilona fordításában az Árkádia könyvkiadónál 1984-ben. [Számos regénye olvasható még nálunk antikvár kiadásban éppúgy, mint újrakiadott változatban, ezek közül leghíresebb a Lady Chatterley szeretője.]

[118]Sara Jeannette Duncan (1861–1922) kanadai író.

[119]A novella A vád tanúja című novelláskötetben jelent meg, kiadta a Hunga-Print Nyomda és Kiadó, fordította dr. Villányi György, Hunga Könyvek, 1994. Eredeti címe The call of wings. A The Lonely God (A magányos isten) a már korábban említett Az Álmok háza c. kötetben jelent meg.

[120]Thurston E. Temple (1879–1933) angol–ír költő, író. A könyv eredeti címe The city of Beautiful Nonsense. Nálunk Ruzitska Mária fordításában a Singer és Wolfner Irodalmi Intézet gondozásában jelent meg.

[121]Eredeti címe Snow upon the desert.

[122]Eden Philpotts (1862–1960) angol író, novellista. [Magyarul is jelentek meg írásai (pl. a Charles herceg tőre), továbbá Alfred Hitchcock A farmer felesége c. filmjét Eden Philpotts regényéből készítette.]

[123]Thomas de Quincey (1785–1859) regényét (1821) Tandori Dezső fordításában olvashatjuk. Bp., Cartaphilus, 2001

[124]John Ruskin (1819–1900) angol esztéta, a preraffaeliták irodalmi szószólója volt.

[125]Omar Khajjam a négysoros arab epigramma (rubái) legkiválóbb művelője. 1025–50 között születhetett Nísápúrban és nagyjából 1122–25 körül halt meg. Nemcsak költő, de matematikus, fizikus, asztronómus és filozófus is volt, és 1074–79 között megreformálta a perzsa naptárt (emiatt az csak 5000 naponként téved egy napot, míg a mienk 3330 naponként). Versei számos kiadásban láttak napvilágot magyarul is, pl. Szabó Lőrinc fordításában, Szász Endre illusztrációival (Rubáiját, Bp., Helikon, 2004.), továbbá 14 magyar műfordító – az említett Szabó Lőrinc mellett Weöres Sándor, Baktay Ervin, Tandori Dezső, Faludy György… etc. (Omar Khajjam sátra alatt, Bp., Terebess, 1977.) – tolmácsolásában.

[126]Korbay Ferenc/Francis Korbay (Pest, 1846 – London, 1913.): énekes, zeneszerző. 1866–1870 között a Nemzeti Színházban kisebb szerepeket alakított. Liszt Ferenc tanítványa, akinek tanácsára zongoristaként folytatta pályáját, s méltán híres zongora-és énektanár lett New Yorkban, később Londonban. Feleségével, Ravasz Ilonával zeneiskolát alapított. Bár külföldön élt, szoros kapcsolatot ápolt hazája művészeivel, levelezésben állt Munkácsyval, ellátogatott Justh Zsigmond birtokára, etc. a magyar zene népszerűsítésében világszerte nagy szerepet vállalt.

[127]Hans Richter/Richter János (Győr, 1843 – Bayreuth, 1916). Wagner kéziratainak letisztázásához vette magához az akkor még fiatal zenészt, s munkakapcsolatuk csakhamar barátsággá mélyült, s Richter 1866–67-ben a Wagner-családdal lakott. 1876-tól részt vesz a németországi bayreuth-i Wagneri Ünnepi Játékok szervezésében, majd a londoni Covent Gardenben színre vitte a teljes Niebelung-tetralógiát. Akkor már világhírű karmester volt, előadásait „Richter-koncerteknek” hívták. Közben nem feledkezett meg szülőhazájáról sem, számos magyar zeneművet mutatott be külföldi vendégkarmesteri útjai során.

[128]Richard Wagner (1813–1883) tetralógiája, amelyek 1853–1874 között írt, s amelynek egyes darabjai: A Rajna kincse (1853–1854), A walkür (1854–1856), Siegfied (1856–1869) és Az istenek alkonya (1869–1874).

[129]Anton van Rooy (1870–1932), holland (bariton) énekes. Gertrud Kappel (1884–1971) holland (szoprán) énekesnő. Minnie Saltzman-Stevens (1894–1950) amerikai (szoprán) énekesnő.

[130]Trisztán és Izolda (1857–59). A Liebestod Izolda „szerelmi halála”.

[131]May Sinclair volt az álneve Mary Amelia St. Clairnek (1863–1946), a népszerű angol írónőnek. A szövegben említett regényei nem jelentek meg nálunk, éppúgy, ahogy Agatha Christie Vision c. írása sem. The Divine Fire (1904), The Flaw in the Crystal (1912), The Combined Maze (1913), Takser Jevons: The Real Story (1916).

[132]17th Lancers. (1759. nov. 7. – 1922. jún. 22.) angol lándzsás (ulánus) lovassági ezred.

[133]Pld. Anatole France (1844–1924) Kékszakáll hét felesége és más elbeszélések, ford. Aranyossi Pál, Bp., Európa Könyvkiadó,1959.

[134]Egy kis macitörténelem: Theodore Roosevelt (1858–1919, az Egyesült Államok 26. elnöke 1901 és 1909 között. 1906-ban Nobel-békedíjat kapott), akit csak Teddyként emlegettek az emberek, egy vadászat alkalmával megvédett egy medvebocsot, akit vadásztársai le akartak lőni. Mindeközben a berlini Steiff család műhelyében elkészült az első játék mackó, s a jól értesült tulajdonos, a mackót Teddy’s bearnek, vagy Teddy mackójának nevezte el.

