Translation entitled „Adventi krimik”

© 2020, Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Agatha Christie: Midwinter Murder. Short Story

Collection

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT®, MISS MARPLE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and

elsewhere.

All rights reserved. www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Etédi Péter, Gy. Horváth

László, Katona Tamás, Prekop Gabriella, Sipos Katalin

A borítót az eredeti terv felhasználásával Váraljai Viktória készítette.

Borítóterv Holly Macdonald © HarperCollinsPublishers

Ltd., 2020

Borítókép © Shutterstock

Hungarian translation

© Borbás Mária jogutóda, Etédi Péter, Gy. Horváth

László, Katona Tamás jogutóda, Prekop Gabriella, Sipos

Katalin, 2020

© Helikon Kiadó, 2020

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Katona Ágnes

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 579 7

email: helikon@helikon.hu internet: www.helikon.hu

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Bevezető

KARÁCSONY ABNEY HALLBAN

RÉGENAKARÁCSONYTMINDIGCheshire-ben töltöttük, Wattséknál. Ami Jimmy fiukat, az én sógoromat illeti, ő az éves szabadságát karácsony környékén vette ki, és Madge nővéremmel három hétre elutazott St. Moritzba. Tudniillik Jimmy remekül korcsolyázott, és ezt a fajta kikapcsolódást szerette a leginkább. Mama meg én pedig Wattsékhoz utaztunk Cheadle-be, s mivel az újonnan épülő, Manor Lodge nevű házuk akkor még nem volt készen, a karácsonyt Abney Hallban töltöttük Watts bácsiékkal, négy gyerekükkel meg Jackkel. És ez az Abney Hall-beli karácsony egy gyerek számára maga volt a tökély. Mert a hatalmas, rengeteg szobás viktoriánus kastély egyrészt tele volt átjárókkal és váratlanul előbukkanó lépcsőfokokkal, elülső és hátsó lépcsőkkel, ablakfülkékkel és falmélyedésekkel – szóval mindennel, ami egy gyereknek izgalmas lehet –, másrészt három zongora állt benne, amin szabad volt játszani, sőt, még egy orgona is. Egy dolog hiányzott belőle: a nappali fény, mert elég sötét volt az egész házban, kivéve a zöld szaténnal borított falú, nagy szalont a maga hatalmas ablakaival.

Nan Watts meg én akkor már elválaszthatatlan barátnők voltunk. Nem is csak barátnők, hanem ivócimborák is, mert ugyanazért az italért lelkesedtünk: a tejszínért, igen, a rendes, natúr tejszínért. Én Devonshire-ben laktam, szóval addig is már rengeteg Devonshire-tejszínt ettem[1], de a friss tejszín még ennél is finomabbnak bizonyult. Amikor Nan eljött hozzánk Torquaybe, az egyik városi tejcsárdába jártunk vele, ahol tej és tejszín keverékét ittuk, fele-fele arányban. Amikor meg én nyaraltam náluk Abney Hallban, a birtok tejgazdaságába mentünk le, és ott bögreszám vedeltük a tejszínt, tisztán. Későbbi életünk során sem hagytunk fel az effajta elhajlásokkal: emlékszem, Sunningdaleben is mindig kartonszám vettük a tejszínt, és vittük magunkkal a golfpályára, ahol is a klubház előtt letelepedve mindketten megszisszentettük a magunk pintes butykosát, és iszogatva vártuk, hogy golfozó férjeink végigérjenek a pályán.

Abney egy haspók számára valóságos mennyország volt, mert Mrs. Watts klasszikus éléskamrája nem úgy nézett ki, mint a Nagyi féltve őrzött, mindig zárva lévő kamrája, ahonnan csak azt hozták ki, amire szükség volt. Abney-ben a kamrába szabad bejárása volt mindenkinek, s itt körös-körül finomságoktól roskadtak a polcok. Az egyik fal csupa csokoládé, dobozszámra, és mind másféle, sőt csokoládékrémek, feliratozott dobozokban… De voltak itt kekszek, gyömbéres puszedlik, befőttek, lekvárok és minden más.

És a karácsony volt az év kitüntetett eseménye, olyan ünnep, ami mindenki számára emlékezetes. Ébredéskor az ágy végén lógott az ajándékokkal teli karácsonyi harisnya. Reggelinél még a székünk is púpozva volt ajándékokkal. Evés után rohanás a templomba, majd vissza, folytatni az ajándékok bontogatását. Kettőkor következett a karácsonyi ebéd, besötétített ablakokkal, hogy a csillogó karácsonyi díszek és fények jól látsszanak. Az első fogás a kagylóleves volt (amit én utáltam), rombuszhal, majd főtt és sült pulyka következett, és egy jókora, egészben sült marhahátszín. Ezt követte a szilvapuding, majd a mince pie[2], valamint a trifle[3], amiben számos hatpennys meg az ilyenkor szokásos ezüstfigurák voltak elrejtve: a malac, a gyűrű, az agglegénygomb és hasonlók. És jött még számtalan fajta desszert. Egy novellámban, A karácsonyi puding esetében leírtam egy ilyen lakomát. Biztos vagyok benne, hogy a mostani generáció ilyet már nem fog átélni; nem is hinném, hogy a mai gyomrok kiállnák ezt a próbát. A mi gyomrunk azonban egészen jól viselte.

Nekem evőversenyben kellett részt vennem, éspedig

Humphrey Watts ellen, aki korban James után következett Watts bácsiék gyerekei között. Úgy számolom, Humphrey akkor lehetett huszonegy-huszonkét éves, szemben az én tizenkéttizenhárom évemmel. Nagyon jóképű fiatalember volt és kitűnő színjátszó, akivel remekül lehetett szórakozni, mert igen jól tudott sztorizni. Én hajlamos voltam úton-útfélen beleszeretni mindenkibe, ám Humphrey valahogy kimaradt ebből, bár nem is értem, ez hogy történhetett. Abban az életkorban nekem alighanem csak a romantikus, plátói szerelmek jöhettek szóba: az olyan közszereplők mint a londoni püspök vagy Alfonz spanyol király – és persze több színész. Azt tudom, hogy halálosan beleszerettem Henry Ainley-be, miután láttam őt a

The Bondmanben, és már készültem belépni a K. O. W. (Keen on Waller) rajongói klubba, mert a Monsieur Beaucaire-ben látott Lewis Wallerbe is fülig bele voltam esve.

Humphrey és én módszeresen végigettük a karácsonyi menüt. Ő a levessel több pontot szerzett, mint én, de különben fej fej mellett haladtunk. Mind a ketten a sült pulykát ettük előbb, és utána a főtt pulykát, majd végül négy-öt rendes szelet marhahúst. A felnőttek mértékletesen talán csak az egyik fajta pulykahúst kóstolták meg, de arra kifejezetten emlékszem, hogy Watts bácsi a pulyka után marhát is evett. Utána vettünk még a szilvapudingból, a mince pie-ból és a trifle-ből is – ez utóbbiból én csak keveset, mert a bor ízét nem szerettem. Ezután jöttek a crackerek, a szőlő, a narancs, a kandírozott ringló és az aszalt szilva meg a befőttek. Végül még a délután során többmaréknyi csokoládét hoztunk az éléskamrából, amilyet csak akartunk. S hogy emlékeim szerint másnap volt-e gyomorrontásunk? Vagy epegörcsünk? Hát nem, karácsonykor sosem. Egyetlenegy epegörcsömre emlékszem: amikor egy szeptemberben zöld almát faltam. Pedig mindennap majszoltam ezeket az éretlen almákat, de akkor bizonyára egyszerre túl sokat.

Még egy esetre emlékszem, amikor hat-vagy hétévesen gombát ettem. Éjjel tizenegy tájban arra ébredtem, hogy nagyon fáj a hasam, és lerohantam a nappaliba, ahol a szüleim épp a vendégeikkel voltak. Teátrálisan bejelentettem az összegyűlteknek:

– Meg fogok halni! Gombamérgezésem van!

Mama gyorsan megnyugtatott, adott egy kanál ipekakuánát (ami akkoriban ott volt kéznél, minden gyógyszeres szekrényben), és meggyőzött róla, hogy most még nem fogok meghalni.

Egyszóval arra, hogy karácsonykor beteg lettem volna, nem emlékszem. És ez Nan Wattsra is igaz: ő is pont olyan erős gyomrú volt, mint én. Ha jobban meggondolom, akkoriban mindenkinek jó gyomra volt. Bizonyára akkor is éltek emberek gyomorpanaszokkal vagy gyomorfekéllyel, akiknek vigyázniuk kellett az evéssel, de én senkire sem emlékszem, aki csak halat és tejet fogyasztott volna. Hogy akkoriban kevésbé kifinomult világ volt, és mindenki mohón evett? Igen, de az a korszak mégis teli volt jókedvvel és élvezettel. Ha azt nézem, hogy gyerekkoromban mennyit ettem (mert mindig éhes voltam), nem is értem, hogy tudtam olyan sovány maradni – mint egy girhes csirke.

A karácsonyi délután kellemes semmittevése után – mármint a felnőtteknek jelentette ezt a délután, mert a fiatalok könyveket olvasgattak, ajándékokat nézegettek, csokoládét majszoltak és így tovább – következett a csodás uzsonna egy hatalmas, cukormázas karácsonyi tortával és egyéb nyalánkságokkal, és végül a hideg pulykasültből és forró mince pie-ból álló vacsora. Este kilenc körül odagyűltünk a karácsonyfa alá, amin újabb ajándékok lógtak. Micsoda nap volt az! Egész évben emlegettük, a következő karácsonyig.

(Sipos Katalin)

A CSOKOLÁDÉS DOBOZ

VIHAROSESTEVOLT. Odakinn dühödten bömbölt a szél, az eső nagy rohamokban verte az ablakot.

Poirot és én a kandallóval szemközt üldögéltünk, lábunkat a vidáman pattogó tűz felé nyújtva. Kisasztal állt közöttünk. Felém eső oldalán gondosan elkészített forró puncs, Poirot-én egy csésze sűrű, édes csokoládé, amibe én száz fontért se kóstoltam volna bele! Poirot a sűrű barna kotyvalékot kortyolgatva a rózsaszín porceláncsészéből, elégedetten felsóhajtott.

– Quelle belle vie![4] – mormolta.

– Bizony, jó világ is ez – helyeseltem. – Nekem állásom van,méghozzá kitűnő! Maga pedig híres ember… – Oh, mon ami! – tiltakozott Poirot.

– De hiszen az. És megérdemelten! Ha sikerei hosszú soráravisszagondolok, szinte megdöbbenek. Szerintem maga azt se tudja, mit jelent a kudarc szó!

– Vicces ember lenne, aki ezt állítaná magáról!

– De komolyan, vallott valaha is kudarcot?

– Számtalanszor, barátom. Hát hogy képzeli? La bonne chance[5]nem lehet mindig az ember pártján. Megesett, hogy későn kértek fel. Sokszor valaki más, aki ugyanabban az ügyben nyomozott, előbb ért célba. Két ízben pedig megbetegedtem, amikor már éppen a siker küszöbén voltam. Hullámvölgyek is vannak az életben, barátom.

– Én nem ilyesmikre gondoltam – mondtam. – Hanem arra,hogy elszúrt-e valaha is egy ügyet a saját hibájából.

– Ah, értem már. Arra céloz, csináltam-e már magamból díjnyertes szamarat, ahogy önök ideát mondják. Egyszer, barátom… – Lassú, tűnődő mosoly jelent meg az arcán. – Igen, egyszer bolondot csináltam magamból.

Hirtelen kiegyenesedett székében.

– Hallgasson ide, barátom, tudom, hogy meg szokta örökíteniaz én kis sikereimet. Hát most tegyen hozzá még egy történetet a gyűjteményéhez, egy kudarc történetét!

Előrehajolt, és egy fahasábot helyezett a lángok közé. Azután gondosan megtörölgette kezét a kis kendővel, amely a kandalló oldalán lógott egy szögön, és hátradőlve belefogott előadásába.

– Amiről most mesélni fogok magának – kezdte Poirot –, azBelgiumban történt, sok-sok esztendővel ezelőtt. Akkoriban rettenetes harc dúlt Franciaországban az állam és az egyház között. M. Paul Déroulard közismert francia képviselő volt. Nyílt titoknak számított, hogy miniszteri tárca várományosa. Egyik legádázabb tagja volt a katolikusellenes pártnak, és biztosra lehetett venni, hogy amint hatalomhoz jut, vad ellenségesség fogadja majd. Több értelemben is különös ember volt. Nem ivott, nem dohányzott, más téren azonban nem voltak skrupulusai.

Érti, Hastings, c’était des femmes – toujours des femmes![6] Néhány esztendővel azelőtt vett feleségül egy brüsszeli ifjú hölgyet, aki jelentős dot[7]-t hozott a házasságba. A pénz kétségkívül jól jött a karrierje szempontjából, családja ugyanis nem volt gazdag, habár joggal címezhette magát M. le baronnak,[8] amikor csak óhajtotta. A házasságból nem születtek gyermekek, és az asszony két évvel később meghalt – leesett a lépcsőn. Egyebek között férjére hagyott egy házat a brüsszeli avenue Louise-on.

Ebben a házban hunyt el váratlanul a képviselő, éppen amikor lemondott az a miniszter, akinek tárcáját megörökölte volna. Az újságok hosszú nekrológokban ismertették életpályáját. Halálát, melyre közvetlenül vacsora után került sor, szívelégtelenségnek tulajdonították.

Abban az időben, mon ami, mint jól tudja, a belga detektívtestületben szolgáltam. M. Paul Déroulard halála nem érdekelt különösebben. Mint szintén tudja, én bon catholique[9] vagyok, elhunytát ezért kifejezetten szerencsésnek tartottam.

Körülbelül három nappal később, amikor már éppen kivettem a szabadságomat, felkeresett lakásomon egy sűrű fátylat viselő, de láthatóan nagyon fiatal hölgy; jeune fille tout à fait comme il faut-nak[10] látszott.

– Ön monsieur Hercule Poirot? – kérdezte halk, édes hangon.

Meghajoltam.

– A detektívtestülettől?

Ismét meghajoltam. – Kérem, mademoiselle, foglaljon helyet – mondtam.

Elfogadta invitálásomat, és félrehúzta fátylát. Arca bájos volt, noha egészen kimarták a könnyek, s valami szívszorongató bánat ült rajta.

– Monsieur – mondta –, tudom, hogy szabadságon van. Ezért jogában áll elfogadni egy privát megbízást. Tudja, a rendőrséget nem akarom belevonni ebbe.

Megráztam fejemet. – Attól félek, lehetetlent kér, mademoiselle. Én szabadságon is rendőr vagyok.

Előrehajolt. – Écoutez, monsieur.[11]Csak annyit kérek, hogy nyomozzon. Vizsgálódásai eredményét utóbb nyugodtan jelentheti a rendőrségen. Ha igaz, amire gyanakszom, úgyis szükségünk lesz a törvény gépezetére.

Ez már egészen más volt, és én minden további nélkül álltam szolgálatára.

Egy kissé elpirult. – Köszönöm, monsieur. Azt szeretném, ha kivizsgálná M. Paul Déroulard halálát.

– Comment?[12] – kiáltottam fel csodálkozva.

– Monsieur, nincs semmi kiindulópontom… csak a női ösztön, de meg vagyok győződve róla – igen, meg vagyok győződve –, hogy M. Déroulard nem természetes halállal halt meg!

– De hát az orvosok…

– Az orvosok tévedhetnek. Olyan egészséges volt, olyan erős.Ah, monsieur Poirot, könyörgök, segítsen…

Szegény gyermek szinte magánkívül volt. Már-már térdre borult előttem. Csitítgattam, ahogy tudtam.

– Segítek önnek, mademoiselle. Biztos vagyok benne, hogy félelmei alaptalannak bizonyulnak, de majd meglátjuk. Először is, kérem, írja le a házban lakókat.

– Ott vannak természetesen a cselédek, Jeanette, Félice és Denise, a szakácsnő. Ő már évek óta szolgál, a többiek egyszerű falusi lányok. François szintén régi bútordarab. Azután monsieur Déroulard édesanyja, aki vele lakott, továbbá jómagam. Az én nevem Virginie Mesnard. Szegény sorsú unokahúga vagyok a néhai madame Déroulard-nak, M. Paul feleségének, és három éve a háztartás tagja. Nos, leírtam önnek a háznépet. Volt továbbá két vendég is a házban.

– Kicsodák?

– M. de Saint Alard, M. Déroulard franciaországi szomszédja.

És egy angol barátja, Mr. John Wilson.

– Most is ott vannak még?

– Mr. Wilson igen, de M. de Saint Alard tegnap elutazott.

– És mi a terve, mademoiselle Mesnard?

– Ha ön fél óra múlva megjelennék a házban, ennek magyarázatául már kitaláltam egy történetet. Valamiféle újságíróként kellene bemutatnom. Azt fogom mondani, hogy Párizsból jött, és ajánló névjegyet hozott M. de Saint Alard-tól. Madame Déroulard-nak igen gyenge az egészsége, nem fog törődni a részletekkel.

Mademoiselle leleményes ürügyével be is jutottam a házba, s egy kurta beszélgetés után a halott képviselő anyjával, ezzel a csodálatosan fensőbbséges és arisztokratikus, ámbár láthatóan hanyatló egészségű teremtéssel, szétnézhettem az egész épületben.

Nem tudom, érti-e, barátom (folytatta Poirot), milyen nehézségekkel álltam szemben. Egy ember, aki három nappal azelőtt halt meg. Ha valóban gaztettre került sor, az csak egyfajta lehetett – méreg! És én nem láthattam a tetemet, nem volt lehetőségem megvizsgálni, analizálni semmiféle közeget, mellyel a mérget a szervezetébe juttatták. Nem voltak nyomok, sem hamisak, sem másfélék. Vajon megmérgezték azt az embert? Vagy természetes halált halt? Nekem, Hercule Poirotnak kellett, minden segítség nélkül, eldöntenem a kérdést.

Először is kikérdeztem a cselédeket, s közreműködésükkel rekonstruáltam azt az estét. Különös figyelmet fordítottam a vacsorafogásokra és arra, hogyan szolgálták fel ezeket. A levest maga M. Déroulard merte ki egy tálból. Utána kotlett következett, majd csirke. Végül gyümölcskompót. Mindez az asztalra helyezve, és monsieur által kiosztva. A kávét nagy kannában hozták a vacsoraasztalhoz. Itt tehát nem volt semmi, mon ami… lehetetlen egyvalakit megmérgezni úgy, hogy ne mérgeződjék meg mindenki!

Vacsora után madame Déroulard visszavonult lakrészébe, és mademoiselle Virginie is vele tartott. A három férfi átment M. Déroulard dolgozószobájába. Egy ideje már kellemesen csevegtek, amikor a képviselő hirtelen elvágódott a padlón. M. de Saint Alard kirohant, és szólt François-nak, hogy azonnal hívjon orvost. Az inas szerint azt mondta, kétségkívül szívszélhűdésről van szó. De mire az orvos megérkezett, a betegen már nem lehetett segíteni.

Mr. John Wilson, akinek mademoiselle Virginie bemutatott, afféle tipikus angol volt, középkorú, testes ember. Nagyon brit akcentusú franciasággal előadott története alapjában ugyanez volt. „Déroulard-nak hirtelen vörös lett az arca, és felbukott.”

Többet itt már nem deríthettem ki. Átmentem hát a tragédia helyszínére, a dolgozószobába, ahol kérésemre egyedül hagytak.

Egyelőre semmi sem támasztotta alá mademoiselle Mesnard teóriáját. Csakis önámításnak tekinthettem részéről a dolgot. Bizonyára romantikus érzelmeket táplált a halott iránt, ezért nem fogadta el az észszerű magyarázatot. Mindazonáltal apróra átvizsgáltam a dolgozószobát. Éppenséggel elképzelhető lett volna, hogy valaki injekciós tűt rejt a halott székébe oly módon, hogy a halálos dózis a szervezetébe kerülhessen. Az apró szúrás, amit okoz, észrevétlen maradhat. De semmi jelet nem láttam, ami ezt az elméletet alátámasztotta volna. Csüggedt mozdulattal belevetettem magam a székbe.

– Enfin[13], feladom! – mondtam fennhangon. – Sehol egy nyom! Minden teljesen normális.

Amint kimondtam, tekintetem egy csokoládés dobozra esett egy közeli asztalon, s a szívem nagyot dobbant. Lehet, hogy nem kulcs M. Déroulard halálához, de végre valami, ami nem normális. Felemeltem a fedelét. A doboz tele volt, érintetlen; egy csokoládé sem hiányzott – de ez csak fokozta a furcsaságot, amire felfigyeltem. Ugyanis, Hastings, a doboz maga rózsaszín volt, a fedele azonban kék. Mármost gyakran látni kék szalagot egy rózsaszín dobozon és fordítva, de egy doboz, amely ilyen színű, a fedele meg amolyan… nem, nem – ça ne se voit jamais! [14]

Egyelőre még nem láttam, mennyiben lehet hasznomra ez a furcsaság, de elhatároztam, hogy mint különös dolgot kinyomozom. Csengettem François-nak, és megkérdeztem tőle, szerette-e néhai gazdája az édességet. Bánatos mosolyra húzódott a szája.

– Szenvedélyesen, monsieur. Mindig kellett lennie egy dobozcsokoládénak a házban. Tudja, bort sosem ivott.

– De ehhez a dobozhoz még hozzá sem nyúltak. – Felemeltem a fedelét és megmutattam.

– Pardon, monsieur, ezt a halála napján vásárolták, mert amásik már majdnem teljesen kifogyott.

– Tehát az a másik a halála napján fogyott ki – mondtamlassan.

– Igen, monsieur, reggel üresen találtam és kidobtam.

– A nap bármely órájában evett édességet M. Déroulard?

– Rendszerint vacsora után, monsieur.

Kezdtem érteni a dolgot.

– François – mondtam –, tud maga hallgatni?

– Ha szükséges, monsieur.

– Bon! Tudja meg tehát, hogy én rendőr vagyok. Elő tudná keríteni nekem azt a másik dobozt?

– Bizonyára, monsieur. A szemétládában lesz.

Kiment, és pár perc múlva egy porlepte tárggyal jött vissza. Ugyanolyan doboz volt, mint amit a kezemben tartottam, csakhogy ennek az alja volt kék és a fedele rózsaszín. Megköszöntem François-nak, még egyszer titoktartásra intettem, és minden további nélkül távoztam az avenue Louise-i házból.

Felkerestem az orvost, akit kihívtak M. Déroulard-hoz. Vele nehéz dolgom volt. Alaposan elsáncolta magát tudós kifejezései mögé, de láttam, nem olyan biztos az eset felől, ahogy szeretné.

– Sok efféle különös esemény előfordult már – jegyezte meg,amint sikerült kissé lefegyvereznem. – Egy hirtelen dühroham, valami vad érzelem – bőséges vacsora után, c’est entendu[15] –, a vér a fejbe tolul, azzal kész!

– De M. Déroulard-t semmilyen vad érzelem nem kerítette hatalmába.

– Nem-e? Meggyőződtem róla, hogy nagy veszekedést csaptak M. de Saint Alard-ral.

– Miért?

– C’est évident![16] – Az orvos vállat vont. – Hát nem fanatikus katolikuse M. de Saint Alard? Az állam és az egyház viszonyának kérdése tönkretette barátságukat. Egy nap nem múlt el civakodás nélkül. M. de Saint Alard jóformán antikrisztusnak tekintette Déroulard-t.

Ez váratlan volt, elgondolkodtatott.

– Még egy kérdés, doktor úr: lehetséges-e halálos adag mérget bejuttatni egy csokoládéba?

– Gondolom, lehetséges – mondta lassan az orvos. – Tisztacián-hidrogén megfelelne a célra, ha gondoskodnak róla, hogy ne párologjon el, és egy apró cseppecskét bármiből le lehet nyelni… de azért elég valószínűtlennek tűnik. Egy morfiummal vagy sztrichninnel tele csokoládé… – Grimaszt vágott. – Érti, monsieur Poirot… egyetlen harapás elég lenne! Az óvatlan illető minden ceremónia nélkül, azonnal kiköpné.

– Köszönöm, monsieur le docteur.

Távoztam. Utána a gyógyszerészeknél érdeklődtem, főleg azoknál, akik az avenue Louise közelében működtek. Jó dolog, ha rendőr az ember. Minden gond nélkül szert tettem az információra. Csak egy esetben vettem hírét bármiféle méregnek, amelyet a szóban forgó házból vásároltak. Atropin-szulfátot tartalmazó szemcseppek voltak, madame Déroulard részére. Az atropin erős méreg, és egy pillanatra fel is vidultam, ám az atropinmérgezés tünetei a gyomorhurutéra emlékeztetnek, és nem azokra, amelyeket én tanulmányoztam. Ráadásul a recept nem új keletű volt. Madame Déroulard mindkét szemén szürkehályog volt már évek óta.

Elkedvetlenedve fordultam volna ki, amikor a gyógyszerész utánam szólt.

– Un moment, M. Poirot. Emlékszem, a lány, aki a recepttel jött, azt mondta, még az angol patikába is át kell mennie. Talán próbáljon szerencsét ott.

Megtettem. Hivatali státuszom révén be is szereztem a szükséges értesülést. A M. Déroulard halála előtti napon kiadtak egy adag gyógyszert Mr. John Wilsonnak. Apró trinitrintabletták voltak ezek, kérésemre mutattak belőlük… és rögtön hevesebben kezdett verni a szívem. A tabletták csokoládéból készültek!

– Méreg ez? – kérdeztem.

– Nem, monsieur.

– Le tudná írni a hatását?

– Csökkenti a vérnyomást. Bizonyos szívpanaszokra szedik –például angina pectorisra. Enyhíti az érre nehezedő nyomást. Az arteriosclerosis…

Félbeszakítottam. – Ma foi![17] Ebből a halandzsából semmit sem értek. Kivörösödhet tőle az ember arca?

– Hogyne.

– S ha bevennék tízet vagy húszat ezekből a kis tablettákból,mi történne?

– Semmiképp sem tanácsolnám – felelte szárazon a gyógyszerész.

– És mégis azt mondja, nem méreg?

– Rengeteg anyag van, amit nem hívunk méregnek, mégisvégezni tudnak egy emberrel – felelte ő ugyanolyan szárazon.

Ujjongva távoztam az üzletből. Végre alakul a dolog!

Most már tudtam hát, hogy John Wilsonnak volt lehetősége a bűntény elkövetésére – de hogy állunk az indítékkal? Üzleti ügyben jött Belgiumba, és megkérte M. Déroulard-t, akit valamennyire ismert, hadd szálljon meg nála. Ráadásul érdeklődésemre Angliából közölték velem, hogy már évek óta az angina nevű, különösen fájdalmas szívbetegségben szenved. Minden joga megvolt hát, hogy ilyen tablettákat tartson magánál. Ennek ellenére meg voltam győződve róla, hogy valaki odament a csokoládés dobozhoz, tévedésből a tele dobozt nyitotta ki először, azután az utolsó csokoládészemből kiszedte a tartalmát, és megtöltötte annyi trinitrintablettával, amennyi csak belefért. Nagy darab csokoládék voltak, bizonyosra vettem, hogy húsz-harminc tabletta is belefért egybe. De ki tette?

Két vendég szállt meg a házban. John Wilsonnak megvolt az eszköze. Saint Alard-nak megvolt az indítéka. Ne feledje, hogy fanatikus volt, és nincs fanatikusabb a vallási fanatikusnál. Vajon elcsenhette-e John Wilson trinitrinjeit?

Azután támadt egy kis ötletem. Ah, maga mosolyog az én kis ötleteimen! Miért fogyott ki Wilson gyógyszere? Hiszen csak hozott magával elegendőt Angliából? Ismét ellátogattam az avenue Louise-i házba. Wilson nem volt otthon, de beszéltem a Félice nevű lánnyal, aki a szobáját szokta takarítani. Rögtön megkérdeztem tőle, igaz-e, hogy nemrég monsieur Wilson mosdóállványáról eltűnt egy üvegcse. A lány készségesen válaszolt. De mennyire hogy igaz. És őt, Félice-t okolták érte. Az angol úr azt hitte, összetörte, csak nem meri bevallani. Pedig ő hozzá sem nyúlt. Biztosan Jeanette volt, mert az mindig ott matat, ahol semmi keresnivalója…

Véget vetettem a szóáradatnak és távoztam. Mindent tudtam, amit tudni akartam. Már csak az maradt hátra, hogy bizonyítsam tézisemet. Ez pedig, éreztem, nem lesz könnyű. Én biztosra vehetem, hogy Saint Alard elcsente az üveg trinitrint John Wilson mosdóállványáról, de ahhoz, hogy ezt másokkal is elhitessem, bizonyítékra lesz szükségem. Csakhogy bizonyítékom nem volt!

Sebaj. Én tudtam – és ez volt a lényeg. Ugye emlékszik a problémánkra a stylesi eset kapcsán, Hastings? Ott is tudtam – de igen sok időbe telt megtalálnom az utolsó szemet, hogy a gyilkossal szembeni bizonyítékok lánca teljes legyen.

Üzentem mademoiselle Mesnard-nak, hogy beszélnem kell vele. Azonnal bejött. Kértem, adja meg M. de Saint Alard lakcímét. Nyugtalan lett az arca.

– Miért van rá szüksége, monsieur?

– Nélkülözhetetlen, mademoiselle.

Bizonytalannak – zavartnak rémlett.

– Ő nem tud mondani magának semmit. Az ő gondolatai nem e világ körül forognak. Jóformán észre sem veszi, mi történik a környezetében.

– Lehetséges, mademoiselle. Mindazonáltal régi barátja voltM. Déroulard-nak. Felvilágosíthat egy s másról – múltbéli dolgokról, régi viszályokról, szerelmi ügyekről.

A lány pirulva ajkába harapott. – Ahogy óhajtja… de… de most már látom, hogy tévedtem. Kedves öntől, hogy eleget tett kérésemnek, de hát zaklatott voltam… kétségbeesett. Most már látom, hogy nincs itt semmiféle megoldandó rejtély. Kérem, monsieur, hagyja abba.

Fürkészve néztem rá.

– Mademoiselle – mondtam –, a kutya néha nehezen fog szagot, de ha szagot fog, semmi sem tántoríthatja el tőle. Már persze ha jó kutya! És, mademoiselle, én, Hercule Poirot, nagyon jó kutya vagyok.

Szó nélkül kiment. Pár perc múlva visszajött egy papírlappal, rajta a lakcím. Távoztam a házból. Odakinn François várt rám.

Aggódva nézett az arcomba.

– Van már valami hír, monsieur?

– Még nincs, barátom.

– Ah! Pauvre[18] monsieur Déroulard! – sóhajtott fel. –

Magam is úgy gondolkodom, mint ő. Ki nem állhatom a papokat. Erről persze a házban nem beszélek. A nők mind vallásosak… ami talán jó dolog. Madame est très pieuse – et mademoiselle Virginie aussi.[19]

Mademoiselle Virginie? Ő is „très pieuse”? Gondterhelten idéztem fel könny áztatta, szenvedélyes arcát, amikor először találkoztunk.

M. de Saint Alard lakcímét megszerezve nem vesztegettem az időt. Elutaztam ardenneki kastélya környékére, de beletelt pár napba, míg ürügyet találtam, hogy bejuthassak a házába. Végül – képzelje, mon ami – szerelőnek álcáztam magam! Csak egy pillanat műve volt, hogy csekély gázszivárgást idézzek elő a hálószobában. Elmentem a szerszámaimért, és ügyeltem, hogy olyan órán térjek vissza, amikor senki sem fog zavarni. Hogy mit keresek, magam sem tudtam. Amire szükségem lett volna, azt aligha lelem meg ott. Csak nem vállalta a kockázatot, hogy megőrizze!

Amikor a mosdóállvány fölötti kis faliszekrényt zárva találtam, nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy belenézzek. A zárat könnyűszerrel kinyitottam. Kitárult az ajtaja. Tele volt régi üvegcsékkel. Reszkető kézzel szedegettem ki őket. Hirtelen felkiáltottam. Képzelje, barátom, egy angol feliratú kis fiolát tartottam a kezemben. Ez állt rajta: „Trinitrintabletták. Szükség esetén egyet bevenni. Mr. John Wilson részére.”

Erőt vettem magamon, bezártam a szekrényt, zsebre vágtam az üvegcsét, és elállítottam a gázszivárgást. Az ember legyen módszeres! Azután távoztam a château[20]-ból, és amint lehetett, visszavonatoztam hazámba. Késő este érkeztem Brüsszelbe. Másnap reggel éppen a jelentésemet írtam a rendőrprefektusnak, amikor behoztak egy levélkét. Madame Déroulard haladéktalanul az avenue Louise-i házba kéretett.

François nyitott ajtót.

– Madame la baronne már várja.

Bevezetett a hölgy lakrészébe. Az idős hölgy egy nagy karosszékben trónolt. Mademoiselle Virginie-t sehol sem láttam.

– M. Poirot – szólt a hölgy –, csak az imént értesültem, hogyön nem az, akinek mondta magát. Ön rendőrtiszt.

– Úgy van, madame.

– Azért jött hozzánk, hogy fiam halálának ügyében nyomozzon?

– Úgy van, madame – válaszoltam ismét.

– Örülnék, ha előadná, mire jutott eddig.

Haboztam.

– Előbb tudni szeretném, honnan értesült minderről, madame.

– Valakitől, aki már nem e világ lakója.

Komoran kongó szavai megdermesztették szívemet. Egy szót sem tudtam kinyögni.

– Így hát, monsieur, nagyon kérem, számoljon be pontosan,mire vezetett a nyomozása.

– Madame, a munkát befejeztem.

– Fiam?

– Előre megfontolt szándékkal meggyilkolták.

– Tudja, ki tette?

– Igen, madame.

– Ki hát?

– M. de Saint Alard.

– Téved. M. de Saint Alard képtelen ilyen bűntettre.

– Kezemben a bizonyíték.

– Újból kérem, mondjon el mindent.

Ezúttal engedelmeskedtem, és lépésről lépésre végigkalauzoltam az úton, amely az igazság felderítésére vezetett. Figyelmesen hallgatott. Végül bólintott.

– Igen, igen, minden úgy van, ahogy mondja, egyvalamit kivéve. Nem M. de Saint Alard ölte meg a fiamat. Én tettem, az anyja.

Rámeredtem. Szelíden bólogatva folytatta.

– Szerencse, hogy hívattam. A Jóisten vezérelte Virginie-t, amikor, mielőtt kolostorba vonult, elmondta nekem, mit csinált. Hallgasson meg, M. Poirot! A fiam gonosz ember volt. Üldözte az egyházat. Halálos bűnben élt. Más lelkeket is magával rántott a sárba. Ám ennél rosszabb is történt. Egy reggel szobámból kilépve a menyemet pillantottam meg a lépcső tetején. Egy levelet olvasott éppen. Láttam, hogy fiam mögéje lopakodik. Egy lökés, és menyem lezuhant a lépcsőn, beverve fejét a márványfokokba. Amikor felemelték, már halott volt. A fiam gyilkos lett, és erről csak én, az anyja tudtam.

Behunyta szemét. – El sem képzelheti, monsieur, a fájdalmamat, kétségbeesésemet. Mit tegyek? Jelentsem fel a rendőrségen? Képtelen voltam rávenni magam. Kötelességem lett volna, de a test erőtlennek bizonyult. Meg aztán ki hitt volna nekem? Látásom már egy ideje gyengült… azt mondták volna, tévedek. Hallgattam hát. De lelkiismeretem nem hagyott nyugodni. A hallgatással magam is gyilkossá váltam. Fiam megörökölte felesége pénzét. Virult, mint a babérfa. És most miniszteri tárcát kapott volna. Kettőzött erővel üldözte volna az egyházat. És ott volt Virginie is. A szegény, szépséges, természettől jámbor gyermeket egészen elbűvölte a fiam. Különös, rettenetes hatalma volt a nők felett. Láttam, mi fog történni. Nem tudtam megakadályozni. Esze ágában sem volt, hogy feleségül vegye Virginie-t. És eljött az idő, amikor a lány immár kész volt behódolni neki.

Ekkor megértettem, mit kell tennem. Az én fiam volt. Én adtam neki életet. Felelős voltam érte. Egy nő testét már elpusztította, most egy másik lelkét akarta tönkretenni! Bementem Mr. Wilson szobájába, és elvettem a tablettás üvegcséjét. Egyszer nevetve azt mondta, annyi van benne, hogy meg lehetne vele ölni egy embert. Bementem a dolgozószobába, és kinyitottam a nagy csokoládés dobozt, amely mindig ott állt az asztalon. Tévedésből egy új dobozt nyitottam ki. De a másik is ott volt. Csak egy csokoládé maradt benne. Ez leegyszerűsítette a dolgot. Senki sem evett csokoládét, csak a fiam és Virginie. A lányt majd a szobámban marasztalom este vacsora után.

Minden úgy ment, ahogy elterveztem…

Elhallgatott, lehunyta szemét, majd újra kinyitotta.

– M. Poirot, az ön kezében vagyok. Azt mondják, nem élekmár sokáig. A Jóisten előtt kész vagyok felelni tettemért. Muszáje felelnem a földön is?

Haboztam. – De az üres üveg, madame – mondtam, hogy időt nyerjek. – Az hogyan került M. de Saint Alard-hoz?

– Amikor bejött elbúcsúzni, monsieur, a zsebébe csúsztattam.Nem tudtam, hogyan szabadulhatnék meg tőle. Olyan gyenge vagyok, hogy segítség nélkül nemigen tudok járni, ha pedig az én lakrészemben találják üresen, az gyanút kelthet. Érti, monsieur – egész testében kihúzta magát –, eszemben sem volt M. de Saint Alard-ra terelni a gyanút! Meg sem fordult a fejemben! Azt gondoltam, inasa megtalálja majd az üres üveget, és rögvest kidobja.

Fejet hajtottam. – Értem, madame – mondtam.

– És a döntése, monsieur?

Hangja erős volt, fejét felszegte.

Felálltam.

– Madame – mondtam –, tisztelettel búcsúzom. A nyomozást befejeztem… és kudarcot vallottam! Az ügy le van zárva.

Poirot hallgatott egy darabig, majd csendesen hozzátette: – Egy hét múlva meghalt. Mademoiselle Virginie kitöltötte noviciátusát, és apácává szentelték. Hát így szól a történet, barátom. Be kell vallanom, nem csillogtam benne.

– De hát ez nem kudarc volt – tiltakoztam. – Mi egyebet tehetett volna ilyen körülmények között?

– Ah, sacré, mon ami[21] – kiáltotta felpaprikázva Poirot. –

Hát nem érti? Harminchatszor is idióta voltam! Szürke sejtjeim egyáltalán nem működtek. Egész idő alatt kezemben volt a rejtély kulcsa.

– Miféle kulcs?

– A csokoládés doboz! Elkövet-e ilyen hibát, akinek semmi baj a látásával? Tudtam, hogy madame Déroulard szemén hályog van – az atropincseppek elárulták. Csakis egy ember volt a házban, aki nem láthatta tisztán, melyik fedelet kell visszatenni a dobozra. A csokoládés doboz indított el a nyomozás útján, és én mégis egészen a végéig képtelen voltam felfogni igazi jelentőségét!

Azonkívül pszichológiailag is hibáztam. Ha M. de Saint Alard a bűnös, nem őrzi meg az árulkodó üvegcsét. Az, hogy nála találtam, épp az ártatlanságát bizonyította. Mademoiselle Virginie-től tudtam, hogy szórakozott ember. Elejétől végéig szánalmas történet ez, Hastings! Csak magának meséltem el. Hiszen érti, csúnyán leszerepeltem benne. Egy öreg hölgy elkövet egy bűntényt, olyan egyszerűen és ügyesen, hogy engem, Hercule Poirot-t teljesen becsap vele. Sapristi![22] Ez elviselhetetlen! Felejtse is el. De nem… emlékezzék rá, és ha bármikor önteltségen kapna… nem valószínű persze, de előfordulhat…

Titkon elmosolyodtam.

– Eh bien, barátom, akkor csak annyit mondjon: „Csokoládés doboz.” Megegyeztünk?

– Rendben van!

– Végül is – mondta merengve Poirot – rendkívüli élményvolt! Én, Európa jelenleg legfényesebb koponyája megengedhetek magamnak egy kis nagylelkűséget!

– Csokoládés doboz – mormoltam szelíden.

– Pardon, mon ami?

Ránéztem Poirot ártatlan arcára, amint kérdőn előrehajolt, és megsajdult a szívem. Nagyon sok fejmosást kaptam már tőle, de én, aki korántsem vagyok Európa legfényesebb koponyája, én is megengedhetek magamnak egy kis nagylelkűséget!

– Semmi – füllentettem, azzal mosolyogva rágyújtottam a pipámra.

(Gy. Horváth László)

KARÁCSONYI TRAGÉDIA

– PANASSZALKÍVÁNOKÉLNI – jelentette be Sir Henry Clithering. Jóindulatú hunyorintással körültekintett az egybegyűlt társaságon. Bantry ezredes előrenyújtott lábbal üldögélt, és szemét morcosan a kandallópárkányra függesztette, mintha a kiváló alkalmatosság függelemsértő katona módjára henyén viselkedne valamely díszszemlén; derék felesége titkon egy nemrég érkezett virághagyma-katalógust böngészett, dr. Lloyd őszinte csodálattal Jane Heliert mustrálgatta, maga a gyönyörű ifjú színésznő pedig elmélyülten szemlélte rózsaszínre festett körmeit. Csak Miss Marple, az öregecske vénkisasszony ült nyársat nyelve, és kissé fakult ibolyakék szemével viszonozta Sir Henry hunyorítását.

– Panasszal? – kérdezte.

– Nagyon is súlyossal. Hatan vagyunk, ha nem csalódom, mindkét nem három-három képviselője ül körünkben, és igenis tiltakozom az eltiport férfinem nevében. Ma este eddig három történetet hallhattunk – a három férfi előadásában! Bátorkodom megjegyezni, miszerint úgy volna méltányos, hogy a hölgyek is illő részt vállaljanak estünk programjában.

– Ó! – kapta fel a fejét Mrs. Bantry méltatlankodva. – Igenis,hogy részt vállalunk! Mindvégig a lehető legnagyobb figyelemmel hallgattuk az urakat. A helyes női magatartást gyakoroltuk – nem kívántuk előtérbe tolni magunkat.

– Jaj, de jó kifogás! – morgolódott Sir Henry. – Engedelmével azonban nem tudom elfogadni. Amellett pedig az Ezeregyéjszaka kiváló ellenpéldával szolgál. Szóval csak rajta, Seherezádém!

– Mármint hogy én? – kérdezte Mrs. Bantry. – Elképzelni sem tudom, miről mesélhetnék. Soha nem volt dolgom véres rejtelmekkel.

– Szó sincs arról, hogy feltétlenül vérben kellene gázolnunk –felelte Sir Henry. – Abban pedig egészen biztos vagyok, hogy legalább az egyiküknek van valami kedvenc rejtelmes esete. Halljuk akkor magát, Miss Marple – meséljen valamit mondjuk „A tanítóné titokzatos találkája” vagy „A bábaasszony baljós balesete” címmel. Ne ábrándítson ki St. Mary Meadből.

Miss Marple megrázta a fejét.

– Nem szolgálhatok semmi olyasmivel, ami érdekelné önt, Sir Henry. A magunk kis rejtelmei azért persze megvannak – ott volt például az a három deci savanyú rák, amelynek oly fölfoghatatlanul nyoma veszett; ez azonban nem érdekelné önöket, mert hiszen annyira jelentéktelen eset – mindazonáltal meglehetős fényt vet az emberi természetre.

– Maga megtanított engem arra, hogy rajongjak az emberitermészetért – mondta Sir Henry ünnepélyesen.

– És kegyed, Miss Helier? – érdeklődött Bantry ezredes. – Kegyednek bizonyára számtalan érdekes élmény adódik az életében.

– Úgy ám – toldotta meg dr. Lloyd.

– Nekem? – kérdezett vissza Jane. – Úgy értsem, azt akarják, meséljek valamiről, ami velem esett meg?

– Vagy valamelyik barátjával – könnyítette a feladatot Sir Henry.

– Ó! – sóhajtott Jane bátortalanul. – Nem hiszem, hogy valaha is történt volna velem bármi – mármint ilyesféle dolog. Persze, nem mondom, néha akad pár szál virág meg egy-két különös üzenet – de hát ezek csak amolyan játékok. Tudják, milyenek a férfiak… Nem hiszem, tényleg… – és gondolataiba feledkezve elhallgatott.

– Már látom, nem marad más hátra, mint hogy meghallgassuk ama hőskölteményt a savanyú rákról – mondta Sir Henry. – No hát akkor rajta, Miss Marple.

– Maga mindig olyan örömét leli abban, hogy csúfolódjon velem, Sir Henry. A rák persze csak szamárság. De most, hogy jobban belegondolok, tényleg eszembe jut egy eset – valójában nem így kellene nevezem, mert hiszen sokkal inkább tragédia volt, semmint egyszerű eset. Bizonyos szempontból eléggé belekeveredtem; azt azonban, amit tettem, mondhatom, soha nem bántam meg – nem, egy pillanatra sem. De nem St. Mary Meadben történt.

– Ez komolyan elkedvetlenít – kesergett Sir Henry. – De igyekszem erőt venni csüggedésemen. Tudtam, hogy számíthatunk magára.

Azzal kényelmesen elhelyezkedett, és várta a fejleményeket.

Miss Marple enyhén elpirult.

– Remélem, rendesen el tudom mondani – kezdte aggodalmaskodva. – Félek, hajlamos vagyok a csapongásra. Az ember egyszer csak eltér a tárgytól, és észre sem veszi, hogy már másról beszél. Aztán az is olyan nehéz, hogy minden tény szép sorban a maga helyére kerüljön. Ígérjék meg, hogy elnézőek lesznek velem, ha rosszul mondom el. Olyan nagyon régen történt már.

Amint mondom, a históriához nincs köze St. Mary Meadnek, annál inkább a hidropátiának.

– Az az a vízi repülőgép, ugye? – kérdezte Jane kerekre nyíltszemmel.

– Te nem ismerheted az ilyesmit, drágám – mondta Mrs. Bantry, és elmagyarázta, hogy miről van szó. A férje még hozzátette a magáét.

– Ez a vízgyógyászat szörnyűséges dolog, egyszerűen rémes.Az ember kora reggel felkel, és issza azt az iszapízű vizet. Ráadásul egy csomó öregasszony üldögél körben, és mindenféle komisz pletykákon csámcsog. Jézusom, ha csak rágondolok…

– Ugyan már, Arthur – szólt közbe a felesége szelíden –, nefelejtsd el, milyen jót tett neked.

– Csak az a csomó sutyorgó vénasszony… – nyögdécselt Bantry ezredes.

– Ez, úgy gondolom, tényleg így van – mondta Miss Marple.– Én magam…

– Jaj, drága Miss Marple! – kiáltott fel rémülten az ezredes. –Ugye, nem gondolja, hogy én ezt magára érte…

Miss Marple egy fejmozdulattal belefojtotta a szót, arca kipirult.

– De hát ez csakugyan így van, Bantry ezredes. Mindazonáltal most inkább belekezdenék a történetbe. Csak előbb hadd szedjem össze egy kicsit a gondolataimat. Igen. Pletykálkodás, ahogy ön mondja, igen, hát abból tényleg van bőven. Az emberek nem szívelik az ilyesmit – főleg a fiatalok nem. Az unokaöcsém, aki író – igazán okos könyvei vannak, azt hiszem –, rendkívül csípős megjegyzésekkel illeti azt a jelenséget, hogy az emberekre bármiféle bizonyíték nélkül kígyót-békát kiáltanak, és hogy milyen gonosz dolog az ilyesmi, meg minden. Én viszont azt mondom, hogy ezek a fiatalok jobban tennék, ha előbb gondolkoznának egy kicsit. Egész egyszerűen figyelmen kívül hagyják a tényeket. A lényeg ugyanis nem más, mint hogy ez a csámcsogás, ahogy méltóztatott nevezni, nagyon is gyakran igaz! És azt hiszem, hogy ha – amint mondom – alaposabban megvizsgálnák a tényeket, azt találnák, hogy tíz esetből kilencszer igenis igaz! Ez az, ami ebben úgy bosszantja az embereket.

– Egy ihletett pillanat – vetette közbe Sir Henry.

– Nem, egyáltalán nem, a legkevésbé sem! Mindössze gyakorlat és tapasztalat kérdése az egész. Úgy mondják, hogy ha egy egyiptológusnak valaki megmutatja egy olyan kis fura galacsinhajtó bogárnak az ábrázolását, akkor a kinézetéből meg a tapintásából pontosan meg tudja állapítani, az időszámításunk előtti hányadik századból való, de azt is, ha csak hamisítvány. De az állítását nem tudja mindig észérvekkel igazolni. Egyszerűen csak tudja. Azzal telt az élete, hogy ilyen dolgokkal foglalkozott.

– És ez az, amit éppenséggel én is mondani szeretnék (rosszulmagyarázok, tudom). Azoknak, akiket az unokaöcsém „felesleges nőknek” nevez, rengeteg idejük van, és érdeklődésük általában az emberekre irányul. Ezért aztán, bizonyára önök is belátják, szép lassan szakértővé válnak, hogy úgy mondjam. A mai fiatalok ugyanakkor fesztelenül beszélnek olyan dolgokról, amelyekre az én fiatalkoromban még csak gondolni is alig mertünk, másrészt azonban lélekben borzasztó ártatlanok. Mindenkinek mindent elhisznek. És ha az ember megpróbálja figyelmeztetni őket, akár csak a legóvatosabb formában is, rögtön azt vágják a fejéhez, hogy begyepesedett vén szamár, és az agya olyan, mint a mosogató.

– De hát végül is – vetette közbe Sir Henry – mi a baj a mosogatóval?

– Na hát ez az – csapott le mohón Miss Marple. – Az egyiklegszükségesebb dolog minden háztartásban; az igaz persze, hogy nem különösebben romantikus. Itt most be kell vallanom, hogy mint mindenki másnak, nekem is vannak érzéseim, és olykor egy-egy meggondolatlan megjegyzéssel bizony nagyon durván megbántottak. Tudom, hogy a férfiakat nem érdeklik a háztartási ügyek, de most azért mégiscsak említést kell tennem egy régebbi cselédlányomról, Ethelről – igazán csinos kis teremtés, és minden dologban roppant szolgálatkész. De ahogy megláttam, rögtön tudtam, hogy ugyanaz a típus, mint Annie Webb vagy a szegény Mrs. Bruitt cselédlánya. Ha alkalom kínálkozott, az enyém és a tiéd között nem tudott különbséget tenni. Egy hónap után aztán ki is adtam az útját, de azért adtam vele írásos ajánlólevelet, hogy becsületes, rendes lány, négyszemközt viszont figyelmeztettem az öreg Mrs. Edwardsot, nehogy eszébe jusson felvenni; az unokaöcsém, Raymond meg iszonyú haragra gerjedt, és azt mondta, ő még ilyen gonoszságot életében nem látott – igen, ahogy mondom, gonoszságot. Ethel aztán Lady Ashtonhoz szegődött, akit nem éreztem kötelességemnek figyelmeztetni – és ugyan mi történt? Az alsóneműjéről az összes csipkét levágta, elvett két gyémánt melltűt, és az éjszaka kellős közepén elszökött, és azóta se hallotta hírét senki!

Miss Marple itt megállt, vett egy mély lélegzetet, aztán folytatta.

– Most azt fogják mondani, hogy ennek semmi köze sincs ahhoz, ami a kestoni gyógyfürdőben történt. Pedig bizonyos szempontból van. Megmagyarázza ugyanis, miért nem éreztem az első perctől kezdve, ahogy megláttam Sanderséket, a legkisebb kétséget sem afelől, hogy a férfi el akarja tenni a feleségét láb alól.

– Tessék?! – hajolt előre Sir Henry értetlenül. Miss Marple nyájas szelídséggel fordult felé.

– Azt mondom, Sir Henry, hogy egy pillanatig sem volt kétségem. Mr. Sanders erős, jó kiállású, pirospozsgás férfi volt, rendkívül szívélyes, és a társaság kedvence. És senki nem lehetett kedvesebb a feleségéhez, mint ő. De én tudtam! Ez az ember azt tervezte, hogy végez a feleségével.

– De kedves Miss Marple…

– Igen, tudom. Ezt mondaná az unokaöcsém, Raymond

West is. Azt hajtogatná, hogy a legcsekélyebb bizonyítékom sincs. De én még jól emlékszem Walter Honesra, akié a Zöld Felső fogadó volt. Egy este, amikor hazafelé sétáltak, a felesége beleesett a folyóba – a biztosítási pénzt aztán meg a férfi szépen felvette. És van még egy-két más ember is, aki mind a mai napig szabadon jár-kel – egyikük éppenséggel nincs nagyon messze a mi köreinktől. Elment a feleségével Svájcba egy kis nyári szabadságra, a hegyekbe. Figyelmeztettem az asszonyt, hogy ne menjen – a szegény teremtés nem haragudott meg rám, ahogy tehette volna, csak egyszerűen kinevetett. Roppant mulatságosnak tűnt neki, hogy egy magamfajta fura öreg szerzet ilyeneket mondjon az ő drága Harryjéről. Aztán meg, bizony, bizony, történt egy kis baleset – és Harry most egy másik asszonnyal él együtt. De mit tehettem volna? Éreztem, de semmi bizonyítékom nem volt.

– De kedvesem! – kiáltott fel Mrs. Bantry. – Csak nem gondolod komolyan, hogy…

– Drágám, ezek mindennapos dolgok, igazán azok, hidd el.És különösen a férfiak esnek kísértésbe, lévén hogy annyival erősebbek. Olyan könnyen megy az ilyesmi, ha balesetnek látszik. Tehát, amint mondom, rögtön tudtam, mi a helyzet Sandersékkel. Egy buszon történt. Alul tömve volt, és fel kellett mennem a tetőre. Amikor mindhárman felálltunk, hogy leszálljunk, Mr. Sanders elvesztette az egyensúlyát, és nekizuhant a feleségének, aki fejjel lefelé előreesett. A kalauz szerencsére nagyon erős ember volt, és elkapta a lépcsőn.

– De hát ez már csak baleset volt, nem?!

– Persze, baleset – semmi sem tűnhetett volna inkább véletlen balesetnek, mint éppen ez. De Mr. Sanders kereskedelmi hajókon dolgozott – ő mondta így nekem –, és meglehetősen furcsállnám, hogy egy ember, aki ilyen undok billegő tákolmányokon nem veszti el az egyensúlyát, elvágódjon egy busz tetején, főleg akkor, ha a hozzám hasonló öregasszony még csak meg se rezdül, ugyan már, ne mondjon nekem ilyet senki!

– Akárhogy is van, úgy vehetjük – mondta Sir Henry –, hogyez szöget ütött a fejébe. Ott és akkor feltámadt magában a gyanú.

Az öreg hölgy bólintott.

– Meglehetősen biztos voltam a dolgomban, és egy másik eset, mikor nem sokkal ezután épp egy utcán mentünk át, csak még jobban megerősítette a gyanúmat. Kérdezem öntől, Sir Henry, mit tehettem volna? Itt van egy kedves, elégedett, boldog kicsi fiatalasszony, akinek a napjai meg vannak számlálva.

– Drága hölgyem, a lélegzetem is eláll.

– Ez azért van, mert – mint mostanában az emberek többsége – ön sem hajlandó szembenézni a tényekkel. Könnyebb azt gondolni, hogy ilyesmi nem történhet meg. Márpedig ez a dolog így állt, és én tudtam. Igazán nagyon szomorú, de az ember olyan nehéz helyzetben van ilyenkor. A rendőrségre például nem mehettem. És azt is jól láttam, semmi haszna se lenne, ha figyelmeztetném ezt a fiatalasszonyt. Rajongott a férjéért. Úgy döntöttem, hogy megpróbálom a lehető legtöbbet megtudni róluk. Az embernek rengeteg alkalma van erre, miközben a kandalló mellett varrogat. Mrs. Sanders (Gladys, ez volt a keresztneve) boldogan mesélt mindenről. Úgy vettem ki a szavaiból, hogy nem régóta házasok. Bizonyos idő múltán a férje révén csinos kis vagyonkára számíthattak, de egyelőre még nagyon szűkösen éltek. Valójában az asszony kicsiny jövedelméből tartották fenn magukat. Gyakran hallani ilyesmiről. Gladys nagyon fájlalta, hogy nem nyúlhat a tőkéjéhez. Úgy látszik, valahol valakinek helyén volt az esze. De a pénzt arra hagyhatja, akire akarja – ezt menet közben kiderítettem. És a férjével közvetlenül az esküvő után egymás javára végrendeletet készítettek. Roppant megindító. Persze, majd ha Jack ügyei rendbe jönnek – ezt ismételgették minden áldott nap, közben meg egyre csak szűkölködtek, mindössze egyetlen szobácskában húzták meg magukat a legfelső emeleten, a cselédek közt, ahol bizony nagyon veszélyes, ha tűz törne ki, bár történetesen közvetlenül épp az ablakuk előtt vezetett fel a tűzlépcső. Óvatosan megkérdeztem, van-e balkon – veszélyes dolgok ezek a balkonok. Egyetlen lökés – hisz tudják!

Megígértettem vele, hogy nem megy ki a balkonra; azt mondtam, rossz álmot láttam. Ez hatott rá – az ember olykor sok mindent elérhet egy kis babonasággal. Szőke hajú, meglehetősen beteges arcszínű asszonyka volt, haja rendezetlen kontyba kötve a tarkóján. Láttam, hogy roppant hiszékeny. Elmesélte a férjének, amit mondtam, és észrevettem, hogy Mr. Sanders egyszer-kétszer igen furcsán néz rám. Ő nem volt hiszékeny; és tudta, hogy azon a buszon én is ott voltam.

Nagyon aggódtam – igazán, szörnyen aggódtam –, mert sehogy se tudtam kiokoskodni, miként is szedhetném rá ezt a fiatalembert. Azt, hogy a gyógyfürdőben történjék valami, úgy gondoltam, meg tudom akadályozni – csak néhány jól időzített megjegyzést kell elejtenem, hogy lássa, gyanakszom. De ez csak arra elég, hogy a terve végrehajtását későbbre halassza. Kénytelen voltam rájönni, csak akkor van esélyem, ha merész lépésre szánom el magam – valahogy csapdát kell állítanom neki. Ha valahogy úgy tudnám terelgetni, hogy az én választásom szerinti módon próbálja megölni a feleségét – igen, akkor biztosan lelepleződne, és a felesége is kénytelen lenne szembenézni az igazsággal, okozzon ez bármilyen súlyos megrázkódtatást is neki.

– Komolyan mondom, eláll a lélegzetem – szólalt meg dr. Lloyd. – Milyen tervet tudott kieszelni?

– Valamit csak kitaláltam volna, biztos lehet benne – felelteMiss Marple. – De az az ember túljárt az eszemen. Azonnal lépett. Nyilván számított rá, hogy gyanút fogok, és még azelőtt lecsapott, hogy biztos lehettem volna a dolgomban. Tudta, hogy balesetre gyanakodnék. Így hát úgy rendezte, hogy gyilkosság legyen.

A társaság tagjai lélegzet-visszafojtva figyeltek. Miss Marple bólintott, ajka keserűen megfeszült egy pillanatra.

– Azt hiszem, ezt egy kicsit elkapkodtam. Meg kell próbálnom pontosan elmondani, mi is történt. Ez a tragédia mindig felzaklat – folyton úgy érzem, valahogy meg kellett volna akadályoznom.

A gondviselés azonban bölcsen másként rendelkezett. Én mindenesetre amit tudtam, megtettem.

Valami olyasféle érzés volt a levegőben, amelyet nem tudok másnak, mint sajátosan hátborzongatónak nevezni. Úgy tetszett, mindannyiunkra különös nyomás nehezedik – a nyomasztó szerencsétlenség érzete. Először is ott volt George, a portás. Légcsőhurut, tüdőgyulladás, és a negyedik napot már nem élte túl. Nagyon szomorú eset. Mindenkit letaglózott a hír. Ráadásul karácsony előtt négy nappal. És aztán Marynek, az egyik szobalánynak – olyan kedves lány volt – elfertőződött az ujja.

Huszonnégy órán belül elvitte.

A társalgóban üldögéltünk Miss Trollopepal és az öreg Mrs. Carpenterrel; ez a Mrs. Carpenter amolyan károgó vén varjú volt – ha valami tragédiát látott, rögtön felvidult.

– Jól jegyezzék meg, amit mondok – szónokolta. – Ezzel még nincs vége. Ismerik a mondást, ugye? Három az igazság. Mindig igazolódik. Valaki itt még meg fog halni. Egy szemernyi kételyem sincs. És már nem is kell sokáig várnunk. Három az igazság.

Miközben sűrű bólogatás meg kötőtűcsattogás közepette utolsó vészjósló szavait kerepelte, csak úgy véletlenül felnéztem, és észrevettem, hogy Mr. Sanders ott áll a bejárati ajtónál. Nem számított rá, hogy észreveszem, és épp csak egy pillanatra az igazi arcát mutatta. A napnál világosabb volt. Míg élek, hiszem, hogy annak a káráló Mrs. Carpenternek a szavai döntötték el a felesége sorsát. Látni való volt, hogy jár az agya.

Odajött hozzánk, az ismerős nyájas mosolyával.

– Segíthetek a hölgyeknek a karácsonyi bevásárlásban? – kérdezte. – Megyek be Kestonba, mindjárt indulok.

Vagy egy-két percig ott kedélyeskedett velünk, aztán elment.

Amint mondom, komolyan aggódtam, és azonnal ezt kérdeztem: – Hol van Mrs. Sanders? Tudja valaki?

Miss Trollope azt felelte, valami barátaihoz ment, Mortimerékhez, hogy bridzseljenek egyet – ez egy időre megnyugtatott. De azért változatlanul kétségek gyötörtek, és fogalmam sem volt, mit tehetnék. Úgy fél óra múlva felmentem a szobámba. A lépcsőn szembetalálkoztam dr. Colesszal, az orvosommal, és mivel történetesen amúgy is beszélni szerettem volna vele a reumám miatt, azonmód behívtam a szobámba.

Akkor mesélte el nekem (bizalmas információként, ahogy mondta), hogy a szegény Mary meghalt. Az igazgató nem akarja, hogy híre terjedjen a dolognak, így aztán volnék szíves nem továbbadni. Azt persze nem mondtam meg neki, hogy másról sem beszélgettünk az elmúlt egy órában, mint éppen erről – mióta csak a szegény teremtés kilehelte a lelkét. Az ilyesmi mindig azonnal kitudódik – ezt dr. Colesnak a maga meglehetős tapasztalatával tudnia kellett volna; de a doktor roppant gyanútlan ember volt, mindig azt hitte, amit éppen hinni akart, és alig egy perc múlva pont ezért riadtam meg annyira. Miközben ugyanis kilépett a szobából, megemlítette, hogy Sanders megkérte, legyen szíves megvizsgálni a feleségét. Az utóbbi időben kissé gyengélkedik, rossz a gyomra meg ilyesmi.

Ezzel szemben ugyanezen a napon Gladys Sanders azt mondta nekem, hogy az emésztése pompás, és ennek nagyon örül.

Értik, ugye? A gyanúm egy pillanat alatt százszorosan felerősödött. Sanders máris készül valamire – de mire? Dr. Coles kiment, még mielőtt eldönthettem volna, tegyek-e neki említést a dologról – bár őszintén szólva nem nagyon tudtam volna, mit is mondhatnék. Ahogy kiléptem a szobámból, ő maga – mármint Sanders – jött lefelé a lépcsőn a felső emeletről. Sétához volt öltözve, és még egyszer megkérdezte tőlem, hozzon-e nekem valamit a városból. Minden erőmet össze kellett szednem, hogy megőrizzem a hidegvéremet. Egyenesen a társalgóba mentem, és teát rendeltem. Emlékszem, pontosan fél hat volt.

Szeretném, ha nagyon világosan el tudnám mondani, mi történt ezután. Még mindig a társalgóban voltam, amikor háromnegyed hétkor Mr. Sanders visszaérkezett. Két úrral volt együtt, jókedvűen társalogtak. Mr. Sanders otthagyta a barátait, és odajött az asztalunkhoz, ahol Miss Trollopepal ültünk ketten. Azzal állt elő, hogy a feleségének szánt karácsonyi ajándék ügyében szeretne tanácsot kérni tőlünk. Egy retikülről volt szó.

– Tudják, hogy van ez, hölgyeim – mondta. – Én már csak egy faragatlan tengeri medve vagyok. Mit tudhatnék én az efféle dolgokról? Hármat küldtek, hogy válasszam ki közülük a megfelelőt, de ahhoz, hogy ezt eldönthessem, szakértő szemre volna szükségem.

Természetesen azt válaszoltuk, hogy örömmel segítünk, mire megkért minket, ugyan legyünk már szívesek felmenni a szobájukba, mert a felesége bármelyik percben megérkezhet, és ha lehozná a retikülöket, még összefut vele a lépcsőn. Így hát felmentünk vele. Azt, ami ezután történt, soha nem fogom elfelejteni – még most is minden hajam szála az égnek áll.

Mr. Sanders kinyitotta a szobájuk ajtaját, és felkapcsolta a villanyt. Nem tudom, melyikünk látta meg elsőnek…

Mrs. Sanders a földön feküdt, arcra borulva – holtan.

Legelébb én értem oda hozzá. Letérdeltem, és megfogtam a csuklóját, hogy megnézzem a pulzusát, de nem volt értelme, a karja már hideg és merev volt. Közvetlenül a feje mellett egy homokkal tömött harisnyát láttam – a fegyvert, amellyel leütötték. Az az ostoba Miss Trollope csak ott állt az ajtóban, fogta a fejét, és szünet nélkül jajveszékelt. Sanders elordította magát: – A feleségem! A feleségem! – és odarohant hozzá. Megakadályoztam, hogy megérintse az asszonyt. Tudják, rögtön biztos voltam benne, hogy ő tette, és nem akartam, hogy valamit esetleg elvegyen vagy elrejtsen.

– Semmihez nem szabad hozzányúlni! – mondtam. – Szedje össze magát, Mr. Sanders. Miss Trollope, kérem, menjen le, és hívja ide az igazgatót.

Én magam nem mozdultam, továbbra is ott térdeltem a holttest mellett. Nem hagyhattam, hogy Sanders egyedül maradjon vele. Azt ugyanakkor kénytelen voltam elismerni, hogy ha ez az ember színészkedik, akkor azt bámulatosan csinálja. Kábának és zavartnak tűnt, mint aki a rémülettől megtébolyodott.

Az igazgató pillanatokon belül ott volt. Gyorsan végignézett a szobán, aztán mindannyiunkat kiküldött, bezárta az ajtót, a kulcsot pedig magához vette. Azután lement, hogy telefonáljon a rendőrségre. Egy örökkévalóságnak tűnt, míg megérkeztek (később tudtuk csak meg, hogy rossz volt a vonal). Az igazgatónak el kellett valakit küldenie a rendőrségre, a gyógyszálló meg ráadásul egészen kint van a városból, a fenyér szélén. Mrs. Carpenter kis híján az idegeinkre ment. Végtelenül boldoggá tette, hogy a „három az igazság” jóslata ilyen hamar beteljesedett. Sanders, úgy mesélték, közben kiment a házból, fejét a kezébe temetve jajgatott, és fájdalmát minden lehetséges módon közhírré tette.

A rendőrség végre mégiscsak megérkezett. Felmentek az emeletre az igazgatóval és Mr. Sandersszel. Később értem küldtek. Felmentem. A felügyelő az asztalnál ült, írt valamit.

Eszes embernek látszott, rögtön megkedveltem.

– Miss Jane Marple? – kérdezte.

– Igen.

– Úgy értesültem, hogy ön jelen volt, amikor a holttestet megtalálták.

Azt feleltem, hogy ez így igaz, és részletesen elmondtam, mi történt. Azt hiszem, a szegény ember jócskán megkönnyebbült, hogy végre olyan valakire akadt, aki értelmesen meg tudta válaszolni a kérdéseit – korábban Sandersszel és Miss Trollopepal beszélgetett el, ez a hisztérika meg nyilván teljesen magánkívül volt. Hát persze, az ostoba liba! Drága édesanyám megtanított rá, nem is felejtem el soha, hogy egy úrihölgy, ha társaságban van, legyen mindig képes uralkodni magán, még ha egyébként odahaza összeomlik is.

– Aranyigazság – vetette közbe Sir Henry nagy nyomatékkal.Amikor befejeztem, a felügyelő azt mondta:

– Köszönöm, Marple kisasszony. Most sajnos arra kell kérnem önt, nézze meg még egyszer a holttestet. Pontosan ugyanabban a helyzetben van, mint amikor ön belépett a szobába? Nem vesz észre esetleg valamilyen változást?

Elmagyaráztam, hogy nem engedtem Mr. Sandersnek, hogy bármit is elmozdítson, mire a felügyelő helyeslően biccentett.

– Nagyon feldúltnak látszik Sanders úr – jegyezte meg.

– Annak tűnik… igen – feleltem.

Nem hiszem, hogy különösebben hangsúlyoztam volna a

„tűnik” szót, a felügyelő mégis mintha felfigyelt volna rá.

– Tehát biztosra vehető, hogy a holttest pontosan abban a helyzetben van, mint korábban volt? – kérdezte.

– A kalapot kivéve igen – válaszoltam.

A felügyelő hirtelen felkapta a fejét.

– Már hogy érti, hogy a kalapot kivéve?

Elmagyaráztam neki, hogy a kalap akkor szegény Gladys fején volt, míg most ott hever mellette. Természetesen azt hittem, hogy a rendőrök mozdították el. A felügyelő azonban ezt határozottan cáfolta. Mind ez ideig semmit nem mozdítottak el, semmihez nem nyúltak hozzá. Megállt a holttest fölött, zavart töprengéssel nézett le rá. Szegény Gladys utcai ruhában volt – sötétvörös tweed nagykabát volt rajta, szürke prémgallérral. A kalap, ez az olcsó kis piros nemezkalap, a feje mellett volt.

A felügyelő néhány percig szótlanul álldogált, komoran tűnődött magában. Aztán felötlött benne valami.

– Nem tud esetleg visszaemlékezni, Marple kisasszony, volt-eaz elhunyt fülében fülbevaló, vagy szokott-e rendszeresen ilyesmit hordani?

Szerencsére elmondhatom magamról, hogy mindent alaposan megfigyelek. Eszembe jutott, hogy igen, a kalap karimája alól gyöngy fénye csillant elő, bár akkor ennek nem szenteltem különösebb figyelmet. Az első kérdését tehát ilyen értelemben tudtam megválaszolni.

– Akkor ez megoldja a kérdést. A hölgy ékszeres dobozkájátugyanis felforgatták – nem mintha bármi komoly értéke lett volna, ahogy hallom –, és az ujjairól levették a gyűrűit. A gyilkos bizonyára megfeledkezett a fülbevalóról, és miután a bűntényt felfedezték, visszajött érte. Micsoda egy hidegvérű alak! Vagy esetleg… – körülnézett, és azt mondta lassan: – …elrejtőzött itt a szobában, és mindvégig itt volt.

Most azonban ellentmondtam neki. Én magam, magyaráztam, még az ágy alá is benéztem. Az igazgató pedig kinyitotta a szekrényeket. Elbújni sehol másutt nem lehet. Az igaz ugyan, hogy a középen lévő kalaptartó szekrény zárva volt, de mivel az nem igazán mély, és be is van polcozva, kizárt dolog, hogy ott valaki el tudjon rejtőzni.

A felügyelő figyelmesen végighallgatott, majd elgondolkozva bólintott egyet.

– Ha ön mondja, akkor ez így is van, Marple kisasszony –mondta. – Ez esetben viszont a gyilkos, mint az imént említettem, visszajött. Elképesztően nyugodt egy pasas.

– De az igazgató bezárta az ajtót, és magával vitte a kulcsot!

– Ez nem jelent semmit. A balkon meg a tűzlépcső – így mászott be a tolvaj. Még az is lehet, hogy amikor maguk feljöttek, éppenséggel munka közben zavarták meg. A pasas ekkor nyilván kicsusszant az ablakon, és amikor mindenki elment, visszajött és folytatta, ahol abbahagyta.

– Biztos benne – kérdeztem –, hogy valóban volt tolvaj?

Erre szárazon csak annyit felelt:

– Miért, hát nem úgy néz ki?

A hangjában azonban volt valami, ami megnyugtatott. Azt éreztem, hogy a gyászoló özvegy szerepe szerinte sem áll túlságosan jól Mr. Sandersnek.

Most egész őszintén be kell vallanom valamit. Hatalmába kerített az, amit a franciák rögeszmének, idée fixe-nek neveznek. Tudtam, hogy ez az ember, Sanders, azon van, hogy a felesége meghaljon. Amire nem számítottam, az ez a különös és fantasztikus egybeesés volt. Abban biztos voltam, hogy Mr. Sanderst helyesen ítélem meg, és az elgondolásom igaz. Ez a férfi csibész gazember. De míg fájdalmát egy pillanatra sem tartottam másnak, mint álszent képmutatásnak, arra is jól emlékszem, hogy a megdöbbenést és a zavarodottságot ragyogóan játszotta meg. Ez valahogy olyan természetesnek tűnt – ha értik, mire gondolok. Kénytelen vagyok elismerni, hogy a felügyelővel való beszélgetésemet követően különös kétely ébredt bennem. Mert el sem tudtam képzelni, hogy ha ezt a szörnyűséget tényleg Sanders követte el, miért lopódzott volna vissza a tűzlépcsőn, csak azért, hogy magához vegye a fülbevalót is. Rendkívül észszerűtlen lett volna, márpedig Sanders nagyon is észszerűen gondolkodott – épp ezért tartottam mindig olyan veszélyesnek.

Miss Marple szétnézett hallgatóságán.

– Ugye értik, hogy mire akarok kilyukadni? Nagyon gyakranépp az következik be, amire az ember a legkevésbé sem számít. Olyan biztos voltam a dolgomban, és nyilván ez az, ami ennyire elvakított. Amikor kiderült, hogy voltaképpen mi is a helyzet, nagyon megdöbbentem. Mert minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy Mr. Sandersnek egyszerűen nem állt módjában elkövetni a gyilkosságot…

Mrs. Bantry meglepett sóhajt hallatott. Miss Marple odafordult.

– Tudom, kedvesem, hogy nem erre számítottál, amikor belefogtam a történetbe. Én sem ezt vártam. De a tények tények, és ha beigazolódik, hogy az ember tévedett, a kudarcot szerényen el kell tudni viselni, és más módon kell próbálkozni újra. Ez a Mr. Sanders, tudtam, lélekben gyilkos – és ebben a szilárd hitemben soha semmi nem ingathatott meg.

És most, fölteszem, maguk a tulajdonképpeni tényeket is szeretnék hallani. Mrs. Sanders, mint tudják, a barátaival,

Mortimerékkel töltötte a délutánt, bridzseltek. Negyed hét körül jött el tőlük. A barátai házától a szállóig úgy negyedórába telik az út – ha valaki siet, ennél is kevesebbe. Ezek szerint fél hét tájt érkezhetett vissza. Senki sem látta bejönni, így bizonyára az oldalsó bejáratot használta, és felsietett a szobájukba. Ott átöltözött (őzbőrszín kabátja és szoknyája, melyet a bridzspartihoz vett fel, ott lógott beakasztva a szekrényben), és nyilvánvalóan elmenni készült, amikor lesújtottak rá. Nagyon is valószínű, hogy nem láthatta, ki a gyilkosa. Egy ilyen kis homokzsák, úgy mondják, nagyon hatásos eszköz. A támadó, úgy tűnik, elrejtőzött a szobában, vélhetően az egyik nagy beépített szekrényben – abban, amelyet az asszony nem nyitott ki.

Most pedig arról, Mr. Sanders merre járt. Mint mondtam, úgy fél hat körül elment – vagy talán egy kicsit később. Néhány boltba benézett, vásárolt ezt-azt, aztán hat óra tájban bement a nagyszállóba, ahol összefutott két barátjával – azokkal, akikkel később átjött a fürdőbe. Biliárdoztak, közben meg, gondolom, jó adag whiskyt elkortyoltak. Ez a két férfi (Hitchcock és Spender volt a nevük) hat órától kezdve gyakorlatilag mindvégig vele volt. Hármasban átjöttek a fürdőbe, és Sanders csak akkor vált el tőlük, amikor odajött hozzánk a társalgóban, ahol Miss Trollopepal ültünk. Ahogy korábban már mondtam, ez úgy háromnegyed hét körül volt – amikor is a felesége már bizonyosan nem élt.

Azt is el kell mondanom, hogy ezzel a két cimborájával váltottam néhány szót. Mit mondjak, nem voltam odáig tőlük. Faragatlan, modortalan emberek voltak – abban az egy dologban viszont teljesen biztos lehettem, hogy amikor azt mondták, Sanders mindvégig a társaságukban volt, kétségkívül igazat beszéltek.

Mindössze egyetlen további apróság merült fel. Megtudtam, hogy bridzselés közben Mrs. Sanderst telefonhoz hívták. Egy bizonyos Mr. Littleworth akart beszélni vele. A fiatalasszony izgatottnak látszott, egyszersmind örült is valaminek – és váratlanul néhány rossz lapot dobott. Aztán hamarabb el is ment, mint várták.

Megkérdezték Mr. Sanderstől, volt-e tudomása arról, hogy egy Littleworth nevű úr esetleg a felesége baráti köréhez tartozott, de a férfi kijelentette, hogy ezt a nevet most hallja életében először. Ez, úgy gondolom, a felesége viselkedésére is magyarázatot adhatott – úgy látszott ugyanis, hogy ezt a nevet ő sem ismerte korábban. Ennek ellenére a telefonálásból kipirultan és mosolyogva tért vissza a kártyaasztalhoz – úgy látszik hát, hogy bárkivel is beszélt, az illető nem a valódi nevét adta meg, és ez bizonyos mértékig már önmagában is gyanús, nem igaz?

Akárhogy is van, számos megoldandó kérdésre kellett választ találni. Először is: járt-e betörő a szobában (ez eléggé valószínűtlen), vagy Mrs. Sanders arra készült, hogy ismét elhagyja a házat, és találkozzon valakivel? Az a valaki vajon a tűzlépcsőn jött fel a szobába? Veszekedés is volt? Vagy alattomos módon hátba támadták az asszonyt?

Miss Marple megállt.

– És? – nézett rá Sir Henry. – Mi a válasz?

– Örülnék, ha megpróbálnák kitalálni.

– A találgatás nem az erősségem – mondta Mrs. Bantry. –Az mindenesetre sajnálatos, hogy Sandersnek ilyen kiváló alibije volt; de ha te is elfogadtad, akkor biztosan nem volt vele semmi gond.

Jane Helier oldalra billentette szépséges fejét, és azt kérdezte:

– A kalaptartó szekrény miért volt bezárva?

– Most nagyon okosat kérdeztél, kedvesem – mondta Miss Marple sugárzó mosollyal. – Én is pont ezen tűnődtem. Bár igaz, a magyarázat egész egyszerű. Egy pár hímzett papucs és néhány zsebkendő volt benne, amelyeket a szegény asszony karácsonyra hímzett a férjének. Ezért zárta be a szekrényt. A kulcsot megtalálták a táskájában.

– Ó! – sóhajtott Jane. – Akkor ez nem is olyan érdekes.

– De igen! Nagyon is az – felelte Miss Marple. – Ez az egyetlen igazán érdekes dolog – mert ez húzta keresztül a gyilkos számítását.

Mindenki az idős hölgyre meredt.

– Két napig én magam sem jöttem rá, hogy ez mennyire fontos – mondta Miss Marple. – Egyre csak töprengtem és töprengtem – és aztán egyik percről a másikra hirtelen minden megvilágosodott. Elmentem a felügyelőhöz, és megkértem, hogy nézzen meg valamit. Az első szóra megtette.

– Mit kért tőle?

– Hogy azt a kalapot próbálja rá annak a szegény lánynak a fejére. De persze nem ment rá. Értik, ugye? Nem az ő kalapja volt.

Mrs. Bantry elképedt.

– De hát akkor ott volt a fején, nem?

– Nem az ő fején…

Miss Marple várt egy pillanatot, hogy szavai jelentését mindenki megértse, aztán folytatta.

– Azt magától értetődőnek tartottuk, hogy az ott a szobábanGladys holtteste volt. Az arcát nem is néztük meg. Emlékeznek rá, arccal a padló felé feküdt, és a kalap mindent eltakart.

– Miért, hát nem is ölték meg?!

– De igen, később. Akkor még azonban, amikor a rendőrségretelefonáltunk, Gladys Sandersnek kutya baja se volt.

– Úgy érti, hogy az ott a földön valaki más volt, és halottnaktettette magát? De hiszen amikor megérintette…

– Halott volt az is szegény, éppen eléggé – mondta Miss Marple komoran.

– De hát a fene egye meg – tört ki Bantry ezredes –, egy hullát nem lehet csak úgy akárhonnan összeszedni! Hova tették akkor ezt… ezt az elsőt?

– Visszavitte, ahonnan hozta – felelte Miss Marple. – Gonoszötlet volt – de nagyon agyafúrt. A beszélgetésünk ott, a társalgóban, az ültette a bogarat a fülébe. Annak a szegény Marynek, a cselédlánynak a holtteste – hát miért ne kezdjen vele valamit? Ne feledjék, Sandersék szobája a felső szinten volt, ott, ahol a cselédséget is elhelyezték. Mary szobája csak kétajtónyira volt az övéktől. Tudta, hogy a hullaszállítók majd csak késő este jönnek. Átvonszolta a holttestet a balkonon (ötkor már sötét volt), ráadta a felesége egyik ruháját és a piros nagykabátját. És akkor a kalapos szekrényt zárva találta! Csak egy dolgot tehetett, áthozta a szerencsétlen lány egyik saját kalapját. Ki venné észre? A homokzsákot pedig letette a holttest mellé. Aztán lejött, hogy alibit teremtsen magának.

Felhívta a feleségét mint Mr. Littleworth. Azt nem tudom,

mit mondott neki – az az asszony olyan hiszékeny volt, de ezt már említettem. Mindenesetre rávette, hogy korábban hagyja ott a bridzspartit, de ne menjen egyenesen vissza a fürdőbe, hanem csak később, hét órakor találkozzon vele a fürdő épületén kívül, a tűzlépcső mellett. Fölteszem, olyasmit mondhatott neki, hogy valami meglepetést készít a számára.

Aztán a barátaival visszatér a fürdőbe, és úgy rendezi a dolgokat, hogy hármasban fedezzük fel a bűntényt. Még azt is eljátssza, mintha meg akarná fordítani a holttestet – és én nem engedem neki! Aztán kihívják a rendőrséget, ő meg kitámolyog az épületből.

A gyilkosság után senki nem kért tőle alibit. Találkozik a feleségével, felviszi a tűzlépcsőn, bemennek a szobába. Talán már a holttestről is mondott neki valamit. Az asszony a test fölé hajol, ő meg előveszi a homokzsákot, és lesújt… Ó, istenem! Még most is rosszullét környékez, ha csak rágondolok! Aztán gyorsan leveszi róla a kabátot meg a szoknyát, beakasztja a szekrénybe, és az asszonyt a másik holttestről levett ruhákba bújtatja.

De a kalap nem megy rá a fejére. Mary bubifrizurát hordott, Gladys Sanders viszont, mint mondtam, kontyba tűzte a haját. Sanders nem tud mit tenni, a kalapot leteszi a holttest mellé, remélve, hogy senki sem fogja észrevenni. Ezután a szegény Mary holttestét visszaviszi a lány szobájába, és illendően visszarendezi korábbi helyzetébe.

– Egészen elképesztő – szólalt meg dr. Lloyd. – Nem csekélykockázatot vállalt. Mi történik, ha a rendőrség korábban érkezik?

– Emlékeznek rá, a telefon nem működött – felelte Miss

Marple. – Ebben is az ő keze volt. Nem engedhette meg, hogy a rendőrség esetleg túlságosan hamar érkezzen. Amikor aztán megjöttek, előbb az igazgatónál töltöttek egy kis időt, és csak ezután mentek fel a szobába. Ez volt a legkényesebb része a dolognak – hogy esetleg valaki észreveszi a különbséget a kétórás és az alig több mint félórás holttest között; de úgy számított, hogy azoknak, akik elsőként fedezik fel a bűntényt, nem lesznek ilyen jellegű ismereteik.

Dr. Lloyd bólintott.

– Vélhetőleg úgy gondolták, hogy a bűntényt háromnegyedhét körül követték el, gondolom – mondta. – Valójában a gyilkosság hétkor vagy néhány perccel azután történt. Amikor a rendőrorvos megvizsgálta a tetemet, már legalább fél nyolc volt. Nem hiszem, hogy pontosan meg tudta volna határozni.

– Nekem viszont tudnom kellett volna – kesergett Miss Marple. – Annak a szegény lánynak a keze, amikor megfogtam, jéghideg volt. Nem sokkal később a felügyelő viszont azt mondta, hogy a gyilkosságot bizonyára közvetlenül azelőtt követték el, hogy odaértünk. És én nem vettem észre semmit!