[135]Gaston Louis Alfred Leroux (1868–1927) francia író, újságíró. A sárga szoba titka Tóth Árpád fordításában olvasható. Bp., Hunga-Print Nyomda és Kiadó, 1994.

[136]Sir Arthur Conan Doyle (1859–1931) világhírű detektívfigurája.

[137]Anna Katharine Green (1846–1935) amerikai írónő, költő. Amerika első detektívregény-szerzői közt tartják számon. Az itt említett regényt 1878-ban írta.

[138]Maurice-Marie-Émile Leblanc (1864–1941) francia író, aki Arsčne Lupin főhőse révén éppoly népszerű volta franciák között (is), amilyen Sir Arthur Conan Doyle volt Sherlock Holmes által. Nálunk is megjelent számos története az „úri betörőnek”. Példának okáért szerepeljen itt egy mű az említett vetélytárssal, Arsčne Lupin Sherlock Holmes ellen, ford. Bíró Zsuzsa, Debrecen, Kolonel Lap-és Könyvkiadó, Mesterdetektív kiskönyvtár 1990.

[139]A Salisbury Plain Anglia 780 km^2 területen fekvő hatalmas gyakorlótere.

[140]James Matthew Barrie (1860–1937) skót regényés drámaíró. Először a Peter Pan, or The Boy Who Wouldn’t Grow Up című színdarabot mutatták be 1904-ben Londonban, majd megjelent 1906-ban Peter Pan in Kensington Garden címmel (a már korábban kiadott The Little White Bird Peter Panre vonatkozó fejezetei), s a nagy sikerre való tekintettel később az ebből készített regénye a Peter (Pan) and Wendy, 1911-ben. Szilágyi Domokos fordításában vagy Tótfalusi István átdolgozásában olvashatjuk magyarul Pán Péter kalandjait.

[141]A Farman testvérek 1908 és 1941 között több mint 200 repülőgéptípust építettek. Henry (1874–1958) és Maurice Alain Farman (1877–1964). Sir Edwin Alliott Verdon Roe (1877–1958) és testvére (Humphrey V. Roe) 1910 és 1963 között építettek repülőgépeket, köztük az első bombázókat, l. Avro 504.

[142]Voluntary Aid Detachment azaz önkéntes segéderő különítmény, ami hasonló lehetett a Magyarországon 1879-ben megalakult Központi Segélyező Nőegylethez, ahol önkéntes lányok, asszonyok 6 hetes képzésen vettek részt, hogy szükség esetén mint önkéntes nővérek helytálljanak.

[143]Igazándiból a WRAF-be (Women’s Royal Air Force, am. Női Királyi Légierő) és nem a WAAF-be (Women’s Auxiliary Air Force, am. Női Segédlégierő), ugyanis az előbbi az I. világháborúban az utóbbi a II. világháborúban alakult, az előzőből. Mindkettő a Brit Király Légierő női segéderejét jelenti, s a célból jött létre, hogy a nők minden olyan háborús pozícióban segítséget nyújtsanak, ahol a harcoló férfiaknak szükségük lehetett rájuk (szerelők, sofőrök etc.)

[144]Szent Mihály és Szent György Lovagrend tagjává választották (CGM = Companion of the Order of St. Michael and St. George), a rendet IV. György (1762–1830) régens, majd Anglia királya alapította 1818-ban.

[145]DSO-t vagyis a Distinguished Service Ordert, azaz a Kiváló Szolgálatért Érdemrendet Viktória királynő (1819–1901) adományozta először 1886-ban.

[146]Sir John Denton Pinkstone French (1852–1925) 1914–1915 között mint birodalmi marsall vezette a Brit Expedíciós Hadtestet Franciaországban.

[147]II. Poniatowski Szaniszló Ágost (Stanisław August Poniatowski), 1732–1798) a lengyel és litván nemzet közösségének utolsó uralkodója, Lengyelország királya és Litvánia nagyfejedelme 1764–1795 között. 1765-ben alapította a Szent Sztaniszláv Lovagrendet avagy Szaniszló-rendet.

[148]Kémiai teszt arzén kimutatására. A tesztet 1836-ban a brit kémikus, James Marsh (1789–1846) vezette be.

[149]Kona/Cona. Az espresso technológia megjelenése előtt két kávékészítési technológia terjedt el leginkább. Az első a prekolációs kávéfőzés, amely az angol háztartásokban a mai napig jellemzően használatos, a másik pedig a lombikos – Cona – technológia.

[150]University College Hospital

[151]A Bizmut-szubnitrát, Jodoform, Paraffin kezdőbetűiből.

[152]A kuráre kettős hatású növénykivonat, amely nyílméregként az érrendszerbe jutva halálos; a béltraktusban görcsoldó gyógyszer.

[153]A Hodder & Stoughton (1868–) is, a Methuen (1889–) is és a Bodley Head (1887–) kiadó is mind a mai napig működik. [Érdekességként megemlítendő, hogy a Methuen kiadó adta ki 1926. október 14-én a Micimackót.]

[154]Értsd: London.

[155]A Thalidomidont (Contergant) 1961-ben hozták forgalomba nyugtatóként Európában. Csak később derült ki, milyen rettenetes következménnyel járt, hogy a szert állapotos nőknek is adták a reggeli rosszullét kezelésére: sok esetben kéz és láb nélküli, de szellemileg ép gyermekeket hoztak világra. A gyógyszert negyven országban forgalmazták, összesen 12 ezer baba született miatta fizikai károsodással – közülük ötezren érték meg a felnőtt kort.

[156]The Joyful Venture, Yooung Adventurers, The Secret Adversary

[157]Murder on the Links

[158]Angol képes újság (1893–1959.) Bruce Ingram szerkesztősége alatt publikálták első ízben Agatha Christie elbeszéléseit, majd további 49-et 1923 és 1924 között, amelyeket később különböző gyűjteményekben újra kiadtak. 1953-ban az Egy marék rozs (A Pocket Full of Rye) c. művét B. Ingramnak ajánlotta a szerző.

[159]A Brit Királyi Gyógyszerészeti Társaság lapja, 1841-től napjainkig.

[160]British Empire Exhibition 1924 és 1925, gyarmati kiállítás volt a Wembley-ben.

[161]Margery Sharp (1905–1991), angol író regénye 1944-ből. Cluny Brown című regényéből 1946-ban Ernst Lubitsch készített nagy sikerű filmet, Cluny Brownt Jennifer Jones játszotta.

[162]Az első jelentős angol kolónia volt.

[163]A Kimberley gyémántbánya a világon a legnagyobb kézzel ásott gödör. 1866 és 1914 között ötvenezer munkás ásta ki, ásóval és csákánnyal, 2 722 kg gyémántot találva. A Big Hole, azaz Nagy Lyuk területe 17 hektár, 463 méter széles. Eredetileg 240 méter mély volt, de feltöltötték törmelékkel, 215 méterre csökkentve a mélységét. A mélyedésben 40 méter mély víz gyűlt össze, így a felszíntől 175 méter látszik. A bánya föld alatti részének legmélyebb pontja 1097 méter mélyen volt.

[164]A Matopos-hegység (Matopo/Matobo) gránithegység Zimbabwében, Bulawayótól délkeletre. A folyók erodáló hatására fantasztikus alakzatok és mély völgyek keletkeztek a térségben. 2003 óta az UNESCO-világörökség része.

[165]Harere

[166]Ma Botswana. Az ország fő vasúti társasága a „Botswana Railways”. A vasutak hossza 700 km.

[167]Az afrikaiak „mennydörgő gőzölgésnek” és „robajló füstnek” is nevezik a Viktória-vízesést, amelynek a Zambézi folyó százméteres mélységbe alázúduló hangjára utalnak. Az óriási robajt háromszáz méteres párafüggöny látványa teszi teljessé. A vízesés két ország, Zambia és Zimbabwe határán található. Mindkét oldalon közvetlen környékét nemzeti parkká nyilvánították és az UNESCO-világörökség részeként nemzetközi védelemben is részesül.

[168]Maramba

[169]Pretoria a Dél-afrikai Köztársaság közigazgatási fővárosa.

[170]A Dél-afrikai Unió (Union of South Africa) 1910. május 31-én jött létre – Fokföld, Transvaal, Oranje és Natal – brit domíniumként. Nem sokkal ezután kezdték el építeni a homokkőből készített épületegyüttest (The Union Buildings), Sir Herbert Baker építész vezetésével. A Dél-afrikai Unió 1926-tól a Brit Nemzetközösség tagja volt. 1961-ben kikiáltották az ország függetlenségét, kiléptek a Brit Nemzetközösségből, megszűnt a Dél-afrikai Unió és megszületett a Dél-afrikai Köztársaság.

[171]A Blue Mountains rendkívül dús erdőkkel borított, kanyonokkal szabdalt hegység. A különös színeffektusok onnan származnak, hogy a Kék-hegység főleg eukaliptuszfenyőkből áll, s ezeknek a levelei különösen fényesek, s a nap sugarait érdekesen, kékes fénnyel törik meg.

[172]A paw-paw az annonafélék családjába tartozik, az őshonos amerikai fajok közül a legnagyobb ehető gyümölccsel rendelkezik, szegény ember banánjának is hívják emiatt.

[173]A Banff Nemzeti Park Kanada első nemzeti parkja, amelyet 1885-ben alapítottak. A park Albertánál fekszik és egyike a kanadai Sziklás-hegység nemzeti és tartományi parkjainak, amelyek a Világörökség listájára kerültek. A Louise-tó az egyik a parkban található fantasztikus gleccsertavak közül.

[174]Berengaria (korábban Imperator) épült elsőként a hatalmas óceánjáró gőzhajók triójában (Vaterland, Bismarck), amely sikerrel szállította az utasokat az Atlanti-óceánon keresztül.

[175]Agatha Christie az önéletrajzéban eleinte The Mystery of the Mill House-ként emlegeti ezt a könyvét, de ez valójában A barna ruhás férfi címmel jelent meg (The Man in the Brown Suit) 1924-ben, amint azt nemsokára olvashatjuk a szövegben.

[176]Robert Graves (1895–1985) angol költő. [Érdekességként megemlítendő, hogy Graves sok szállal kapcsolódik Magyarországhoz. Persze nálunk is történelmi regényei a legismertebbek, az Én, Claudius már 1935-ben, egy évvel az eredeti után magyarul is megjelent. Többször járt Magyarországon, útjai közül irodalomtörténeti szempontból az 1968-as a legjelentősebb, ekkor alapította meg – magyarországi átválthatatlan honoráriumából a Graves-díjat, amelyet fiatal költőtehetségeknek adnak ki. Első alkalommal a díjat 1970. június 24-én, a költő 75. születésnapján Kálnoky László kapta.]