– Azt hiszem, nagyon is sokat észrevett, Miss Marple – mondta Sir Henry. – Az eset még az én időm előtt történt. Még csak nem is rémlik, hogy hallottam volna róla. Mi lett a vége?

– Sanderst fölakasztották – válaszolt Miss Marple élesen. –Jól tették. Soha nem bántam meg, hogy segítettem rendőrkézre adni. Még hallani se bírom a halálbüntetés körüli modern humanitárius nyavalygást.

Aztán szigorú arca meglágyult.

– Azért viszont sokszor keserű szemrehányásokat tettem magamnak, hogy annak a szegény asszonykának nem sikerült megmentenem az életét. De ki figyelt volna oda egy öreg vénkisasszony aggályoskodására? Hát, végül is… ki tudja? Talán jobb is neki, hogy akkor halt meg, amikor az életét még boldognak érezte, és így nem ismerhette meg a hosszú, ám örömtelen és kiábrándult élet keserveit egy olyan világban, amelyet egyszerre csak szörnyűségesnek kezdett volna érezni. Szerette azt a gazembert, és bízott benne. Soha nem ismerte meg a valódi énjét.

– Hát – szólt Jane Helier halkan –, akkor ez így biztos jó neki. Igen, egészen biztos. Bárcsak… – de nem folytatta.

Miss Marple ránézett a híres, a gyönyörű, a sikeres Jane Helierre, és szelíden megbiccentette a fejét.

– Értem, szívem – mondta nagyon gyengéden. – Értem.

(Etédi Péter)

MR. QUIN ELJÖN

SZILVESZTERNAPJAVOLT.

A ház, Royston felnőtt vendégei a nagy előcsarnokban gyűltek össze.

Mr. Satterthwaite örült, hogy az ifjúság már elment aludni. Nem szerette, ha a gyerekek csapatban randalíroztak. Érdektelenek voltak a számára, és könyörtelennek találta őket. Nem volt bennük semmi kifinomult, pedig ahogy múltak az évek, Mr. Satterthwaite egyre inkább kedvelte a kifinomult dolgokat.

Mr. Satterthwaite már betöltötte hatvankettedik életévét. A kissé hajlott hátú, aszott férfinak manószerű, fürkésző arckifejezése volt, és különös módon, élénken érdekelte őt más emberek élete.

Mondhatni, egész életében a zsöllye első sorában ült, és az emberi természet különféle drámáit szemlélte, amint azok kibontakoztak a szeme előtt. Az ő szerepe mindig is a nézőé volt. Az évek múltával egyre inkább kezdte érezni a korát, és mostanában vette észre, hogy a látott színjátékra már kritikusan reagál. Valami különlegeset szeretett volna látni.

Kétségtelenül volt is érzéke az effajta dolgokhoz. Ösztönösen megneszelte, ha alakulóban volt a drámai helyzet. Akár a katonalovak, ő is szagot fogott. Aznap délután érkezett Roystonba, és ez a sajátos belső érzéke azóta jelzett neki, hogy álljon készenlétben. Valami érdekes zajlott, vagy készülődött éppen.

A társaság nem volt túl népes. A derűs természetű és remek humorú Tom Evesham volt a házigazda, a háziasszony pedig a komoly, politikával foglalkozó feleség, akinek a házasság előtt Lady Laura Keene volt a neve. Itt volt még a katona, utazó és sportember Sir Richard Conway, hat vagy hét gyerek, akiknek a nevét Mr. Satterthwaite-nek nem sikerült megjegyeznie – és itt volt még a Portal házaspár.

Mr. Satterthwaite-et éppen ők érdekelték.

Alex Portallel még nem találkozott, mégis mindent tudott róla. Ismerte már az apját meg a nagyapját is. Alex Portal nemigen tért el a szabványtól. Most negyven közelében járt, az összes Portalhoz hasonlóan ő is szőke volt és kék szemű, szerette a sportot, elég ügyes is volt benne – és nem tengett túl a képzelőereje. Alex Portal nem lógott ki a sorból. A szokásos jó, egészséges angol fajta.

Felesége azonban teljesen más volt. Ausztráliából jött, mint azt Mr. Satterthwaite is jól tudta. Portal két éve járt Ausztráliában, ott találkoztak, ott házasodtak össze, majd Portal hazahozta az asszonyt, aki a házasságuk előtt még soha nem járt Angliában. Mr. Satterthwaite találkozott már más ausztrál nőkkel is, de ez az asszony egyikhez sem hasonlított.

Mr. Satterthwaite most lopva figyelte az asszonyt. Érdekes nő

– nagyon is. Milyen nyugodt, és mégis milyen eleven! Eleven: ez az! Nem kifejezetten szép, mert szépnek nem lehetne nevezni, de valami baljóslatú varázs lengi körül, amit nem lehet nem észrevenni – amit egy férfi nem tud nem észrevenni. Az asszony erősen hatott Mr. Satterthwaite férfiasságára, ugyanakkor a személyiségének nőies oldalát is élénken foglalkoztatta (mert Mr. Satterthwaite nőies tulajdonságokban sem szűkölködött), mégpedig az, hogy vajon miért festi Mrs. Portal a haját?

Más férfinak ez fel sem tűnt volna, de Mr. Satterthwaite-nek igen. Ő minden ilyesmit észrevett. És ezt most nem értette. Sok sötét hajú nő festeti szőkére magát, de eddig még egyetlen szőkével sem találkozott, aki a haját feketére festette volna.

Minden szempontból izgalmas volt ez az asszony. Mr. Satterthwaite különös módon biztos volt abban, hogy vagy nagyon boldog, vagy nagyon boldogtalan, de hogy melyik, azt egyáltalán nem tudta – és ez bosszantotta. Nyilvánvaló volt, hogy az asszony a férjére is nagyon nagy hatással van.

„Imádja a feleségét – gondolta Mr. Satterthwaite –, de néha… igen, tart tőle! Ez nagyon érdekes. Rendkívül érdekes.”

Portal sokat ivott. Semmi kétség. És mindig olyan furcsán nézett a feleségére, amikor az épp nem nézett oda.

„Az idegei – gondolta Mr. Satterthwaite – A fickónak kivannak az idegei. Ezt az asszony is tudja, de egyáltalán nem foglalkozik vele.”

Mr. Satterthwaite-et roppant kíváncsivá tette a házaspár. Valami volt itt, amibe ő nem láthatott bele.

Morfondírozását a sarokból a nagy óra ünnepélyes kongatása szakította félbe.

– Éjfél van – szólt Evesham. – Itt az új év! Boldog új évetmindenkinek! Igaz, ez az óra öt percet siet… Nem értem, a gyerekek miért nem maradtak fent, hogy megvárják az új évet.

– Én egy percig sem hiszem, hogy tényleg lefeküdtek – mondta higgadtan a felesége. – Szerintem épp hajkeféket meg más tárgyakat dugdosnak az ágyunkba. Ezzel remekül eljátszanak. Fel nem foghatom, hogy miért. Amikor mi gyerekek voltunk, nekünk soha meg nem engedték volna, hogy ilyesmivel szórakozzunk.

– Autre temps, autres moeurs – mondta Conway mosolyogva.

Magas, katonás kinézetű férfi volt. Ő is meg Evesham is ugyanabba a típusba tartozott: nyíltszívű volt, egyenes tartású és jóindulatú, de nem túlzottan eszes.

– Amikor fiatal voltam, ilyenkor körbeálltunk, megfogtuk egymás kezét, és úgy énekeltük az Auld Lang Syne-t – folytatta Lady Laura. – „Should auld acquaintance be forgot”… – mindig annyira meghatódom a szövegétől.

Evesham feszengni látszott:

– Laura, hagyd ezt! – motyogta. – Itt most ne!

A tágas előcsarnoknak, ahol ültek, a túlsó felére ment, hogy meggyújtson még egy lámpát.

– De buta vagyok! – mondta közben Lady Laura lehalkítotthangon. – Azt a szegény Mr. Capelt juttattam az eszébe. Mi az, kedvesem, túl meleg volna a tűz?

Eleanor Portal hárító kézmozdulatot tett:

– Köszönöm, majd egy kicsit elhúzom a székemet.

„Milyen gyönyörű a hangja, az a fajta duruzsolóan zengő hang, ami oly sokáig megmarad az ember emlékezetében – gondolta Mr. Satterthwaite. – Az asszony arca most éppen árnyékban van, milyen kár…!”

Az árnyékban rejtőző asszony ismét megszólalt:

– Ki az a Mr. …Capel?

– Nos, ez a ház korábban az övé volt. Lelőtte magát… jól van,Tom drágám, nem is mondom tovább, ha nem akarod. Tomot borzasztóan megrázta az eset, persze, hiszen épp itt volt, amikor történt. De maga is itt volt, Sir Richard, ugye?

– Igen, Lady Laura.

A sarokban a nagy állóóra felnyögött, zihált, majd egy asztmatikus horkantás után tizenkettőt ütött.

– Boldog új évet, Tom! – morogta Conway gépiesen.

Lady Laura szép nyugodtan elpakolta a kötését.

– Nos, most már megvártuk az új év beköszöntét – jegyeztemeg, és Mrs. Portal felé pillantva megkérdezte:

– Te mit gondolsz, kedvesem?

Eleanor Portal könnyedén felugrott a székről:

– Hogy mindenképp le kéne feküdni – felelte.

„Milyen sápadt!” – gondolta Mr. Satterthwaite, aki szintén felállt, és a gyertyatartókkal foglalta el magát. Ez az asszony nem szokott ilyen sápadt lenni.

Meggyújtott neki egy gyertyát, és egy kicsit mókás, régimódi meghajlással adta a kezébe. Az asszony megköszönte, majd lassan fölment a lépcsőn.

Mr. Satterthwaite-nek hirtelen valami rossz érzése támadt. Utána kellene menni, hogy megnyugtassa… mert furcsa módon azt érezte, hogy az asszonyt valami veszély fenyegeti. De aztán ez az érzés elült, és el is szégyellte magát, hogy már ő is kezd ideges lenni.

Mrs. Portal nem nézett a férjére, míg felment a lépcsőn, de most visszanézett a válla fölött, és ez a hosszú, fürkésző pillantás különös intenzitással bírt. Furcsán hatott Mr. Satterthwaite-re.

Azon vette észre magát, hogy elég ideges, miközben jó éjszakát kíván a háziasszonynak.

– Nagyon remélem, hogy ez tényleg boldog új év lesz – mondta éppen Lady Laura –, bár a politikai helyzet tele van súlyos bizonytalanságokkal.

– Bizony – felelte komolyan Mr. Satterthwaite. – Bizony, ígyvan.

– Csak azt remélem – folytatta Lady Laura, és hangvétele alegkisebb mértékben sem változott –, hogy egy sötét férfi fogja először átlépni a küszöbünket. Ugye, ismeri a hiedelmet, Mr. Satterthwaite? Nem? Ez meglep. A háznak szerencsét hoz, ha újév napján elsőként egy sötét férfi lépi át a küszöböt. Jaj, remélem, hogy nem fogok valami túlságosan kellemetlen dolgot találni az ágyamban! A gyerekek jókedvükben bármire képesek.

A fejét csóváló Lady Laura méltóságteljesen, de a rá váró kellemetlenség biztos tudatában vonult fel a lépcsőn.

A hölgyek távoztával a székeket közelebb húzták a nagy, nyitott kandallóban parázsló fahasábokhoz.

– Szóljanak, hogy mikor – mondta a gondos házigazda, megemelve a whiskys üveget.

Miután már mindenki szólt, hogy mikor, a beszélgetés visszakanyarodott az előbb tabuként kezelt témához.

– Maga is ismerte Derek Capelt, nem, Satterthwaite?

– Egy kicsit, igen.

– És maga, Portal?

– Én nem, soha nem találkoztunk.

Ezt olyan vadul, hárítón mondta, hogy Mr. Satterthwaite meglepetten kapta fel a fejét.

– Ki nem állhatom, amikor Laura szóba hozza a dolgot – mondta Evesham lassan. – A tragédia után a házat egy nagyiparosnak adták el. Ő egy éven belül el is költözött – nem felelt meg neki, vagy mi. Persze fecsegtek is sok badarságot az emberek arról, hogy kísértetek lakják a házat, és emiatt nem is volt jó híre. Aztán, amikor Laura rávett, hogy induljak West Kidlebyben képviselőként, azzal együtt járt, hogy errefelé kellett laknunk, és egyáltalán nem volt egyszerű megfelelő házat találni. Roystonért meg nem kértek sokat, így aztán… végül megvettem. A kísértetek persze csak badarság, de az ember nem szereti, ha folyton arra emlékeztetik, hogy olyan házban lakik, ahol az egyik barátja lelőtte magát. Szegény Derek! Soha nem fogjuk megtudni, miért tette.

– Nem ő az első, és nem is az utolsó, aki nem tudná megmondani, hogy miért lövi le magát – mondta Alex Portal nyomatékosan.

Felállt, újabb italért ment, és nem spórolt a pohárba töltött whiskyvel.

„Ezzel az emberrel valami nincs rendben – gondolta Mr.

Satterthwaite. – Nagyon nincs rendben. Bár tudnám, micsoda!”

– A mindenségit! – szólalt meg Conway. – Hallgassák a szelet! Micsoda éjszaka!

– A legjobb éjszaka sétafikáló kísértetek számára! – jegyeztemeg Portal, és idegesen felnevetett. – Ma éjjel előmerészkedik a pokol minden ördöge.

– Lady Laura szerint még a legfeketébb ördög is szerencséthozna nekünk! – mondta Conway nevetve. – Hallják ezt?

A szélvihar újabb, szörnyű süvítését követően három hangos koppantás hallatszott a nagy, vasalt bejárati ajtón.

Mindenki megrezzent.

– Ugyan ki lehet ilyenkor, éjszaka? – kiáltott fel Evesham.

Egymásra bámultak.

– Kinyitom – mondta Evesham. – A személyzet már lefeküdt.

Az ajtóhoz ment, kicsit szöszmötölt a nehéz retesszel, de végül kitárta. Az előcsarnokba jeges fuvallat szökött be.

Az ajtó keretében egy férfi magas, sovány alakja látszott. Mr. Satterthwaite úgy látta (az ajtó feletti ólomüvegen átszűrődő fény miatt), mintha a látogató a szivárvány minden színében pompázna. Aztán, amikor előbbre jött, kiderült, hogy vékony, kreol bőrű férfi, aki autózáshoz van öltözve.

– Feltétlenül elnézésüket kell kérnem a betolakodás miatt –szólt az idegen kellemes, egyenletes hangon. – De lerobbant a kocsim. Semmi komoly, a sofőröm már dolgozik rajta, de eltart vagy egy félóráig, és kint borzasztó hideg van…

Elhallgatott, Evesham pedig rögtön átvette a szót:

– Gondolom, mennyire. Jöjjön be, és igyon valamit. Nem tudunk valamiben segíteni a kocsival?

– Nem, köszönöm. Az emberem tudja, mit csinál. De engedjék meg, hogy bemutatkozzam: a nevem Quin, Harley Quin.

– Foglaljon helyet, Mr. Quin! – mondta Evesham. – Ez itt SirRichard Conway, az pedig Mr. Satterthwaite. Az én nevem Evesham.

Mr. Quin a bemutatkozások után lehuppant a székre, amit Evesham szívélyesen odahúzott neki. Ahogy ott ült, a kandalló tüze egy sávban árnyékot vetett az arcára, amitől úgy festett, mintha valami álarcot viselne.

Evesham jó pár újabb fahasábot tett a tűzre.

– Kér egy italt?

– Köszönöm.

Evesham odavitte neki, s közben megkérdezte tőle:

– Netán ismerős ezen a környéket, Mr. Quin?

– Pár éve átutaztam itt.

– Csakugyan?

– Igen. Akkor ez a ház még egy Capel nevű emberé volt.

– Á, igen – mondta Evesham. – Szegény Derek Capel!

Ismerte?

– Igen, ismertem.

Evesham modora innentől kissé megváltozott, de ez fel sem tűnt volna annak, aki nem jártas az angolok természetrajzában. Eddig finoman visszafogott volt, de ennek most vége lett. Mr. Quin ismerte Derek Capelt. A barát barátja volt, s ezzel, mintha jótálltak volna érte, bekerülhetett a klubba.

– Elképesztő eset volt – mondta Evesham bizalmasan. – Éppen erről beszélgettünk. Mondhatom, semmi nem szólt amellett, hogy megvegyem ezt a házat. Tudják, ha lett volna bármi más, ami megfelelő… no de nem volt. Itt voltam aznap éjjel, amikor lelőtte magát – és itt volt Conway is –, de szavamra, én mindig várom, hogy egyszer csak szembejön a kísértete.

– Szinte megmagyarázhatatlan eset – mondta Mr. Quin lassan, sietség nélkül, majd el is hallgatott, akár a színész, amikor elmondta a fontos végszót.

– Nevezheti megmagyarázhatatlannak is – vágott közbe Conway –, de szerintem ez egy sötét titok… és az is marad.

– Talán – mondta Mr. Quin diplomatikusan. – Igen, Sir Richard, mit is mondott?

– Elképesztő volt, igen! A legszebb férfikorban volt, derűs ésvidám, gondja egy szál se. Öt vagy hat régi cimboráját látta vendégül: a vacsoránál kitűnő volt a hangulat, ő meg tele a jövőre vonatkozó tervekkel. És a vacsoraasztaltól egyenesen fölment a szobájába, ahol kivette a pisztoly a fiókból, és lelőtte magát. Hogy miért? Soha senki nem tudta megmondani. Soha senki nem is fogja tudni.

– Nem sommás így egy kicsit ez az állítás, Sir Richard? – kérdezte mosolyogva Mr. Quin.

Conway rámeredt:

– Mire gondol? Nem értem.

– Egy probléma nem feltétlenül megoldhatatlan attól, hogyeddig nem oldották meg.

– Ó, ugyan már! Ha akkor semmi sem derült ki, most már,tíz évvel az eset után nem valószínű, hogy kiderülhetne bármi is.

Mr. Quin lassan megcsóválta a fejét:

– Nem értek egyet önnel. A történelemírás gyakorlata az eleven cáfolat. A történész soha nem tud olyan objektív képet adni saját koráról, mint egy későbbi generációból való. Azon múlik a dolog, hogy megfelelő perspektívából kell látni mindent, mert akkor látszanak a valódi arányok. Ha úgy tetszik, mondhatjuk, hogy ez is relatív, mint minden más.

Alex Portal előrehajolt, s az arcán egy izom fájdalmasan megrándult.

– Magának igaza van, Mr. Quin – mondta –, igaza van! Azidő nem szünteti meg a problémát, csak más formában hozza újra elő.

Evesham türelmesen mosolygott.

– Azt akarja mondani, Mr. Quin, hogy ha mondjuk, mi maéjjel felállítanánk egy vizsgálóbizottságot, hogy Derek Capel halálának körülményeit kiderítsük, épp akkora eséllyel találhatnánk rá az igazságra, mint az eset idején?

– Nagyobb esélyünk volna rá, Mr. Evesham. A személyes elfogultságnak ma már nem nagyon van szerepe, s a tényekre képesek volnának tényekként emlékezni anélkül, hogy a saját értelmezésüket akarnák erőltetni.

Evesham kétkedve ráncolta a homlokát.

– Kell persze valami kiindulópont – mondta Mr. Quin a maga halk, egyenletes hanghordozásával. – Egy teória, amiből el lehet indulni. Biztos vagyok benne, hogy valamelyiküknek van is ilyen. Sir Richard, ön mit gondol?

Conway töprengve ráncolta a homlokát.

– Nos, természetesen – kezdte mintegy bocsánatkérőn – arragondoltunk, mert mindenki arra gondolt, hogy biztosan valami nő van a dologban. Általában azzal szokott gond lenni vagy a pénzzel, nem? És itt biztos, hogy nem pénzgondok voltak. Ilyesmi szóba sem jöhetett. Akkor mi más lehetett volna?

Mr. Satterthwaite felfigyelt valamire. Épp valami megjegyzést készült tenni, s amikor ezért előrehajolt, megpillantott egy női alakot az emeleti korlát mögött. Egészen le volt kuporodva, úgyhogy sehonnan nem volt látható, csak Mr. Satterthwaite felől, és minden jel szerint feszült figyelemmel hallgatta a lenti beszélgetést. Olyan mozdulatlanságba dermedt, hogy Mr.

Satterthwaite alig akart hinni a saját szemének.

Ám a ruhája mintáját jól ki tudta venni: régifajta brokát volt. Eleanor Portal volt, aki hallgatózott.

És akkor az este minden történése mintha a helyére került volna: Mr. Quin érkezése nem a vak véletlen műve volt, hanem egy színész belépése, végszóra. Royston nagy előcsarnokában ma éjszaka egy előadás zajlik – ami azzal együtt is igazi dráma, hogy egyik szereplője már nem él. Igen, Derek Capelnek szerepe volt ebben a darabban. Mr. Satterthwaite ezt biztosan érezte.

És újabb dologra jött rá, megint csak váratlanul: hogy mindez Mr. Quin műve. A darabot ő állítja színpadra, és ő adja a színészeknek a végszavakat. A szálakat ő húzogatja ennek a rejtélynek a közepén, ő mozgatja a bábukat. Tud mindenről, még az odafent kuporgó nő jelenlétéről is. Igen, arról is.

Mr. Satterthwaite kényelmesen hátradőlt a székében, a biztonságot jelentő nézői szerepben, s csak figyelt, hogy hogyan bomlik ki a dráma a szeme előtt. Mr. Quin csendesen és magától értetődően húzogatta a szálakat, sorban megmozdítva bábjait.

– Egy nő, igen – mormolta elgondolkodva. – Akkor, a vacsora közben nem esett szó valami nőről?

– Dehogyisnem! – kiáltotta Evesham. – Capel bejelentette azeljegyzését. Hisz éppen emiatt tűnt teljes képtelenségnek a dolog.

Nagyon fel volt dobva! Mondta, hogy most még ez nem nyilvános, de célzott rá, hogy lassan búcsút fog mondani az agglegényéletnek.

– Persze mindannyian sejtettük, hogy ki volt a lány: MarjorieDilke – mondta Conway. – Helyes lány.

Most Mr. Quinnek kellett volna megszólalnia, de ő nem mondott semmit, és a hallgatása elég provokatívnak tűnt. Mintha nem egészen értene egyet az elhangzott megállapítással.

Conway erre reagált, védekezve:

– Miért, ki más lehetett volna? Maga szerint, Evesham…?

– Nem tudom – mondta vontatottan Tom Evesham. – Mit ismondott pontosan akkor? Hogy lassan búcsút fog mondani az agglegényéletnek… meg hogy nem mondhatja meg a hölgy nevét, amíg az erre engedélyt nem ad… s hogy még nem nyilvános. Emlékszem, azt is mondta, hogy ő egy marha szerencsés fickó. Meg hogy a két régi barátjával meg akarta osztani, hogy egy év múlva boldog házasember lesz. Mi persze feltételeztük, hogy Marjorie-ról van szó. Nagyon jóban voltak, és Derek sok időt töltött vele.

– Igaz, de… – kezdte Conway, majd elhallgatott.

– Mit akartál mondani, Dick?

– Hát csak azt, hogy kicsit furcsa, mert ha Marjorie-ról voltszó, akkor miért ne lehetett volna az eljegyzést azonnal szétkürtölni? Miért titkolták volna? Inkább olyan ez, mintha valami férjes asszonyról volna szó, akinek, teszem azt, épp meghalt a férje – vagy éppen válófélben van.

– Igaz – mondta Evesham. – Ilyen esetben az eljegyzést természetesen nem lehet azonnal nyilvánosságra hozni. És tudod, mit? Most, hogy visszagondolok, nem is hiszem, hogy akkoriban még sűrűn találkozgatott volna Marjorie-val. Mert az egy évvel korábban volt. Emlékszem is, hogy az volt az érzésem:

a nagy lángolás addigra már megszűnt.

– Érdekes – mondta Mr. Quin.

– Igen, pont úgy festett a dolog, mintha valaki közéjük álltvolna.

– Egy másik nő – mondta Conway elgondolkodva.

– Tényleg – mondta Evesham –, aznap este Derek szinte illetlenül harsány volt. Mint aki már-már részeg a boldogságtól. Ugyanakkor, hogy is mondjam… olyan kihívóan viselkedett!

– A férfi, aki kihívja a sorsot – mondta nyomatékosan AlexPortal.

Vajon ezt Derek Capelre értette vagy önmagára? A jó szemű Mr. Satterthwaite az utóbbi felé hajlott. Alex Portal pont úgy festett, mint aki éppen kihívja a sorsot. Már jó sok alkohol dolgozott benne, és a történetnek most arra a mozzanatára reflektált, ami titokban őt foglalkoztatta.

Mr. Satterthwaite felnézett. A nő még mindig ott volt. Ott figyelt mozdulatlanul, olyan meredten, mint egy hulla.

– Így van – mondta Conway –, Capel valóban izgatott volt, nagyon is. Úgy jellemezném, mint egy szerencsejátékost, aki nagy összeget tett fel, és annak ellenére nyert, hogy az esélyek szinte kizárólag ellene szóltak.

– Lehet, hogy bátorságot gyűjtött ahhoz, amit már elhatározott? – kérdezte Portal.

S mintha csak erről jutott volna eszébe, felállt, és megint töltött magának.

– Egyáltalán nem! – felelte Evesham élesen. – Meg mernékesküdni, hogy semmi ilyesmi nem volt a fejében. Conwaynek igaza van. A sikeres szerencsejátékos, aki véletlenül beletrafált valamibe, és alig tud hinni a szerencséjében – ilyen volt Derek viselkedése.

Conway hárító kézmozdulatot tett.

– De aztán meg, tíz perccel később…

Némán ültek. Evesham végül nagyot csapott az asztalra.

– Kellett valaminek történnie abban a tíz percben! – kiáltotta.– Mindenképpen! De mi volt az? Vizsgáljuk meg tüzetesen! Együtt beszélgettünk mindannyian. Capel meg közben hirtelen felállt, és kiment…

– Miért? – kérdezte Mr. Quin.

A közbevetés mintha megzavarta volna Eveshamet.

– Tessék?

– Csak azt kérdeztem, hogy miért ment ki? – mondta Mr.

Quin.

Evesham a homlokát ráncolva igyekezett visszaemlékezni.

– Nem tűnt fontosnak… akkor. De megvan, persze! A posta!Nem emlékszel, Dick, a csengőre? Milyen izgatottak lettünk, mert már három napja teljesen be voltunk havazva! Évek óta nem volt olyan hóvihar, mint akkor. Az utak járhatatlanok voltak. Se újság nem jött, se levél. Capel kiment megnézni, hátha végre jött valami fontos, és egy csomó küldeményt hozott be. Újságokat, leveleket. Kinyitotta az újságot, belenézett, hogy mik a hírek, aztán felment az emeletre a leveleivel. Három perc múlva már hallottuk is a lövést… Megmagyarázhatatlan… teljesen megmagyarázhatatlan.

– Ez nem megmagyarázhatatlan – ellenkezett Portal. – A pasas nyilván valami váratlan dologról értesült egy levélből. Ez kézenfekvő szerintem.

– Ne gondolja, hogy ez a nyilvánvaló dolog nekünk nem jutott eszünkbe! A halottkém első kérdése is erre vonatkozott. Csakhogy Capel egyetlen levelet sem bontott ki. Az egész paksaméta ott hevert érintetlenül az asztalán.

Portal egészen elszontyolodott.

– Biztos benne, hogy egy levelet sem olvasott el? Amit esetlegutána megsemmisített?

– Nem, ebben biztos vagyok. Természetesen ez lett volna akézenfekvő megoldás, de nem: az összes levél ott volt, lezárva. Nem égetett el, és nem is tépett össze semmit. A szobában nem is égett tűz.

Portal a fejét csóválta.

– Hihetetlen! – mondta.

– Szörnyű volt, mindenestül – mondta Evesham fojtott hangon. – Ketten mentünk fel Conwayjel, mikor meghallottuk a lövést, és mi találtuk meg… Mondhatom, én szinte sokkot kaptam.

– Nem volt már más teendő, mint felhívni a rendőrséget, igaz? – kérdezte Mr. Quin.

– Roystonban akkor még nem volt telefon, én szereltettem be, amikor megvettem a házat. Tehát nem tudtunk volna telefonálni, ellenben a helybéli rendőr szerencsére véletlenül épp a konyhában volt. Az egyik kutya ugyanis – emlékszik még, Conway, az öreg Roverre? – előző nap elcsavargott. Egy arra járó fuvaros találta meg az állatot, félig betemetve egy hókupacban, és bevitte a rendőrőrsre. Ott felismerték Capel kutyáját, tudták azt is, hogy nagyon szereti, és a rendőr akkor hozta haza az állatot. Egy perccel az előtt érkezett, hogy eldördült volna a lövés. Ez némileg leegyszerűsítette a dolgunkat.

– Te jó ég, micsoda hóvihar volt az! – emlékezett vissza Conway. – Az évnek éppen ebben az időszakában volt, igaz? Január elején.

– Én februárra emlékszem. Hogy is volt? Utána nem sokkalutaztunk külföldre.

– Én elég biztos vagyok benne, hogy január volt. A lovam,Ned – emlékszik rá? – akkor január végén sántult le. És az ezt követően történt.

– Akkor január vége felé lehetett ez is. Fura, hogy bizonyosidő elmúltával az ember mennyire nem emlékszik időpontokra!

– Az egyik legnehezebb dolog – mondta csevegő hangon Mr.Quin. – Hacsak nem tudja az ember valamilyen nevezetes dátumhoz kötni: egy koronás fő kivégzéséhez vagy valami gyilkossági eset bírósági tárgyalásához.

– Nahát, persze! – kiáltott fel Conway. – Hisz ez közvetlenülaz Appleton-eset előtt volt!

– Nem inkább közvetlenül utána?

– Nem, nem, emlékezzen csak: Capel ismerte Appletonékat,előző tavasszal az öreg Appleton vendége volt, aki rá egy hétre meg is halt. Egyik este mesélt is róla, hogy milyen egy mogorva vénember, és hogy milyen szörnyű lehet a fiatal és szép Mrs. Appletonnak, hogy ehhez a vénséghez van kötve. Akkor még nem gyanították, hogy az asszony eltette láb alól.

– Tényleg, igaza van! Emlékszem is, hogy az újságban bennevolt: engedélyt adtak az exhumálásra. Ez ugyanaznap kellett hogy legyen, és emlékszem, hogy csak felületesen futottam át a cikket, miközben szegény Derek járt a fejemben, aki odafönn holtan feküdt.

– Gyakori, de különös jelenség – jegyezte meg Mr. Quin. –Amikor az embert nagy stressz éri, az agy valami lényegtelen dologra igyekszik összpontosítani, amire később a legnagyobb részletességgel emlékszik, mert a stressz hatására mélyen bevésődik. Lehet ez valami teljesen lényegtelen részlet, például a látott tapéta mintája, de az ember nem felejti el soha többé.

– Milyen érdekes, hogy ezt mondja, Mr. Quin! – mondta

Conway. – Most hirtelen úgy éreztem, mint aki visszakerült Derek Capel szobájába, amikor ott feküdt holtan, és teljesen tisztán láttam magam előtt az ablak előtt álló nagy fát, meg a hóra vetett árnyékát. Igen, a holdfényt, a havat és a fa árnyékát – most is látom! Istenemre, még akár le is tudnám rajzolni, pedig akkor fel sem fogtam, hogy oda nézek.

– Ugye, a veranda fölötti hálószoba volt Capelé? – kérdezteMr. Quin.

– Igen, a nagy fa pedig a felhajtó melletti bükkfa.

Mr. Quin bólintott, elégedetten. Mr. Satterthwaite-en különös izgalom lett úrrá. Meggyőződése volt, hogy Mr. Quin minden egyes szava, még a hanghordozása is valahogyan célzatos. Valamilyen megoldás felé mutatott velük – hogy pontosan mi felé, azt Mr. Satterthwaite még nem tudta, de abban biztos volt, hogy ez a megoldás kinek a kezében van.

Pillanatnyi hallgatás után Evesham az előző témához tért vissza:

– Most már jól emlékszem az Appleton-esetre. Mekkora szenzáció volt! De az asszony megúszta, nem? Csinos nő volt, szőke… nagyon szőke.

Mr. Satterthwaite tekintete – szinte akarata ellenére – a fent térdelő alakra tévedt. Vajon csak a képzelete játszott vele, amikor úgy látta, hogy az imént mintha megingott volna, mint akit megütöttek? Vajon tényleg látta az asztalterítő felé nyúlni a kezet – majd megállni félúton?

Üvegcsörömpölés hallatszott. Alex Portal éppen újabb whiskyt töltött, de kicsúszott a palack a kezéből.

– Ó, bocsánat, nagyon sajnálom! Nem tudom, mi van velem.Evesham elhárította a további bocsánatkérést:

– Semmi baj! Semmi baj, kedves barátom! De milyen érdekes: ez eszembe juttat valamit. Ezt csinálta az az asszony is, Mrs. Appleton, nem? Összetörte a portóis palackot.

– Igen. Az öreg Appleton minden este megivott egy pohár portóit – csak egyet. A halála másnapján az egyik szolga meglátta, amint az özvegy kivitte a palackot, és szánt szándékkal összetörte. Megindult a szóbeszéd, persze. Hiszen a személyzet is tudta, milyen rosszul érezte magát Mrs. Appleton ebben a házasságban. A pletyka csak terjedt, míg végül, hónapokkal később az öreg rokonai exhumálási kérelmet adtak be. És bizony, az öreget tényleg megmérgezték. Arzénnal, azt hiszem.

– Nem, szerintem sztrichnin volt. De nem túl lényeges. A mérget mindenesetre kimutatták. Csak egyvalaki tehette. Mrs. Appleton bíróság elé került. Végül fölmentették, de inkább amiatt, hogy nem volt ellene kellő bizonyíték, és nem azért, mert az ártatlansága feketén-fehéren kiderült volna. Azaz szerencséje volt. Igen, nem hinném, hogy kétséges volna: ő tette. Mi lett vele aztán?

– Kiment Kanadába, azt hiszem. Vagy Ausztráliába? Volt ottvalami nagybátyja vagy ki, aki befogadta. Az adott körülmények között ez volt a legokosabb, amit tehetett.

Mr. Satterthwaite figyelmét egészen lebilincselte Alex Portal poharat tartó jobb keze. Hogy szorítja!

„Pár percen belül azt is összetöri, ha nem vigyáz – gondolta

Mr. Satterthwaite. – Istenem, milyen érdekes ez az egész!” Evesham felállt, s most ő töltött magának.

– Nem jutottunk sokkal közelebb annak megoldásához, hogyszegény Derek Capel miért lőtte le magát – jegyezte meg. – A vizsgálóbizottság nem volt túl eredményes, igaz, Mr. Quin?

Mr. Quin felnevetett…

Furcsa, gunyoros nevetés volt – mégis szomorú. Mindenki felkapta rá a fejét.

– Már megbocsásson – mondta –, de ön még mindig a múltban él, Mr. Evesham. Akkori előfeltevése még ma is elhomályosítja a látását. Én viszont – a kívülálló, az erre járó idegen –, én csak a tényeket látom!

– Tényeket?

– Igen, a tényeket.

– Mire gondol?

– Egy sor világosan kirajzolódó tényt látok, amelyet éppen önök vázoltak itt, ám aminek nem látták meg a jelentőségét. Menjünk hát vissza tíz évet, és nézzük meg, mit látunk – de előítéletek és érzelmek nélkül!

Mr. Quin már fel is állt. Most nagyon magasnak látszott. A tűz szeszélyesen fel-fellángolt mögötte. Mr. Quin halkan, de határozottan beszélt.

– Tehát vacsoránál ülnek. Derek Capel bejelenti, hogy eljegyezte magát. Akkor azt gondolják, hogy Marjorie Dilkével, de ma már ebben nem olyan biztosak. Capel olyan izgatottan viselkedik, mint aki kihívta a sorsot, és nyert, mint aki véghezvitt valamit, holott, az ön szavaival: az esélyek ellene szóltak. Aztán megszólal a csengő. Capel kimegy, hogy megkapja a már régóta esedékes postát. A leveleit nem nyitja ki, de azt önök mondják, hogy kinyitotta az újságot,hogy belenézzen a hírekbe. Mindez tíz éve volt, úgyhogy nem tudhatjuk, miről szóltak aznap a hírek… talán egy távoli földrengésről vagy valami közelgő politikai krízisről? Az újságról csak annyit tudunk, hogy volt benne egy bekezdés arról, hogy a belügyminisztérium három nappal korábban engedélyt adott Mr. Appleton holttestének exhumálására.

– Hogyan?

Mr. Quin folytatta:

– Derek Capel felmegy a szobájába, aminek az ablakából meglát valamit. Sir Richard Conway emlékeiből tudjuk, hogy a függöny nem volt behúzva, és azt is, hogy a kocsibehajtóra lehetett látni onnan. Mi volt az, amit meglátott? Mit láthatott, ami arra késztette, hogy öngyilkos legyen?

– Mire gondol, mit látott?

– Azt hiszem – mondta Mr. Quin –, hogy egy rendőrt. Azt arendőrt, aki a kutya miatt jött, csakhogy ezt Derek Capel nem tudhatta. Ő csak egy rendőrt látott.

Hosszú csend állt be. Mintha kellene egy kis idő, amíg mindenki feldolgozza, amit hallott.

– Te jó Isten! – szólalt meg végül Evesham, suttogva. – Eztnem mondja komolyan! Hogy ő Appletont…? De hát ott sem volt, amikor Appleton meghalt! Az öreggel akkor csak a felesége volt…

– De egy héttel azelőtt ott vendégeskedett. A sztrichnin megnem oldódik jól, csak hidroklorid formájában. Ha beletették a portóiba, akkor legnagyobb részét az utolsó pohárral ihatta meg az öreg, talán pont egy héttel Capel távozása után.

Portal felpattant. Hangja rekedtesen szólt, a szeme vérben forgott:

– Miért törte össze az asszony a palackot? – kiáltotta. – Miérttörte össze a palackot, ezt mondják meg nekem!

Mr. Quin – aznap este első ízben – Mr. Satterthwaite-hez fordult:

– Mr. Satterthwaite, önnek nagyon nagy az élettapasztalata.Talán felvilágosíthat erről minket.

Mr. Satterthwaite hangja kicsit megremegett. Ez volt az ő végszava. Most el kellett mondania a színdarab egyik legfontosabb megszólalását. Ebben a pillanatban nézőből az előadás résztvevője lett.

– Az én meglátásom szerint – kezdte szerényen – az az asszony szerette Derek Capelt. Azt hiszem, hogy tisztességes asszony volt, aki elküldte a férfit. Ám amikor a férje… meghalt, gyanítani kezdte az igazságot. És hogy mentse a férfit, akit szeretett, megpróbálta eltüntetni az ellene szóló bizonyítékot. Később, gondolom, a férfi meggyőzte, hogy a gyanúja alaptalan, és az asszony beleegyezett, hogy feleségül megy hozzá. De az asszony még akkor is inkább várt… mert a nőknek, én azt hiszem, igen jók az ösztöneik.

Mr. Satterthwaite elmondta a szerepét.

Hirtelen egy hosszú, remegő sóhajtás hangzott fel.

– Te jó Isten! – kiáltotta megrémülve Evesham. – Mi volt ez?

Mr. Satterthwaite felvilágosíthatta volna, hogy ez bizony Eleanor Portal volt odafentről, de művészi érzéke nem engedte meg neki, hogy így elrontsa a hatást.

Mr. Quin csak mosolygott.

– A kocsim mostanra biztosan elkészült. Köszönöm a szívélyes vendéglátást, Mr. Evesham. Remélem, hogy tettem valami kis szolgálatot a barátomnak.

Teljesen értetlenül bámultak rá.

– Ez a szempont fel sem merült önökben? Ő szerette ezt azasszonyt. Annyira, hogy még gyilkosságot is képes volt érte elkövetni. Amikor aztán utolérte a büntetés – mint azt tévesen gondolta –, öngyilkos lett. Csak arra nem gondolt, hogy az asszonynak egyedül kell majd viselnie a következményeket.

– Felmentették – mormolta Evesham.

– Mert az ellene felhozott vádat nem lehetett bizonyítani. Deúgy sejtem – és ez csak sejtés –, hogy még ma is viseli a következményeket.

Portal már az előbb egy székre roskadt, s a kezébe temette az arcát.

Quin odafordult Satterthwaite-hez:

– Viszontlátásra, Mr. Satterthwaite! Ugye, önt érdeklik a drámák?

Mr. Satterthwaite bólintott, meglepetten.

– Hadd ajánljam figyelmébe a harlequinade műfaját! Ma már kezd kimenni a divatból, pedig nagyon is figyelemre méltó, biztosíthatom. Kicsit nehéz követni a szimbolikáját, de a halhatatlanok mindig halhatatlanok maradnak! Mindnyájuknak jó éjszakát kívánok.

Nézték, ahogy kisétál az éjszakába. Mint érkezésekor, az ablaküveg rávetülő fénye miatt most is színpompásnak látszott…

Mr. Satterthwaite felment az emeletre. Az ablakhoz lépett, hogy becsukja, mert hideg volt a levegő. Mr. Quin már távolodott a kocsibehajtón, de egy oldalajtón kijött egy nő, és odaszaladt hozzá. Egy percig beszélgettek, majd a nő visszafordult a ház felé. Éppen Mr. Satterthwaite ablaka alatt haladt el, akit újfent meglepett az asszony arcának elevensége.

Úgy mozgott, mint aki szépet álmodik.

– Eleanor!

Alex Portal jött ki az asszony elé.

– Eleanor, bocsáss meg… bocsáss meg! Te elmondtad nekemaz igazat, de Isten ne vegye bűnömül, én nem egészen hittem el…

Igaz, hogy Mr. Satterthwaite-et rendkívül érdekelték mások ügyei, de úriember lévén egyszerűen a vérében volt, hogy most be kell csuknia az ablakot. Úgy is tett.

Csak éppen lassan csukta be.

Ezért még hallhatta az asszony leírhatatlanul elragadó hangját:

– Tudom én… tudom. Megjártad a poklokat. Valamikor én is.Szeretni, miközben az ember hisz is meg gyanakszik is… félredobni a kételyeidet, hogy rögtön újra feltámadjanak megint a kaján tekintetek nyomán… Tudom én, Alex… tudom. De van a pokolnak ennél is mélyebb bugyra: amiben én éltem, veled. Láttam a kétkedésedet, meg hogy félsz tőlem… ami megmérgezte a szerelmünket. Most ez az ember, aki véletlenül erre járt, az életemet mentette meg. Mert már nem bírtam volna tovább, ugye, megértesz? Ma, éjjel, meg akartam ölni magamat… Alex… Alex…

(Sipos Katalin)

A BAGDADI LÁDA REJTÉLYE

FELTŰNŐEKVOLTAKANAGYBETŰScím szavai, mondtam is Hercule Poirot barátomnak. A szereplők egyikét sem ismertem.