[177]A barna ruhás férfiből készült sorozat címe az Anna, a kalandornő. [Bár egyes hírek szerint ez tévedés, és a címet valójában Agatha Christie összemosta E. Phillips Oppenheim regényének címével.]

[178]Morris Cowley-nak hívták a Morris Motor Company által gyártott autókat (1915–1958).

[179]A 16. századba nyúlik vissza a történet, amikor is I. (Tudor) Erzsébet királynő egyik udvarhölgyének öreg macskája megszökött és keresztül-kasul végigfutkosta a windsori palotát, majd a királynő lába alatt kötött ki a trónteremben. (Pussycat, pussycat, where have you been? I’ve been to London to visit the Queen. Pussycat, pussycat, what did you there? I frightened a little mouse under her chair.)

[180]bonsai

[181]A mű eredeti címe Akhneton, Agatha Christie 1937 körül írta.

[182]Sir Arthur John Gielgud (1904–2000), a huszadik század színészóriása, alakításaiért a legrangosabb filmes elismeréseket gyűjtötte be.

[183][Nem, nem, Rosalind]

[184][Várj meg!]

[185]Beggar-My-Neighbour, Beat Jack Out of Doors, Beat Your Neighbour Out of Doors, Strip Jack Naked, Picture and Draw the Well Dry – a kártyajáték különféle elnevezései.

[186]Henry Christopher Bailey (1878–1961) angol detektívregény-író. Történeteinek legtöbbször Reggie Fortune a főszereplője. Magyarul csak két gyűjteményben jelent meg tőle írás, A világ legjobb bűnügyi novellái II.-ben (Bp., Sensus, 2003) és az Egyedi regénygyűjtemény, 10 krimi és kalandregény a Rakéta regényújságból (Bp., Magvető) címűben.

[187]l. Voltaire (1694–1778) Candide avagy az optimizmus c. művében hangzik el Panglos mester –azóta már szállóigévé vált – mondata.

[188]A Bentley Motors Ltd. autócsodája. A céget 1919-ben alapította Walter Owen Bentley.

[189]A Delage Automobile céget 1905-ben alapította Louis Delage.

[190]William Makepeace Thackeray (1811–1863) angol regényíró. A regényt 1848–1850 között írta. (ford. Göncz Árpád. Budapest, Magyar Helikon/Európa Könyvkiadó, 1973.)

[191]John Keats (1795–1821), angol romantikus költő, a legnagyobbak közül. „What can I do to drive away Remembrance from my eyes?” (1819)

[192]Értsd: kővé dermed

[193]A Union-Castle Line Európa és Afrika között szállította az utasokat 1900 és 1977 között.

[194]Thomas Cook (1808–1892). A szervezett turizmus megálmodója és kivitelezője. 1841-ben szervezete az első kirándulást (570 ember számára csoportos utazást Leicesterből Loughborough-ba), majd tevékenységét 1845-ben legalizálta és megalapította a nagy hagyományú Cook utazási irodát. Ő találta ki a hotel-és utazási csekket is.

[195]A magazint Herbert Ingram és Mark Lemon alapította 1842-ben. 1971-től már csak havilapként, 1989-től kéthavonta, majd negyedévente jelent meg, s nem sokra rá meg is szűnt.

[196]Sir Charles Leonard Woolley (1880–1960) angol régész találta meg és „ásta” ki 1822 és 1834 között a mai Irak területén fekvő Ur városát, annak többezeréves történelmével együtt. E „leletéért” kapta a Sir elismerést.

[197]Harun al-Rasid, Ibn Muhammad Al-Mahdi Ibn Al-Manszúr Al-Abbász (Kr. u. 763/766 – Kr. u. 809), az Abbászida-dinasztia 5. kalifája 786-tól; a birodalom legvirágzóbb korszakában uralkodott Bagdadban; fényűzését az Ezeregyéjszaka meséi is megörökítik. [Érdekességként idézhető, miszerint Jókai Mór megemlíti Aki a szívét a homlokán hordja 5. fejezetében, Karinthy Frigyes Harun Al Rasid címmel írt könyvet…]

[198]A török államvasutak Haydarpaşa pályaudvara a kerület központjához közel helyezkedik el, a keletre és délre tartó vasútvonalak csomópontjaként. A pályaudvart 1908-ban adták át, mint az Isztambul–Bagdad és az Isztambul–Damaszkusz–Medina vasútvonalak kezdőállomását.

[199]Kilikia kalózairól hírhedt ókori tartomány volt Kis-Ázsia délkeleti részén. Az országot földrajzilag a Kilikiai-alföldre (Kilikia pediasz) és a „zordon Kilikiára” (Kilikia tracheia) osztották. Az előbbi a keleti részt foglalta magában egészen a Lamosz folyóig, a másik a nyugatot. Szíria felé az Amani-szoros vezetett, Kappadókia felé a keleti kapu közvetítette a közlekedést Tarszosztól északra.

[200][Majd egy ember, egy férfi elintézi]

[201]Al-Alwijja a mai Bagdad egyik kerülete.

[202]Ar-Rutbah iraki város a nyugati al-Anbar tartományban. Az erőd régóta vízfelvevő helynek számít Bagdad és Damaszkusz között.

[203]Tevékkel közlekedő és harcoló katonai alakulat, Teve Hadtest.

[204]Al-Falludzsa

[205]Sir Frederick Stanley Maude (1864–1917) angol parancsnok, többek között Bagdad 1917-es meghódítása okán vált híressé.