Érdeklődésem pusztán az elfogulatlan mindennapi emberé. Poirot egyetértett velem.

– Igen, van benne valamelyes keleti íz, valami rejtelmes. Aláda éppenséggel lehetett a Tudor-stílust utánzó ügyes hamisítvány valamelyik londoni régiségboltból; a riporter szerencsés ihlettel nevezte el „bagdadi ládá”-nak. A „rejtély” szó is alapos megfontolás eredménye, bár tudomásom szerint az ügy igen kevéssé rejtélyes.

– Ahogy mondja. Szörnyű és morbid, de nem rejtélyes.

– Szörnyű és morbid… – ismételte elgondolkodva Poirot.

– Az egész ötlet felháborító – mondtam. Felálltam, és fel-alájárkáltam a szobában. – A gyilkos megöli azt az embert – a barátját –, belöki a ládába, és fél óra múlva már ugyanabban a szobában táncol az áldozat feleségével. Gondolja csak el! Ha az az asszony egy pillanatig is sejti…

– Igaz – mondta elgondolkodva Poirot. – Az a sokat dicsőített tulajdonság, a női ösztön ezúttal bizonyára nem működött.

– Nagyon is vidáman folyt a mulatság – mondtam és megborzongtam. – És egész idő alatt, míg ők táncoltak és pókereztek, egy halott volt velük a szobában! Színdarabot lehetne írni ebből az ötletből.

– Meg is történt – mondta Poirot. – De vigasztalódjék, Hastings – tette hozzá nyájasan. – Ha egy témát már

felhasználtak, miért ne lehetne újra felhasználni? Írja csak meg a drámáját.

Felvettem az újságot, és szemügyre vettem a meglehetősen homályos fotót.

– Szép asszony lehet – mondtam lassan. – Még ezen a képenis látszik.

A kép alatt a következő felirat állt:

ÚJABB FOTÓ MRS. CLAYTONRÓL,

A MEGGYILKOLT FÉRFI FELESÉGÉRŐL

Poirot elvette az újságot.

– Igen – bólintott. – Valóban szép. Kétségtelenül arra született, hogy megzavarja a férfiak lelkét.

Sóhajtott, és visszaadta az újságot.

– Dieu merci,[23]én nem vagyok heves vérű. Ez sok kellemetlenségtől megmentett. Hálás is vagyok érte.

Nem emlékszem, hogy tovább beszélgettünk volna az esetről. Poirot akkor nem tanúsított iránta különösebb érdeklődést. A tények nyilvánvalóak voltak, nem maradt bennük semmi kétértelműség, felesleges lett volna vitatkozni róluk.

A Clayton házaspárt régi barátság fűzte Rich őrnagyhoz. A kérdéses napon, március tizedikén, Claytonék elfogadták Rich őrnagy meghívását aznap estére. Fél nyolc tájban azonban Clayton azt mondta egy másik barátjának, bizonyos Curtiss őrnagynak, akivel éppen együtt iszogatott, hogy váratlanul Skóciába kell utaznia, és a nyolcórás vonattal indul.

– Épp annyi időm lesz, hogy beugorjak Jackhez, és kimentsem magamat – folytatta Clayton. – Marguerita természetesen elmegy. Sajnálom, de Jack meg fogja érteni a helyzetemet.

Mr. Clayton állta a szavát. Körülbelül öt perccel háromnegyed nyolc előtt ért Rich őrnagy lakására. Az őrnagy nem volt otthon, de inasa, aki jól ismerte Mr. Claytont, azt ajánlotta, menjen be és várjon. Mr. Clayton azt mondta, nincs ideje, csak bemegy, és lefirkant pár sort. Hozzátette, hogy éppen a pályaudvarra indul.

Az inas be is vezette a nappali szobába. Mintegy öt perc elteltével Rich őrnagy, aki nyilván a saját kulcsával ment be, így az inasa nem hallotta őt, kinyitotta a nappali szoba ajtaját, hívta az inast, és elküldte cigarettáért. Az inas hamarosan meg is hozta a cigarettát, és gazdáját egyedül találta a nappali szobában. Természetesen arra következtetett, hogy Mr. Clayton már elment.

Hamarosan megérkeztek a vendégek: Mrs. Clayton, Curtiss őrnagy, valamint bizonyos Mr. és Mrs. Spence. Az este folyamán táncoltak, és pókert játszottak. A vendégek valamivel éjfél után távoztak.

Másnap reggel az inas a nappali szobába lépve nagy megdöbbenésére azt látta, hogy egy sötét folt színezi el a szőnyeget egy bútordarab alatt és előtt, amelyet annak idején Rich őrnagy hozott Keletről, és amit „bagdadi ládá”-nak neveztek.

Az inas ösztönösen felemelte a láda tetejét, és elszörnyedésére egy férfi összegörnyedt holttestére bukkant: az illetőt szíven szúrták.

A rémült ember kirohant a lakásból, és szólt az első arra járó rendőrnek. A halott férfi Mr. Claytonnak bizonyult. Hamarosan letartóztatták Rich őrnagyot. Az őrnagy azzal védekezett, hogy kereken tagadott mindent. Nem látta az előző este Mr. Claytont, és Mrs. Claytontól hallott arról először, hogy a férje Skóciába utazik.

Ezek voltak az eset puszta tényei. Persze mindenféle feltételezés és belemagyarázás akadt bőségesen. Rich őrnagy és Mrs. Clayton meghitt barátságát annyira hangsúlyozták, hogy csak egy idióta nem tudott a sorok között olvasni. A bűntény indítóoka nyilvánvaló volt.

A tapasztalat mondatja velem, hogy nem szabad hitelt adni az alaptalan rágalmaknak. A sugallt indítóok, már amennyi bizonyíték volt rá, lehet, hogy egyáltalán nem is létezett. Valami egészen másfajta ok lehetett a bűntény mögött. Egyvalami azonban kiviláglott – hogy Rich a gyilkos.

Mint mondom, a dolog itt abba is maradhatott volna, ha történetesen Poirot és én nem vagyunk hivatalosak aznap este Lady Chatterton estélyére.

Poirot siránkozott a társadalmi kötelezettségek miatt, és a magány iránti szenvedélyes vágyát hangoztatta, ám valójában óriási élvezetét lelte az efféle alkalmakban. Roppantul élvezte, ha körülrajongják, ha ő az est fénypontja. Ilyenkor valósággal dorombolt! Tanúja voltam nemegyszer, amint rezzenéstelen arccal fogadja a legfelháborítóbb bókokat, mint ami kijár neki, és olyan öntelt kijelentéseket tesz, amelyeket én pirulás nélkül még csak elismételni sem merek.

Olykor vitatkozott velem a témáról.

– De hát barátom, én nem vagyok angolszász. Miért is volnékképmutató? Si, si,[24] ezt csinálják maguk valamennyien. A pilóta, aki hajmeresztő bravúrt hajt végre, vagy a teniszbajnok csak szerényen elfordítja a fejét, és olyasmit motyog a bajsza alatt, hogy „ugyan, ez semmiség”. De a lelke mélyén valóban így gondolja? Egy pillanatig sem. Valaki más esetében ugyancsak csodálná a hasonló teljesítményt. Mivel pedig józan ember, csodálja önmagánál is. De a neveltetése megakadályozza, hogy ezt ki is nyilvánítsa. Én, én nem vagyok ilyen. A tehetséget, amely bennem megvan, másban is üdvözölném. No persze, az én területemen senki sincs hozzám fogható. C’est dommage! Nagy kár! De ha már így van, minden képmutatás nélkül beismerem, hogy nagy ember vagyok. Szokatlan mértékben jellemző rám a rend, a módszer, a pszichológia. Egyszóval: Hercule Poirot vagyok! Miért is vörösödnék el, és dadognék és hebegnék, hogy ó, igazából milyen ostoba is vagyok? Nem lenne igaz.

– Annyi bizonyos, hogy Hercule Poirot csak egy van – értettem egyet… nem minden malícia nélkül, amit Poirot szerencsére nem vett észre.

Lady Chatterton Poirot leglelkesebb bámulói közé tartozott. Egy pekingi palotapincsi különös viselkedéséből kiindulva Poirot feltárt egy láncolatot, amely egy sokszoros betörőhöz vezetett. Lady Chatterton azóta is zengi Poirot dicséretét.

Poirot-t estélyen látni nagy élmény. Makulátlan estélyi öltözéke, fehér nyakkendőjének hibátlan szöge, választékának tökéletes szimmetriája, hajszesztől ragyogó haja és nevezetes bajuszának pompája – mindez a tökéletes társasági férfiú képét nyújtja. E pillanatokban igazán nehéz volt komolyan venni a kis embert.

Fél tizenkettő lehetett, amikor Lady Chatterton lecsapott ránk, elragadta Poirot-t csodálói köréből, és elhurcolta – mondanom sem kell, hogy kíséretében jómagammal.

– Azt szeretném, ha felmenne az én kis szobámba – pihegtelélekszakadva Lady Chatterton, mihelyt a többi vendég már nem volt hallótávolban. – Tudja, hol van, monsieur Poirot. Ott talál valakit, akinek óriási szüksége van a maga segítségére, és tudom, hogy nem fogja visszautasítani! Az illető egyik legkedvesebb barátnőm. Ugye, hogy nem mond nemet?

És beszéd közben már erélyesen vezetett is bennünket, majd kitárt egy ajtót, s eközben imigyen kiáltott

– Elkaptam, Marguerita, drágám! És mindent meg fog tenni,amit csak akarsz. Ugye segít Mrs. Claytonnak, monsieur Poirot?

És természetesnek tartva az igenlő választ, a minden mozdulatát jellemző eréllyel visszavonult.

Mrs. Clayton az ablaknál ült. Amikor beléptünk, felállt és felénk indult. Gyászruhát viselt, ami kiemelte szőkeségét. Különlegesen szép asszony volt, ugyanakkor valami gyermeki nyíltság jellemezte, ami ellenállhatatlanul vonzóvá tette.

– Alice Chatterton olyan kedves – szólalt meg. – Ő rendezteezt így. Azt mondta, ön segít nekem, monsieur Poirot. Persze nem tudom, megteszi-e vagy sem… de szívből remélem, hogy igen.

Kezet nyújtott, Poirot megszorította, s egy-két pillanatig el sem engedte, míg alaposan szemügyre nem vette az asszonyt. Ebben nem volt semmi neveletlenség. Nyájas, de kutató pillantás volt ez, amelyet a konzultációra hívott híres professzor vet egy új páciensre, akit elébe vezetnek.

– Bizonyos benne, madame – szólalt meg végre Poirot –, hogy tudok kegyednek segíteni?

– Alice azt mondja, hogy igen.

– Csakhogy én kegyedet kérdezem, madame.

Az asszony arcába pír szökött.

– Nem tudom, ezt hogyan érti.

– Mit kíván, madame, mit tegyek?

– Ön… tudja, ki vagyok? – kérdezte Mrs. Clayton.

– Természetesen.

– Akkor azt is kitalálja nyilván, hogy mit kérek öntől, monsieur Poirot… és Hastings kapitány. – Hízelgett, hogy tisztában van kilétemmel. – Rich őrnagy nem ölte meg a férjemet.

– Miért nem?

– Tessék?

Poirot elmosolyodott az asszony zavarán.

– Azt kérdeztem: miért nem? – ismételte.

– Nem egészen értem.

– Pedig nagyon egyszerű. A rendőrség – az ügyvédek – mindugyanazt fogják kérdezni. Miért ölte meg Rich őrnagy Mr. Claytont? Én az ellenkezőjét kérdezem. Azt kérdezem kegyedtől, madame, miért nem ölte meg Rich őrnagy Mr. Claytont?

– Úgy érti, miért vagyok ebben annyira bizonyos? Nos, én tudom. Ismerem annyira Rich őrnagyot.

– Kegyed ismeri annyira Rich őrnagyot – ismételte el Poirotszíntelen hangon.

Az asszony arca lángvörös lett.

– Igen, ezt fogják mondani… ezt fogják gondolni mindannyian! Ó, tudom!

– C’est vrai. Így igaz. Erről fogják kegyedet faggatni… hogy mennyire ismerte Rich őrnagyot. És kegyed talán az igazságot fogja mondani, talán hazudni fog. Egy asszonynak néha szükséges hazudnia, a hazugság jó fegyver. De három ember van, madame, akinek egy asszony igazat kell hogy mondjon. A gyóntatóatyja, a fodrásza és a magánnyomozója… ha bízik benne. Bízik kegyed énbennem, madame?

Marguerita Clayton nagyot sóhajtott.

– Igen – mondta. – Bízom. Muszáj – tette hozzá kissé gyerekesen.

– Nos tehát, milyen jól ismeri Rich őrnagyot?

Az asszony egy pillanatig némán nézett Poirotra, majd kihívóan felszegte állát.

– Felelek a kérdésére. Szeretem Jacket, amióta csak megismertem: két esztendeje. Az utóbbi időben, úgy gondolom – úgy hiszem –, ő is belém szeretett. De soha egy szóval sem mondta.

– Épatant![25] – álmélkodott Poirot. – Kegyed jó negyedórát megtakarított nekem azzal, hogy kertelés nélkül a tárgyra tért. Önben sok a józan ész, madame. Nos, és a kegyed férje, ő gyanította a kegyed érzelmeit?

– Nem tudom – mondta lassan Marguerita. – Az utóbbi időben úgy véltem, hogy talán. Megváltozott a modora… De lehet, hogy ezt csak én képzeltem.

– Senki más nem tudta?

– Nem hiszem.

– És – megbocsásson, madame – kegyed nem szerette a férjét?

Azt hiszem, igen kevés nő válaszolt volna olyan egyszerűen erre a kérdésre, mint ez az asszony. Magyarázgatni próbálták volna az érzéseiket.

Marguerita Clayton egész egyszerűen így felelt:

– Nem.

– Bien.[26] Most legalább tudjuk, hogyan állunk. Kegyed szerint, madame, Rich őrnagy nem ölte meg a kegyed férjét, de nyilván tudatában van, hogy minden jel arra vall, hogy megtette.

És ön lát valami hibát a bizonyítékokban?

– Nem. Nincs tudomásom semmiről.

– Mikor közölte kegyeddel a férje, hogy Skóciába utazik?

– Közvetlenül ebéd után. Azt mondta, kellemetlen, hogy el kell mennie, de halaszthatatlan. A földbirtokok árbecslésével kapcsolatos ügy, azt mondta.

– És azután?

– Elment… azt hiszem, a klubjába. Én… én többé nem is láttam.

– Nos, most pedig, ami Rich őrnagyot illeti… milyen volt aviselkedése aznap este? Olyan, mint mindig?

– Igen, azt hiszem.

– Nem bizonyos benne?

Marguerita összevonta a szemöldökét.

– Egy kissé… feszült volt. Velem… nem a többiekkel. De úgygondoltam, tudom az okát. Ugye érti? Egészen biztos, hogy a feszültségnek… – vagy talán a szórakozottság jobb szó erre – semmi köze nem volt Edwardhoz. Amikor meghallotta, hogy Edward Skóciába utazott, meglepődött, de nem feltűnően.

– És semmi más nem jut a kegyed eszébe azzal az estével kapcsolatban?

Marguerita elgondolkodott.

– Nem, semmi a világon.

– Kegyed… észrevette a ládát?

Az asszony megrázta a fejét, és kissé megborzongott.

– Egyáltalán nem is emlékszem rá… sem arra, hogy milyen.

Az este folyamán majdnem végig pókereztünk.

– Ki nyert?

– Rich őrnagy. Nekem nagy balszerencsém volt, Curtiss őrnagynak úgyszintén. Spence-ék nyertek egy keveset, de Rich őrnagy söpörte be a legnagyobb nyereséget.

– A társaság mikor oszlott fel?

– Úgy fél egy körül. Valamennyien együtt mentünk el.

– Úgy!

Poirot gondolataiba merült.

– Bárcsak többet tudnék önnek segíteni – mondta Mrs.

Clayton. – Sajnos édeskeveset tudok mondani.

– A jelenről… valóban. No és mi a helyzet a múlttal, madame?

– A múlttal?

– Igen. Nem voltak… epizódok?

Az asszony elpirult:

– Arra a szörnyű kis emberre gondol, aki főbe lőtte magát?

Nem én tehettem róla, monsieur Poirot. Igazán nem.

– Én nem pontosan erre az epizódra gondoltam.

– Az a nevetséges párbaj? De hát az olaszok állandóan párbajoznak. Annyira hálás voltam az égnek, hogy az a férfi nem halt meg.

– Bizonyára megkönnyebbülés volt kegyednek – bólintott komolyan Poirot.

Az asszony kétkedő pillantást vetett rá. Poirot felkelt, és megfogta az asszony kezét.

– Én nem fogok kegyedért párbajozni, madame – mondta. –De megteszem, amire kért. Ki fogom deríteni az igazságot. És reméljük, hogy a kegyed ösztönei nem tévednek… hogy az igazság segít, és nem árt kegyednek.

Első interjúnk alanya Curtiss őrnagy volt. Negyven körül járt; katonás alkat, igen fekete haj, bronzbarna arc. Néhány esztendeje ismerte Claytonékat is, Rich őrnagyot is. Megerősítette az újságban közölteket.

Clayton és ő ittak valamit a klubban közvetlenül fél nyolc előtt, és Clayton ezután közölte abbéli szándékát, hogy benéz Rich őrnagyhoz útban a Euston pályaudvar felé.

– Milyen volt Mr. Clayton viselkedése? Nyomasztotta valamivagy derűsnek tűnt?

Az őrnagy utánagondolt. Lassú beszédű ember volt.

– Meglehetősen jó hangulatban volt, úgy láttam – mondtavégül.

– Nem szólt arról semmit, hogy rossz viszonyban volna Richőrnaggyal?

– Uram isten, dehogy. Jó barátok voltak.

– Nem kifogásolta, hogy felesége… jó barátságban van Richőrnaggyal?

Az őrnagy elvörösödött.

– Maga is azokat a nyomorult szennylapokat olvassa, a célozgatásokat meg a hazugságokat. Természetesen nem kifogásolta. Hiszen ő maga mondta nekem, hogy „Marguerita persze elmegy”.

– Értem. Nos, az est folyamán Rich őrnagy nagyjából úgy viselkedett, mint máskor?

– Nem vettem észre semmi különöset.

– És a madame? Ő is olyan volt, mint máskor?

– Nos… – gondolkodott el az őrnagy – most, hogy utánagondolok, talán egy kissé hallgatag volt. Tudja, mint akinek máshol járnak a gondolatai.

– Ki érkezett elsőnek?

– Spence-ék. Már ott voltak, amikor odaértem. Én történetesen bementem Mrs. Claytonért, de ő addigra már elindult. Úgyhogy valamivel később értem oda.

– És hogyan töltötték az estét? Táncoltak? Kártyáztak?

– Ezt is, azt is. Először táncoltunk.

– Öten voltak?

– Igen, de ez nem okozott gondot, mert én nem táncolok. Éntettem fel a lemezeket, és a többiek táncoltak.

– Ki táncolt a legtöbbet kivel?

– Nos, ami azt illeti, Spence-ék legszívesebben egymással táncolnak. Valóságos táncőrültek… mindenféle bonyolult figura meg ilyesmi.

– Tehát Mrs. Clayton többnyire Rich őrnaggyal táncolt?

– Úgy valahogy.

– És utána pókereztek?

– Igen.

– És mikor távoztak?

– Ó, elég korán. Valamivel éjfél után.

– Együtt távoztak valamennyien?

– Megosztoztunk egy taxin; először Mrs. Clayton szállt ki, azután én, Spence-ék pedig mentek tovább Kensingtonba.

Következő látogatásunk Spence-éknek szólt. Csak az asszony volt otthon; az estről elmondott beszámolója egyezett a Curtiss őrnagyéval, eltekintve attól, hogy kissé fanyarul említette Rich őrnagy kártyaszerencséjét.

Poirot még kora délelőtt hosszas telefonbeszélgetést folytatott Japp-pel, a Scotland Yard felügyelőjével. Ennek eredményeként, amikor Rich őrnagy lakására érkeztünk, az inasa, Burgoyne, már várt ránk.

Az inas beszámolója igen pontos és világos volt.

Mr. Clayton öt perccel háromnegyed nyolc előtt érkezett. Sajnálatos módon Rich őrnagy éppen előzőleg távozott. Mr. Clayton azt mondta, nem tud várni, mivel el kell érnie a vonatot, de ír pár sort. Be is ment e végből a nappali szobába. Burgoyne nem hallotta, amikor a gazdája visszatért, mert éppen a fürdővizet eresztette, és Rich őrnagy természetesen a saját kulcsával jött be. Burgoyne szerint úgy tíz perc múltán hívhatta őt Rich őrnagy, és küldte el cigarettáért. Nem, nem ment be a nappali szobába. Rich őrnagy az ajtóban állt. Amikor öt perc múltán visszatért a cigarettával, és ez alkalommal bement a nappali szobába, akkor már csak a gazdája volt ott, az ablaknál állt és cigarettázott. Megkérdezte, készen van-e a fürdője, és az igenlő válasz hallatán bement a fürdőszobába. Ő, Burgoyne, nem említette Mr. Claytont, mert feltételezte, hogy gazdája ott találta, majd ő maga engedte ki. Gazdájának a viselkedése pontosan olyan volt, mint máskor. Megfürdött, felöltözött, és hamarosan ezután megérkezett Mr. és Mrs. Spence, majd Curtiss őrnagy és Mrs. Clayton.

Nem tartja elképzelhetőnek, magyarázta Burgoyne, hogy Mr. Clayton már gazdája visszatérése előtt távozott volna. Ez esetben ugyanis Mr. Claytonnak be kellett volna csapnia maga mögött a bejárati ajtót, és azt ő bizonyára meghallotta volna.

Burgoyne ugyanebben a szenvtelen stílusban elmondta, hogyan talált rá a holttestre. Most először irányult figyelmem a végzetes ládára. Jókora bútordarab volt, a falnál állt, a zeneszekrény mellett. Valamilyen sötét fából készült, és sűrűn ki volt verve rézszögekkel. A teteje könnyen nyílt. Belenéztem és megborzongtam. Akármennyit súrolták, bizonyos baljós foltok megmaradtak.

Poirot hirtelen felkiáltott.

– Ezek a lyukak itt… igazán különösek! Az ember azt gondolná, mostanában fúrták őket.

A kérdéses lyukak a ládának a falnál álló oldalán voltak.

Három-négy lyuk, átmérőjük mintegy hat milliméter, és csakugyan azt a benyomást keltették, hogy frissek.

Poirot lehajolt, hogy megvizsgálja a lyukakat, majd kérdő pillantást vetett az inasra.

– Csakugyan különös, uram. Nem emlékszem, hogy valahais láttam volna ezeket a lyukakat, habár lehetséges, hogy csak nem vettem észre őket.

– Nem számít – mondta Poirot.

Lecsukta a láda fedelét, visszalépett a szobába, és megállt háttal az ablaknak. Majd hirtelen feltett egy kérdést:

– Mondja csak, amikor hozta aznap este a gazdájának a cigarettát, nem látott valami szokatlant a szobában?

Burgoyne egy percig tétovázott, aztán kissé vonakodva válaszolt.

– Furcsa, hogy ezt mondja, uram. Most, hogy említi… csakugyan volt valami. Az az ellenző, amely elfogja a huzatot a hálószoba ajtaja felől… azt egy kissé balra mozdították.

– Így?

Poirot fürgén előreszökkent, és elhúzta az ellenzőt. Takaros, festett bőrellenző volt. Már eddig is takarta valamelyest a ládát, és most, hogy Poirot igazított rajta, jóformán egészen elrejtette.

– Igen, uram – bólintott az inas. – Így volt.

– És másnap reggel?

– Akkor is még így volt. Emlékszem, elmozdítottam, és akkorláttam meg a foltot. A szőnyeget tisztítóba vitték, uram. Ezért csupasz a padló.

– Értem – bólintott Poirot. – Köszönöm.

Azzal egy ropogós papírdarabot nyomott az inas kezébe.

– Köszönöm, uram.

– Poirot – kérdeztem, amikor kint voltunk az utcán –, az adolog az ellenzővel… segít valamit Richnek?

– Újabb bizonyíték ellene – mondta bánatosan Poirot. – Azellenző eltakarta a ládát a szoba elől. Valamint elrejtette a foltot a szőnyegen. A vér előbb-utóbb átszivárgott a fán, és foltot ejtett a szőnyegen. Az ellenző átmenetileg megakadályozta, hogy felfedezzék. Igen… csak van itt valami, amit nem értek. Az inas, Hastings, az inas.

– Mi van az inassal? Igen értelmes embernek látszott.

– Ahogy mondja, igen értelmesnek. Hihető hát, hogy Rich őrnagy nem gondolt volna rá, hogy az inas reggel bizonyára felfedezi a holttestet? Közvetlenül a tett után nem volt ideje semmire… jól van. Belöki a holttestet a ládába, eléje húzza az ellenzőt, és végigcsinálja az estét, remélve a legjobbakat. De mi van a vendégek távozása után? Nyilván ez lett volna az alkalmas idő, hogy megszabaduljon a holttesttől.

– Talán azt remélte, hogy az inas nem fogja felfedezni a foltot.

– Ez, mon ami, képtelenség. Egy folt a szőnyegen az első, amit egy jó cseléd azonnal észrevesz. És Rich őrnagy lefekszik, és kényelmesen horkol, és semmit sem tesz az üggyel kapcsolatban.

Roppant figyelemreméltó és érdekes…

– Curtiss láthatta a foltot, amikor előző este cserélgette a lemezeket? – kérdeztem.

– Ez valószínűtlen. Az ellenző árnyékot vetett éppen oda.

Nem; de már dereng nekem valami. Igen, halványan dereng.

– Mi az, ami dereng? – kérdeztem mohón.

– Egy másik magyarázat lehetősége, mondjuk így. Következőlátogatásunk megvilágíthat egyet-mást.

Következő látogatásunk az orvosnak szólt, aki a holttestet megvizsgálta. Nyilatkozatában csupán ismételte, amit már elmondott a halottszemlén. A megboldogultat szíven szúrták egy hosszú, keskeny, tőrhöz hasonlatos késsel. A kést a sebben hagyták. A halál azonnal beállt. A kés Rich őrnagy tulajdona, és általában az íróasztalán feküdt. Ujjlenyomatok nem voltak rajta az orvos értesülése szerint. Vagy letörölték, vagy zsebkendővel fogták. Ami az időpontot illeti, este hét és kilenc óra között állhatott be a halál.

– Nem lehetséges, hogy éjfél után ölték meg? – kérdezte Poirot.

– Nem. Ezt biztonsággal állíthatom. Legkésőbb tíz órakor, dea legvalószínűbb, hogy fél nyolc és nyolc között.

– Van még egy lehetséges feltételezés – mondta Poirot, amikor ismét otthon voltunk. – Vajon maga is látja-e, Hastings? Szerintem nyilvánvaló, és csupán egyetlen pontot kell még tisztázni, hogy lezárhassuk az ügyet.

– Hiába – ráztam meg a fejem. – Nem tudom.

– Erőltesse meg magát, Hastings. Próbálkozzon.

– No jó – mondtam. – Öt perccel háromnegyed nyolc előttClayton él és virul. Az utolsó személy, aki életben látta, Rich.

– Feltételezésünk szerint.

– Miért, nem így van?

– Elfelejti, mon ami, hogy Rich őrnagy ezt tagadja. Kifejezetten állítja, hogy Clayton már nem volt ott, amikor ő hazaért.

– De az inas azt mondja, hallotta volna, ha Clayton elmegy,mert becsapta volna az ajtót. No és ha Clayton elment, ugyan mikor tért vissza? Nem térhetett vissza éjfél után, mert az orvos határozottan állítja, hogy akkor már legalább két órája meghalt.

Ez csupán egyetlen lehetőséget hagy meg.

– Mégpedig, mon ami? – kérdezte Poirot.

– Hogy abban az öt percben, amíg Clayton egyedül volt a nappaliban, bejött valaki, és megölte. De itt is fennáll ugyanaz az ellenvetés. Az inas tudta nélkül csak olyasvalaki jöhetett be, akinek kulcsa volt. A távozó gyilkosnak pedig ugyancsak be kellett volna csapnia az ajtót, és az inas ugyanúgy meghallotta volna.

– Pontosan – bólintott Poirot. – Következésképpen…

– Következésképpen… semmi – mondtam. – Más megoldástnem látok.

– Kár – mormogta Poirot. – Pedig oly végtelenül egyszerű,mint madame Clayton tiszta, kék szeme.

– Maga csakugyan azt hiszi…

– Én nem hiszek semmit, amíg nincs bizonyítékom. Egyetlenapró bizonyíték meg fog győzni engem.

Felvette a telefont, és Japp felügyelőt hívta a Scotland Yardon.

Húsz perc múlva egy asztal előtt álltunk, amelyen különféle tárgyak hevertek. A halott férfi zsebeinek tartalma.

Volt ott egy zsebkendő, egy marék aprópénz, egy tárca, benne három font tíz shilling, két számla és Marguerita Clayton megviselt fényképe. Volt azonkívül egy zsebkés, egy aranyceruza meg egy idomtalan, fanyelű szerszám.

Erre az utóbbira csapott le Poirot. Szétcsavarta, mire több apró penge potyogott ki a nyélből.

– Látja, Hastings? Fúró meg a többi. Alig pár percbe telt volna ezzel néhány lyukat fúrni a ládába.

– Azokat a lyukakat, amiket láttunk?

– Pontosan.

– Úgy érti, hogy maga Clayton fúrta a lyukakat?

– Mais, oui – mais, oui![27] Mi jut az eszébe azokról a lyukakról? Nem arra szolgáltak, hogy látni lehessen rajtuk keresztül, hiszen a láda hátoldalán vannak. Akkor hát mire szolgálnak? Levegőnek? No de holttest számára nem szokás levegőzőlyukakat fúrni, tehát nyilván nem a gyilkos fúrta őket. Egyetlen dologra vallanak – egyetlenegyre –, hogy valaki el akart rejtőzni abban a ládában. És ennek a feltevésnek a fényében egyszerre minden érthető lesz. Mr. Clayton féltékeny a feleségére és Richre. Eljátssza az ősöreg trükköt: úgy tesz, mintha elutazna. Meglesi, amint Rich elmegy hazulról, bebocsátást nyer, egyedül marad, hogy levelet írjon, gyorsan kifúrja a lyukakat, és elbújik a ládában. Felesége odajön aznap este. Lehetséges, hogy Rich megszabadul a többiektől, az asszony pedig ott marad a többiek távozása után, vagy úgy tesz, mintha ő is hazamenne, de visszajön. Akárhogyan is, Clayton tudni fogja. Minden jobb, mint a kínzó gyanú, amit el kell szenvednie.

– Úgy érti hát, hogy Rich akkor ölte meg, amikor a többiekmár elmentek? De hát az orvos szerint ez lehetetlen.

– Pontosan. Látja tehát, Hastings, hogy Claytont az este folyamán kellett megölni.

– De mindenki ott volt a szobában!

– Pontosan – bólintott Poirot. – Látja a dolog szépségét? „Mindenki ott volt a szobában.” Micsoda alibi! Micsoda sangfroid – micsoda hidegvér – micsoda merészség!

– Még most sem értem.

– Ki ment az ellenző mögé, hogy felhúzza a gramofont, éscserélje a lemezeket? A zeneszekrény és a láda egymás mellett áll, ne feledje. A többiek táncolnak… a zene szól. És az az ember, aki nem táncol, felemeli a láda fedelét, és a kést, amit az imént csúsztatott a kabátja ujjába, belevágja a ládában rejtőző férfiba.

– Lehetetlen! Az az ember felkiáltott volna.

– Nem, ha előzőleg elkábították.

– Elkábították?…

– Bizony. Kivel ivott egy pohárral Clayton fél nyolckor? Aha!Most már látja! Curtiss-szel! Curtiss ültette el Clayton agyába a gyanút a felesége és Rich ellen. Curtiss sugalmazza ezt a tervet… utazás Skóciába, elrejtőzés a ládában és a végső húzás: az ellenző elmozdítása. Nem azért, hogy Clayton megemelhesse kissé a láda fedelét, és kényelmesebben legyen, nem… hanem hogy ő, Curtiss, észrevétlenül megemelhesse azt a fedelet. A terv Curtissé, és figyelje meg a terv szépségét, Hastings. Ha Rich észreveszi, hogy az ellenző nincs a helyén, és visszatolja… nos, nem történt semmi. Curtiss másik tervet kovácsolhat. Clayton a ládában rejtőzik; az enyhe kábítószer, amit Curtiss tett a poharába, kifejti hatását. Clayton eszméletét veszti. Curtiss felemeli a láda tetejét, és lecsap… s a gramofonon forog a „Walking My Baby Back Home”.

Végre megint meg tudtam szólalni.

– De miért? Miért?

Poirot megvonta a vállát.

– Miért lőtte főbe magát egy férfi? Miért párbajozott két olasz? Curtiss erőszakos, vérmes alak. Megkívánta Marguerita Claytont. Ha a férje és Rich elkerül az útból, az asszony – legalábbis Curtiss így gondolta – majd felé fordul.

Elgondolkodva hozzáfűzte:

– Ezek az egyszerű, gyermeteg asszonyok… igen veszedelmesek. De mon Dieu! Micsoda remekmű! A szívem szakad bele, hogy egy ilyen embert kötélre juttassak. Lehet, hogy magam is zseni vagyok, de másokban is felismerem a zsenialitást. Tökéletes gyilkosság, mon ami. Ezt én mondom, Hercule Poirot. Tökéletes gyilkosság. Épatant!

(Borbás Mária)

A LELKIPÁSZTOR LÁNYA

– SZERETNÉM, HAÖSSZEBARÁTKOZHATNÁNK egy lelkipásztor lányával – mondta mélabúsan Tuppence fel-alá sétálva az irodában.

– De miért? – kérdezte Tommy.

– Megfeledkezel arról a tényről, hogy én magam is egy lelkipásztor lánya voltam valamikor. Emlékszem rá, milyen is az. Innen való az emberbaráti ösztön, ezért fordulok gondos szeretettel mások felé, ezért…

– Látom, már készülsz Roger Sheringham szerepére – mondta Tommy. – De ha megengedsz egy bíráló megjegyzést: annyit beszélsz ugyan, mint ő, de korántsem olyan jól.

– Éppen ellenkezőleg – mondta Tuppence. – A szövegeimbenolyan női finomság nyilatkozik meg, olyan je ne sais quoi[28], amit a faragatlan férfiak sohasem érhetnek el. És olyan képességeim is vannak, amilyenekről nem is álmodhatott az én prototípusom! Vajon prototípus előképet jelente? Ezek az idegen szavak remekül hangzanak, de néha egészen mást jelentenek, mint gondoljuk.

– Csak folytasd – mondta Tommy kegyesen.

– Folytatom. Csak azért álltam meg, hogy lélegzetet vegyek.A mai napon ezekkel a képességeimmel segíteni szeretnék egy lelkipásztor lányán. Meglátod, Tommy, az első ügyfél, aki Blunt Nyertes Nyomozóihoz fordul ma, egy lelkipásztor lánya lesz.

– Fogadjunk, hogy nem – mondta Tommy.

– Áll a fogadás! – mondta Tuppence. – De csitt! Gyerünk azírógéphez. Ah, Izrael istene! Itt is van már!

Mr. Blunt irodája valósággal visszhangzott a munka zajától, mikor Albert benyitott és megszólalt:

– Miss Monica Deane.

Egy karcsú, barna, nem nagyon jól öltözött lány lépett be, és tanácstalanul megállt. Tommy sietett a segítségére.

– Jó napot, Miss Deane. Kérem, foglaljon helyet, és mondjael, miben lehetnénk a szolgálatára. Közben hadd mutassam be bizalmas titkárnőmet, Miss Sheringhamet.

– Örülök, hogy megismerhetem, Deane kisasszony – mondtaTuppence. – Úgy gondolom, hogy atyja egyházi szolgálatban állt.

– Igen. De honnan tudják ezt?

– Megvannak a magunk módszerei – mondta Tuppence. –Ne haragudjék, hogy ennyit csacsogok. Mr. Blunt örül, ha beszélek. Azt mondja, erről mindig eszébe jut valami.

A lány csak nézte. Karcsú volt, nem szép, de a maga mélabús módján mégis szemrevaló. Sűrű barna haja volt, szép és nagy kék szeme, bár a sötét karikák körülötte gondokról és szorongásról árulkodtak.

– Belefogna a történetébe, Miss Deane? – kérdezte Tommy.

A lány hálásan fordult oda hozzá.

– Hosszú és szövevényes történet – kezdte a lány. – A nevemMonica Deane. Apám Little Hampsley egyházközségének lelkésze volt Suffolk grófságban. Három éve halt meg, és ezzel anyám és én bizony szegény sorsra jutottunk. Beálltam nevelőnőnek, de anyám fizikai állapota romlott, haza kellett mennem, hogy el tudjam látni. Nagyon szegények voltunk, de egy szép napon értesítést kaptunk egy ügyvédi irodától, hogy apám nagynénje meghalt, és mindenét rám hagyta. Sokat hallottam erről a nagynéniről, aki hosszú évekig haragot tartott apámmal, tudtam azt is, hogy tehetős, úgy látszott tehát, hogy a gondjaink megoldódnak. De nem minden alakult olyan szerencsésen, mint ahogy reméltük. Megkaptam a házat, amelyben lakott, de mikor kifizettünk egy-két előírt kisebb örökséget, nem maradt semmi pénz. Talán a háború alatt veszíthette el, talán felélte a tőkéjét. De a ház megmaradt nekünk, és nemsokára egész tisztességes összegért el is tudtuk volna adni. Lehet, hogy ostoba voltam, de elutasítottam az ajánlatot. Addig kicsi, de drága lakásokban éltünk, és én azt hittem, jobb lesz nekünk ebben a Vörös Házban, ahol anyám kényelmes körülmények közé kerülhet, és ha albérlőket fogadunk, fenn tudjuk tartani magunkat. Ragaszkodtam is ehhez az elképzeléshez, bár attól az embertől, aki meg akarta venni a házat, újabb kecsegtető ajánlatot kaptam. Beköltöztünk, hirdettünk, hogy albérlőket szerezzünk. Egy ideig minden remekül ment, a hirdetésre sokan jelentkeztek. Néném öreg szolgálója velünk maradt, és mi ketten el tudtuk végezni a ház körüli munkákat. És akkor elkezdődtek azok a megmagyarázhatatlan dolgok.

– Miféle dolgok?

– Nagyon különösek. Mintha kísértetek szabadultak volna ela házban. Képek estek le a falról, porcelánok potyogtak és törtek össze, aztán egy délelőtt, amikor lejöttünk, egyetlen bútor sem volt a szokásos helyén. Eleinte azt hittük, hogy valaki tréfálkozik velünk, de ez a magyarázat nem bizonyult helytállónak. Például amikor nekiültünk a vacsorának, iszonyatos robajt hallottunk odafentről. Felmentünk. Senki sem volt ott, de egy-egy bútordarabot odavágtak, összetörtek.

– Egy poltergeist – mondta Tuppence izgatottan.

– Ezt mondta O’Neill doktor is. Csak azt nem tudom, hogy ezmit jelent.

– Egyfajta gonosz lélek, aki rémes dolgokat művel – magyarázta Tuppence, bár nem sok mindent tudott ezekről a dolgokról, sőt még abban sem volt biztos, hogy magát a kifejezést helyesen használja-e.

– Akárhogy is, de a következmények rettenetesek voltak. Azalbérlők halálra rémültek, és mihelyt tudtak, kereket oldottak. Jöttek újabbak, de azok sem bírták sokáig. Kétségbeestem. Ráadásul a szerény kis osztalékunktól is elestünk. Tönkrement a társaság, amelybe befektettük.

– Ó, szegénykém – mondta Tuppence együttérzőn. – Mi mindenen kellett keresztülmennie! Azt szeretné, hogy Mr. Blunt járjon utána ezeknek a furcsa „kísérteteknek”?

– Nem pontosan ennek. Három nappal ezelőtt egy úr keresettfel bennünket. O’Neill doktor. Azt mondta, hogy a Metafizikai Eseteket Kutató Társaság tagja, hallott a házunkban történt különös eseményekről, és hogy ezek nagyon érdeklik. Olyannyira, hogy meg is venné a házat, hogy kedvére kísérletezhessen.

– És aztán?

– Először nem tudtam hova lenni a boldogságtól. Minden nehézségünktől szabadulhatnánk. De… – De?

– Lehet, hogy bogarasnak fog tartani. Lehet, hogy az is vagyok. De abban is biztos vagyok, hogy nem tévedtem. Hogy ugyanaz az ember!

– Ki az, akivel azonos?

– Aki korábban már meg akarta venni a házat. És tudom,hogy igazam van!

– Miért ne volna igaza?

– Nem érti. Két különböző emberről van szó, más a nevük,más mindenük. Az első fiatal volt, sötét hajú, mozgékony, harminc-egynéhány éves. O’Neill doktor pedig ötven, ősz szakálla van, szemüveges és görnyedt. De ahogy beszélt, észrevettem, hogy van egy arany zápfoga. Igazából csak akkor látni, ha nevet. És a másik embernek is volt egy arany zápfoga, pontosan ugyanazon a helyen. Megnéztem a fülüket is. A másik embernek jellegzetesen furcsa füle volt, jóformán cimpa nélkül. O’Neill doktornak ugyanilyen füle van. Két ilyen azonosság nem lehet puszta véletlen. Gondolkoztam, gondolkoztam, és a végén megírtam neki, hogy egy hét múlva adok elkötelező választ. Mr. Blunt hirdetését már jóval korábban láttam. Az egyik konyhai fiókot béleltük azzal az újsággal. Kivágtam a hirdetést, és feljöttem Londonba.

– Jól tette – bólogatott Tuppence sokatmondóan. – Ennek utána kell járni.

– Igen érdekes ügy, Miss Deane – állapította meg Tommy. –Szívesen foglalkozunk vele. Nem igaz, Miss Sheringham?

– Dehogynem – mondta Tuppence. – És a végére is járunk.

– Ha jól értem, Miss Deane – folytatta Tommy –, az önökháztartásában három személy található: ön, az ön anyja és a szolgáló. Mondana egyet-mást erről a szolgálóról?

– A neve Crockett. Nyolc-tíz évet leszolgált a nagynéninél. Idősebb, nem nagyon barátságos modorú, de hűséges, jó cseléd. Néha megjátssza magát, mert a nővére jobb családba ment férjhez. Az unokaöccséről úgy beszél, hogy „igazi úriember”.

– Igen – mondta Tommy, de nem is tudta, hogy folytassa.

Tuppence, aki eddig állandóan Monicát nézte, hirtelen elhatározásra jutott.

– A legjobb az volna, ha Miss Deane eljönne velem ebédelni.Egy óra van. És közben mindent el tud mondani nekem.

– Természetesen, Miss Sheringham – mondta Tommy. – Nagyon jó gondolat.

– Figyeljen ide – mondta Tuppence, amikor kényelembe helyezkedtek a szomszédos vendéglő asztala mellett –, nekem azt kell tudnom, miért olyan fontos önnek, hogy mindezeket kiderítse.

Monica elpirult.

– Az úgy van…

– Mondja csak – biztatta Tuppence.

– Szóval van két férfi. És mind a kettő szívesen feleségül venne engem.

– A szokásos történet. Az egyik gazdag, a másik szegény. Ésmaga a szegényt szereti.

– Hogyhogy maga mindent tud?

– Ez a természet ősi törvénye – magyarázta Tuppence. – Eza sorsa mindenkinek. Velem is ez történt.

– Tudja, rajtunk az sem segít, ha eladom a házat. A drágaGerald koldusszegény, pedig nagyon jó mérnök. Ha volna egy kis pénze, társtulajdonos lehetne a cégénél. A másik férfi, Mr. Partridge áldott jó ember, tudom. Gazdag is. Ha hozzámennék, egyáltalán nem volnának gondjaim. Csak éppen…

– Értem – mondta Tuppence barátságosan. – De a két férfimégsem egyforma. Magyarázhatja, ahogy akarja, hogy milyen derék és tiszteletre méltó az az ember, felsorakoztathatja a tulajdonságait, mintha ezek összeadhatók lennének, mégis riasztó lesz a végeredmény.

Monica bólintott.

– Az lesz a legjobb – mondta Tuppence –, ha lemegyünk arraa vidékre, és körülnézünk a helyszínen. Mi az önök címe?

– Stourton-in-the-Marsh. Vörös Ház.

Tuppence felírta a címet.

– Nem kérdeztem meg – szabadkozott Monica –, hogy milyen feltételekkel… El is pirult.

– Szigorúan csak az elért eredmények arányában kell fizetni– mondta Tuppence komolyan. – Ha a Vörös Ház titka valami kézzelfogható értékkel is párosul (márpedig erre utal, hogy mennyire meg akarják venni a házat), akkor egy szerény százalékot elfogadunk. Ha nem, akkor pedig semmit.

– Nagyon köszönöm – hálálkodott a lány.

– Most már ne nyugtalankodjék – mondta Tuppence. – Rendben lesz itt minden. Élvezzük az ebédünket, és beszéljünk érdekesebb dolgokról.

A VÖRÖS HÁZ

– Hát itt vagyunk – bámult ki a Korona és Horgony fogadó ablakán Tommy – ebben a Mocsár-menti-Micsoda nevezetű nyomorúságos faluban.

– Tekintsük át egy kicsit a dolgot – mondta Tuppence.

– Feltétlenül – mondta Tommy. – És hogy elsőnek mindjártle is tegyem a garast: én a rokkant mamára gyanakszom!

– Miért?

– Drága Tuppence, ha ez a poltergeist-história megrendezett dolog, hogy a lány mégis csak adja el a házat, valakinek azokat a holmikat hajigálnia kellett. A lány azt mondta, hogy együtt ültek a vacsoránál. De ha az anya csakugyan magatehetetlen rokkant, akkor bizony fönt kellett lennie a szobájában.

– De ha magatehetetlen rokkant, nem tud bútorokat hajigálni.

– De nem is igazi rokkant. Szimuláns. Színlel.

– Mit, hogyan és miért?

– Most megfogtál – ismerte be a férfi. – Én csak abból a jólismert alapelvből indultam ki, hogy a legkevésbé gyanús ember a leggyanúsabb.

– Mindenből tréfát űzöl – mondta Tuppence szigorúan. – Van valami, amiért ezek az emberek mindenáron meg akarják szerezni a házat. És ha te nem akarsz ennek a dolognak a végére járni, megteszem én. Megszerettem azt a lányt. Aranyos lány.

Tommy komoly arccal bólintott. Kivételesen.

– Egyetértek. De annak a kísértésnek végképp nem tudok ellenállni, hogy téged ne ugrassalak. Persze hogy van valami különös ebben a házban, és emiatt körülményes a dolgot megoldani. Különben egy egyszerű betöréssel el lehetne intézni. De ha valaki meg akarja venni az egész házat, az annyit jelent, hogy fel kell szednie a padlót vagy falakat kell bontania. Vagy, hogy szénbánya húzódik a veteményeskert alatt.

– Nem akarom, hogy szénbánya legyen. Az elásott kincs romantikusabb.

– Ebben az esetben – mondta Tommy – alighanem meglátogatom a helyi bankfiók főnökét, elmagyarázom, hogy a karácsonyt itt töltjük, hogy megvenném a Vörös Házat, és talán bankszámlát is nyitok.

– Miért?

– Várj türelemmel, és meglátod.

Tommy úgy félóra múlva bukkant fel megint. Csillogott a szeme.

– Haladunk, Tuppence. Végigmentünk azokon a pontokon, amelyeket említettem. Aztán csak úgy futólag megkérdeztem, hogy nem fizettek-e be hozzájuk mostanában elég sok aranyat. Az ilyen kis vidéki bankokban ez nem ritka. A farmerek ebbe mentették a pénzüket a háború idején, tudod. Innen már csak egy lépés kellett ahhoz, hogy az idős hölgyek bolond szokásaihoz megérkezzünk. Kitaláltam, hogy volt egy nagynéném, aki a háború kitörésekor kocsiba ült, elment az Army és Navy Áruházba, és tizenhat egész sonkával tért haza. Ő meg azonnal elmesélte, hogy egy ügyfele minden fillérét kivette a bankból, mégpedig lehetőleg aranyban, és ahhoz is ragaszkodott, hogy az értékpapírjait és kötvényeit hazavigye megőrzésre. Ennek a badarságnak a hallatán fel találtam kiáltani, ő pedig kibökte, hogy ez az asszony a Vörös Ház korábbi tulajdonosa volt. Érted már, Tuppence? Kivette a pénzét, és elrejtette valahol. Emlékezz csak, Monica Deane is mondta, mennyire megdöbbentette őket, hogy pénzt alig örököltek. Igen, a rokon hölgy ott rejtette el a házban, és valaki tud erről. És könnyen ki is található, hogy ki az a valaki.

– Ki?

– Például a hűséges Crockett. Mindent tudhatott a gazdájának a rögeszméiről.

– És az aranyfogú O’Neill doktor?

– Természetesen ő az úriember unokaöcs. Ez a helyzet. Csakaz a kérdés, hova dugta el. Te többet tudsz a vénasszonyokról, Tuppence, mint én. Hova rejthetnek el titkolni való dolgokat?

– Harisnyába vagy fehérneműbe csavarva, esetleg a derékaljak alá.

Tommy rábólintott.

– Azt hiszem, igazad van. De itt mégsem így történtek a dolgok, mert akkor megtalálták volna a ház átkutatásakor. Bosszant az eset. Egy ilyen agg dáma nem tépi fel a padlót, és nem ássa fel a kertet. Annyi biztos, hogy itt van a házban valahol. Crockett nem találta meg, de tudja, hogy itt van, és ha a drágalátos unokaöcs meg ő megszerzi a házat, mindent felforgathatnak, amíg csak meg nem találják. Meg kell tehát előznünk őket. Induljunk, Tuppence. Irány a Vörös Ház.

Monica Deane fogadta őket. Az anyjának és Crockettnek azt mondták, hogy szeretnék megvenni a Vörös Házat, és ez megindokolta, miért járják be az egész házat és kertet. Tommy nem árulta el Monicának, hogy mire jutott, de feltett néhány tudakozódó kérdést. Az elhunyt ruháit és személyes holmiját részben Crockettnek adták, részben szegény családok közt osztották ki. Mindent átvizsgáltak, mindent alaposan végignéztek.

– Maradtak-e iratok a hagyatékban?

– Tele volt velük az íróasztal és egy fiók a hálószobában, de nem volt köztük semmi igazán érdekes.

– Kidobták őket?

– Nem. Anyám a világért nem dobna ki régi írásokat. Voltköztük néhány ételrecept is, azt mondta, hogy egyszer majd végigolvassa őket.

– Jó döntés – helyeselt Tommy, majd kimutatott az ablakona virágok közt matató öregemberre, és megkérdezte: – Ez az idős kertész dolgozott itt a nagynéni idejében is?

– Igen, háromszor jött minden héten. A faluban lakik. Szegény öreg igazán hasznos munkát már nem nagyon tud végezni. Most már csak egyszer jön hetente, hogy egy kis rendet tartson. Nekünk többre nem telik.

Tommy a szemével jelezte Tuppence-nek, hogy maradjon Monicával, ő pedig kilépett a dolgozgató kertészhez. Szólt hozzá néhány kedves szót, megkérdezte, ő volt-e már az idős hölgy kertésze is, majd csak úgy odavetette:

– Egyszer elásott neki egy fémdobozt, ha igaz.

– Nem, uram, semmit sem ástam el neki. Miért akarta volna,hogy elássak egy fémdobozt?

Tommy a fejét csóválta, összevonta a szemöldökét, úgy sétált vissza a házba. Azt remélte, hogy a nagynéni iratainak átvizsgálása szolgál majd némi útmutatással, mert különben bajos lesz megoldani a kérdést. A ház régi volt ugyan, de ahhoz nem elég régi, hogy titkos kamra vagy folyosó legyen benne.

Mielőtt elindultak volna, Monica egy spárgával átkötött nagy dobozt hozott elő.

– Összegyűjtöttem a papírokat – susogta. – Mind itt van. Aztgondoltam, legjobb, ha elviszik, mert akkor elég idejük lesz átnézni az egészet. Nem hiszem ugyan, hogy bármi olyanra akadhatnának, ami megmagyarázná a házban történő rejtélyes dolgokat.

Szavait rettenetes robaj szakította félbe. Tommy felszaladt a lépcsőn. Az egyik utcai szoba előtt egy darabokra tört mosdótálat és kancsót talált. A szobában nem volt senki.

– A szellem már megint tevékenykedik – morogta, és elmosolyodott.

Aztán komoly arccal leballagott a lépcsőn.

– Ha szabad, Miss Deane, hadd váltsak néhány szót a szolgálóval.

– Csak tessék. Máris ideküldöm.

Monica kiment a konyhába. Azzal az idősebb nővel tért vissza, aki annak idején ajtót nyitott a vendégeknek.

– Szeretnénk megvenni ezt a házat – mondta Tommy barátságosan. – A feleségem érdeklődik, vajon ebben az esetben hajlandó volna-e ön itt maradni.

Crockett tisztelettudó arcáról semmilyen érzelmet sem lehetett leolvasni.

– Köszönöm, uram – mondta végül. – Szeretném meggondolni a dolgot, ha szabad.

Tommy most Monicához fordult.

– Tetszik nekem ez a ház, Miss Deane. Hallottam, hogy másnak is van vételi szándéka. Tudom, mennyit ígért a házért. Szívesen adok annál az összegnél száz fonttal többet. Higgye el, hogy ez tisztességes ajánlat.

Monica valamiféle kitérő választ motyogott, Beresfordék pedig távoztak.

– Igazam volt – mondta Tommy, amikor átvágtak az előkerten. – Crockett benne van a dolgokban. Hallottad, hogy lihegett? A hátsó lépcsőn futott le, miután odavágta a mosdótálat és kancsót. Valószínűleg néha az unokaöccsét is beengedte titokban, és az is poltergeisteskedett egy kicsit, ha jól mondom a kedvenc szavadat, miközben Crockett ártatlan képpel üldögélt a családi körben. Figyeld meg, O’Neill doktor még a mai nap folyamán újabb ajánlattal fog előállni.

Vacsora után csakugyan megérkezett hozzájuk Monica üzenete.

– O’Neill doktor most jelentkezett. Százötven fonttal megemelte korábbi ajánlatát.

– Tehetős ember ez az unokaöcs – töprengett Tommy. – Éscsak annyit mondok, Tuppence, hogy az a kincs, amelyikre kivetette a hálóját, megér minden áldozatot.

– Jaj, bár mi találnánk meg, és nem ő!

– Álljunk neki a feltáró munkának.

Nekikezdtek, hogy fáradságos munkával átrágják magukat a nagy doboz papíron. Lassan ment, mert az iratok minden rendszerezés nélkül, teljes összevisszaságban hevertek. Időnként megbeszélték, mire jutottak.

– Mi újság van, Tuppence?

– Két régi számla, három érdektelen levél, annak a leírása,hogyan lehet az újkrumplit frissen tartani, és a citromos túrótorta receptje. És nálad?

– Egy számla, egy vers a tavaszról, két újságkivágás. „Miértvesznek a nők gyöngyöt? Biztos befektetés.” És: „Egy ember, akinek négy felesége volt. Különleges beszámoló.” No meg a nyúlragu receptje.

– Csüggesztő – mondta Tuppence, és tovább robotoltak.

Végül csak kiürült a doboz. Egymásra pillantottak.

– Ezt eltettem – mondta Tommy egy ív papírral a kezében. –Különösnek találtam. Attól félek, még sincs köze ahhoz, amit keresünk.

– Azért csak mutasd meg. Jaj, ez egy furcsa jószág, mi is aneve? Anagramma? Szótagrejtvény?

Felolvasta:

Az ELSŐMET, ha tűzre felcsapod, Az EGÉSZEMET belérakhatod. A MÁSODIK lesz az első jeled, A HARMADIK utálja a telet.

– Nem valami magasröptű költészet – tört fel Tommyban abírálóösztön.

– Nem tudom, mit találhattál ebben különösnek – mondtaTuppence. – Ötven évvel ezelőtt mindenkinek komoly gyűjteménye volt az effélékből. Téli estékre, kandalló melletti rejtvényjátékhoz.

– Nem a vers volt különös, hanem az, ami alája volt írva.

– Lk 11,9 – olvasta Tuppence. – Ez egy szentírási hely.

– Igen. És nem furcsa mégis. Egy szent életű vénasszony szentírási helyet csatol egy szótagrejtvényhez.

– Csakugyan furcsa – ismerte be Tuppence gondterhelten.

– Mivel paplány vagy, el tudom képzelni, hogy nálad van aBibliád.

– Helyesen képzeled. Erre azért nem számítottál! Várj egy pillanatot.

Tuppence a bőröndjéhez lépett, kivett belőle egy kis piros kötésű könyvet, és visszaült az asztalhoz. Gyorsan forgatta a lapokat.

– Megvan. Lukács Evangéliuma, XI. fejezet, 9. vers. Nézd, Tommy, nézd!

Tommy közelebb hajolt, és megnézte, hogy a vers melyik részét mutatja Tuppence ujja.

Keressetek, és találtok.

– Ez az! – kiabálta Tuppence. – Megvan! Ha megfejtjük arejtvényt, miénk a kincs. Azaz inkább Monicáé.

– Hát akkor essünk neki a szótagrejtvényednek, ha már azelőbb ennek nevezted. „Az ELSŐMET, ha tűzre felcsapod.” Mi az ördögöt akarhat ez jelenteni? És aztán: „A MÁSODIK lesz az első jeled.” Ez egyszerűen zagyvaság!

– Pedig ez egyszerű, csak érteni kell hozzá – magyarázta Tuppence leereszkedően. – Add csak ide nekem.

Tommy örömmel adta oda. Tuppence befészkelte magát a karosszékbe, motyogott magában, és szaporán emelgette a szemöldökét.

– Pedig ez egyszerű – mondta Tommy fél óra múlva.

– Ne károgj, vészmadár! Ez nem a mi nemzedékünk játéka.Ha kell, holnap visszamegyek Londonba, keresek egy megfelelő vénkisasszonyt, és az valószínűleg egy szempillantás alatt megoldja. Csak érteni kell hozzá.

– Gyere, próbálkozzunk!

– Nem sok mindent lehet a tűzre felcsapni – töprengett Tuppence. – Talán vizet, fát vagy teáskannát.

– És nyilván egy szótagosnak kell lennie. Próbáljuk meg azt,hogy fa.

– Azt nem felcsapni szoktuk a tűzre, csak rátesszük. És a fábanem lehet semmit sem belérakni.

– A teáskanna nem egy szótagos. De biztos van valamilyenegy szótagos edényféle is.

– Pan, vagyis serpenyő. Vagy talán pot, azaz fazék. Tudsz olyan szót, ami pottal vagy pannel kezdődik, és főzhető?

– Pottery – javasolta Tommy. – A kőedények gyártása. Ki kell égetni őket tűzön. És belé is lehet rakni egyet-mást. Jól indul, nem igaz?

– De rosszul folytatódik. Pancake, vagyis palacsinta… Nem, ez még rosszabb!

A fogadóbeli pincérlány félbeszakította őket. Azt mondta, hogy néhány perc múlva kész a vacsora.

– Mrs. Lumley azt kérdezi, hogy köretnek a krumplit hogyantetszenek kérni. Mert kétféleképp is lehet. Lehet hasábburgonya, azaz fried, és lehet hajában főtt, potatoes-in-their-jackets. Mind a két féléből van még.

– Hajában főttet kérek – vágta rá Tuppence. – Mert a krumpli…

Elhallgatott. Még a szája is tátva maradt.

– Mi bajod, Tuppence? Kísértetet láttál?

– Hát nem látod, Tommy – kiáltotta Tuppence. – Megvan amegfejtés! Ez a megfejtés: potatoes. Krumpli, burgonya, pityóka, kolompér! „Az ELSŐMET a tűzre felcsapod.” Ez a fazék, pot. „Az

EGÉSZEMET belé rakhatod.” A krumplit a fazékba. „A MÁSODIK lesz az első jeled.” Az a betű, mert az az ábécé első betűje. „A HARMADIK utálja a telet.” A lábujjak, toes, hiszen mindig fagyosak a nagy hidegben.

– Igazad van, Tuppence. És nagyon ügyes vagy! De attól félek, hogy ezt a rengeteg időt egy rossz megoldásra fecséreltük. A krumpli nem lehet a rejtett kincs. Azaz várjunk csak! Az előbb említettél valamit, amikor a doboz tartalmával vesződtünk.

Valami volt az újkrumplival. Hátha abból kiderül.

Gyorsan kutakodni kezdett a papírok közt.

– Itt van. „Hogyan lehet az újkrumplit frissen tartani. A krumplit fémedényekbe téve el kell vermelni a kertben. Még akkor is, ha csak a tél közepén vesszük elő, olyan, mintha friss volna.”

– Ez az! – hangoskodott Tuppence. – Megvan! A kincs a kertben, fémdobozokba rejtve.

– Megkérdeztem a kertészt. Azt mondta, soha semmit nemásott el.

– Tudom. De az emberek nem arra válaszolnak, amit kérdezel, hanem arra, amit szerintük kérdezni akartál. Tudta, hogy sosem ásott el semmi szokatlan dolgot. Holnap elmegyünk hozzá, és megkérdezzük, hol vermelte el az újkrumplit.

Másnap karácsony első napja volt. Kérdezősködtek, és megtudták, hol lakik a vén kertész. Egy kis beszélgetés után Tuppence témát váltott.

– Jó volna egy kis újkrumpli karácsonykor – jegyezte meg. –Igen, a pulykához. Itt nem szokás fémedénybe téve elvermelni? Azt mondják, akkor friss marad.

– Dehogynem szokás, kérem – mondta az aggastyán. – Azöreg Miss Deane a Vörös Házban minden nyáron három dobozzal is elásatott. És sokszor elfelejtette kiásatni őket!

– A ház melletti virágágyban vermelték el?

– Nem, a kőkerítés mellett, a fenyőfánál.

Mivel megtudták, amit akartak, nyomozóink nemsokára búcsút vettek a kertésztől, és karácsonyi ajándéknak ott hagytak nála egy öt shillingest.

– És most Monicához! – mondta Tommy.

– Nincs benned semmi drámai érzék, kedvesem. Bízd csak rám. Remek tervem van. Nem tudnál valahogy egy ásót szerezni, kérni vagy lopni?

Rövidesen került ásó is, és éjszaka két alak belopózott a Vörös Ház kertjébe. Könnyen meglelték a jelzett helyet, és Tommy munkához látott. Az ásó rövidesen pendült egyet, mert fémhez ért. Néhány perc múlva kezükben is volt egy nagy kétszersültes fémdoboz. Ragasztószalaggal körbe-körbe volt tekerve, a teteje is biztosan ült a helyén. Tuppence Tommy bicskájával hamar ki tudta nyitni. Felnyögött. A doboz tele volt újburgonyával. Kiöntötte, kiürítette, de semmi más nem volt benne, csak krumpli.

– Áss csak tovább, Tommy!

A munkának nemsokára megvolt a jutalma, egy második fémdoboz. Tuppence felnyitotta ezt is.

– Nos? – kérdezte Tommy izgatottan.

– Megint csak krumpli.

– Az ördög vigye el! – átkozódott Tommy, és újra munkáhozlátott.

– A harmadik kísérlet mindig sikeres – vigasztalta Tuppence.

– Teljes itt a zűrzavar – mondta gyászosan Tommy, de azértcsak ásott.

Előkerült a harmadik doboz is.

– Megint csak… – kezdte Tuppence, de hirtelen megállt. – Megtaláltuk, Tommy! Csak a tetején van krumpli! Nézd csak!

És meglobogtatott egy régimódi nagy bársonytáskát.

– Indíts haza! – mondta Tommy. – Kemény hideg van. Vidda táskát. Nekem be kell tömnöm a lyukakat. De ezer átkot szórok a fejedre, ha nélkülem bele mersz nézni a táskába!

– Becsületes játékos vagyok. És csonttá fagyott játékos.

Ezekkel a szavakkal Tuppence már tova is tűnt.

A fogadóban nem kellett sokáig várnia. Tommy szorosan a nyomában befutott, izzadtan az ásástól és a befejező vad rohanástól.

– A nyomozók eleget tettek kötelességüknek – mondta Tommy. – Mrs. Beresford, szíveskedjék a zsákmányt kibontani.

A táskában egy vízhatlan selyembe göngyölt csomag volt és egy nagy szarvasbőr tárca. Először az utóbbinak estek neki. Tele volt arany egyfontosokkal. Tommy megszámolta.

– Kétszáz font. Valószínűleg csak ennyit vehetett fel aranyban. Vágd fel a csomagot!

Tuppence megtette. Tele volt összehajtogatott, egymásra rakott bankjegyekkel. Tommy és Tuppence gondosan megszámolta. Éppen húszezer font.

– Monicának az a szerencséje, hogy mi ketten gazdagok ésbecsületesek vagyunk – mondta Tommy. – Hát ebben a selyempapírban meg mi van?

Tuppence kinyitotta, és egy csodálatos, mesterien összeállított gyöngysort varázsolt elő belőle.

– Nem sokat értek hozzá – mondta Tommy megfontoltan –,de biztos vagyok benne, hogy ezek a gyöngyök is megérnek legalább ötezer fontot. Nézd csak, mekkora szemek! Most már azt is tudjuk, miért őrizte meg az agg dáma azt az újságkivágást a gyöngyökről, mint értékes befektetésekről. Minden értékpapírját pénzzé tette, vagy ékszerekre váltotta.

– Tommy, ez csodálatos. A kedves Monica hozzámehet a szíve választottjához, és boldogan élhet. Akárcsak én.

– Hogy te milyen kedves vagy, Tuppence! Szóval boldog vagyvelem?

– Az igazat megvallva… igen – mondta Tuppence. – De nemakartam elárulni. Csak úgy kiszaladt a számon. Izgatott voltam, karácsony napja van és a többi és a többi.

– Ha igazán szeretsz – mondta Tommy –, felelni fogsz egykérdésemre.

– Nem kedvemre való ez a zsarolás – mondta Tuppence –, denem bánom, felelek.

– Honnan tudtad, hogy Monica egy lelkipásztor lánya?

– Onnan, hogy csaltam – vágta rá Tuppence boldogan. – Elolvastam az időpontot kérő levelét. Apámnak volt egy Deane nevű segédlelkésze, annak meg egy Monica nevű kislánya. Négyöt évvel kisebb, mint én. És mindezt szépen összeraktam.

– Ó, te szégyentelen! – mondta Tommy. – Hallod, most ütiaz óra a tizenkettőt. Boldog karácsonyt, Tuppence!

– Boldog karácsonyt, Tommy. És Monica karácsonya is boldog lesz. Mimiattunk! Örülök neki. Olyan boldogtalan volt szegény. Én meg furcsán érzem magam, és összeszorul a torkom, ha végiggondolom az egészet.

– Drága Tuppence! – mondta Tommy.

– Drága Tommy! – mondta Tuppence. – Hű, de érzelmeseklettünk!

– Egyszer esik esztendőben karácsony – mondta Tommy ünnepélyesen. – Legalábbis a dédanyáink így tartották. Szerintem ebben mindmáig sok igazság van!

(Katona Tamás)

A PLYMOUTHI GYORS

I

ALEC SIMPSONFELLÉPETTa Newton Abbot-i peronról a plymouthi gyors első osztályú fülkéjébe. Hordár követte egy nehéz bőrönddel. Már éppen lódította volna fel a csomagtartóra, amikor az ifjú tengerésztiszt megállította.

– Nem, hagyja csak az ülésen. Majd később felteszem. Tessék,fogja.

– Köszönöm, uram. – A hordár a tekintélyes borravalót átvéve távozott.

Ajtók csapódtak, sztentori hang kiáltotta: – Csak Plymouthba. Torquay-ba át kell szállni. Következő megálló Plymouth. – Azután sípszó harsant, és a vonat lassan kihúzott az állomásról.

Simpson hadnagy egyedül volt a fülkében. A decemberi levegő már csípett, feltolta hát az ablakot. Homlokát ráncolva körbeszimatolt. Micsoda szag! A kórházra emlékeztette, ahol a lábát operálták. Igen, kloroform, ez az!

Lehúzta az ablakot, és áttelepedett a menetiránnyal ellentétes ülésre. Pipát vett elő, és rágyújtott. Egy ideig csak ült tétlenül, nézett ki az éjszakába, és pöfékelt.

Végül felrázta magát, kinyitotta bőröndjét, előszedett néhány iratot és képes újságot, azután becsukta a bőröndöt, és megpróbálta belökni a szemben levő ülés alá – de hiába. Elakadt. Türelmetlenségében még nagyobbat lökött rajta, de a koffer fele még mindig kilógott az ülés alól.

– Mi a nyavalyáért nem megy ez be? – motyogta, azzal visszahúzta, lehajolt, és bekukucskált az ülés alá…

Egy pillanat múlva kiáltás hallatszott az éjszakában, és a nagy vonat a vészfék parancsoló rángatására kelletlenül megállt.

II

– Mon ami – mondta Poirot –, tudom, mennyire érdekli magát a plymouthi gyors rejtélye. Olvassa csak!

Felvettem a levelet, amelyet áttolt az asztalon. Rövid volt és célratörő.

Kedves Uram!

Lekötelezne, ha a lehető leghamarabb felkeresne. Tisztelő híve,

Ebenezer Halliday

Nem volt világos előttem az összefüggés, így hát kíváncsian Poirotra néztem.

Válaszul fogta az újságot, és felolvasott belőle: – „Szenzációs felfedezésre került sor tegnap este. A haditengerészet egy fiatal tisztje, visszatérőben Plymouthba, átszúrt szívű női tetemet talált fülkéjének ülése alatt. A tiszt rögvest meghúzta a vészféket, és a vonat megállt. A harminc év körüli, gazdagon öltözött hölgyet ez idáig nem sikerült azonosítani.”

Azután később: „A plymouthi gyorson talált női holttestről kiderült, hogy nem más, mint Mrs. Rupert Carrington nagyságos asszony.” Most már érti, barátom? Ha nem, hozzáteszem a következőt: Mrs. Rupert Carringtont házasságkötése előtt Flossie Hallidaynek hívták, és az öreg Hallidaynek, Amerika acélkirályának volt a leánya.

– Aki most hívatja magát? Pompás!

– Tettem neki egy kis szolgálatot régebben… holmi bemutatóra szóló kötvények ügyében. És egyszer, amikor egy királyi látogatás kapcsán Párizsban jártam, megmutatták nekem mademoiselle Flossie-t. La jolie petite pensionnaire![29] És milyen joli dot![30] Az jó nagy galibát is okozott. Majdnem belekeveredett egy rossz viszonyba.

– Hogy történt?

– Egy bizonyos de la Rochefour gróf. Un bien mauvais sujet! [31] Egy senkiházi, ahogy maguk mondanák. Egy kalandor, aki tudja, hogyan lehet egy romantikus fiatal lányra hatni. Szerencsére az apja idejében kiszagolta. Gyorsan hazavitte Amerikába. Később hallottam, hogy férjhez ment, de a férjéről semmit sem tudok.

– Hm – mondtam. – Rupert Carrington nagyságos úr is megéri a pénzét. A vagyonát elverte az ügetőn, így hát, gondolom, az öreg Halliday dollárjai a legjobbkor jöttek. Még egy ilyen jóképű, jó modorú, lelkiismeretlen gazembert keresve sem lehetne találni.

– Ah, szegény kis hölgy! Elle n’est pas bien tombée![32]

– Felteszem, a férj mindjárt az elején tudomására hozta, hogy a pénze és nem ő érdekli. Azt hiszem, szinte azonnal elhidegültek egymástól. Az újabb pletykák szerint hamarosan törvényesen is szétváltak volna.

– Az öreg Halliday nem buta ember. Tud vigyázni a pénzére.

– Bizonyára. Mindenesetre tény, hogy Rupert nagyságos úrnak egy fillérje sincs.

– Aha! Vajon…

– Vajon micsoda?

– Kedves barátom, ne ugorjon a torkomnak. Látom, érdekliaz eset. Tartson velem Mr. Hallidayhez. A sarkon van egy taxiállomás.

III

Néhány perc múlva meg is érkeztünk a gyönyörű Park Lane-i házhoz, amelyet az amerikai mágnás kibérelt. Bevezettek bennünket a könyvtárszobába, ahol hamarosan csatlakozott hozzánk egy nagy, testes, átható tekintetű és agresszív állú férfi.

– M. Poirot! – mondta Mr. Halliday. – Gondolom, tudja, miért kérettem ide. Olvasta az újságokat, és én nem az a fajta vagyok, akinek megalszik a tej a szájában. Hallottam, hogy éppen Londonban van, és eszembe jutott, milyen kitűnő munkát végzett azokkal a kötvényekkel. Neveket sohasem felejtek el. A Scotland Yard legjobb nyomozói állnak rendelkezésemre, de nekem saját ember is kell. A pénz nem akadály. Minden dolláromat a kislányomnak szántam… és most, hogy meghalt, az utolsó centig arra fogom költeni, hogy lefüleljék azt a nyomorultat! Érti? Úgyhogy magának csak az árut kell leszállítania.

Poirot meghajolt.

– Vállalom, monsieur, annál inkább, mivel többször is láttama leányát Párizsban. És most kérem, ismertesse plymouthi útjának körülményeit és minden olyan részletet, amely ön szerint fontos lehet.

– Először is – válaszolta Halliday – nem Plymouthba utazott.Víkendre ment Avonmead Courtba, a swansea-i hercegnő kastélyába. A tizenkét óra tizennégyessel indult a Paddington pályaudvarról, amely két óra ötvenkor érkezik Bristolba (ott kellett átszállnia). A legfontosabb plymouthi gyorsvonatok természetesen Westburyn keresztül mennek, meg sem közelítik Bristolt. A tizenkettő tizennégyes Bristolig nem áll meg, de onnantól megáll Westonban, Tauntonban, Exeterben és Newton Abbotban. Lányom egyedül utazott a fülkében, amely Bristolig le volt foglalva számára, a komornájának pedig a következő kocsiba, harmadosztályra váltott jegyet.

Poirot bólintott, és Mr. Halliday folytatta: – Az Avonmead Court-i társaság igen vidámnak ígérkezett, több bált is terveztek, ezért lányom szinte minden ékszerét magával vitte – érhetett vagy százezer dollárt az egész.

– Un moment – szakította félbe Poirot. – Kinél voltak az ékszerek? A lányánál vagy a komornánál?

– Lányom mindig magánál tartotta őket egy kis kék szattyánbőr dobozban.

– Folytassa, monsieur.

– Bristolban a komorna fogta úrnője neszeszerét és porköpenyét, amelyek nála voltak, és átment Flossie fülkéjéhez. Nagy meglepetésére lányom azt mondta, nem száll ki Bristolban, hanem továbbmegy. Utasította Masont, hogy szedje le a poggyászt, és tegye be a csomagmegőrzőbe. A büfében megteázhat, azután várjon az állomáson úrnőjére, aki még a délután folyamán visszajön Bristolba egy ellenvonattal. A komorna csodálkozva bár, de engedelmeskedett. A poggyászt betette a megőrzőbe, és teázott. De hiába jött egyik vonat a másik után visszafelé, úrnője egyiken sem volt. Amikor az utolsó vonat is befutott, a poggyászt helyén hagyva kivett magának egy szobát az állomáshoz közeli szállodában. Ma reggel aztán, értesülve az újságokból a tragédiáról, az első vonattal visszatért Londonba.

– Nincs semmi magyarázat leánya hirtelen úticélváltoztatására?

– Hacsak az nem, hogy Jane Mason szerint Bristolban Flossiemár nem egyedül volt a fülkében. Egy férfi állt a túlsó ablaknál, kifelé nézve, úgyhogy az arcát nem láthatta.

– Oldalfolyosós vonat volt, ugyebár?

– Igen.

– Melyik oldalon volt a folyosó?

– A peron felőlin. Lányom a folyosón állva beszélt Masonnal.

– Ön tehát egy percig sem kételkedik… bocsánatot kérek! –Poirot felkelt, és gondosan megigazította a kissé ferdén álló tintatartót. – Je vous demande pardon[33] – folytatta visszatelepedve a székébe. – Az idegeimre megy, ha valami nincs pontosan a helyén. Furcsa, nemde? Tehát, monsieur, ön egy percig sem kételkedik benne, hogy leánya e bizonyára váratlan találkozás miatt változtatta meg terveit?

– Ez az egyetlen logikus magyarázat.

– Elképzelése sincs róla, ki lehetett az illető úr?

A milliomos egy pillanatig habozott. – Nem… Fogalmam sincs róla.

– És most térjünk rá a holttest megtalálására.

– Egy fiatal tengerésztiszt fedezte fel, aki azonnal meghúzta avészféket. A vonaton volt egy orvos. Megvizsgálta a holttestet. Először kloroformmal elkábították, majd szíven szúrták. Úgy vélte, négy órája lehetett halott, vagyis nem sokkal Bristol után csinálhatták… valószínűleg Bristol és Weston, vagy Weston és Taunton között.

– És az ékszeres dobozka?

– Az ékszeres dobozka eltűnt, monsieur Poirot.

– Még valami, monsieur. Kire száll leánya vagyona a halálaután?

– Flossie rögtön a házasságkötése után végrendeletet csinált,amelyben mindenét a férjére hagyta. – Halliday elhallgatott, majd folytatta: – Elárulhatom önnek, monsieur Poirot, hogy elvtelen gazembernek tartom a vőmet, s hogy tanácsomra leányom éppen el akart válni tőle – ami nem ütközött volna semmilyen nehézségbe. Úgy írattam rá a pénzét, hogy életében a férje hozzá sem nyúlhatott, de noha már esztendők óta külön éltek, követelésére Flossie gyakran adott neki kisebb-nagyobb összegeket, hogy a botrányt elkerülje. Én azonban úgy döntöttem, véget vetek ennek. Nagy sokára Flossie is beleegyezett, és utasítottam ügyvédeimet, hogy kezdjék meg a procedúrát.

– És hol van most monsieur Carrington?

– Londonban. Tegnap, azt hiszem, vidéken volt, de este visszajött.

Poirot gondolkodott. – Azt hiszem, ez minden, monsieur.

– Kívánja látni Jane Masont, a komornát?

– Ha óhajtja.

Halliday csengetett, és parancsot adott az inasnak.

Pár perc múlva belépett a szobába Jane Mason, egy tiszteletre méltó külsejű, kemény arcú nő, akin jó cselédhez illően nyoma sem látszott a tragédia kiváltotta érzelemnek.

– Megengedi, hogy feltegyek néhány kérdést? Tegnap induláselőtt úrnője ugyanúgy viselkedett, mint máskor? Nem volt izgatott, nyugtalan?

– Nem, uram, dehogyis.

– De Bristolban már egészen másképp festett?

– Igen, uram, nagyon ideges volt… mint aki azt sem tudja,mit beszél.

– Mit mondott önnek pontosan?

– Amennyire visszaemlékszem, uram, azt mondta: „Mason,meg kell változtatnom a terveimet. Történt valami… úgy értem, mégsem szállok ki itt. Muszáj továbbmennem. Tedd be a poggyászt a megőrzőbe, igyál egy teát, azután várj rám az állomáson.”

„Itt várjak önre, asszonyom?” – kérdeztem én.

„Igen, igen. Ne hagyd el az állomást. Majd egy későbbi vonattal visszajövök. Nem tudom, mikor. Lehet, hogy csak egész későn.”

„Igenis, asszonyom” – feleltem én. Nem faggatózhattam persze, de nagyon furcsának találtam a dolgot.

– Ez nem vallott rá úrnőjére, ugyebár?

– Egyáltalán nem, uram.

– Magának mi a véleménye?

– Arra gondoltam, uram, hogy azzal az úrral lehet kapcsolatos, aki benn volt a fülkében. Az úrnő nem beszélt ugyan hozzá, de egyszer-kétszer feléje fordult, mintha azt akarná kérdezni tőle, hogy jól csinálja-e.

– De maga annak az úrnak az arcát nem látta?

– Nem, uram, egész idő alatt háttal állt felém.

– Le tudná írni a külsejét?

– Világosbarna kabát és útisapka volt rajta. Magas volt és karcsú, a tarkója fekete.

– Nem ismerte fel?

– Ó, nem, uram, nem hiszem.

– Nem a gazdája, Mr. Carrington volt az véletlenül?

Mason meglepettnek látszott.

– Ó, nem, nem hiszem, uram!

– De nem biztos benne?

– Alakra hasonlított a gazdámhoz, uram… de eszembe semjutott, hogy ő az. Olyan ritkán láttuk… Persze azt nem állíthatom, hogy nem ő volt!

Poirot felvett a szőnyegről egy gombostűt, rosszallóan meredt rá, majd folytatta: – Lehetséges, hogy az a férfi Bristolban szállt fel a vonatra, még mielőtt maga odaért volna a fülkéhez?

Mason gondolkodott.

– Lehetséges, uram, azt hiszem. Az én kocsim nagyon zsúfoltvolt, beletelt néhány percbe, mire leszállhattam… aztán meg a peronon is nagy volt a tömeg, az is késleltetett. De ebben az esetben csak egy-két percig beszélgethetett az úrnővel. Én mindenesetre úgy gondoltam, a folyosón jött végig.

– Kétségkívül ez a valószínűbb.

Poirot a homlokát ráncolta.

– Tudja, milyen ruhában volt az úrnőm, uram?

– Az újságok közöltek pár részletet, de szeretném, ha megerősítené őket.

– Fehér rókaprém kalapka, uram, fehér pettyes fátyol és kékbolyhos kosztüm… az az árnyalat, amit acélkéknek hívnak.

– Hm, meglehetősen feltűnő viselet.

– Igen – jegyezte meg Mr. Halliday. – Japp felügyelő abbanbízik, ez segít majd megállapítani a helyet, ahol a bűntettet elkövették. Aki látta, biztosan emlékezni fog rá.

– Précisément![34] Köszönöm, mademoiselle.

A komorna távozott.

– Nos! – Poirot felpattant. – Itt már nem tehetek többet…kivéve, monsieur, hogy meg kell kérnem, mondjon el mindent, mindent!

– Már elmondtam.

– Biztos ebben?

– Persze.

– Akkor vége. Nem vállalhatom az ügyet.

– Miért?

– Mert ön nem őszinte hozzám.

– Biztosíthatom…

– Nem, ön valamit elhallgat.

Pillanatnyi szünet után Halliday elővett a zsebéből egy papirost, és átnyújtotta barátomnak.

– Gondolom, erre céloz, M. Poirot… bár csípjen meg a kánya,ha sejtem, honnan tud róla.

Poirot mosolyogva szétbontotta a papírt. Szálkás, dőlt betűkkel írt levél volt. Poirot felolvasta.

Chère Madame![35]

Kimondhatatlan örömmel nézek elébe új találkozásunknak. Levelemre írott kedves válasza után már alig bírok türelmetlenségemmel. Sohasem felejtettem el azokat a párizsi napokat. Kegyetlen dolog, hogy holnap el kell utaznia Londonból. De nemsokára, talán előbb, mint hinné, ismét részem lesz a boldogságban, hogy viszontláthatom azt a hölgyet, kinek képe azóta is elevenen él szívemben.

Fogadja, chère Madame, hódolatteljes és

változhatatlan érzelmeim kifejezését,

Armand de la Rochefour

Poirot egy meghajlás kíséretében visszaadta a levelet Hallidaynek.

– Ön bizonyára nem is sejtette, monsieur, hogy leánya fel kívánja újítani ismeretségét de la Rochefour gróffal?

– Úgy ért, mint derült égből a mennykőcsapás! Lányom retiküljében találtam ezt a levelet. Mint nyilván tudja, M. Poirot, ez az úgynevezett gróf egy utolsó csirkefogó.

Poirot bólintott.

– De mégis honnan tudott erről a levélről?

Barátom elmosolyodott. – Nem tudtam róla, monsieur. De egy detektív számára nem elég, hogy lábnyomokat kövessen, meg cigarettahamuban turkáljon. Jó pszichológusnak is kell lennie! Tudtam, hogy ön nem szereti vejét, és nem bízik benne. Ő húz hasznot leánya halálából, a komorna leírása a rejtélyes idegenről is éppen ráillik. De ön mégsem őfelé terelget engem. Miért? Nyilván mert gyanúja más irányba mutat. Tehát valamit eltitkol előlem.

– Igaza van, monsieur Poirot. Biztosra vettem, hogy Ruperta bűnös, amíg meg nem találtam ezt a levelet. Iszonyatosan felkavart.

– Igen. A gróf azt írja: „Nemsokára, talán előbb, mint hinné.”Bizonyára nem akarta kivárni, míg ön értesül a felbukkanásáról. Vajon ő utazott le Londonból a tizenkét óra tizennégyessel, és ment végig a folyosón a lánya fülkéjéhez? Ha jól emlékszem, de la Rochefour gróf szintén magas és fekete hajú.