[206]Sir Max Edgar Lucien Mallowan (1904–1978)

[207]Zikkurat, más írásmód szerint ziqqurat (szó szerint: „kimagasló [építmény]”) a nagyobb (mezopotámiai) városok templomnegyedének középpontja.

[208]Al-Kadmijja mecset

[209]John William Dunne (1875–1949) A könyv [Kísérlet az idővel] 1927-ben íródott.

[210]Charles Stuart Burnett (1882–1945) légi vezértábornagy a RAF-nál, a Királyi Légierőnél a 20. század első felében.

[211]An-Nadzsaf (en-Nedzsef) a síita iszlám egyik legszentebb városa. Híressé tette, hogy Imam Ali (Ali ibn Abi Talib) sírhelye ott található, s a közeli Wadi asz-Szalam (a Béke Völgye) a muszlim világ – sőt, talán a világ – legnagyobb temetkezőhelye, számos próféta és hívő nyugszik itt, hogy együtt lehessenek Imam Alival a Yaum al-Qijámah vagyis az Utolsó Ítélet, a Feltámadás Napján. Kerbala (Kerbela) az iszlám vallás síita ágának egyik szent városa, zarándoklati és temetkezési helye, emellett jelentős kereskedőváros, számottevő kézműiparral. Huszain Ibn Ali, Mohamed próféta unokája 680. október 10-én a mai Kerbala melletti síkon vesztette életét az omajjádok elleni csatában, s testvére Abbász ibn Ali is elesett. A közelben emelt mauzóleumban temették el őket. A tragikus esemény a síiták leghosszabb, tíz napig tartó gyászünnepe (asúra). Az elkövetkezendő évtizedekben a sírok fölé emelt hatalmas mecset a síiták egyik legszentebb zarándokhelyévé vált, s körülötte lassan kialakult maga a város is. A 680-ban történtekhez kötődően a síiták hite szerint az, akit Kerbalában, a mártír Huszain ibn Ali sírja közelében temetnek el, egyenesen a hetedik mennyországba jut. Ezért a várost a sivatag felől hatalmas temető övezi. Nippur város a mai Irakban. (Mai nevén Niffer.) Közép-Sumerben található város, Enlil isten székhelye. Temploma a I. e. 3. évezredben épült.

[212]Bassae (Phigalia) (Apolló Epicurius-templom) – Apollo Epicuriónak szentelték hálából, mert a peloponészoszi háború idejében az isten távoltartotta a várostól a dögvészt. Az Apollón-templom az i. e. V. század végén a Parthenon mestere, Ektinosz tervei szerint épült a Peloponnészosz középső részén, az arkádiai hegyek közötti Basszai-völgyben, Phigalia mellett. Nyújtott alaprajzával és oszlopainak számával tudatosan a régebbi delphoii Apollón-templomot követte. Észak-déli tájolását a helyén állott korábbi szentély határozhatta meg.

[213]Percy Bysshe Shelley (1792–1822) Az angol romantikus költészet egyik legjelentősebb képviselője. A fordítás Kosztolányi Dezső műve.

[214]Frčre Jacques, Frčre Jacques, Dormez-voous? Dormez-vous? Sonnez les matines, Sonnez les matines Ding ding dong, Ding ding dong – ahány nép, annyiféle változata létezik, nálunk a János bátya, János bátya, Keljen fel! Keljen fel! Szólnak a harangok, Szólnak a harangok, Ding Deng Dong, Ding Deng Dong ismeretes.

[215]Az 1908 októberében piacra került T-modell kora legegyszerűbb és legmegbízhatóbb autójának számított, 800 dolláros árával pedig a legolcsóbb is volt. Ford T-modelljét – kisebb módosításokkal – közel húsz esztendőn keresztül gyártották. Amikor 1927-ben leállították a gyártást, már 15 milliónál is több futott belőle Amerika és a világ útjain. A sikerautó születését a zseniális szervező, autógyáros Henry Ford és az elgondolásait megvalósító fiatal magyar műszaki tehetség, Galamb József találkozása tette lehetővé.

[216]Peter Carl Fabergé (1846–1920) szentpétervári aranyműves 1872-ben alapította ékszermanufaktúráját. Dolgozott a svéd és a norvég királyi családnak is. 1885-ben lett III. Sándor orosz cár udvari ékszerésze. Még abban az évben a cár feleségének, Marija Fjodorovnának húsvétra a mester ékszertojását ajándékozta. Azóta a Fabergé tojások a luxus szinonimájává váltak.

[217]Moszul, a valamikori Ninive, a hajdani Asszír Birodalom fővárosa, ma nagyváros Irak északi részén. Dzsazira (vagy más néven Mezopotámia) fővárosa volt. Mai neve al-Mauszil.

[218]Vádi – arab eredetű szó, sivatagi vízmosást, kiszáradt folyómedret jelent. Az ilyen folyómederben csak nagy esőzések idején van víz. A „wadi” név gyakran szerepel arab helységnevekben.

[219]Az észak-szíriai város a történelem egyik legrégibb folytonosan lakott települése, melynek lakossága is e történelmi összetettséget jelzi. Zömében muzulmán arabok lakják, de örmények, keresztények, kurdok egyaránt jelentős számban találhatók a városban.

[220]Qal’at Simaan vagyis Simeon vára, ahogyan az arabok nevezik, mert a szent remete emléke még mindig él a beduinok között. Oszlopos Simeon, az 5. században élt, szélsőséges önsanyargatásairól híressé vált szíriai aszkéta, egy Mandrának nevezett remeteteleptől nem messze található hegyen felállított 20 méter magas oszlop tetején állva, egy alig két négyzetméternyi helyen majd negyven évet töltött imádkozással, böjtöléssel, vezekléssel. Később szentté avatták. Qal’at Simaan-kolostor, vagy Oszlopos Simeon kolostorának romjai még ma is állnak a sivatag közepén, ez az egyik legrégibb keresztény templom (rom).

[221]Pu-Abi (Shubad, Subad) Ur sumér városának „királynője” (Kr. e. 2600–2500). Leonard Woolley talált rá mezopotámiai ásatásai során Subad királynő sírjára 1927–28-ban.

[222]A keleti katolikus egyház részegyházának antióchiai rítusához (egyház) tartozik a szír és a maronita is.

[223]Asszír Keleti Egyház (teljes hivatalos neve: Szent Apostoli Katolikus Asszír Keleti Egyház), nesztoriánusoknak is – véleményük szerint pontatlanul – nevezik őket Nesztoriosz 5. századbeli konstantinápolyi pátriárka nyomán.

[224]A jakobita keresztények a monofiziták közé tartoznak a koptokkal, etiópokkal és a monofizita örményekkel együtt. A jakobita névvel a Szíriában, Jordániában, Törökországban, Mezopotámiában – melynek nagy része nem Irakhoz tartozik – és az Indiában élő monofizitákat nevezzük. A jakobita (Baradeus Jakab szír barát után) keresztények ortodox szíreknek is nevezik magukat, sőt az Antiochiai Ortodox Szír patriarkátus elnevezést is használják.

[225][Hogy próbára tette az érzelmeinket!]

[226]Elizabeth Dorothea Cole Bowen (1899–1973) angol–ír novellista. Dame Muriel Spark (1918–2006) híres skót novellista (A teljesség igénye nélkül: Memento mori, A közönség bálványa, Célszerű lődörgés…). Henry Graham Greene (1904–1991) angol író, drámaíró, kritikus (nálunk is népszerű író, szinte minden műve megjelent magyarul).

[227]Lukács 12:25, Máté 6:27

[228]Margaret Rumer Godden (1907–1998), angol író.

[229]Vergilius, Aeneis.

[230]563-ban St. Columba alapított központot Iona szigetén, amely máig zarándokhely. St. Columba volt korábban Skócia védőszentje.

[231]A Daimler nevet zavarba ejtő módon két egymástól teljesen független autógyártó cég mondhatja magáénak. A német DMG 1885-ben építette első motorkerékpárját, az első automobilját pedig 1889-ben. A Daimler Motoren Gesellschaft különböző „licencszerződéseket” kötött, amelyek lehetővé tették a név használatát más országokban. Ebből érthető bonyodalom származott, s a német cég 1902-től felvette a Mercedes nevet. Az angol céget 1896-ban alapították, majd 1910-ben a Birmingham Small Arms Company (BSA) leányvállalata volt, majd 1960-ban a Jaguar Cars Ltd. szerezte meg.

[232]Ivan Meštrovic (1883–1962) Horvátország és az egykori Jugoszlávia legnagyobb, világhírű szobrásza, számos jugoszláv, horvát és szerb témájú, valamint keresztény ihletettségű szobor készítője. I. (Nagy Szent) Gergely, avagy Nini Gergely (Grgur Ninski) hatalmas méretű szobrát, Split egyik leghíresebb nevezetességét, a szobrászmester 1929-ben alkotta.

[233]Patras

[234]ua.: ridegség, hidegség.

[235](1899–1962) híres angol színész. Az 1957-es A vád tanújában Marlene Dietrich oldalán hatalmas sikert aratott. [Érdekességként megemlítendő, 1933-ban Korda Sándor VIII. Henrik magánélete című filmjének főszerepéért Oscar-díjjal jutalmazták.]

[236]A titokzatos Mr. Quin, 1930.

[237]Partners in Crime, 1930

[238]Clinton Holland Stagg (1890–1916) Thornley Colton kitalálója, R(ichard) Austin Freeman (1862–1943) nyomozója Dr. Thorndyke, Freeman Wills Croft (1879–1957) karaktere Joseph French, Sir Arthur Ignatius Conan Doyle (1859–1930) pedig Sherlock Holmes atyja.

[239]Az 1930-as színdarab a Black coffee, amelynek regényváltozata olvasható magyar nyelven.

[240]Az Everyman Theatre, Hampstead, London, 1920–1933-ig volt színház, utána moziként üzemelt.

[241]Francis Loftus Sullivan (1903–1956) angol színész.

[242]Michael Morton (1864–1931) angol dramatista. Az Alibi, habár Agatha Christie első színpadra átültetett története volt, 250 előadást ért meg.

[243][szép]

[244]Sir Gerald Hubert Edward Busson du Maurier (1873–1934) színész, menedzser.

[245]Nálunk a Tizenhárom rejtély címmel jelent meg, ami az angol kiadás címfordításának felel meg. (Az amerikai cím a Kedd Klub-i gyilkosságok, mivel keddenként gyűltek össze a szereplők Miss Marple házában.)

[246]l. Az Ackroyd-gyilkosság

[247]A bürök (Conium maculatum) mezei gyomnövény. Fő hatóanyaga a koniin, mely a növény minden részében benne van. Hatására először az alsó végtagok bénulnak meg, majd ez felfelé halad, végül teljes öntudat mellett légzésbénulás miatt beáll a halál.

[248]Habár a tomán 1932-ig volt Irán hivatalos pénzneme, az irániak mind a mai napig tománban számolnak, annak ellenére, hogy a hivatalos pénznem ma a rial. 100 rial 10 tománnak felel meg.