A milliomos bólintott.

– Nos, monsieur, búcsúzom. Gondolom, a Scotland Yardnakvan listája az ékszerekről?

– Igen, sőt Japp felügyelő is itt van, ha találkozni szeretnevele.

IV

Japp régi barátunk volt; bizonyos szeretetteljes lenézéssel üdvözölte Poirot-t.

– Hogy van, monsieur? Remélem, nincs harag, még ha miketten másként látjuk is a dolgokat. És hogy vannak a „kis szürke sejtek”? Teljes gőzzel működnek?

Poirot szélesen mosolygott. – Működnek, kedves Japp, de mennyire hogy működnek!

– Akkor jó. Mit gondol, Rupert nagyságos úr a tettes, vagyvalami piti kis bűnöző? Természetesen rajta tartjuk a szemünket a szokásos helyeken. Tudni fogunk róla, ha megpróbálják elpasszolni a csecsebecséket, márpedig akárki csinálta is, biztos, hogy nem a csillogásukban akar gyönyörködni. De nem ám! Most azt próbálom kideríteni, hol volt Rupert Carrington tegnap. Kissé rejtélyes a dolog. Egy emberem figyeli.

– Kitűnő óvintézkedés, de talán késtek vele egy napot – jegyezte meg finoman Poirot.

– Maga mindig tréfál, monsieur Poirot. Na, én megyek is ki aPaddingtonra. Bristol, Weston, Taunton, arrafelé fogok szimatolni. Viszlát.

– Eljön hozzám este, és elmeséli, mire jutott?

– Hogyne, ha visszaérek.

– A derék felügyelő a nyüzsgés híve – mormolta Poirot, amint barátunk távozott. – Utazik, lábnyomokat méreget, sarat meg cigarettahamut szed össze! Sürög-forog! Leírhatatlanul buzgó! S ha szóba hoznám előtte a pszichológiát, tudja, mit csinálna, barátom? Vigyorogna! Azt mondaná magában: „Szegény öreg Poirot! Vénül! Szenilis lett!” Japp a „fiatal generáció, amely kopogtat az ajtón”. És ma foi! Olyan szorgosan kopogtat, hogy közben észre sem veszi: az ajtó nyitva van!

– És maga mihez kezd most?

– Mivel carte blanche[36]-ot kaptunk, elköltök három pennyt: felhívom a Ritzet… mint észrevehette, ott szállt meg a gróf. Utána pedig, mivel vizes lett a lábam, és már tüsszentettem is kettőt, hazamegyek, és készítek magamnak a borszeszégőn egy kis tisane-t![37]

V

Legközelebb másnap reggel találkoztam Poirot-val. Éppen a reggelijét fejezte be ráérősen.

– Nos? – kérdeztem mohón. – Mi történt?

– Semmi.

– Hát Japp?

– Nem láttam.

– A gróf?

– Tegnapelőtt kijelentkezett a Ritzből.

– A gyilkosság napján?

– Igen.

– Akkor minden világos! Rupert Carrington tisztázva van.

– Azért, mert de la Rochefour gróf kijelentkezett a Ritzből?Maga túlságosan kapkodó, barátom.

– Mindenesetre követni kell, le kell tartóztatni! De mi lehetettaz indítéka?

– Százezer dollár ára ékszer bárki számára kiváló indíték. Nem, a kérdés szerintem az: miért kellett megölni az asszonyt? Miért nem érte be az ékszerek eltulajdonításával? A hölgy nem tett volna feljelentést.

– Miért?

– Azért, mert nő, mon ami. Valaha szerette azt a férfit. Épp ezért némán viselné veszteségét. És a gróf, aki kiváló pszichológus, ha nőkről van szó – innen a sikerei –, ezt pontosan tudja is! Másrészt ha Rupert Carrington ölte meg, ő vajon miért vitte el az ékszereket, amelyek fatálisan gyanúba keverhetik?

– Megtévesztésből.

– Lehet, hogy igaza van, barátom. Á, itt is van Japp!

Megismerem a kopogását.

A felügyelő vidoran mosolygott.

– Jó reggelt, Poirot. Most értem vissza. Elég szép munkát végeztem! Hát maga?

– Én rendet tettem a gondolataim között – felelte nyugodtanPoirot.

Japp harsogva nevetett.

– Vénül az öreg – dörmögte oda nekem a bajsza alatt. – Mi,fiatalok ennyivel nem érjük be – mondta fennhangon.

– Quel dommage[38] – jegyezte meg Poirot.

– Nos, érdekli, mire jutottam?

– Megengedi, hogy kitaláljam? Meglelte a kést, amellyel a bűntényt elkövették, mégpedig a sínek mellett valahol Weston és Taunton között, továbbá kikérdezett egy újságárust, aki beszélt Mrs. Carringtonnal Westonban!

Jappnek leesett az álla. – Honnan az ördögből tudja? Ne mondja, hogy azok a mindenható „kis szürke sejtek” súgták meg magának!

– Örülök, hogy ez egyszer elismeri: valóban mindenhatók. Árulja el, egy shillinget kapott az újságosgyerek a hölgytől?

– Nem, egy félkoronást! – Japp vigyorgott: végre magáhoztért ámulatából. – Ezek a gazdag amerikaiak csak úgy szórják a pénzt!

– Így azután az újságos persze emlékezett a hölgyre?

– De mennyire. Nem mindennap üti a markát fél korona borravaló. A hölgy kiszólt neki, és két képes újságot kért. Az egyiknek egy kék ruhás lány volt a borítóján. „Ez éppen illik hozzám”, mondta. Bizony, az újságos tökéletesen emlékezett rá. Nekem ennyi elég is volt. Az orvos tanúvallomása szerint a gyilkosságot Taunton előtt kellett elkövetni. Feltételeztem, hogy a gazfickó azonnal kidobta a kést, végigmentem hát a sínek mentén, és meg is találtam. Tauntonban érdeklődtem az emberünk után, de hát persze nagy állomás, nem volt valószínű, hogy bárki is felfigyelt rá. Nyilván egy későbbi vonattal tért vissza Londonba.

Poirot bólintott. – Nagyon valószínű.

– De amikor visszajöttem, újabb hír fogadott. Bizony megkezdték elpasszolni az ékszereket! A nagy smaragdot tegnap este csapták zálogba… méghozzá egy közismert tolvaj. Mit gondol, kicsoda?

– Nem tudom, de alacsony férfi lehetett.

Japp rámeredt. – Az bizony. Jó alacsony. A Vörös Narky.

– Kicsoda ez a Vörös Narky? – kérdeztem.

– Egy igen dörzsölt ékszertolvaj, uram. A gyilkosságtól semriad vissza. Rendszerint egy nővel dolgozik, Gracie Kidd-del, de ő, úgy látszik, most nem volt benne… hacsak azóta el nem húzott Hollandiába a szajré többi részével.

– Letartóztatták Narkyt?

– Le hát. De persze mi a másik férfit keressük… azt, aki együtt utazott a vonaton Mrs. Carringtonnal. Biztosan ő főzte ki az egészet. Csakhogy Narky nem az a fajta, aki beköpi a cinkosát.

Észrevettem, hogy Poirot szeme zölden villogni kezd.

– Azt hiszem – mondta szelíden –, én előkeríthetem magának Narky cinkosát.

– Már megint a kis ötletei, hm? – méregette Poirot-t Japp. –Fantasztikus, milyen ügyesen szállítja néha az árut, akármennyire öregszik is. Általában szerencse dolga, persze.

– Meglehet, meglehet – mormolta barátom. – Hastings, a kalapomat. És a kefét. Így ni! A kalucsnimat is, hátha esik még.

Ne vesszen kárba a tisane jótékony hatása. Au revoir, Japp!

– Sok szerencsét, Poirot.

Amint Halliday háza elé értünk, Poirot kipattant a taxiból, fizetett a sofőrnek, és becsengetett. Az inastól, aki ajtót nyitott, halkan kért valamit, s az rögtön felvezetett bennünket a legfelső emeletre. Beléptünk egy kicsi, rendezett hálószobába.

Poirot körülnézett, és egy kis fekete kofferon állapodott meg a tekintete. Letérdelt eléje, szemügyre vette a címkéket, majd egy kis csavart drótdarabot húzott elő a zsebéből.

– Kérje meg Mr. Hallidayt, hogy fáradjon fel hozzánk – szóltoda a válla fölött az inasnak.

Az ember távozott, Poirot pedig finoman mozgatni kezdte a drótdarabot a koffer zárjában. Pár pillanat múlva a zár engedett, és Poirot felhajtotta a koffer fedelét. Matatni kezdett a benne levő ruhák közt, és kiszórta őket a padlóra.

Súlyos léptek hallatszottak a lépcső felől, és megjelent Halliday.

– Mi az ördögöt művel maga itt? – kérdezte döbbenten.

– Ezt kerestem, monsieur. – Poirot egy bolyhos, élénkkék kosztümöt és egy fehér rókaprém kalapkát húzott elő a kofferból.

– Mit csinál a kofferommal? – Hátrafordultam, és láttam, hogy Jane Mason, a komorna lépett be a szobába.

– Hastings, legyen kedves becsukni az ajtót. Köszönöm. Igen,vesse csak neki a hátát, úgy ni. Nos, Mr. Halliday, engedje meg, hogy bemutassam Gracie Kiddet, más néven Jane Masont, aki hamarosan csatlakozni fog bűntársához, Vörös Narkyhoz, Japp felügyelő szívélyes kíséretében.

VI

Poirot szerényen legyintett. – Roppant egyszerű volt! – Vett még a kaviárból.

– Legelőbb az szúrt szemet, hogy a komorna mindenáron leakarta írni úrnője ruházatát. Miért akarta ráterelni a figyelmünket? Eszembe jutott, hogy csak a komorna látta azt a rejtélyes férfit a fülkében, amikor Bristolba értek. Az orvos vallomása alapján Mrs. Carringtont meggyilkolhatták Bristol előtt is. De ha így történt, abban a komornának cinkosnak kellett lennie. Ha pedig cinkos volt, ügyelnie kell, hogy ne ő legyen az egyetlen tanú. Mrs. Carrington öltözete igen feltűnő volt. A komornáknak rendszerint nagy szerepük van abban, mit vesz fel úrnőjük. Tehát ha Bristol után valaki lát egy élénkkék kosztümös, prémkalapkás hölgyet, az kész lesz megesküdni rá, hogy Mrs. Carringtont látta.

Rekonstruálni kezdtem az esetet. A komorna felszerelkezik ugyanolyan ruhaneműkkel. Ő és bűntársa kloroformmal elkábítja, majd agyonszúrja Mrs. Carringtont London és Bristol között, bizonyára egy alagútban. A tetemet begurítják az ülés alá, és a komorna veszi át a szerepét. Westonban fel kell hívnia magára a figyelmet. Hogyan? Valószínűleg egy újságárus mellett dönt. Gondoskodik róla, hogy emlékezzék majd rá: jó nagy borravalót ad neki. A ruhája színét is az agyába vési a képeslapra tett megjegyzéssel. Amint a vonat elhagyja Westont, kidobja a kést az ablakon, így jelölve meg a helyet, ahol a gyilkosságot állítólag elkövették, azután átöltözik, vagy felvesz egy hosszú esőkabátot. Tauntonban leszáll a vonatról, a lehető leghamarabb visszamegy Bristolba, ahol bűntársa már betette a poggyászt a megőrzőbe. A férfi átadja neki a jegyet, és visszautazik Londonba. A komorna szerepének megfelelően a peronon várakozik, majd szobát vesz ki éjszakára, és másnap reggel visszatér Londonba, pontosan úgy, ahogy mondta.

Japp, amikor kiruccanásából hazajött, minden következtetésemet megerősítette. Azt is elmondta, hogy egy közismert tolvaj megkezdte elpasszolni az ékszereket. Tudtam, hogy az illető csakis az ellentéte lehet annak a férfinak, akit Jane

Mason leírt. Hallván, hogy Vörös Narkyról van szó, aki mindig Gracie Kidd-del dolgozik, rögtön tudtam, hol található a hölgy.

– És a gróf?

– Minél többet töprengtem rajta, annál inkább meggyőződésem lett, hogy semmi köze az egészhez. Az az úr sokkal jobban félti a bőrét, hogysem megkockáztasson egy gyilkosságot. Nem illene a karakteréhez.

– Hát, monsieur Poirot – mondta Halliday –, nagyon sokkaltartozom magának. A csekk, amit ebéd után kiállítok, a töredékét sem fogja törleszteni.

Poirot szerényen elmosolyodott, és odasúgta nekem: – A hivatalos elismerést a derék Japp söpri majd be, de amellett, hogy Gracie Kiddet megcsípte, csípje meg a kánya is, ahogy az amerikaiak mondják!

(Gy. Horváth László)

A POLLENSAI PROBLÉMA

I

A BARCELONÁBÓL MALLORCÁRAÉRKEZŐgőzhajó korán reggel tette partra Mr. Parker Pyne-t Palmánál – és utasunknak rögtön csalódnia kellett. Tele voltak a szállodák! A legjobb, amit kínálhattak, egy belső udvarra néző, levegőtlen lyuk volt a város közepén – ezt pedig Mr. Parker Pyne nem fogadhatta el. A szálloda tulajdonosát nem érdekelte különösebben az elkeseredése.

– Hát mégis mit gondolt? – jegyezte meg egy vállrándítással.

Palma egyre népszerűbb! Az átváltási ráta kedvező! Mindenki – angolok, amerikaiak –, mindenki Mallorcára jön telelni. Tömve az egész sziget. Nagyon is kétséges, hogy az angol uraság bárhol helyet talál magának – hacsak nem Formentornál, de ott minden olyan méregdrága, hogy abba még egy külföldi is belesápad.

Mr. Parker Pyne elfogyasztott egy csésze kávét meg egy süteményt, azután elment szemügyre venni a katedrálist, de rájött, hogy az építészeti szépségek pillanatnyilag nem tudják lekötni.

Utána spanyollal megspékelt francia konyhanyelven tárgyalásba bocsátkozott egy barátságos taxisofőrrel, végigrágva a solleri, alcudiai, pollensai és formentori lehetőségeket – mely utóbbi részen pompás szállodák vannak ugyan, csakhogy igen drágák.

Mr. Parker Pyne most már indíttatva érezte magát, hogy megkérdezze, mennyire drágák.

Olyan összeget kérnek, válaszolta a taxisofőr, hogy azt nevetséges képtelenség lenne megadni – hiszen nem köztudott-e, hogy az angolok éppen azért jönnek ide, mert az árak olcsók és méltányosak?

Mr. Parker Pyne megerősítette, hogy így van, de mégis milyen összegeket kérnek Formentornál?

Hihetetleneket!

Világos – de PONTOSABBAN?

A sofőr végre hajlandónak mutatkozott konkrét számadatok megnevezésére.

Mivel nemrég volt alkalma vendégeskedni igazán méregdrága jeruzsálemi és egyiptomi szállodákban, Mr. Parker Pyne-t nem rázta meg az összeg.

Az alku megköttetett, Mr. Parker Pyne bőröndjeit felhányták a taxi tetejére, és körbehajtottak a szigeten, előbb az olcsóbb szálláslehetőségekkel téve próbát, de végcélul mindvégig Formentort tartva szem előtt.

Ám a tőkepénzesek e végső lakhelyét nem érték el, mert Pollensa szűk utcáin átvágva s a tengerpart hajlatát követve egyszer csak megpillantották a Hotel Pino d’Orót – a tenger legszélén álldogáló kis szálloda olyan ködpárás kilátásra tekintett ezen a kellemes reggelen, amely a japán fametszetek rafinált homályosságát idézte. Mr. Parker Pyne azon nyomban eldöntötte, hogy ez és csakis ez felel meg neki. Megállította a taxit, és azzal a reménnyel nyitott be a festett ajtón, hogy végrevalahára nyughelyet talál.

Az öregecske házaspár, a szálló tulajdonosai nem értettek sem angolul, se franciául. A kérdés ennek ellenére kielégítően rendeződött. Mr. Parker Pyne kapott egy tengerre néző szobát, a bőröndöket lepakolták, a sofőr gratulált utasának, amiért sikerült megúsznia „ezeknek az újmódi hoteleknek” a kálváriáját, és derűs spanyol köszönéssel elporzott.

Mr. Parker Pyne az órájára nézve látta, hogy még csak háromnegyed tíz van, kiment a vakító reggeli napfényben fürdő kis teraszra, és aznap reggel immár másodszor kávét és süteményt rendelt.

Négy asztal állt ott, az övé, egy, amelyről éppen szedték le a reggeli maradványait, és két másik, amely foglalt volt. A hozzá legközelebbinél egy család ült, apa, anya és két idősecske leány – németek. Rajtuk túl, a terasz sarkánál pedig egy nyilvánvalóan angol anya és a fia.

Az asszony ötvenöt éves lehetett. Kellemes árnyalatú ősz haja volt, józan, de korántsem divatos tweedkabátkát és -szoknyát viselt, és az a meghitt nyugalom lengte körül, amely oly jellemző a világlátott angol nőkre.

A vele szemben ülő fiatalembert Mr. Parker Pyne huszonötnek nézte, ő is tipikus képviselője volt társadalmi osztályának és generációjának. Nem volt se jóképű, se csúnya, se magas, se alacsony. Látszott, hogy igen jó viszonyban van az anyjával – tréfálkozott vele, s a legnagyobb természetességgel adogatta a kezébe a cukrot meg mindenfélét.

Beszélgetés közben az asszonynak Mr. Parker Pyne-ra tévedt a pillantása. Jól nevelt közönnyel mindjárt el is nézett fölötte, de Mr. Parker Pyne tudta, hogy megemésztették, katalogizálták.

Ráismertek mint honfitársra, és hamarosan intéznek majd hozzá valamilyen szívélyes, érdektelen kis megjegyzést.

Mr. Parker Pyne-nak ez ellen nem volt semmi kifogása. Honfitársai és honfitársnői külföldön rendszerint untatták ugyan, de azért mindig kész volt egy kis nyájas csevegéssel elütni az időt. Egy ilyen kis szállodában kínos is volna, ha nem tenné. Ennek az asszonynak, ezt egészen biztosra vette, kitűnő „szállodai modora” van.

Az angol fiú felállt, nevetve mondott valamit, és bement a szállóba. Az asszony fogta a leveleit meg a táskáját, és áttelepedett egy tengerre néző székbe. Kinyitotta a Continental Daily Mailjét. Háttal ült Mr. Parker Pyne-nak.

Miközben a kávéja utolját kiitta, Mr. Parker Pyne feléje pillantott, és abban a pillanatban megmerevedett. Rémület fogta el – féltette békés pihenője folytatását. Az a hát iszonyúan kifejező volt. Sok ilyen hátat mért fel ő már életében. Rezzenéstelensége – az a feszült tartás – anélkül, hogy a nő arcát látta volna, tudta, hogy a szeme fénylik a visszafojtott könnyektől – hogy csak a legnagyobb erőfeszítéssel képes uralkodni magán.

Mr. Parker Pyne óvatosan, mint az űzött vad, visszahúzódott a szállóba. Alig fél órája kérték meg rá, hogy írja be a nevét a pulton heverő vendégkönyvbe. Itt is van – igazán takaros írással –, C. Parker Pyne, London.

Néhány sorral följebb Mr. Parker Pyne a következő bejegyzésekre lett figyelmes: Mrs. R. Chester, Mr. Basil Chester – Holm Park, Devon.

Mr. Parker Pyne tollat ragadva sebesen korrigálta a nevét. Immár (igaz, hogy nehezen olvashatóan) az állt ott, hogy Christopher Pyne.

Ha Mrs. R. Chesternek gondjai vannak a Pollensai-öbölben, nem lesz könnyű Mr. Parker Pyne-hoz folyamodnia segítségért.

Ez az érdemes úriember nem győzött ámuldozni rajta, hogy azok közül, akikkel külföldön találkozik, mennyien felismerik a nevét, mennyien emlékeznek a hirdetésére. Angliában naponta sok ezren olvassák a Timest, mégis a legnagyobb őszinteséggel jelenthetnék ki, hogy soha életükben nem hallották ezt a nevet. Úgy látszik, külföldön több figyelmet fordítanak az újságjukra. Egyetlen tétel – szerepeljen bár csupán a hirdetési rovatban – sem kerüli el a figyelmüket.

Eddig is több ízben félbe kellett szakítania a szabadságát. Egész sor problémával küzdött meg, gyilkosságtól a zsarolási kísérletig. Feltette magában, hogy Mallorcán nyugalmat fog élvezni. Ösztönösen megérezte, hogy egy aggódó anya igencsak felkavarhatná ezt a nyugalmat.

Mr. Parker Pyne elégedetten berendezkedett a Pino d’Oróban. Volt nem messze egy nagyobb szálloda is, a Mariposa, ahol sok angol szállt meg. Azonkívül egy egész művészkolónia élt a környéken. Továbbá elsétálhatott az ember a tengerparton egy halászfaluba, ahol volt koktélbár, itt találkoztak a népek, és volt néhány üzlet is. Minden nagyon békés volt és kellemes. Nadrágos lányok járkáltak föl-alá, színpompás kendőkkel a felsőtestükön. Barettet viselő, hosszú hajú fiatalemberek szónokoltak „Mac bárjá”-ban olyan témákról, mint a plasztikus értékek meg az absztrakt festészet.

Mr. Parker Pyne érkezésének másnapján Mrs. Chester néhány konvencionális megjegyzést tett neki a kilátásról és a remélhetőleg tartósnak bizonyuló jó időről. Utána a német asszonysággal csevegett a kötésről, majd pedig a politikai helyzet romlásáról váltott szót két dán úriemberrel, akik mással sem voltak elfoglalva, mint hogy hajnalban keltek, és napi tizenegy órát gyalogoltak.

Mr. Parker Pyne igen kellemes fiatalembernek találta Basil Chestert. Lépten-nyomon uramozta Mr. Parker Pyne-t, és figyelmesen végighallgatott mindent, amit idősebb társa mondott neki. A három angol néha együtt kávézott vacsora után. A harmadik estén Basil tíz perc után otthagyta a társaságot, és Mr. Parker Pyne négyszemközt maradt Mrs. Chesterrel.

Virágokról meg a termesztésükről beszélgettek, az angol font siralmas árfolyamáról, arról, hogy milyen drága lett Franciaország, s hogy milyen nehéz manapság igazi délutáni teához jutni.

Minden este, amikor a fia elment, Mr. Parker Pyne felfigyelt az asszony titkon megránduló ajkára, ám Mrs. Chester hamarosan magához tért, és kellemesen társalgott tovább a fenti témákról.

Nemsokára már Basilről is ejtett egy-két szót, hogy milyen jó tanuló volt – „benne volt az iskola krikettcsapatában, tudja” –, mennyire szereti mindenki, milyen büszke lenne rá az apja, ha megérhette volna, s mekkora örömmel tölti el őt az, hogy Basil sohasem „vadult”. – Mindig mondom neki, hogy járjon fiatalok közé, de ő jobb szereti az én társaságomat.

Csendes elégedettség volt a hangjában, miközben ezt a tényt leszögezte.

Ez egyszer azonban Mr. Parker Pyne nem azzal a tapintatos semmitmondással reagált, amely olyan könnyen jött neki. Így szólt:

– Ó, pedig vannak itt fiatalok bőven – nem a szállóban, hanem a környéken.

Észrevette, hogy Mrs. Chester megmerevedik. Ó, igen, ezek a művészfélék. Lehet, hogy ő nagyon ódivatú, és az igazi művészet, az persze más, de manapság sok fiatal egyszerűen csak ürügyként használja arra, hogy lófráljon, és ne csináljon semmit – a lányok meg folyton isznak.

Másnap Basil így szólt Mr. Parker Pyne-hoz:

– Borzasztóan örülök, hogy itt van, uram… főleg anyám kedvéért. Szeret beszélgetni magával esténként.

– Azelőtt mi szoktak csinálni?

– Ami azt illeti, többnyire pikéztünk.

– Értem.

– A piké elég unalmas. Nekem meg barátaim vannak errefelé… borzasztó vidám társaság. Azt hiszem, anyám nem kedveli őket túlságosan… – Úgy nevetett, mintha ez mulatságos volna. – A mater olyan maradi… Még a nadrágot hordó lányokon is megbotránkozik!

– Hát igen – mondta Mr. Parker Pyne.

– Mindig mondom neki, hogy haladjon a korral… Az otthonilányok borzasztó unalmasak…

– Értem – felelte Mr. Parker Pyne.

Érdekelte a dolog. Egy miniatűr dráma volt kibontakozóban, és neki nem kellett részt vennie benne.

Aztán bekövetkezett a legrosszabb – mármint Mr. Parker

Pyne-ra nézve. Egy szószátyár nőismerőse szállt meg a Mariposában. A teázóban botlottak egymásba, Mrs. Chester jelenlétében.

Az új vendég felvisított:

– Nézzenek oda… Mr. Parker Pyne… az utolérhetetlen Mr. Parker Pyne! És Adela Chester! Ismerik egymást? Nahát, tényleg? Ugyanabban a hotelben laknak? Ez az ember kész varázsló, Adela… az évszázad csodája… minden bajod kivasalja, helyben megvárhatod! Nem is tudtad? Hát csak hallottál róla! Sosem olvastad a hirdetését? Bajban van? Keresse fel Mr. Parker Pyne-t! Nincs a világon semmi, amire ne volna képes. Férjfeleség egymás torkának ugrik, ő kibékíti őket… ha elvesztetted az életkedvedet, a legizgalmasabb kalandokban részesít. Mondom, hogy kész varázsló!

Így folytatta még sokáig, miközben Mr. Parker Pyne időnként szerényen tiltakozott. Nem tetszett neki a pillantás, amelyet Mrs. Chester vetett rá. Még kevésbé tetszett neki a látvány, ahogy az asszony hazafelé sétált a parton, elmerült társalgást folytatva az ő locsifecsi magasztalójával.

A tetőpont hamarabb érkezett, mint várta. Aznap este kávé után Mrs. Chester hirtelen így szólt:

– Bejönne a kisszalonba, Mr. Pyne? Beszédem volna magával.

Nem volt mit tenni, mint meghajolni és engedelmeskedni.

Mrs. Chester önuralma a végét járta – amint a kisszalon ajtaja becsukódott mögöttük, tova is tűnt egészen. Leült, és váratlanul sírva fakadt.

– A fiam, Mr. Parker Pyne. Mentse meg, kérem! Meg kell mentenünk! A szívem szakad belé.

– Drága hölgyem, én mint egyszerű kívülálló…

– Nina Wycherley szerint maga mindenre képes. Azt mondta, nyugodtan megbízhatom magában. Azt tanácsolta, mondjak el mindent… és maga helyrehozza a dolgot.

Mr. Parker Pyne magában a pokolra kívánta az alkalmatlankodó Mrs. Wycherley-t.

Beletörődve az elkerülhetetlenbe, így szólt:

– Hát lássuk csak, mi a helyzet. Egy lány, gondolom.

– Beszélt róla magának?

– Csak közvetetten.

Mrs. Chesterben átszakadt a gát. Az a lány rettenetes. Iszik, káromkodik, jóformán pucéran járkál. A nővére itt lakik… hozzáment valami művészhez… egy hollandushoz. Az egész társaság tűrhetetlen. Legalább a fele úgy él együtt, hogy össze se házasodtak. Basil teljesen megváltozott. Azelőtt olyan csöndes volt, csak a komoly dolgok érdekelték. Már arra is gondolt, hogy régészetet tanul…

– Hát igen – mondta Mr. Parker Pyne. – A természet bosszúja.

– Hogy érti ezt?

– Nem egészséges, hogy egy fiatalember csak komoly dolgokiránt érdeklődjék. Egymás után bele kell bolondulnia mindenféle lányokba.

– Több komolyságot kérek, Mr. Pyne.

– Egészen komolyan beszélek. Netán arról az ifjú hölgyről van szó, aki tegnap önökkel teázott?

Felfigyelt a lányra – szürke flanelnadrágjára – a keble köré csavart bíborpiros kendőre – karmazsinvörös szájára, és persze arra, hogy koktélt rendelt tea helyett.

– Szóval látta? Rettenetes! Nem az a fajta, akiért Basil rajongani szokott.

– Ön eddig nem sok alkalmat adott neki, hogy lányokért rajongjon, nem igaz?

– Még hogy én?

– Túlságosan szeretett magával lenni. Helytelen! Előbb-utóbbkijózanodik majd… de ne siettesse!

– Nem érti. Feleségül akarja venni azt a lányt – Betty Gregget –, már el is jegyezte!

– Ennyire komoly az ügy?

– Igen. Mr. Parker Pyne, csináljon valamit! Meg kell mentenie a fiamat ettől a katasztrofális házasságtól. Egy életre tönkretenné.

– A saját életét mindenki maga teszi tönkre.

– Basilé tönkre lesz téve – jelentette ki Mrs. Chester.

– Én nem Basil miatt aggódom.

– Csak nem a lány sorsa aggasztja?

– Nem, én ön miatt aggódom. Elpazarolja mindazokat a jogokat, melyek születésénél fogva megilletnék.

Mrs. Chester ámulva pillantott rá.

– Milyenek az ember évei húsz és negyven között? Meg vanbéklyózva, lekötik mindenféle személyes és érzelmi viszonyok. Ez elkerülhetetlen. Ilyen az élet. De utána új szakasz következik. Az ember elmélkedhet, megfigyelheti az életet, felfedezhet ezt-azt másokról és az igazat önmagáról. Az élet valóságossá válik… jelentőségtelivé. Kerek egésznek látjuk. Nem csupán egy jelenetnek – annak a jelenetnek, amelyet magunk, mint színészek, alakítunk. Egyetlen férfi vagy nő sem egészen önmaga negyvenöt éves koráig. Ekkor kap esélyt az egyéniség.

– Engem túlságosan lekötött Basil – szólalt meg Mrs. Chester. – Ő volt a mindenem.

– Látja, ez helytelen. Ennek az árát fizeti meg most. Szeresseőt, amennyire csak tetszik… de közben ne felejtse el, hogy maga Adela Chester, egy külön ember… és nem csak Basil anyja.

– De a szívem szakad belé, ha Basil tönkreteszi az életét – mondta Basil anyja.

Mr. Parker Pyne elnézte finoman redőzött arcát, a sóváran legörbülő szájat. Szeretetre méltó nő. Nem akart neki fájdalmat okozni. Így szólt:

– Meglátom, mit tehetek.

Kiderült, hogy Basil Chester nagyon is akar róla beszélni, kész megosztani vele a saját álláspontját.

– Pokoli ügy ez. Anyám reménytelen… elfogult, szűklátókörű.Ha nem hunyná be a szemét, ő is láthatná, milyen nagyszerű teremtés Betty.

– No és Betty?

Basil felsóhajtott.

– Betty megmakacsolta magát. Ha csak egy kis engedékenység lenne benne – ha legalább egy napig nem rúzsozná a száját –, olyan sokat jelenthetne. De még rá is tesz egy lapáttal a… modernkedésre… amikor anya jelen van.

Mr. Parker Pyne elmosolyodott.

– Betty és anya a legdrágább teremtések a világon, az emberazt hitte volna, egyből összebarátkoznak.

– Magának még sokat kell tanulnia, fiatalember – mondtaMr. Parker Pyne.

– Szeretném, ha velem jönne, megnézné Bettyt, aztán alaposan megbeszélnénk ezt az egészet.

Mr. Parker Pyne örömmel elfogadta a meghívást.

Betty és a nővére meg ennek a férje egy düledező kis villában laktak a tengerparttól valamivel hátrább. Életük üdítően egyszerű volt. A bútorzat három székből, egy asztalból meg az ágyakból állt. Egy faliszekrény épphogy elegendő mennyiségű csészét és tányért rejtett. Hans izgékony fiatalember volt, bozontos szőke haja szálanként meredezett a fején. Igen furán, de annál szaporábban beszélt angolul, miközben fel-alá járkált. Stella, a felesége, kicsi volt és fehér bőrű. Betty Gregg vörös hajú volt, szeplős és huncut szemű. Mr. Parker Pyne észrevette, hogy koránt sincs annyira kifestve, mint előző este a Pino d’Oróban.

A lány a kezébe nyomott egy pohár koktélt, és mosolyogva így szólt:

– Szóval maga is értesült a nagy botrányról.

Mr. Parker Pyne bólintott.

– És kinek a pártján áll, nagyfiú? Az ifjú szerelmesekén… vagy a zord anyáén?

– Kérdezhetek valamit?

– Hát persze.

– Maga tapintatosan intézte ezt az egészet?

– Ugyan dehogy – felelte őszintén Miss Gregg. – A vén macska az idegeimre ment. – Körülnézett, hogy nem hallja-e Basil. – Megőrülök attól az asszonytól. Évek óta a szoknyájához köti Basilt… márpedig ettől egy férfi hülyének néz ki. És Basil egyáltalán nem hülye. Az anyja olyan borzasztóan úrinő.

– Ez önmagában még nem lenne rossz. Legfeljebb „ódivatú”mostanság.

Betty Gregg hirtelen rávigyorgott.

– Arra gondol, amikor a viktoriánusok fölhurcolták a padlásra a Chippendale-székeiket? Aztán később lehozza őket az ember, és azt mondja: „Hát nem csodálatosak?” – Igen, körülbelül.

Betty Gregg eltűnődött.

– Lehet, hogy igaza van. Őszinte leszek. Basil dühített föl…hogy annyira idegeskedett, milyen benyomást teszek majd az anyjára. Emiatt túloztam el a dolgot. Szerintem még most is képes lenne lemondani rólam… ha a drágalátos anyja eléggé megdolgozná.

– Lehet, hogy ez be is következik – felelte Mr. Parker Pyne. –Ha az anyja elég ügyesen lát hozzá.

– És maga majd kiokosítja? Mert magától eszébe se jutna, azttudja. Csak egyre macerálná, és ez nem jön be. De ha maga ötleteket adna neki…

Ajkába harapott – és ráemelte nyílt, kék szemét.

– Hallottam ám magáról, Mr. Parker Pyne. Állítólag magatud egyet-mást az emberi természetről. Mit gondol, Basil meg én nekivágjunk az életnek… vagy ne?

– Előbb válaszoljon három kérdésemre.

– Alkalmassági teszt? Jól van, halljuk.

– Nyitott vagy csukott ablaknál szokott aludni?

– Nyitottnál. Szeretem a friss levegőt.

– Maga és Basil ugyanazokat az ételeket szeretik?

– Igen.

– Korán vagy későn fekszik?

– Megsúgom magának, hogy korán. Fél tíz után már ásítoznikezdek… reggel pedig rendszerint tele vagyok energiával… de ezt persze nem merem bevallani.

– Akkor maguk tökéletesen egymáshoz valók – mondta Mr.

Parker Pyne.

– Hát ez elég felületes teszt.

– Egyáltalán nem. Legalább hét tönkrement házasságot ismerek, ahol a férj éjfélig fönn maradt, a feleség pedig már fél tízkor elaludt, és megfordítva.

– Kár – mondta Betty –, hogy nem lehet mindenki boldog.

Basil meg én, és az anyja, aki áldását adná ránk.

Mr. Parker Pyne köhintett.

– Azt hiszem – mondta –, ezt el lehetne intézni.

A lány kétkedő pillantást vetett rá.

– Nem vagyok biztos benne – mondta –, hogy nem akar-e felültetni.

Mr. Parker Pyne arca semmit sem árult el.

Mrs. Chestert nyugtatgatta, de minden konkrétum nélkül. Egy eljegyzés még nem házasság. Ő most egy hétre elutazik

Sollerbe. Azt javasolta az asszonynak, hogy viselkedjen egykedvűen. Tegyen úgy, mintha beletörődött volna a dologba.

Igen kellemes hetet töltött Sollerben.

Visszatérve azt látta, hogy egészen új fejlemény állt elő.

A Pino d’Oróba belépve Mrs. Chester és Betty Gregg látványa fogadta: éppen teáztak. Basil nem volt ott. Mrs. Chester nyúzottnak tűnt. Betty is eléggé sápadt volt. Szinte egyáltalán nem festette ki magát, s a szemhéja mintha arra utalt volna, hogy sírt.

Barátságosan üdvözölték, de egyikük sem hozta szóba Basilt.

A mellette ülő lány hirtelen felszisszent, mintha megcsípte volna valami. Mr. Parker Pyne arra fordította a fejét.

Basil Chester közeledett a partról felvezető lépcsőn. Egy olyan egzotikusan szép lány volt vele, hogy az embernek elállt a lélegzete. Fekete haja volt, és bámulatos alakja. Ez utóbbira óhatatlanul fel kellett figyelnie az embernek, mert nem viselt semmi egyebet, csak egy halványkék kreppköntöst. Rikító okkersárga arcfestéket kent föl, ajka narancsvörös volt – de ezek a kenőcsök csupán még jobban kiemelték rendkívüli szépségét. Az ifjú Basil le se tudta venni a szemét az arcáról.

– Elkéstél, Basil – mondta az anyja. – Úgy volt, hogy a Macbe mentek Bettyvel.

– Az én hibám – mondta lustán a gyönyörű ismeretlen. – Észre se vettük, hogy elszaladt az idő. – Basilhez fordult. – Édes, hozzál nekem valami jó erőset!

Azzal lerúgta a cipőjét, és előrenyújtotta manikűrözött lábkörmeit, melyeket smaragdzöldre festett, hogy passzoljanak a kézkörmeihez.

A két nőre ügyet se vetett, inkább Mr. Parker Pyne felé hajolt.

– Szörnyű ez a sziget – mondta. – Már majdnem belehaltamaz unalomba, amikor megismerkedtem Basillel. Olyan egy drága!

– Mr. Parker Pyne – Miss Ramona – mondta Mrs. Chester.

A lány lusta mosollyal nyugtázta a bemutatást.

– Azt hiszem, rögvest Parkernak fogom szólítani – mormolta. – Maga pedig hívjon Doloresnek.

Visszajött Basil az italokkal. Miss Ramona Basil és Mr. Parker Pyne között osztotta meg társalgását (ami inkább csak mély értelmű pillantásokból állt). A két nővel egyáltalán nem törődött. Betty néha megpróbált beleszólni a beszélgetésbe, de a lány ilyenkor csak ránézett, és ásított egyet.

Dolores felpattant.

– Na, én megyek. A másik hotelben vagyok megszállva.

Elkísér valaki?

Basil már ugrott is.

– Szívesen.

– De Basil, drágám… – mondta Mrs. Chester.

– Mindjárt jövök, anyám.

– Hát nem egy mama kedvence? – kérdezte Miss Ramonacsak úgy általánosságban. – Amint szólítják, már pitizik is.

Basil elvörösödött, feszengett. Miss Ramona biccentett Mrs. Chester felé, káprázatos mosolyt villantott Mr. Parker Pyne-ra, azzal Basillel együtt távozott.

Kínos csend támadt, amikor elmentek. Mr. Parker Pyne-nak nem akaródzott először megszólalnia. Betty Gregg a kezét tördelve nézett ki a tengerre. Mrs. Chester arca elvörösödött a haragtól.

– Nos, mi a véleménye legújabb pollensai szerzeményünkről?

– kérdezte Betty elcsukló hangon.

Mr. Parker Pyne óvatosan válaszolt:

– Eléggé… öö… egzotikus.

– Egzotikus? – Betty keserűen felnevetett.

– Szörnyű teremtés… szörnyű – mondta Mrs. Chester. – Basilnek teljesen elment az esze.

– Basilnek kutya baja – jelentette ki Betty.

– A lábkörmei… – mondta Mrs. Chester, és megborzongott.

Betty hirtelen felállt.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha én most hazamegyek, ésnem maradok itt vacsorára, Mrs. Chester.

– De kedvesem… Basil nagyon csalódott lesz.

– Gondolja? – kérdezte kurta kacajjal Betty. – Nos, mindegy,megyek. Megfájdult a fejem.

Rájuk mosolygott, és távozott. Mrs. Chester odafordult Mr.

Parker Pyne-hoz.

– Bárcsak sose jöttünk volna el erre a helyre, soha!

Mr. Parker Pyne búsan rázogatta a fejét.

– Nem kellett volna elutaznia – folytatta Mrs. Chester. – Haitt marad, ez nem következett volna be.

Mr. Parker Pyne ezt már nem hagyhatta szó nélkül.

– Kedves asszonyom, higgye el, ha egy szép fiatal nőről vanszó, semmi befolyásom nem lehet az ön fiára. Nagyon… hogy is mondjam… fogékony alkatnak tűnik.

– Azelőtt nem ilyen volt – mondta könnyek közt Mrs. Chester.

– Hát – mondta színlelt vidámsággal Mr. Parker Pyne –, ez

az új vonzalom mindenesetre kiábrándította őt Miss Greggből, úgy látom. Ön bizonyára örül ennek.

– Nem értem, mire céloz – felelte Mrs. Chester. – Betty egyaranyos teremtés, és szereti Basilt. Igen szépen viseli ezt az egészet. Azt kell hinnem, hogy a fiam megőrült.

Mr. Parker Pyne-nak sikerült arcrándulás nélkül fogadnia ezt a pálfordulást. Látott ő már női logikátlanságot épp eleget.

– Nem őrült meg, csak megbabonázták – mondta szelíden.

– Az a teremtés valami spanyol. Ez tűrhetetlen.

– De nagyon csinos.

Mrs. Chester erre már csak fújt egyet.

Basil szaladt fel a tenger felőli lépcsőn.

– Hahó, anya, itt vagyok. Betty hova lett?

– Betty hazament, mert megfájdult a feje. Amit nem is csodálok.

– Más szóval duzzog.

– Az a véleményem, Basil, hogy nagyon szívtelenül viselkedszBettyvel.

– Az isten szerelmére, anya, ne prézsmitálj! Ha Betty mindenalkalommal így viselkedik, amikor egy másik lánnyal szóba állok, szép kis életünk lesz.

– De hát el vagytok jegyezkedve.

– Igen, el vagyunk jegyezkedve. De ez még nem jelenti azt,hogy nem lehetnek külön barátaink. Manapság mindenkinek a maga életét kell élnie, ostoba féltékenykedések nélkül.

Elhallgatott.

– Figyelj, anya, ha Betty nem vacsorázik velünk, akkor én vissza is mennék a Mariposába. Ők is meghívtak vacsorára…

– Jaj, Basil…

A fiú ingerült tekintetet vetett rá, és lerohant a lépcsőn.

Mrs. Chester ékesszólóan nézett Mr. Parker Pyne-ra.

– Látja? – mondta.

Mr. Parker Pyne látta.