[249][Nagyon friss.]

[250][Ez képtelenség! Ez képtelenség, maga szegény asszony! Az a hajó, az az orosz ha egy fertelem, az undorító! Undorító!]

[251]Sutton Vane (1888–1963) angol színdarabíró. Legismertebb darabja az Outward Bound (1923) [am. idegen vizekre induló], amit többször megfilmesítettek és ami még ma is látható, nyolcvan évvel a premier után.

[252]A volt Szovjetunió idegenforgalmi cégét, amely az egyik legrégebbi szovjet márkanévvé vált, azért hozták létre 1929-ben Joszif Sztálin akkori szovjet vezető utasítására, hogy legyen egy ellenőrizhető turisztikai óriás, amely nemcsak beszedi a pénzt az országba látogató külföldiektől, de közben el is takarja a Szovjetuniót a fürkésző turistaszemek elől. [forrás: HVG Archívum]

[253]A legnagyobb francia gőzhajózási társulat, melynek székhelye Párizsban, üzletvezetősége Marseilles-ben és Bordeaux-ban van. Még III. Napoleon alapította. 1871-től hívják Compagnie de Messageries Maritimes-nek

[254]Reginald Campbell Thompson (1876–1941) és felesége Barbara. Angol régészházaspár. Ásatásokat végeztek az egykori Ninive, Ur és Karkemis városában.

[255]Iskenderun

[256]A mezopotámiai Niszibisz.

[257]Jabal Maqlub, vagyis Maklub-hegy(ség), nagyjából 30 km-re Moszultól. Az „ezrek hegyének” is tartják, mert a 4. és az 5. század között remeték és szerzetesek „ezrei” éltek ott.

[258]Tell-Ubaid, vagyis Ubaid domb. Az Ubaid-kultúra egy őskori kultúra dél-Mezopotámiában (a mai Irak területén), ami az Ur városához közeli Tell-al-Ubaid halomról kapta a nevét. A kultúra Kr. e. 5300 előttől Kr. e. 4100-ig, az újkőkorszak és a rézkorszak idején létezett. Aztán az Uruk-kultúra váltotta fel. A kerék feltalálása is erre az időszakra esik. [1930–32 Campbell Thompson ásta Ninive Kujidzsi-dombját ahol az Istár-templom területén 22 méter vastag őskori réteget tárt fel. Az 5. réteget hívták Ninive 5-nek, a 4. réteg az Ubaid réteg, a 3. az Uruk és Ubaid réteg és a 2–1. réteg a halaf és szamarra réteg. Forrás: regeszet.freeblog.]

[259]Sir Austen Henry Layard (1817–1894) angol „reneszánsz ember”, legfőképpen régész, aki nimrudi ásatásairól a leghíresebb. [Layard közölte először az ásatások eredményeit angolul. A felszín alatt domborműveket talált, s azt hitte, megtalálta Ninivét, miközben Kalhu-t tárta fel. 1849-ben dolgozott Layard Kalhu-ban. Átment a Kujudzsi-dombra is, oldalról ástak előre bányász módszerekkel. Szín-ahhé-ériba palotáját tárta fel először ezzel a módszerrel. Forrás: uo.]

[260]Layard Nineveh and its Remains 1848-as könyv(cím)ét választotta címadóul, hiszen Mallowan „folytatta” Layard munkáját Nimrudban.

[261]Shalmaneser I–V., asszír király(ok) nevéből.

[262]A cambirdge-i királyi iskola kápolnája 1446–1515-ig épült, az angol gótika egyik legszebb temploma. Az iskolát VI. Henrik építtette.

[263]Tell Arpachiyah feltárása Max Mallowan nevéhez fűződik.

[264]A mutassarif egyféle regionális kormányzó(tanács).

[265](1946) Eredeti címe: Come, Tell Me How You Live. Nálunk 2008-ban jelent meg a Partvonal Kiadónál.

[266]Anna (Stuart Anna; 1665–1714) királynő.

[267]A kettejük által ismert szójátékra utaló párosítás Dwarf’s Blood – Giant’s Bread.

[268]„He got married and then there were none…” ebből a sorból lett az 1943-as darab címe: And then there were none…

[269]Charles Blake Cochran (1872–1951) angol színházi menedzser.

[270]The Hollow, Amerikában Murder After Hours.

[271]Sir Peter Saunders (1911–2003) angol színházrendező. Leghíresebb Agatha Christie-rendezése a The Mousetrap, vagyis az Egérfogó.

[272][Igazán úgy viselkedett, ahogy kell… De Asszonyom, ő egy jégkirálynő, igazán, jégkirálynő. Ezt biztosan ez az angol flegmaság teszi… De ez a hidegség! Ez az angol hidegség!]

[273]A „peace for our time” 1938. szeptember 30-án hangzott el az akkori angol miniszterelnök, Arthur Neville Chamberlain (1869–1940) beszédében.

[274]Az amfetamin elnevezés az Alfa-metil-fenetilamin kémiai név rövidítéséből származik, melyet Gordon Alles amerikai vegyész adott a vegyületnek 1927-ben. Az első amfetaminszármazék a Benzedrin nevű gyógyszer volt, mely az amfetamin foszforsav sója, és hörgőtágító hatását az asztma kezelésében hasznosították. Gyógyszerként (és később drogként) való használata az 1930-as években terjedt el a világban.