Két nap múlva került sor a kenyértörésre. Úgy volt, hogy Basil és Betty hosszú sétára mennek, és hideg ebédet is visznek magukkal. Amikor Betty megérkezett a Pino d’Oróba, kiderült, hogy Basil elfeledkezett az egészről, és egész napra elment Formentorba Dolores Ramona társaságával.

A lánynak megrándult a szája, de más jelet nem adott. Hamarosan azonban felkelt, és odaállt Mrs. Chester elé (a két nő egyedül üldögélt a teraszon).

– Nincs semmi baj – mondta. – Nem számít. De azt hiszem,jobb, ha… ha visszacsináljuk az egészet.

Lehúzta ujjáról a pecsétgyűrűt, amit Basiltől kapott – eljegyzési gyűrűt később akart vásárolni a fiú.

– Átadná ezt neki, Mrs. Chester? És mondja meg, hogy nincssemmi baj… minden rendben…

– Betty, kedvesem, ne tedd! Szeret téged… tényleg.

– Nagyon úgy fest, nem igaz? – mondta kurta kacajjal a lány. – Nem… bennem is van büszkeség. Mondja meg neki, hogy semmi baj… és sok szerencsét kívánok.

Amikor Basil este hazajött, vihar fogadta.

A gyűrű láttán elvörösödött.

– Szóval így érez, mi? Hát akkor szerintem is ez lesz a legjobb.

– Basil!

– Őszintén szólva, anyám, az utóbbi időben nemigen jöttünkki egymással.

– És ez kinek a hibája?

– Nem hinném, hogy az enyém. A féltékenység utálatos dolog, és különben sem értem, hogy mit izgatod magad miatta.

Hiszen te kértél, hogy ne vegyem el Bettyt.

– Az még azelőtt volt, hogy jobban megismertem volna. Basil… drágám… csak nem azt forgatod a fejedben, hogy ezt a másik teremtést veszed el?

Basil Chester higgadtan felelte:

– Ebben a minutumban feleségül venném, ha hozzám jönne… de attól félek, esze ágában sincs.

A hideg futkározott Mrs. Chester hátán. Még aznap este felkutatta Mr. Parker Pyne-t, aki egy meghitt zugban olvasgatta a könyvét.

– Csináljon valamit! Csinálnia kell valamit! A fiam tönkre fogja tenni az életét.

Mr. Parker Pyne már unta egy kissé Basil Chester életének sorozatos tönkremenetelét.

– Mit tehetnék?

– Beszéljen ezzel a rémes teremtéssel. Ha muszáj, fizetni ishajlandó leszek neki.

– Lehet, hogy sokba fog kerülni.

– Nem érdekel.

– Kár. De talán vannak más lehetőségek is.

Az asszony kérdőn nézett rá. Mr. Parker Pyne megrázta a fejét.

– Nem ígérhetek semmit… de meglátom, mit tehetek. Volt már dolgom a fajtájával. De Basilnek egy szót se szóljon… az végzetes lenne.

– Hallgatni fogok.

Mr. Parker Pyne éjféltájt tért vissza a Mariposából. Mrs.

Chester ébren várta.

– Nos? – kérdezte szorongva.

Mr. Parker Pyne csillogó szemmel válaszolt:

– Señorita Dolores Ramona holnap reggel elutazik

Pollensából, holnap este pedig a szigetet is elhagyja.

– Jaj, Mr. Parker Pyne! Ezt hogy csinálta?

– Egy centbe sem kerül az egész – mondta Mr. Parker Pyne.Ismét megcsillant a szeme. – Gondoltam, hogy tudok majd hatni rá… és így is lett.

– Maga csodálatos. Nina Wycherley-nek teljesen igaza volt.

Szeretném tudni, hogy… a tiszteletdíja…

Mr. Parker Pyne felemelte szépen manikűrözött kezét.

– Egy pennyt sem kérek. Részemről az öröm. Remélem, most már minden rendben lesz. A fiát persze fel fogja dúlni, amikor megtudja, hogy a hölgy eltűnt, és nem hagyta meg a következő lakcímét. Legyen vele kíméletes egy-két hétig.

– Bárcsak Betty megbocsátana neki…

– Meg fog bocsátani. Igazán szép pár lesznek. Mellesleg holnap én is elutazom.

– Ó, Mr. Parker Pyne, annyira fog hiányozni!

– Talán jobb is, ha elmegyek, még mielőtt a fia egy harmadiklányba is belebolondulna.

II

Mr. Parker Pyne a gőzös korlátjának dőlve nézte Palma fényeit. Dolores Ramona állt mellette. Mr. Parker Pyne elégedetten így szólt:

– Szép munka volt, Madeleine. Örülök, hogy táviratoztam magáért. Fura, ha meggondolom, milyen csöndes, otthon ülő lány pedig.

Madeleine de Sara, alias Dolores Ramona, alias Maggie Sayers tárgyilagos hangon válaszolt: – Örülök, hogy elégedett a munkámmal, Mr. Parker Pyne. Kellemes változatosság volt. Azt hiszem, le is megyek, és ágyba bújok, mielőtt a hajó elindul. Nem nagyon bírom a tengert.

Pár perccel később egy kéz nehezedett Mr. Parker Pyne vállára. Megfordulva Basil Chestert látta maga előtt.

– Muszáj volt kijönnöm, hogy elbúcsúzzam, Mr. Parker Pyne, és átadjam Betty szeretetteljes üdvözletét, továbbá köszönetet mondjak magának. Fantasztikus munkát végzett. Betty és anya most már a legjobb barátnők. Szégyen-gyalázat, hogy be kellett csapnunk szegény öreget… de hát olyan kibírhatatlanul viselkedett. Mindegy, minden a legnagyobb rendben van. Persze egy-két napig még meg kell játszanom, hogy dühöngök. Betty és én nagyon hálásak vagyunk magának.

– Sok boldogságot kívánok – mondta Mr. Parker Pyne.

– Köszönöm.

Rövid hallgatás után Basil színlelt nemtörődömséggel újra megszólalt:

– Miss… Miss de Sara… itt van valahol? Neki is szeretnék köszönetet mondani.

Mr. Parker Pyne éles pillantást vetett rá.

Így szólt:

– Sajnos Miss de Sara már lefeküdt.

– Ó, de nagy kár… sebaj, majdcsak összefutunk Londonban.

– Ami azt illeti, haladéktalanul Amerikába fog utazni, egy üzleti üggyel bíztam meg.

– Á! – mondta Basil színtelen hangon. – Hát, akkor én megyek is…

Mr. Parker Pyne elmosolyodott. A kabinja felé ballagva bekopogott Madeleine ajtaján.

– Jól van, kedvesem? Minden rendben? Fiatal barátunk jártitt az imént. Csak a szokásos, enyhe lefolyású madeleinitisz. Néhány napon belül kiheveri majd… de hát maga tényleg meg tudja bolondítani a férfiakat.

(Gy. Horváth László)

MENEDÉK

A LELKÉSZNÉELŐBUKKANTa lelkészlak mögül: jókora nyaláb krizantémot vitt a karjában. Vaskos cipőjén jócskán megtapadt a zsíros kerti föld, sőt még az orra hegyére is jutott belőle, ám a lelkésznének ez utóbbi tényről fogalma sem volt.

Vesződött egy darabig a rozsdás sarokvasain csüngő kapuval. Szél kerekedett; kis híja volt, hogy le nem kapta a lelkészné fejéről a kajlán odabiggyesztett ócska filckalapot.

– Az ördögbe! – mordult fel Duci.

Optimista szülei Dianának keresztelték, Mrs. Harmonra azonban kora ifjúságában ráragadt a „Duci” név, egészen nyilvánvaló okból. A krizantémot szorongatva végre sikerült átvergődnie a kapun a temetőbe, onnan pedig a templom bejáratához.

Enyhe volt a novemberi nap, és nyirkos. Az égen felhők kergetőztek, imitt-amott kibukkant az ég kékje. A templomban sötét volt és hideg; csak istentisztelet idejére fűtöttek be.

– Brr! – adott hangot sokatmondóan a véleményének Duci.– Jó lesz, ha minél előbb végzek. Nem óhajtok halálra fagyni.

Hosszú évek gyakorlatából fakadó gyorsasággal szedte össze a szükséges kellékeket: vázát, vizet, virágtartókat. „Kár, hogy nincs liliomunk – gondolta Duci. – Torkig vagyok ezzel a rongyos krizantémmal.” Fürge ujjai ügyesen elrendezték a virágot.

A virágkompozíció nem volt sem túlságosan eredeti, sem túlságosan művészi – hiszen Duciban magában sem volt nagyon sok a fenti tulajdonságokból –, de kellemes és otthonos látványt nyújtott. Duci megfogta a teli vázákat, és a padsorok között az oltár felé indult. Ebben a pillanatban kisütött a nap.

Beragyogott a keleti ablak némileg kezdetleges, színes üvegablakán, amely jóformán csak a piros és a kék kombinációjából állott – egy múlt századbeli gazdag hívő adományaként. A hirtelen felragyogó színorgia szinte döbbenetes volt. „Mint a drágakövek” – gondolta Duci. Aztán hirtelen megtorpant, és maga elé meredt. Mert a szentély lépcsőjén egy összekuporodott, sötét alak hevert.

Duci óvatosan letette a vázákat, közelebb lépett az alakhoz, és föléje hajolt. Egy férfi feküdt ott összegörnyedve. Duci letérdelt mellé, és lassan, óvatosan a hátára fordította. Megtapintotta a férfi pulzusát – oly gyengén, szabálytalanul vert, hogy többet mondott minden kórtörténetnél, csakúgy, mint a férfi szinte zöldesen fakó arcszíne. Semmi kétség, gondolta Duci, ez az ember halálán van.

Negyvenöt éves lehetett, és sötét, kopott öltönyt viselt. Duci elengedte az ernyedt kezet, és a férfi másik kezére nézett. Az ökölbe szorítva hevert a mellén. Ahogy Duci közelebbről szemügyre vette, meglátta, hogy az ujjak egy nagyobbacska rongycsomót vagy zsebkendőt szorongatnak. Az ökölbe szorult kéz körül pedig barnás folyadék megszáradt cseppjei – alighanem vérnyomok. Duci a sarkára ült, összeráncolta homlokát és töprengett.

A férfi szeme mindeddig csukva volt, de most hirtelen kinyílt, és Duci arcára szegeződött. Nem volt fátyolos a tekintete, és nem is volt tétova. Csupa élet volt és csupa értelem. A férfi ajka megmozdult, és Duci előrehajolt, hogy meghallja a szavait.

Illetve a szavát. Mert a férfi csupán egyetlen szót szólt:

– Menedék.

És amikor ezt mondta – vagy inkább lehelte –, mintha halványan elmosolyodott volna. Duci nem érthette félre, mert a következő pillanatban a férfi megismételte:

– Menedék…

Aztán halk, hosszú sóhaj szakadt ki belőle, és a szeme megint lecsukódott. Duci újból megtapintotta a pulzusát. Még vert, de egyre gyengébben, egyre szaggatottabban. Duci eltökélten felállt.

– Ne mozduljon – mondta a férfinak –, ne is próbáljon mozdulni. Segítséget hozok.

A férfi szeme megint kinyílt, de most mintha a keleti ablakon beömlő színes fény vonta volna magára a figyelmét. Motyogott valamit – hogy mit, azt Duci nem értette. De úgy tűnt, mintha a férje nevét hallaná.

– Julian? – kérdezte. – Azért jött ide, mert Juliant keresi? –De választ nem kapott. A férfi némán, lehunyt szemmel feküdt, lassan, nehezen szedte a levegőt.

Duci sarkon fordult és kisietett a templomból. Órájára pillantott, és elégedetten biccentett. Griffiths doktor még ott lesz a rendelőben. Alig két perc járás a templomtól. Odaérve kopogás, csengetés nélkül belépett, és átsietett a várószobán, egyenesen a rendelőbe.

– Azonnal jöjjön – szólt Duci. – A templomban egy haldoklófekszik.

Néhány perc elteltével Griffiths doktor felemelkedett térdeltéből, miután röviden megvizsgálta a férfit.

– Nem vihetnénk be a lelkészlakba? Ott jobban el tudnám látni… bár nemigen lesz belőle sok haszna.

– Hogyne – mondta Duci. – Megyek, intézkedem. Hívjam ideHarpert és Jonest? Segíthetnének bevinni.

– Köszönöm. A lelkészlakból majd telefonálok mentőautóért,bár tartok tőle, hogy mire ideér… – A doktor nem fejezte be a mondatot.

– Belső vérzés? – tudakolta Duci.

Az orvos bólintott. – Hogy kerülhetett ide? – kérdezte.

– Azt hiszem, itt lehetett egész éjjel – mondta elgondolkodvaDuci. – Harper reggel, mielőtt munkába menne, kinyitja a templomkaput, de rendszerint nem jön be.

Öt perc telhetett el, mire Griffiths doktor letette a telefonkagylót, és visszament a nappali szobába, ahol a sérült férfi a pamlagra terített pokrócokon feküdt. Duci éppen kivitte a mosdótálat és eltakarította az orvosi beavatkozás nyomait.

– Hát ennyi – mondta Griffiths. – Mentőket hívtam, és értesítettem a rendőrséget. – Összevonta szemöldökét, és lenézett a betegre. Az csukott szemmel feküdt, bal keze ideges, görcsös mozdulatokkal rángatózott.

– Rálőttek – mondta Griffiths. – Méghozzá meglehetősen közelről. Összegöngyölte a zsebkendőjét, azzal tömte el a sebet, hogy elállítsa a vérzést.

– És miután rálőttek, milyen messzire juthatott el? – kérdezteDuci.

– Nos, volt rá eset, hogy halálos sebet kapott ember feltápászkodott, és végigment az utcán, mintha mi sem történt volna, aztán úgy öt-tíz perc elteltével hirtelen összeesett. Nem hiszem, hogy az emberünkre a templomban lőttek volna rá. Nem. Nincs kizárva, hogy innen bizonyos távolságban érte a golyó. Persze az sem lehetetlen, hogy ő maga emelt magára fegyvert, azután kiesett a kezéből a revolver, és ő vaktában a templom felé tántorgott. Csak azt nem értem, miért a templomba igyekezett, és nem a lelkészlakba.

– Ó, arra tudom a választ – szólt Duci. – Ő maga mondta:

„Menedék”.

– Menedék? – bámult rá értetlenül a doktor.

– Megjött Julian – mondta Duci, és a hall felé fordult, ahonnan férje lépteit meghallotta. – Julian! Gyere be.

Julian Harmon tiszteletes úr belépett. Szórakozott, tudós modora révén jóval idősebbnek látszott a koránál. – Uramfia! – szólt Julian Harmon, és tétova, kérdő tekintettel meredt a szanaszét heverő orvosi műszerekre meg a pamlagon fekvő mozdulatlan alakra.

Duci a tőle megszokott kurta módon elmagyarázta, mi történt. – A templomban volt. A végét járja. Meglőtték. Ismered, Julian? Mintha téged hívott volna.

A lelkész a pamlaghoz lépett, és lenézett a haldoklóra.

– Szegény ember – mondta, és megrázta fejét. – Nem, nemismerem. Majdnem egészen bizonyos, hogy sohasem láttam.

Ebben a pillanatban megint kinyílt a haldokló szeme.

Tekintete az orvosról Julian Harmonra vándorolt, róla pedig Ducira. És a tekintet most megállapodott, és Duci arcára szegeződött. Griffiths doktor előrelépett.

– Próbálja meg elmondani – szólt a haldoklóhoz.

A férfi azonban egyre Ducira szegezte szemét, és halkan megszólalt: – Kérem… kérem… – Majd remegés futott végig egész testén, és meghalt…

Hayes őrmester megnyalta a ceruzáját, és lapozott a jegyzetfüzetében.

– Tehát ez minden, amit el tud mondani, Mrs. Harmon?

– Ez minden – bólintott Duci. – És ezek a holmik voltak akabátja zsebében.

Hayes őrmester előtt az asztalon egy pénztárca hevert, egy ütött-kopott öreg zsebóra W. S. monogrammal, meg egy londoni retúrjegy. Semmi más.

– Tudják már, hogy ki volt? – kérdezte Duci.

– Bizonyos Mr. és Mrs. Eccles telefonált az őrszobára. Az asszonynak a fivére volt az illető, úgy tűnik. Bizonyos Sandbourne. Egy ideje gyengélkedett, meg az idegei is kikészültek. Tegnapelőtt elment hazulról, és nem tért vissza. Revolvert vitt magával.

– És idejött, és meglőtte magát? – kérdezte Duci. – Ugyanmiért?

– Hát, ugyebár, ha depressziós volt…

– Nem erre gondoltam – szakította félbe Duci. – Hanem arra, hogy miért itt?

Mivel Hayes őrmesternek nyilvánvalóan fogalma se volt róla, csak ennyit mondott:

– Az öt óra tízes busszal jött.

– Értem – mondta Duci. – De mért itt?

– Nem tudom, Mrs. Harmon – felelte Hayes őrmester. –

Fogalmam sincs róla. Ha meg van zavarodva…

Duci befejezte a mondatot. – Akkor bárhol megteheti. De továbbra sem értem, miért jönne busszal egy ilyen kis faluba. Nem ismert itt senkit, ugye?

– Nem tudunk róla – válaszolta Hayes őrmester. Zavartan,mintegy mentegetőzve köhintett. – Mr. és Mrs. Eccles idejönnek… – mondta, miközben felállt –, mármint ha a nagytiszteletű asszony nem haragszik.

– Dehogyis haragszom – mondta Duci. – Mi sem természetesebb. Csak azt sajnálom, hogy semmit sem tudok nekik mondani.

– Hát én most megyek – közölte Hayes őrmester.

– Hálát adok az égnek – mondta Duci, miközben kikísérte –,hogy nem gyilkosság történt.

Egy kocsi hajtott a lelkészlak kapuja elé. – Úgy látom – szólt Hayes őrmester –, hogy Mr. és Mrs. Eccles megérkezett.

Duci megacélozta lelkét, hogy elviselje a nehéznek ígérkező megpróbáltatást. „Persze – gondolta –, mindig behívhatom Juliant. Egy lelkész nagy segítség, ha gyászoló rokonokkal van dolga az embernek.”

Duci maga sem tudta, voltaképpen milyennek képzelte az Eccles házaspárt, de amikor megpillantotta őket, ugyancsak meglepődött. Mr. Eccles pocakos, vörös képű férfiú volt, akinek a modora rendes körülmények között nyilván harsány és roppant kedélyes. A meglehetősen rikítóan öltözött Mrs. Eccles összepréselte kicsi és rosszindulatú száját. Vékony, kellemetlen hangja volt.

– Óriási megrázkódtatás volt, Mrs. Harmon, képzelheti – szólt.

– Ó, igen, minden bizonnyal – bólintott Duci. – Kérem, foglaljanak helyet. Megkínálhatom önöket esetleg valamivel…

Teához talán még egy kicsit korán van… Mr. Eccles felemelte vaskos kezét.

– Nem, nem, köszönjük, ne tessék fáradni. Igazán nagyon kedves kegyedtől. Csak azt szeretnénk tudni… szóval… hogy szegény William mondott-e valamit… meg ilyesmi.

– Sokáig élt külföldön – vette át a szót Mrs. Eccles –, és biztosan nagyon sok kellemetlen élményben volt része. Amióta csak hazajött, borzasztóan hallgatag volt, és egészen depressziós. Azt mondta, ez a mai világ már nem neki való, sehogysem találta a helyét. Szegény Bill, mindig hajlott a búskomorságra… Duci néhány pillanatig szótlanul nézte látogatóit.

– Elcsente az uram revolverét – folytatta Mrs. Eccles. – Nekünk persze fogalmunk se volt róla. Mindig annyira tapintatos volt. Nem akarta nálunk, otthon elkövetni…

– Szegény fiú, szegény fiú – ingatta a fejét Mr. Eccles. – Dehát nincs jogunk pálcát törni fölötte.

Újabb csend támadt, amit végül Mr. Eccles tört meg.

– Mondott valamit szegény? Üzent esetleg…? Mik voltak azutolsó szavai?

Csillogó kis disznószemét Ducira szegezte. Mrs. Eccles is előrehajolt, mint aki izgatottan várja a választ.

– Nem – mondta halkan Duci. – Semmit sem üzent. Már ahalálán volt, amikor a templomba jött. Menedékért.

– Menedékért? – bámult értetlenül Mrs. Eccles. – Nem értem…

– Bizonyára a bűnhődés elől keresett menedéket, kedvesem –szakította félbe türelmetlenül Mr. Eccles. – Az öngyilkosság ugyanis bűn, ugyebár, nagytiszteletű asszony?

– Próbált valamit mondani, közvetlenül mielőtt meghalt – mondta Duci. – De csak ennyit tudott szólni, hogy „Kérem…”

Mrs. Eccles szeméhez emelte zsebkendőjét, és szipogott. – Istenem, istenem… – sóhajtott. – Milyen szörnyű…!

– Ejnye már, Pam – vigasztalta a férje –, ne vedd annyira aszívedre. Szegény Willie. De hát most már békességben nyugszik. No, hát köszönjük szépen, Mrs. Harmon. Remélem, nem tartottuk fel. Egy lelkészfeleségnek bizonyára sok a dolga, tudjuk jól.

Ezzel felálltak, és elköszöntek. Az ajtóból Eccles hirtelen visszafordult. – Ó, még valami. Ugyebár itt van szegénynek a kabátja?

– A kabátja? – vonta fel a szemöldökét Duci.

– Szeretnénk elkérni a holmiját – magyarázta Mrs. Eccles. –Érzelmi okokból ugyebár.

– Zsebóra volt a zsebében, levéltárca, meg egy vonatjegy –sorolta Duci. – Odaadtam mindent Hayes őrmesternek.

– Hát akkor ez rendben is volna – mondta Mr. Eccles. – Őmajd bizonyára átadja nekünk a holmit. Az iratai nyilván a tárcában vannak.

– Egy egyfontos bankjegy volt a tárcában – magyarázta Duci. – Semmi egyéb.

– Levél esetleg…? Semmi efféle?

Duci megrázta a fejét.

– No, hát még egyszer köszönjük, Mrs. Harmon. A kabát, ami rajta volt szegényen… esetleg az is az őrmesterhez került?

Duci összevonta szemöldökét.

– Nem – mondta elgondolkodva. – Nem hiszem… Várjunkcsak. Griffiths doktor meg én vettük le róla a kabátot, hogy az orvos megvizsgálhassa a sebet. – Tétován körülnézett a szobában. – Biztosan felvittem azt is a törülközőkkel meg a mosdótállal.

– Ne haragudjék, Mrs. Harmon, ha esetleg megkérhetném…Tudja, szeretnénk megkapni a kabátját, hisz az volt az utolsó, amit viselt szegény fiú. Az asszony már csak ilyen szentimentális, tudja.

– Hogyne – mondta Duci. – Nem akarják, hogy kitisztíttassam előbb? Sajnos, meglehetősen… ugye… foltos.

– Ó, nem, nem, az igazán nem tesz semmit.

Duci összevonta a szemöldökét.

– Hová is… Elnézésüket kérem egy pillanatra. – Felment azemeletre, és jó néhány perc múlva tért vissza.

– Igazán sajnálom… – szedte nehezen a levegőt –, a takarítónő tehette félre a többi holmihoz, ami a tisztítóba megy. Elég nehezen sikerült megtalálnom. Tessék. Mindjárt becsomagolom.

Tiltakozásukkal mit sem törődve már be is csomagolta a kabátot, Ecclesék pedig, újabb hálálkodás közepette, végül eltávoztak.

Duci lassan visszament a hallba, és belépett a dolgozószobába. Julian Harmon tiszteletes úr felpillantott; arca felderült. Prédikációt fogalmazott, és gyanította, hogy mondanivalója lényegétől eltérítették a Kürosz idejében Júdea és Perzsia közt fennálló politikai kapcsolatok.

– Nos, kedvesem? – kérdezte reménykedve.

– Julian – szólalt meg Duci. – Mit jelenthet tulajdonképpenaz, hogy „menedék”?

A nagytiszteletű úr boldogan félretette félig megírt prédikációját.

– Nos – kezdte –, a római és görög szentélyekben a „menedék”, avagy sanctuarium a cellára vonatkozott, amelyben valamelyik isten szobra állt. A keresztény templomok menedék voltát csupán Krisztus után 399-ben ismerték el végérvényesen. Angliában a menedékjogról az első említés Ethelbert törvénykönyvében történik, Krisztus után hatszáz…

Egy darabig folytatta értekezését, ám ezúttal is – mint oly gyakran – rá kellett ébrednie, hogy felesége sajnálatos módon nem követi szelleme szárnyalását.

– Drágám – szólt Duci –, olyan aranyos vagy!

Azzal lehajolt, és puszit nyomott élete párjának az orra hegyére. Julian körülbelül úgy érezte magát, mint az ügyes kutya, amikor megdicsérik, mert visszahozta az elhajított botot.

– Itt voltak Ecclesék – közölte Duci.

A nagytiszteletű úr összevonta szemöldökét.

– Ecclesék…? Nem emlékszem…

– Nem ismered őket. Annak a férfinak a nővére meg a sógora, aki a templomban volt.

– De kedvesem, miért nem szóltál?

– Nem volt rá szükség – mondta Duci. – Nem szorultak vigasztalásra. Mondd csak… – Ezúttal ő vonta össze a szemöldökét. – Ha holnap beteszek a sütőbe egy tál rizses húst, meg tudod magadnak melegíteni, Julian? Szívesen felmennék Londonba az alkalmira.

– Miféle alkalomról beszélsz, kedvesem? – nézett rá értetlenüla férje.

– Semmiféle alkalom – kacagott Duci. – Alkalmi árverés aBurrows és Társa Áruházban. Háztartási vászonáru. Lepedő, abrosz, törülköző, konyharuha. Már olyan valamennyi konyharuhám, akár a szita. Egyébként – tette hozzá elgondolkodva –, azt hiszem, meglátogatom Jane nénit is.

Miss Jane Marple, ez az aranyos idős hölgy két hétig a főváros nyújtotta örömöket élvezte, unokaöccsének kényelmes műteremlakásában.

– Annyira kedves a drága Raymond – mondta. – Két hétreelutaztak Joannal Amerikába, és ragaszkodtak hozzá, hogy jöjjek fel, lakjam a lakásukban, és töltsek két kellemes hetet Londonban. Most pedig, Duci kedves, meséld el, mi nyomja a szívedet.

Duci volt Miss Marple kedvenc keresztgyereke. Az idős hölgy nagy szeretettel nézte, amint Duci hátratolja tarkójára a legkevésbé kajla filckalapját, és belekezd történetébe.

Az elbeszélés rövid volt és tömör. – Értem – bólintott Miss Marple, amikor Duci befejezte. – Igen. Értem.

– Ezért akartam eljönni hozzád, Jane néni – mondta Duci. –

Tudod, mivel én nem vagyok okos…

– Dehogyisnem, kedves. Nagyon is okos vagy.

– Nem én. Nem úgy, mint Julian.

– Julian persze igen pallérozott elme – bólintott Miss Marple.

– Ez az – vágta rá Duci. – Julian az értelem, én vagyok azérzelem.

– Jó adag józan eszed van, kedvesem.

– De ha egyszer nem tudom, mitévő legyek! Juliantól nemkérhetek tanácsot… ő annyira egyenes!

Miss Marple megértően bólogatott.

– Értem, mire gondolsz, kedvesem. Mi, nők… nos, természetesen velünk más a helyzet. Most pedig – folytatta –, miután elmesélted, mi történt, legelőször is arra volnék kíváncsi, hogy mit gondolsz.

– Az egész dolog nem stimmel – mondta Duci. – Az az ember ott a templomban, a haldokló, pontosan tudta, mi az a menedék. A sanctuarium. Éppen úgy mondta, ahogyan Julian mondta volna. Már úgy értem, művelt, tanult ember volt. És ha öngyilkos akart volna lenni, nem vonszolja el magát a templomba, és nem mondja azt, hogy „menedék”. Menedéket az keres, akit üldöznek, és ha elér egy templomba, ott biztonságban van. Ott nem foghatják el az üldözői. Valamikor régen még a törvénynek sem volt ott hatalma felette.

Duci kérdő pillantást vetett Miss Marple-ra. Az idős hölgy bólintott. Duci folytatta.

– Az a házaspár meg, azok az Ecclesék, egészen másfajták.Tudatlanok, közönségesek. És van még valami. Az óra… a halott férfi zsebórája. W. S. monogram volt belevésve a fedelébe. De belül – ugyanis kinyitottam – igen apró betűkkel ez állt: „Walternek – édesapa”, meg egy dátum. Walternek. És ezek az Ecclesék folyton Williamnek meg Willie-nek emlegették.

Miss Marple szólni akart, de Duci sietve folytatta.

– Tudom, tudom, az embert nem mindig szólítják azon a néven, amit a keresztségben kapott. Már úgy értem, hogy például Williamnek keresztelték, aztán „Dugó”-nak vagy „Létrá”-nak vagy akárminek becézik. Na de az embert az édestestvére csak nem emlegeti „William”-nek vagy „Willie”-nek, ha egyszer Walter a neve!

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nem is volt a testvére?

– Egészen biztos vagyok benne, hogy nem a testvére. Szörnyű egy emberpár – mind a ketten szörnyűek. Azért jöttek a lelkészlakba, hogy megszerezzék a holmiját, és megtudják, szólte valamit, mielőtt meghalt. Amikor mondtam, hogy nem, megkönnyebbülést láttam az arcukon. Szerintem – fejezte be Duci – Eccles lőtte le.

– Gyilkosság? – kérdezte Miss Marple.

– Igen – bólintott Duci. – Gyilkosság. És ezért jöttem hozzád,drága Jane néni.

Tájékozatlan hallgató vélhetőleg furcsállotta volna Duci kijelentését, ám bizonyos körökben ismeretes volt, hogy Miss Marple néhány gyilkosságnak már a nyitjára jutott.

– Azt mondta nekem, hogy „kérem…”, mielőtt meghalt – mesélte Duci. – Meg akart kérni valamire. Az a rémes, hogy fogalmam sincs, mire.

Miss Marple elgondolkodott. Aztán néhány perc elteltével rátapintott arra a problémára, ami Ducinak is megjárta már az eszét. – De miért volt ott egyáltalán? – kérdezte.

– Úgy érted – mondta Duci –, hogy ha valaki menedéket keres, akárhol befuthat egy templomba. Nem kell felszállnia egy távolsági buszra, ami csak napjában négyszer közlekedik, és kijönni egy ilyen isten háta mögötti helyre, mint a mi falunk.

– Nyilvánvaló, hogy valamiféle céllal ment oda – tűnődött

Miss Marple. – Alighanem találkozni akart valakivel. Chipping Cleghorn nem nagy hely, Duci. Biztosan van valami elképzelésed arról, hogy kit kereshetett… nem?

Duci gondolatban végigfutott a falubelieken, aztán kétkedőn megrázta a fejét. – Tulajdonképpen – mondta – bárki lehetett.

– Nevet nem mondott?

– Azt mondta, hogy „Julian”, legalábbis én úgy értettem. Persze lehetett éppenséggel „Julia” is. De tudomásom szerint Chipping Cleghornban senkit sem hívnak Juliának.

Behunyta szemét, felidézte magában a jelenetet. A szentély lépcsőjén heverő férfi, az ablakon beáradó fény, kék és vörös, mint a drágakő…

– És most érkezem el a legfontosabb dologhoz – mondta Duci. – Amiért valójában idejöttem. Tudod, Ecclesék nagyon hangsúlyozták, hogy szeretnék megkapni a kabátját. Mi lehúztuk szegényről, amikor a doktor megvizsgálta. Régi, kopott kabát volt… semmi okát nem láttam, hogy miért akarnák olyan nagyon megkapni. Ők persze azt mondták, hogy érzelmi okokból, de hát ez mesebeszéd.

Nos, akárhogyan is, felmentem megkeresni a kabátot, és épp amikor felmentem a lépcsőn, eszembe jutott, hogy az a szegény ember olyan furcsa, kaparászó mozdulatokat tett, mintha a kabátban keresne valamit. Úgyhogy mikor aztán megtaláltam a kabátot, igen alaposan megvizsgáltam, és észrevettem, hogy a bélését egy helyen más színű cérnával varrták meg. Felfejtettem, és találtam egy kis papírfecnit. Kivettem, aztán szép rendesen visszavarrtam a varrást, megfelelő színű cérnával, hogy ne üssön el. Nem hiszem, hogy Ecclesék észrevehették, hogy felfejtettem és visszavarrtam. Nem hiszem… de nem lehetetlen. Aztán levittem a kabátot, és mondtam valami kifogást, hogy miért várakoztattam meg őket.

– És a kis papírfecni? – kérdezte Miss Marple.

Duci kinyitotta táskáját. – Nem mutattam meg Juliannak – mesélte –, mert azt mondta volna, hogy oda kellett volna adnom Eccleséknek. De én úgy gondoltam, inkább elhozom hozzád.

– Csomagmegőrző szelvény – nézett Miss Marple a kis papírdarabra. – A Paddington pályaudvarról.

– És a Paddingtonra szóló jegy volt a zsebében – tette hozzáDuci.

A két hölgy jelentőségteljes pillantást váltott.

– Cselekednünk kell – jelentette ki Miss Marple határozottan.– De úgy vélem, igen fontos a legnagyobb óvatosság. Nem vetted észre, Duci kedvesem, hogy vajon követtek-e, amikor ma feljöttél Londonba?

– Hogy követtek-e?! – kiáltott fel Duci. – Csak nem gondolod, hogy…

– Nem lehetetlen – ingatta a fejét Miss Marple. – Mindenesetre ajánlatos a legnagyobb óvatosság. – Felkelt. – Ma azzal a nyilvánvaló szándékkal jöttél fel, kedvesem, hogy elmenj az alkalmi áruk árverésére. Ezért azt tartanám helyesnek, ha valóban odamennénk. Mielőtt azonban elindulnánk, van még egy-két elintéznivalónk. Nem hinném – tette hozzá Miss Marple kissé rejtélyesen –, hogy pillanatnyilag nagy szükségem volna a hódprém galléros tweedkabátomra.

Mintegy másfél óra elteltével a két hölgy, kifulladva, felhevülve, hősies kitartással megszerzett vászonneműcsomagokat szorongatva telepedett le az Almavirág nevű finom kis vendéglőben, hogy pótolja elhasznált energiáit egy szelet bélszínnel, vesepudinggal, utána pedig vaníliasodóval leöntött almatortával.

– Békebeli minőségű ez a fél tucat törülköző – pihegte MissMarple. – Méghozzá „J” monogrammal… Milyen szerencse, hogy Raymond öcsém feleségét Joannak hívják! Félreteszem a törülközőket, és csak akkor kezdem el használni, ha az enyéim már végképp elkoptak, aztán ha én már nem leszek, Joan örökölheti.

– Igazából nagy szükségem volt már konyharuhákra – mondta Duci. – És igazán nagyon olcsón jutottam hozzá, bár az még olcsóbb volt, amit az a vörös hajú nőszemély megkaparintott előlem.

E pillanatban egy takaros fiatal nő lépett be az Almavirágba – látszott, hogy nem szűkmarkú sem a szájrúzzsal, sem az arcfestékkel. Körülnézett, majd határozott léptekkel a két hölgy asztalához sietett. Egy borítékot tett le Miss Marple elé.

– Tessék, kisasszony.

– Ó, igazán nagyon köszönöm, Gladys – mondta Miss Marple. – Hálásan köszönöm. Roppant kedves magától.

– Semmiség az egész – legyintett Gladys. – Igazán mindentmegtennék a kisasszonyért. Ernie is mindig mondja: „Ami szépet-jót tudsz, azt mind a Miss Marple-tól tanultad, mikor nála szolgáltál.” Igazán örülök, ha valami szívességet tehetek a kisasszonynak.

– Olyan derék teremtés – mondta Miss Marple, amikor Gladys eltávozott. – Mindig annyira szívélyes és kedves.

Belepillantott a borítékba, aztán átadta Ducinak. – Nagyon óvatos légy, kedvesem – mondta. – Mellesleg ott van még Melchesterben az a kedves, fiatal rendőrfelügyelő?

– Nem tudom – mondta Duci. – Valószínűleg ott van.

– Nos, ha történetesen nincs már ott – mondta eltűnődve Miss Marple –, mindig felhívhatom a rendőrfőnököt. Talán még emlékszik rám.

– Hogyne emlékeznék! – mondta Duci. – Téged aztán senkisem felejt el, Jane néni. Te valóságos unikum vagy!

A Paddington pályaudvarra érve Duci a csomagmegőrzőbe ment, és felmutatta a jegyét. Két perc múlva átadtak neki egy meglehetősen ütött-kopott, ócska bőröndöt, ő pedig végigcipelte a peronon és beszállt a vonatba.

Az utazás hazafelé eseménytelenül telt. Amikor a vonat Chipping Cleghornhoz közeledett, Duci felállt, és leemelte a csomagtartóról az ócska bőröndöt. Ám alig lépett ki a vonatból, amikor egy férfi rohant végig a peronon, kiragadta Duci kezéből a bőröndöt, és elszáguldott vele.

– Fogják meg! – kiabált Duci. – Állítsák meg azt az embert!Elvitte a bőröndömet!

A jegyszedő, aki ezen a falusi állomáson nem volt éppen gyors észjárású ember, épp mondani kezdte, hogy: – Ide figyeljen, uram, ezt nem teheti… – amikor úgy mellbe taszították, hogy hátratántorodott, és a férfi a bőrönddel kirohant az állomásról. Egy várakozó kocsiba lökte a bőröndöt, és maga is épp beszállt volna, amikor azonban egy kéz nehezedett a vállára, és Abel közrendőr megkérdezte:

– Ejnye, kérem, mi folyik itt?

Akkor ért oda pihegve Duci.

– Kikapta a kezemből a bőröndömet! – mondta lélekszakadva. – Épp most szálltam le vele a vonatról.

– Micsoda képtelenség! – háborgott a férfi. – Nem tudom, miről beszél ez a hölgy. Ez az én bőröndöm. Én szálltam le vele a vonatról!

Abel közrendőr hivatalos tekintettel nézett Ducira. Senki meg nem mondta volna, hogy amikor Abel közrendőr éppen nincs szolgálatban, hosszú félórácskákat csevegnek át Mrs. Harmonnal arról, vajon a rózsabokrok trágyázására a szerves trágya alkalmasabb-e, avagy a csontliszt.

– Kegyed azt állítja, asszonyom, hogy ez az ön bőröndje? –kérdezte roppant hivatalos hangon Abel közrendőr.

– De még mennyire hogy azt állítom! – jelentette ki Duci.

– És ön, uram?

– Ez a bőrönd az enyém!

A férfi magas volt és jól öltözött; vontatott hangon, fölényesen beszélt. Az autóból ekkor kiszólt egy női hang: – Hát hogy ne volna a tiéd, Edwin. Fogalmam sincs, mit akar ez a nő.

– Nos, kérem, tisztáznunk kell az ügyet – jelentette ki Abelközrendőr. – Ha a kegyedé a bőrönd, asszonyom, bizonyára meg tudja mondani, mi van benne!

– Ruhák – vágta rá Duci. – Egy hódprém galléros tweedkabát, két pulóver meg egy pár cipő.

– Nos, ez világos beszéd – mondta Abel közrendőr. Azzal aférfihoz fordult.

– Én színházi jelmeztervező vagyok – jelentette ki fensőbbségesen a fekete hajú férfi. – Ebben a bőröndben színházi kellékek vannak, amelyeket egy műkedvelő előadásra hoztam magammal.

– Nagyon helyes – bólintott Abel közrendőr. – Akkor nincs ismás dolgunk, mint belenézni ebbe a bőröndbe, igaz? Menjünk talán el a rendőrőrsre, vagy ha ön siet, visszavihetjük a bőröndöt az állomásra, és kinyithatjuk ott.

– Nekem megfelel – mondta a fekete hajú férfi. – A nevemegyébként Moss. Edwin Moss.

A rendőr, kezében a bőrönddel, visszament az állomásra. – Ezt itt bevisszük a csomagmegőrzőbe, George – szólt a jegyszedőhöz.

Abel közrendőr a csomagmegőrző pultjára tette a bőröndöt, és megpróbálkozott a zárjával. Nem volt bezárva. Duci és Mr. Edwin Moss közrefogta a rendőrt, és bosszúsan méregették egymást.

– Aha! – jegyezte meg Abel közrendőr, amikor felemelte a bőrönd tetejét.

A bőröndben, szép rendesen összehajtva, egy hódprém galléros tweed átmeneti kabát feküdt, két pulóver meg egy pár jó erős strapacipő.

– Pontosan, ahogy mondta, asszonyom – fordult Ducihoz Abel közrendőr.

Senki nem vádolhatta Mr. Edwin Mosst udvariatlansággal. Maga volt az önvád; csak úgy dőlt belőle a mentegetőzés.

– Bocsánatáért esedezem, drága asszonyom! – kiáltotta. – Könyörgök, higgye el, hogy mélységesen fájlalom a félreértést! Valóban megbocsáthatatlan a viselkedésem! – Az órájára pillantott. – De most rohannom kell. A bőröndöm alighanem a vonaton maradt. – Kalapot emelt, és olvatag hangon szólt Ducihoz: – Kérem, esedezve kérem, bocsásson meg! – Azzal kirohant a csomagmegőrzőből.

– És csak így futni hagyja? – kérdezte Duci összeesküvőhözméltó suttogással Abel közrendőrtől.

Az utóbbi kacsintott.

– Nem jut messzire, asszonyom – közölte. – Mármint észrevétlenül nem jut messzire, ha tetszik érteni, hogyan gondolom.

– Aha! – sóhajtott megkönnyebbülten Duci.

– Az az idős hölgy telefonált – mesélte Abel közrendőr –, akinéhány esztendeje itt járt. Félelmetes esze van a hölgynek, ugye? De volt is itt nagy jövés-menés egész nap. Nem csodálkoznék, ha holnap a felügyelő vagy az őrmester felkeresné kegyedéket.

A felügyelő jelent meg, az a Craddock felügyelő, akire Miss Marple emlékezett. Mosolyogva, mint régi barát üdvözölte Ducit.

– Újabb bűntény Chipping Cleghornban – jelentette derűsen.– Nem szűkölködnek szenzációban, igaz-e, Mrs. Harmon?

– Szívesen nélkülözném – mondta borúsan Duci. – Azért jött,hogy kikérdezzen, vagy a változatosság kedvéért maga mesél el nekem valamit?

– Először valóban én mesélek el egyet-mást. Először is: Eccleséket már egy ideje szemmel tartjuk. Okunk van feltételezni, hogy közük van több betöréshez, ami ezen a vidéken történt. Azonkívül: Mrs. Ecclesnek valóban van egy Sandbourne nevű fivére, aki nemrégiben tért vissza külföldről… csakhogy az a haldokló férfi, akire maga a templomban rátalált, egyáltalán nem Sandbourne volt.