[275]A British Home Guard (Local Defence Volunteers), vagyis a Brit Nemzetőrség eleinte önkéntesekből álló fegyveres szervezet volt, helyi védelmi haderő. 1940 és 1944 között volt aktív, a II. világháború kirobbanása miatt alakult.

[276]Messerschmitt (Bf 109 vagy Me 109), második világháborús német vadászrepülőgép. A kor első igazi modern vadászgépe. A Bf 109-es volt a Luftwaffe alap vadászgépe a világháború alatt. A Bf 109-es több légi győzelmet aratott a második világháborúban, mint bármely más gép a történelem folyamán. 1935-ben készült és 1937-ben (sz)állt forgalomban. A Hurricane a RAF első alsószárnyas, behúzható futóműves, együléses vadászgépe volt. Prototípusa 1935-ben készült el, és 1937-ben szolgálatba is állt. A második világháború elején a brit légierő főleg Hurricane gépeket alkalmazott a németek ellen, nyolc géppuskája rendkívüli tűzerőt biztosított számára. A Supermarine Spitfire a RAF első teljes egészében fémből épített, feszített héjszerkezetű vadászrepülőgépe, amelyet az angliai légicsata idején ismert meg igazán a világ.

[277]Avagy „lady cow man” – ezek a lányok és asszonyok a farmokról bevonult katonákat helyettesítették, tulajdonképpen mezőgazdasági segédmunkások voltak.

[278]Auxiliary Territorial Service: nők alkotta szárazföldi kisegítő szolgálat, amely 1938–1949-ig volt aktív.

[279]Sir James Matthew Barrie (1817) a Dear Brutus [Kedves Brutus] egy fantáziajáték, amelyben a szereplők belépnek egy elvarázsolt erdőbe, ahol olyanokká változnak át, amilyenek lehettek volna, ha akkor máshogy döntenek.

[280]Francis Loftus Sullivan (1903–1956) angol színész. 1955-ben, immár amerikai állampolgárként elnyerte a Tony Award-ot Agatha Christie A vád tanúja (Witness for the Prosecution) című játékában nyújtott alakításáért. Korábban, Londonban, ő volt Hercule Poirot a már emlegetett 1930-as Black Coffee-ban.

[281]Stephen Ranulph Kingdon Glanville (1900–1956), angol egyiptológus. Ő a „ludas” az És eljő a halál… megalkotásában.

[282]James Henry Breasted (1865–1935) amerikai régész, történész. 1933-ban jelent meg a The Dawn of Conscience [A Lelkiismeret hajnala].

[283]I. Pepi (Meriré) fáraó (i. e. 2332–2283) az egyiptomi VI. dinasztia 3. uralkodója, II. Pepi (Noferkaré) fáraó (i. e. 2278–2184). Hatsepszut királynő, Egyiptom első női uralkodója (i. e. 1498–1473)

[284](megj.: 1944) A szonett első versszaka így hangzik: Távol telt tőled tavaszom, midőn a pettyekkel tündöklő Április ifjúságot lehelt szét a mezőn, / hogy táncolt még a vén Szaturnusz is. […] Szabó Lőrinc fordítása.

[285](megj.: 1948)

[286](megj.: 1946)

[287]Régi történet ez, ami a Példabeszédek 30:33 szövegén alapul: Mert miképpen aki tejet köpül, vajat csinál…

[288]1944. június 6-án hajnali 2 órakor kezdődött az „Overlord” hadművelet keretében az amerikai és brit erők normandiai partraszállása, a második világháború legnagyobb tengerideszant-művelete.

[289]Entertainments National Service Association: 1939-től a II. világháborúban harcoló katonák „szórakoztatására” alakult társulás.

[290]Anglia első világháborús „plakátkampányának” szereplője Old Bill, aki mindig mond valamit…

[291]A Három vak egér (Three Blind Mouse) rádiójátékot 1947. május 30-án adta le a BBC Light Programme. A rádiójáték kibővített változata jelent meg mint kisregény, ezt olvashatjuk magyar nyelven, azonos címmel.

[292]1952 óta játsszák a darabot és több mint 23 000(!) előadásával ez a világrekord. Ehhez hozzájárulhat az is, hogy a darabnak hihetetlenül csavaros, fondorlatos befejezése van, és minden egyel előadás után arra kérik a publikumot, na árulják el senkinek… A darab magyarországi színházban is látható.

[293]Richard Samuel Attenborough, Baron Attenborough (1923–) és felesége Sheila Beryl Grant Attenborough, Baroness Attenborough (1922–)

[294]Eredeti címe Sanctuary, 1961. Magyarul a Gyilkosság méretre című novelláskötetben jelent meg.

[295]Emma Alice Margaret „Margot” Asquith (1864–1945) angol–skót írónő.

[296]Sir Reginald James Bowker (1958–1961)

[297](1954) Agatha Christie színdarabjáról Charles Osborne írt regényt, amely várhatóan ősszel jelenik meg Pókháló címmel magyarul.

[298]Margaret Lockwood (1916–1990)

[299]Walter Savage Landor (1775–1864) angol költő, író. Agatha Christie Walter Landor egyik költeményére utalva (There are no fields of Amaranth on this side of the grave, O Rhodope! That are not soon mute, however tuneful: there is no name, with whateveer emphasis of passonate love repeated, of which the echo is not faint at last) a No fields of Amaranth címet akarta adni a darabjának [Nincs amaránt a sírhalomnak ezen az oldalán].

[300](1949), (1958), (1942)

[301]Gertrude Margaret Lowthian Bell (1868–1926) író, régész.

[302](Kr. e. 859–824)