– Hogy is lett volna – mondta Duci. – Kezdjük azzal, hogyWalter volt a keresztneve, nem William.

– Igen – bólintott a felügyelő. – Walter St. Johnnak hívták,és negyvennyolc órája szökött meg a charringtoni börtönből.

– Hát persze – suttogta Duci. – A törvény elől keresett menedéket… – Majd megkérdezte: – Mit követett el?

– Hosszú történet. És meglehetősen bonyolult. Évekkel ezelőtt egy táncosnő szerepelt különböző zenés szórakozóhelyeken. Nem hinném, hogy hallott volna róla. Ezeregyéjszakai műsorszámot adott elő – „Aladdin a drágakövek barlangjában” – ez volt a címe. A hölgy a színpadon hamis drágaköveket viselt… egyebet nemigen.

Nem hinném, hogy nagyon jó táncosnő lett volna, de… nos… vonzó nő volt. Egy bizonyos ázsiai királyi sarjnak ugyancsak elcsavarta a fejét. Egyebek között egy csodálatos smaragd nyakékkel ajándékozta meg a hölgyet.

– A rádzsa mesebeli ékszerei? – kérdezte csillogó szemmel Duci.

– Mondjuk a modern változata – felelt Craddock felügyelő. –A szerelem nem tartott sokáig: a nagyúr figyelmét egy filmcsillag vonta magára, akinek már nem voltak annyira szerények az igényei. Zobeida – ez volt a táncosnő művészneve – megtartotta a nyakéket, amit azonban idővel elloptak. A színházi öltözőjéből tűnt el, és a hatóságok éltek a gyanúperrel, hogy maga a hölgy szervezhette meg az „ékszerlopást”. Az ilyesmi általában hatásos reklámfogás… de lehetnek alantasabb indítóokai is.

A nyakék sohasem került elő, a nyomozás során azonban a rendőrség figyelmét felkeltette ez a bizonyos Walter St. John. Jó családból származó, tanult ember volt, de lecsúszott. Egy ékszerésznél állt alkalmazásban, egy meglehetősen sötét figuránál, akit azzal gyanúsítottak, hogy ékszerrablásokban mint orgazda működik.

Bebizonyosodott, hogy a nyakék valóban megfordult St. John kezében. De egy másik ékszerlopással kapcsolatban került végül is törvény elé: börtönbüntetésre ítélték. Már majdnem az egész büntetését letöltötte, tehát mindenkit meglepett a szökése.

– De miért jött éppen ide? – kérdezte Duci.

– Arra mi is nagyon kíváncsiak vagyunk, Mrs. Harmon. Annyit tudunk, hogy először Londonba ment. Régi bűntársai közül senkit sem keresett fel, viszont elment egy öregasszonyhoz, egy Mrs. Jacobs nevű hajdani színházi öltöztetőnőhöz. Őbelőle nem tudtunk semmit kihúzni arra nézve, mit keresett nála St. John, a ház többi lakója szerint viszont a kezében egy bőrönddel távozott.

– Értem – bólintott Duci. – A bőröndöt a Paddington pályaudvar csomagmegőrzőjében hagyta, aztán leutazott ide.

– Addigra már – folytatta Craddock felügyelő – Eccles és amagát Edwin Mossnak nevező férfi a nyomában volt. A bőröndöt akarták megkaparintani. Látták, amint felszáll az autóbuszra.

Alighanem autón megelőzték, és vártak rá, amikor leszállt a buszról.

– És meggyilkolták? – kérdezte Duci.

– Igen – mondta Craddock. – Rálőttek. Eccles revolveréből,de valószínűleg Moss adta le a lövést. Nos, Mrs. Harmon, most pedig azt szeretnénk tudni, hol van az a bőrönd, amelyet Walter

St. John elhelyezett a Paddington pályaudvar csomagmegőrzőjében.

Duci szélesen mosolygott. – Alighanem Jane néninél. Mármint Miss Marple-nál. Ő főzte ki a tervet. Egy hajdani szobalányát elküldte egy bőrönddel – ami tele volt az ő holmijával – a Paddington pályaudvar csomagmegőrzőjébe, aztán kicseréltük a két csomagjegyet. Kiváltottam a bőröndöt, és vonattal lehoztam. Jane néni számított rá, hogy a bőröndöt majd meg akarják kaparintani tőlem.

Ezúttal Craddock felügyelőn volt a mosolygás sora. – Mondta is Miss Marple, amikor felhívott. Felmegyek hozzá Londonba. Óhajt velem jönni, Mrs. Harmon?

– Nem is tudom… – tűnődött el Duci. – Ami azt illeti, valójában kapóra jön a hívása. Tegnap este megfájdult a fogam, és az ilyesmivel ugye nem jó vacakolni. Az lesz a legjobb, ha felmegyek Londonba a fogorvoshoz, igaz?

– Természetesen – bólintott a felügyelő.

Miss Marple tekintete Craddock felügyelő arcáról Duci izgatott arcára vándorolt. A bőrönd az asztalon feküdt. – Természetesen nem nyitottam ki – mondta az idős hölgy. – Eszembe se jutna ilyesmi, amíg hivatalos személy nincs jelen. Különben is – tette hozzá pajkos mosollyal – be van zárva.

– Megpróbálja kitalálni, mi lehet benne, Miss Marple? – kérdezte a felügyelő.

– Úgy gondolom – felelte Miss Marple –, hogy Zobeida színpadi jelmeze. Óhajt egy vésőt, felügyelő úr?

A véső megtette a magáét. A két hölgy lélegzete elakadt, amikor felpattant a bőrönd teteje. Az ablakon beömlő napfényben felragyogott a vörös, kék, zöld, narancsszín kövek tömege.

– Aladdin barlangja… – mondta Miss Marple. – A csillogó kövek a lány színpadi jelmezéről.

– Igen – bólintott Craddock felügyelő. – És vajon mi olyanértékes benne, hogy egy embert meggyilkoltak miatta?

– Az a táncosnő ravasz teremtés lehetett – mondta elgondolkodva Miss Marple. – Meghalt már, ugye, felügyelő úr?

– Igen, három esztendeje.

– Volt egy igen értékes smaragd nyakéke – merengett MissMarple. – A köveket kivetette a foglalatukból, és felvarrta a színházi jelmezére, ahol mindenki hamis kőnek nézhette valamennyit. Aztán másolatot készíttetett a nyakláncról… és természetesen azt lopták el. Nem csoda, hogy sohasem dobták piacra. A tolvaj hamarosan felfedezte, hogy a kövek hamisak.

– Itt egy boríték – tolt félre néhány csillogó-villogó követ Duci.

Craddock felügyelő elvette a borítékot, és kihúzott belőle két hivatalos küllemű papírt. – „Házasságlevél – olvasta. – A vőlegény neve: Walter Edmund St. John. A menyasszony neve:

Mary Moss.” Így hívták valójában Zobeidát.

– Tehát összeházasodtak – bólogatott Miss Marple. – Értem.

– És mi a másik papír? – kérdezte Duci.

– Születési bizonyítvány. Leánygyermek; a neve: Juliet.

– Juliet! – kiáltott fel Duci. – Hát persze! Ezért jött ChippingCleghornba. Ezt próbálta elmondani nekem. Juliet… Mundyék, az Aranyeső-lakban! Ők nevelnek egy kislányt valakinek a megbízásából. Imádják azt a gyereket. Mintha a tulajdon unokájuk volna. Igen, már emlékszem… őt hívják Julietnek. Az öregek Jillnek szólítják.

Mrs. Mundyt egy hete szélütés érte, az öregember pedig súlyos tüdőgyulladásban fekszik. Mind a kettőjüknek kórházba kell mennie. Azóta is igyekszem valahol jó otthont találni a kislánynak. Nem akartam, hogy intézetbe vigyék.

Az édesapja alighanem hallott erről a börtönben, sikerült megszöknie, és elhozta a bőröndöt az öreg öltöztetőnőtől, akinek vagy ő, vagy a felesége odaadta megőrzésre. Ha a drágakövek csakugyan az anya tulajdonában voltak, most fel lehet őket használni a gyerek javára.

– Minden bizonnyal, Mrs. Harmon. Már persze, ha itt vannak.

– Ó, egész bizonyosan itt vannak – mondta vidáman Miss Marple.

– Hála istennek, hogy végre hazajöttél, kedves – sóhajtott fel elégedetten Julian Harmon tiszteletes úr. – Mrs. Burt igyekszik megtenni minden tőle telhetőt a távollétedben, de mondhatom, felettébb gyanús volt ebédnél az a főtt hal… Nem akartam megbántani Mrs. Burt érzékenységét, hát a halat TiglatPileszárnak adtam, de még ő sem volt hajlandó megenni, hát kénytelen voltam kidobni az egészet.

– TiglatPileszár roppant kényes a halra – simogatta meg Duci a lábánál doromboló macskát. – Nem eszik meg akármit.

Kifinomult ízlése van!

– És hogy van a fogad, kedves? Voltál a fogorvosnál?

– Voltam – mondta Duci. – Nem fájt nagyon a kezelés, úgyhogy megint felszaladtam Jane nénihez, és…

– Drága öreg teremtés – bólintott Julian. – Remélem, mégnem szenved aggkori agylágyulásban…

– A legkevésbé sem! – mosolyodott el Duci.

Másnap reggel friss krizantémot vitt a templomba. A napfény megint beömlött a keleti ablakon, és Duci megállt a szentély lépcsőjén a tarka fényözönben. Halkan maga elé suttogta: – Ne félj, nem lesz semmi baja a kislányodnak. Én majd gondoskodom róla. Ígérem.

Azután rendet rakott a templomban, majd néhány percre letérdelt, és elmondott egy fohászt, utána pedig hazatért a lelkészlakba, hogy nekilásson a két nap alatt felhalmozódott munkának.

(Borbás Mária)

A VADÁSZLAK REJTÉLYE

I

– TALÁN – MORMOLTAGYENGEHANGONPoirot – ezúttal mégsem halok meg.

Poirot influenzából lábadozott éppen, úgyhogy a megjegyzést én az üdvös optimizmus jeleként értelmeztem. A betegség első áldozata én magam voltam. Poirot utánam esett le a lábáról. Most párnákkal felpolcolva üldögélt az ágyban, a fején gyapjúkendő, és valami különlegesen gusztustalan tisane-t kortyolt lassan, amit az utasításai alapján én állítottam össze. Kedvtelve nézegette a kandallópárkány díszeit: a rendben, méret szerint felsorakoztatott orvosságos üvegcséket.

– Igen, igen – folytatta kis termetű barátom. – Én, a nagy

Hercule Poirot, a gonosztevők réme újra magamra fogok találni! Képzelje csak el, mon ami, ír rólam a Society Gossip! Igen, éspedig ezt: „Előre, bűnözők, mindenki munkára! Hercule Poirot – aki valódi Herkules, higgyétek el, lányok! –, a jó társaság közkedvelt detektívje most nem tud benneteket elkapni. S hogy miért? Mert az influenzát kapta el!” Nevettem.

– Jó magának, Poirot! Kezd közismert figurává válni. Szerencse, hogy mostanában egyetlen igazán érdekes esetet sem mulasztott el.

– Így van. Azt a néhány esetet pedig, amit nem tudtam elvállalni, nem is sajnálom.

Házvezetőnőnk dugta be a fejét az ajtón.

– Van lenn egy úr. Azt mondja, muszáj beszélnie monsieurPoirot-val vagy magával, kapitány. Láttam, hogy nem tágít – de azért úriemberként viselkedik! –, szóval felhoztam a névjegyét.

Átadta nekem a kártyát. „Roger Havering” – olvastam.

Poirot a fejével a könyvespolc felé intett, én pedig engedelmesen levettem a Ki kicsodá?-t. Poirot elvette tőlem, és gyorsan keresni kezdett benne.

– Windsor bárójának második fia. 1913-ban feleségül vette William Crabb negyedik leányát, Zoét.

– Hm, hm… – mondtam. – Gyanítom, ez az a lány, aki a Frivolity színpadán lépett fel, csak akkor még Zoe Carrisbrook néven szerepelt. Emlékszem is, hogy a háború előtt hozzáment valami társasági fiatalemberhez.

– Volna kedve hozzá, Hastings, hogy odalent meghallgassa,milyen problémával fordul hozzánk a látogatónk? Engem mentsen ki előtte!

Roger Havering a negyvenes éveiben járó, jókötésű és elegáns külsejű férfi volt. Az arca azonban zaklatottságot tükrözött, és látszott, hogy nagyon feszült.

– Hastings kapitány? Ugyebár ön monsieur Poirot társa? Feltétlenül szükséges, hogy monsieur Poirot még ma Derbyshirebe jöjjön velem.

– Attól tartok, ez lehetetlen – válaszoltam. – Poirot ágybanfekvő beteg, influenzás.

Látogatónk arcára kiült a csalódás.

– Ajjaj, ez nagy csapás most nekem.

– Valami komoly ügyben volna szükség a segítségére?

– Jaj, Istenem, nagyon is komoly! A nagybátyám, az én legjobb barátom a világon, tegnap éjjel borzalmas gyilkosság áldozata lett.

– Itt Londonban?

– Nem, Derbyshire-ben. Én Londonban voltam, de ma reggeltáviratot kaptam a feleségemtől. Mihelyt elolvastam, azonnal elhatároztam, hogy idejövök, és felkérem monsieur Poirot-t, hogy vállalja el az ügyet.

– Kérem, bocsásson meg egy pillanatra! – szóltam, mert valami eszembe jutott.

Felszaladtam a lépcsőn, és néhány szóban vázoltam a helyzetet Poirotnak. Ő szinte a számból vette ki a szavakat:

– Értem, értem. Ugye, szeretne odamenni egyedül? Nos, miért is ne? Már jól ismeri a munkamódszeremet. Csak annyit kérek, hogy mindennap kimerítően számoljon be nekem, és ha táviratban valamilyen instrukciót küldök, azt feltétlenül kövesse.

Ebbe örömmel beleegyeztem.

II

Egy óra múlva már Haveringgel szemben ültem a Midland vasúttársaság első osztályú kocsijában, mely sebesen távolodott Londontól.

– Először is tudnia kell, Hastings kapitány, hogy ahová mostmegyünk, ahol a tragédia történt, csak egy kis vadászlak a derbyshire-i lápon. Mi valójában Newmarket mellett lakunk, a társasági szezonra pedig rendszerint lakást bérelünk Londonban. A vadászlakban egy házvezetőnő lakik, aki minden szempontból ki tud minket szolgálni, ha egy-egy hétvégére leszaladunk. A vadászidényben persze levisszük oda néhány szolgánkat Newmarketből. Nagybátyám, Harrington Pace – tudja, anyám lánykori neve Pace, és a családjuk New Yorkból való – most már három éve együtt lakik velünk. Apámmal soha nem jött ki valami fényesen, se a bátyámmal, és az az érzésem, hogy pont azért kedvelt inkább engem, mert én afféle tékozló fiú vagyok a családban. Nekem nincs pénzem, a nagybátyám pedig gazdag, egyszóval ő állta a cechet! Igaz, hogy bizonyos dolgokban nagyon akkurátus volt és szigorú, de azért nem volt vele nehéz, és mi hárman nagyon harmonikusan éltünk együtt. Két napja, amikor a nagybátyám kicsit belefáradt legutóbbi londoni szórakozásainkba, azt javasolta, hogy ugorjunk le Derbyshirebe egy-két napra. Feleségem táviratozott Mrs. Middletonnak, a házvezetőnőnek, és még aznap délután lementünk mind a hárman. Tegnap este vissza kellett jönnöm Londonba, de a feleségem és a nagybátyám ott maradtak. És ma reggel ezt a táviratot kaptam – nyújtotta oda nekem.

Gyere azonnal Harrington bácsit megölték éjjel hozz jó

detektívet ha tudsz gyere mindenképp Zoe

– Akkor tehát még ön sem ismeri a részleteket?

– Nem, de gondolom, az esti lapokban már benne lesz. A rendőrség már nyilván ott van.

Három óra tájban érkeztünk meg az Elmer’s Dale-i kis vasútállomásra. Onnan még öt mérföldes autózás várt ránk, s végül egy kicsi, szürke kőépülethez érkeztünk a barátságtalan vidék kellős közepén.

– Elhagyatott vidék – jegyeztem meg borzongva.

Havering bólintott.

– Megpróbálok a háztól megszabadulni. Ezek után rá sem bírok nézni.

Elhúzta a kapun a reteszt, és a keskeny ösvényen a tölgyfa ajtó felé indultunk, amikor azon egy ismerős alak lépett ki, és elénk jött.

– Japp! – kiáltottam.

A Scotland Yard felügyelője barátságosan rám vigyorgott, majd útitársamhoz fordult.

– Mr. Havering, ugyebár? Engem küldtek Londonból, hogy anyomozást vezessem, és szeretnék önnel pár szót beszélni, ha lehet.

– De a feleségem…

– Én már találkoztam a kedves nejével, uram, és a házvezetőnővel is. Nem akarnám feltartani, csakhogy szeretnék mielőbb visszamenni a faluba most már, hogy itt mindent megnéztem.

– De én még semmit a világon nem tudok, hogy mi hogy…

– Úgy van – mondta csitítóan Japp. – De mégis van itt egy-két dolog, amiről szeretném az ön véleményét megkérdezni. Itt van Hastings kapitány, aki jól ismer engem, ő lesz szíves bemenni a házba és megnyugtatni a hölgyeket, hogy ön megérkezett. De mondja csak, Hastings kapitány, hol hagyta kis barátját?

– Ágyban fekszik, influenzás.

– Tényleg? Sajnálattal hallom. Akkor maga most kicsit úgyérzi itt magát, mint a szekér ló nélkül, igaz?

Élcelődését a lehető legalkalmatlanabb időpontra időzítette, úgyhogy válasz nélkül hagytam, és felmentem a házhoz. Csengettem, mert Japp becsapta maga mögött az ajtót. Néhány perc múltán egy feketébe öltözött középkorú nő nyitotta ki.

– Mr. Havering pár perc múlva itt lesz – magyaráztam. – Afelügyelő tartóztatta fel. Én jöttem Londonból Mr. Haveringgel, hogy megvizsgáljam az esetet. El tudná nekem röviden mondani, hogy mi is történt tegnap éjjel?

– Jöjjön be, uram!

Becsukta az ajtót mögöttem, ott álltunk meg a félhomályos hallban.

– Tegnap vacsora után jött az az ember. Pace urat kereste, ésmikor hallottam, hogy ő is ugyanolyan kiejtéssel beszél, azt gondoltam, biztos valami amerikai ismerőse, és be is vezettem a fegyverszobába, aztán meg szóltam Pace úrnak. A látogató nem mondott semmilyen nevet, ami persze kicsit furcsa volt, most, hogy belegondolok. Szóltam Pace úrnak, aki nemigen tudta, ki lehet ez, de azt mondta az úrnőnek: „Bocsáss meg egy pillanatra, megnézem, mit akarhat ez a pasas.” Bement a fegyverszobába, én meg visszamentem a konyhába, de egy idő után hangoskodást hallottam, mintha veszekednének, és akkor kijöttem az előszobába. Az úrnőm is pont akkor jött ki, volt egy nagy durranás és aztán borzasztó némaság. Mindketten a fegyverszoba ajtajához futottunk, de zárva volt, úgyhogy körbe kellett szaladnunk az ablakhoz. Az nyitva volt, és bent ott volt Pace úr lelőve, véresen.

– Hová tűnt el a látogató?

– Az ablakon keresztül menekülhetett el, uram, még mielőttmi odaértünk.

– Azután mi történt?

– Az asszonyom engem küldött a rendőrségre. Öt mérföldetgyalogoltam! Vissza már a rendőrökkel jöttem, egyikük itt is maradt éjszakára, ma reggel pedig megjött Londonból a felügyelő úr.

– Hogy nézett ki ez az ember, aki Pace urat kereste?

A házvezetőnő elgondolkodott.

– Fekete szakálla volt, uram, úgy középkorú lehetett, és világos színű kabátot hordott. Azon kívül, hogy kicsit amerikaiasan beszélt, semmi különöset nem vettem észre rajta.

– Értem. Vajon beszélhetek-e most Mrs. Haveringgel?

– Odafönt van. Szóljak neki?

– Legyen szíves. Mondja meg neki, hogy a férje odakint beszélget Japp felügyelővel, és hogy az az úr szeretne vele minél előbb beszélni, akit a férje hozott Londonból.

– Igenis, uram.

A türelmetlenség láza fogott el, hogy minél hamarabb begyűjtsem az összes tényt. Jappnek két-három órányi előnye volt hozzám képest, és az a tény, hogy ennyire siet innen el, felpiszkált: a sarkában akartam maradni.

De Mrs. Havering nem sokáig váratott. Pár perc múlva már hallottam is a lépcsőn lefelé haladó könnyű lépteket, és amikor felnéztem, egy igen szép fiatal nőt láttam közeledni. Tűzpiros pulóver volt rajta, ami kiemelte fiúsan karcsú alakját. Fekete haján kicsi, tűzpiros bőrsapka. Személyiségének vitalitását még a friss gyászeset sem tudta elhomályosítani.

Bemutatkoztam, mire ő fürgén bólintott.

– Természetesen sokat hallottam már önről és a kollégájáról,monsieur Poirot-ról. Ugye, önök ketten nem is egy ügyet bogoztak már ki zseniálisan? Nagyon jól tette a férjem, hogy azonnal megszerezte önöket. Most kérdezzen! Ugye, ez a legegyszerűbb módja, hogy megtudjon mindent erről a szörnyű esetről?

– Köszönöm, asszonyom! Nos hát, mikortájt érkezett az azember?

– Úgy kilenc előtt lehetett. Már befejeztük a vacsorát, kávé éscigaretta mellett ültünk.

– A férje már elment Londonba?

– Igen, a 18.15-ös vonattal.

– Az állomásra kocsival ment vagy gyalog?

– A mi saját autónk nincs itt. Elmer’s Dale-ből jött érte egykocsi, ami kivitte a vonathoz.

– Mr. Pace viselkedése a szokásos volt?

– Teljesen. Normálisan viselkedett, ahogy szokott.

– Nos, tud-e a látogatóról valamilyen leírást adni?

– Tartok tőle, hogy nem. Mrs. Middleton egyenesen a fegyverszobába vezette, aztán jött szólni a nagybátyámnak.

– Hogyan reagált a nagybácsi?

– Elég bosszúsnak látszott, de rögtön ment. Körülbelül öt perccel később lehetett, amikor meghallottam, hogy emelt hangon vitatkoznak. Kiszaladtam az előszobába, és csaknem nekimentem Mrs. Middletonnak. Akkor hallottuk a lövést. A fegyverszoba belülről volt bezárva, és nekünk meg kellett kerülnünk a házat, hogy az ablakhoz jussunk. Ez persze némi időbe telt, és azalatt a gyilkos egérutat nyert. Szegény bácsi… – csuklott el a hangja – …fejbe lőtték! Azonnal láttam, hogy halott. Mrs. Middletont elküldtem a rendőrségért. Vigyáztam, hogy nehogy valamit megfogjak a szobában, hogy úgy hagyjak mindent, ahogy találtam.

Elismerően bólintottam.

– No és tud-e valamit a gyilkos fegyverről?

– Nos, Hastings kapitány, szerintem igen. A férjemnek két egyforma revolvere volt a falon. Az egyik eltűnt. Ezt a rendőröknek is elmondtam, és ők magukkal vitték a párját. Ha a kilőtt golyó előkerül, egész pontosan azonosítják majd, azt hiszem.

– Bemehetek a fegyverszobába?

– Természetesen. A rendőrök már végeztek. De a holttest márnincs ott.

Odakísért a tett színhelyére. Ebben a pillanatban lépett be Havering az előszobába, mire a felesége gyorsan elnézést kért tőlem, és odaszaladt hozzá. Egyedül maradtam, hogy vizsgálódásomat elvégezzem.

Legjobb, ha azonnal bevallom: kiábrándítóan kevés nyomra bukkantam. A detektívtörténetekben csak úgy hemzsegnek a nyomok, de itt én semmit nem találtam, ami a szokványostól eltérő lett volna, leszámítva a nagy vérfoltot a szőnyegen, ahová, gondolom, a holttest esett. Mindent tüzetesen megvizsgáltam, és néhány fotót is készítettem a szobáról a kis fényképezőgépemmel, amit magammal vittem. Megvizsgáltam az ablak alatt a földet is, de annyira össze volt taposva, hogy megítélésem szerint kár lett volna az időt vesztegetni rá. Igen, láttam már mindent, ami a vadászlakban látnivaló volt. Vissza kellett mennem Elmer’s Dale-be, és fel kellett vennem a kapcsolatot Japp-pel. Úgyhogy búcsút vettem a Havering házaspártól, és azzal az autóval, ami az állomástól idáig hozott minket, visszamentem.

Jappet a Matlock Arms fogadóban találtam, és ő rögtön elvitt magával, hogy megnézhessem a holttestet. Harrington Pace kicsi, szikár, borotvált arcú ember volt, megjelenését tekintve amolyan tipikus amerikai. Hátulról lőtték fejbe, és a revolvert közelről sütötték el.

– Egy pillanatra elfordulhatott – jegyezte meg Japp –, és amásik fickó akkor kapott fel egy revolvert és lőtte le. Annak a fegyvernek, amit Mrs. Havering adott át nekünk, teli volt a tára, és szerintem a másiknak is. Elképesztő, hogy milyen rettenetes hülyeségekre képesek az emberek! Gondoljon bele: maga tartana két töltött revolvert otthon a falon?

– Mi a véleménye az esetről? – kérdeztem, amikor a hátborzongató kamrát magunk mögött hagytuk.

– Nos, én legelőször is Haveringet vizsgálnám meg. Bizony!– reagált. – Havering múltjában volt egy-két zavaros ügy. Még Oxfordba járt, amikor volt valami zűr az apja egyik csekkjén lévő aláírással. De persze az egészet eltussolták. Meg aztán most is alaposan el van adósodva, és ezek nem azok a fajta adósságok, amikkel szívesen odamenne a nagybátyjához, hogy az fizesse ki őket – viszont abban biztos lehetett, hogy a nagybátyja az ő javára végrendelkezik. Szóval én már szemmel tartottam a fickót, éppen ezért akartam még az előtt beszélni vele, hogy a feleségével találkozott volna, de a vallomásaik összevágnak, és az állomáson is jártam, és a pasas tényleg a 18.15-össel ment el. Az nagyjából 22.30-kor ér fel Londonba. Azt állítja, hogy egyenesen a klubjába ment, és ha ez is beigazolódik, akkor igazán nem lehetett itt kilenckor, hogy fekete szakállat ragasztva lelője a nagybátyját!

– Á, igen, épp meg akartam kérdezni: mit gondol erről a fekete szakállról?

Japp hunyorított.

– Én azt hiszem, ez a szakáll amolyan gyorsan növő típus: azElmer’s Dale-től a vadászlakig tartó öt mérföldes úton nőtt ki. Azok az amerikaiak, akikkel én eddig találkoztam, borotvált arcúak voltak. Igen, Pace amerikai ismerősei közt kell keresnünk a gyilkost. Először a házvezetőnőt kérdeztem ki, aztán az úrnőjét, és a történeteik megegyeznek, csak azt sajnálom, hogy Mrs. Havering nem vetett egy pillantást az emberre. Okos nőnek látszik, lehet, hogy ő észrevett volna valamit, amin elindulhatnánk.

Leültem, és aprólékos, terjedelmes beszámolót készítettem Poirot számára. Mielőtt feladtam volna a levelet, még néhány további információt is bele tudtam írni.

Előkerült a golyó, és bebizonyosodott, hogy ugyanolyan revolverből származott, mint amilyen a rendőrségnél lévő. Leellenőrizték továbbá Havering jövés-menését a kérdéses éjszakán, és minden stimmelt. Kiderült, hogy valóban megérkezett Londonba azzal a vonattal. Harmadszor pedig szenzációs fordulat következett be az ügyben: egy Ealingben lakó városi úriember aznap reggel, amint Haven Greenen keresztül a helyi vasútállomásra igyekezett, meglátott egy barna papírzacskót betömve a kerítés rácsai közé. Amikor kinyitotta, látta, hogy egy revolver van benne. Leadta a zacskót a helyi rendőrörsön, és még az éj leszállta előtt kiderült, hogy ez a keresett fegyver, a Mrs. Havering által átadott revolvernek a párja. Egyetlen golyót lőttek ki belőle.

Mindezeket utólag a beszámolómhoz fűztem. Másnap reggel Poirot-tól távirat érkezett, amikor a reggelinél ültem.

Persze hogy a fekete szakállas nem Havering volt csak magának vagy Jappnek juthat ilyesmi eszébe táviratozza meg nekem a házvezetőnő személyleírását és hogy ma reggel milyen ruhát viselt ugyanezt Mrs. Haveringről is ne fecsérelje az időt szobabelsők fényképezésére alulexponáltak és még csak nem is művésziek.

Úgy éreztem: enyhe túlzás Poirot-tól ez a gunyoros stílus. Gyanítottam, hogy kicsit irigy rám, amiért én vagyok a helyszínen, és módomban áll az ügyben intézkedni. Egyszerűen nevetségesnek tűnt a kérése, hogy írjam le neki a két nő ruházatát, de azért teljesítettem, már amennyire egy magamfajta férfiember képes ilyesmire.

Tizenegy órakor választávirat jött Poirot-tól:

Javasolja Jappnek hogy tartóztassa le a házvezetőnőt mielőtt még túl késő lenne.

Elképedve vittem a táviratot Jappnek. Ő elfojtott egy káromkodást.

– Monsieur Poirot érti a dolgát: ha ő mondja, biztos van benne valami. Én meg szinte fel sem figyeltem a nőre! Nem tudom, elmehetek-e odáig, hogy letartóztassam, de figyeltetni fogom. Most azonnal odamegyünk, és megnézzük jobban a nőt.

De akkor már késő is volt, mert Mrs. Middleton, a csendes, középkorú asszony, aki oly rendesnek és tiszteletre méltónak látszott, felszívódott. A ládáját hátrahagyta. Közönséges ruhák voltak csak benne. Semmi nem utalt a személyazonosságára vagy arra, hogy hová ment.

Mrs. Haveringtől megtudtunk róla mindent, amit csak lehetett:

– Körülbelül három héttel ezelőtt fogadtam fel, amikor Mrs. Emery, az előző házvezetőnőnk elment. A Mount Streeten lévő munkaközvetítőből küldték, Mrs. Selbourne közismert ügynökségétől. Az összes alkalmazottamat onnan szereztem. Több nőt is küldtek hozzám, de mind közül ez a Mrs. Middleton látszott a legkedvesebbnek, és nagyon jó referenciákkal jött. Itt helyben, azonnal alkalmaztam, és értesítettem az ügynökséget. El sem tudom hinni, hogy bármi gond lehet vele! Annyira helyes, csendes asszony volt!

A dolog csakugyan rejtélyesnek tűnt. Mert ugyan bizonyosra vehető, hogy az asszony nem követhette el a gyilkosságot, hiszen a lövés pillanatában Mrs. Haveringgel volt az előszobában, ugyanakkor nyilván köze kellett, hogy legyen a bűntényhez, mert különben miért ugrott meg ilyen hirtelen?

Megtáviratoztam Poirotnak a legújabb fejleményt, és megírtam, hogy Londonba készülök, hogy a Selbourne-féle munkaközvetítőnél tudakozódjam.

Poirot azonnal válaszolt:

Nincs értelme az ügynökségre menni nyilván sose hallottak róla derítse ki milyen járművön érkezett először a vadászlakba.

Bár nem értettem semmit, engedelmeskedtem. Az Elmer’s Daleben igénybe vehető járművek száma korlátozott volt. A helyi garázsban két ócska Ford autó állt, és volt még két lovas kocsi a vasútnál. Ezek közül egyiket sem bérelték a kérdéses napon. Amikor Mrs. Haveringet kérdeztem, elmondta, hogy ő előre kifizette az asszony útiköltségét Derbyshire-ig, és az összeg arra is elég volt, hogy autót vagy lovas kocsit béreljen a vadászlakig. Az egyik Ford rendszerint fuvarra várva ott állt az állomáson. Figyelembe véve azt a körülményt, hogy a végzetes estén az állomáson se fekete szakállas, se másmilyen idegen érkezésére nem figyeltek fel, minden arra mutatott, hogy a gyilkos autóval ment a helyszínre, ami a vadászlak közelében várakozhatott, hogy a menekülésben segítse – és hogy ugyanaz az autó vitte a rejtélyes házvezetőnőt is új munkahelyére. Még megemlíthetem, hogy a londoni munkaközvetítőnél való érdeklődés Poirot jóslatát igazolta. A nyilvántartásukban Mrs. Middleton nevű nő soha nem szerepelt. Havering nagys. asszony házvezetőnőre vonatkozó igényét megkapták, és küldtek is különböző jelentkezőket az állásra. Amikor Mrs. Havering postázta nekik a sikeres közvetítésért járó jutalékot, elmulasztotta megemlíteni, hogy melyik jelentkezőt választotta.

Ezek után kissé elszontyolodva tértem vissza Londonba. Poirot-t a kandalló melletti karosszékben találtam, valami rikító színű selyemköntösben ücsörgött. Nagy szeretettel fogadott.

– Mon ami, Hastings! Mennyire örülök, hogy látom! Annyira szeretem! Hát jól érezte magát? Szaladgált sokat a jó Japp-pel?

Kérdezősködött és nyomozott eleget, szíve szerint?

– Poirot! – kiáltottam. – Az egész ügy egy sötét rejtély! Megoldhatatlan!

– Az való igaz, hogy miatta nem fog dicsfény övezni bennünket.

– Nem bizony! Kemény dió.

– Ha csak arról van szó, diótörésben jó vagyok! Akár mókusnak is elmehetnék! Nem is ez bosszant. Azt már pontosan tudom, ki ölte meg Harrington Pace-t.

– Tudja? De hát hogy jött rá?

– A távirataimra írott válaszai világítottak rá az igazságra. Nézze, Hastings, vizsgáljuk meg most már a tényeket módszeresen és sorrendben! Harrington Pace-nek tekintélyes a vagyona, melyet halálakor kétségkívül az unokaöccse örököl. Első pont. Az unokaöccsről tudni lehet, hogy rettenetesen el van adósodva. Második pont. Az is köztudott erről az unokaöccsről, hogy… fogalmazzunk úgy, hogy nem a tisztesség mintaképe? Harmadik pont.

– Csakhogy Roger Haveringről bebizonyosodott, hogy egyenesen felutazott Londonba.

– Précisément. Mivel Havering 18.15-kor hagyta el Elmer’s Dale-t, és Pace-t ez előtt nem ölhették meg, mert a holttestet megvizsgáló orvos azonnal rájött volna, hogy a halál időpontját tévesen adták meg, joggal vonjuk le azt a következtetést, hogy nem Havering lőtte le a nagybátyját. De ott van még Mrs. Havering is, Hastings.

– Az lehetetlen! A házvezetőnő vele volt, amikor eldördült alövés.

– Á, igen, a házvezetőnő! Nos, neki nyoma veszett.

– Majd megtalálják.

– Nem hinném. Ez a házvezetőnő valahogy olyan megfoghatatlan, nem gondolja, Hastings? Ez nekem rögtön feltűnt.

– Szerintem eljátszotta a rá osztott szerepet, és aztán hipp-hopp eltűnt.

– No és mi volt a szerepe?

– Valószínűleg az, hogy beengedje a házba a cinkosát, a fekete szakállú férfit.

– Á, nem, nem ez volt a szerepe! Hanem az, amit az előbbemlített, hogy alibit szolgáltasson Mrs. Haveringnek arra a pillanatra, amikor a lövés eldördült. És senki nem fog rátalálni, mon ami, mert nem létezik! „Nincs ilyen személy!”, ahogyan azt a maguk nagyszerű Shakespeare-je is mondotta.

– Az Dickens volt – mormoltam, és nem tudtam a mosolygásomat palástolni. – De mit akar ezzel mondani, Poirot?

– Azt, hogy Zoe Havering a házassága előtt színésznő volt,meg azt, hogy maga és Japp csak a sötét hallban látták a házvezetőnőt, egy homályos, feketébe öltözött középkorú figurát, akinek fojtott és halk volt a hangja, és végül azt, hogy se maga, se Japp, se a házvezetőnő által odavitt helyi rendőrök nem látták Mrs. Middletont és az úrnőjét egyszerre. Mindez gyerekjáték volt ennek a merész és okos nőnek. Azzal az ürüggyel, hogy szól az úrnőjének, felszaladt, és felvett egy élénk színű pulóvert, a szürkített hajra meg ráhúzott egy olyan sapkát, amihez fekete hajfürtök is tartoztak. Mindössze pár sminkes mozdulat, és a középkorú arc eltűnt, egy kis rúzsozás, és a tündöklő Zoe Havering már jött is, és a hangja tisztán csilingelt! A házvezetőnőt senki meg nem nézi. De hát miért is kéne? Semmi köze nincs a bűntényhez. Neki is van alibije.

– És az Ealingnél megtalált revolver? Mrs. Havering csak nem rakhatta oda?

– Nem, az Roger Havering dolga volt… csakhogy ez hiba volta részükről. Ez adta a kezembe a kulcsot. Ha valaki gyilkosságot követ el egy revolverrel, amit a helyszínen talált, azt ott helyben el szokta hajítani, és nem cipeli el Londonig. Ezzel világos lett a szándékuk: az elkövetők a rendőrség figyelmét máshová akarták terelni, Derbyshire-től messzire, mert fontos volt, hogy a rendőrök minél hamarabb eltakarodjanak a vadászlak környékéről. Az Ealingnél megtalált revolver persze nem volt azonos azzal, amelyikkel Pace-t megölték. Roger Havering lőtt egyet vele, aztán felhozta Londonba, egyenesen a klubjába ment, hogy meglegyen az alibije, aztán vonattal gyorsan kiment Ealingbe, ami mindössze húsz percet igényelt, odatette a csomagot, ahol megtalálták, és gyorsan visszajött Londonba. Az a bűbájos teremtés meg, a feleség vacsora után csendben lelőtte Pace-t – hátulról lőtték le, emlékszik? ez is egy fontos mozzanat! –, újratöltötte a revolvert, visszatette a helyére, majd elkezdte eljátszani a maga kis színdarabját.

– Ez hihetetlen – motyogtam elképedve –, és mégis…

– És mégis ez az igazság! Bien sur, barátom, ez az igazság. De hogy ezt a párocskát hogy lehet bíróság elé állítani, az már más kérdés. Remélem, hogy Japp megtesz mindent, amit csak lehet – neki mindent megírtam –, de félek, Hastings, hogy kénytelenek leszünk a sorsra vagy le bon Dieu-re bízni őket, amelyik jobban tetszik.

– Virulnak a gonoszok, akár az örökzöld babér – idéztem Poirotnak.

– De ennek ára van, Hastings, mindig ára van, croyez-moi! [39]

Poirot előérzete nem csalt. Japp meg volt győződve Poirot teóriájának igazáról, de mégsem tudott kellő súlyú bizonyítékot felmutatni ahhoz, hogy elítéljék őket.

Pace hatalmas vagyona a gyilkosaira szállt. Ám a végzet mégis utolérte őket, és amikor azt olvastam az újságban, hogy Nagys. Roger Havering és neje a Párizsba tartó Air Mail járat katasztrófájának áldozatai között volt, tudtam, hogy az igazság győzedelmeskedett.

(Sipos Katalin)

VILÁGVÉGE

MR. SATTERTHWAITE a hercegnő miatt jött Korzika szigetére. Ez a hely távol esett rendes úti céljaitól. A Riviérán biztos lehetett benne, hogy megtalálja azt a kényelmet, amihez szokott – és a kényelem nála sokat nyomott a latban. Szerette a kényelmet, az igaz, de a hercegnők társaságát is. Egyszóval Mr. Satterthwaite, ez a gáláns, régimódi úriember a maga ártalmatlan módján – sznob volt. A legjobb társaságot kereste. És Leith hercegnő hamisítatlan hercegnő volt, akinek a felmenői közt még véletlenül sem találni chicagói illetőségű mészárosokat. Az apja is herceg volt meg a férje is.

Egyébként pedig kopottas kinézetű idős hölgy volt, akinek ruhái arról árulkodtak, hogy a fekete gyöngyhímzés a gyengéje. Egész csomó gyémántbrosst hordott régi divatú foglalatban, és hajszálra ugyanúgy, ahogy annak idején már az anyja is hordta őket: mindenfelé feltűzködte őket a ruhájára. Egyszer valaki azt mondta: a hercegnő öltözködéskor biztos a szoba közepére áll, a komornája meg vaktában rádobálja a brossokat. A hercegnő nagylelkűen adakozott mindenféle jótékony célra, bérlőivel és hozzátartozóival sem garasoskodott, de ha egészen kis összegekről volt szó, a végtelenségig zsugori tudott lenni.

Rendszeresen kiprovokálta például, hogy a barátai felajánlják: elfurikázzák őt ide meg oda, vásárláskor pedig mindig az akciókat kínáló, alagsori üzleteket kereste.

A hercegnő hirtelen vette a fejébe Korzikát. Unta magát Cannes-ban, ráadásul halálosan összeveszett a hotel tulajdonosával a szobaárakon.

– És maga is eljön velem, Satterthwaite! – jelentette ki határozottan. – A mi korunkban már nem kell attól félni, hogy ezen bárki megbotránkozik.

Mr. Satterthwaite-nek ez kifejezetten hízelgett. Őmiatta még soha senki nem akart megbotránkozni. Túl jelentéktelen figura volt ő ehhez. Botrányos helyzetben egy hercegnővel: ez már valami!

– Festői az a hely – mondta a hercegnő. – Banditák lakják,meg ilyenek. És úgy hallom: hihetetlenül olcsó. Ma reggel Manuel egyenesen arcátlanul viselkedett. Ezeket a szállodásokat néha helyre kell tenni. Ha így viselkednek, ne számítsanak rá, hogy a társaság krémje továbbra is hozzájuk fog járni! Ezt világosan meg is mondtam neki.

– Úgy tudom – mondta Mr. Satterthwaite –, hogy egész kényelmesen oda lehet menni repülővel, Antibes-ból.

– Gondolom, meg is kérik az árát rendesen – jegyezte megpikírten a hercegnő. – Nézzen utána, legyen szíves!

– Szívesen, hercegnő!

Mr. Satterthwaite továbbra is fel volt dobva, noha világosan látszott, hogy a rá váró szerep jelen esetben pusztán a megbecsült utazásszervezőé.

Amikor a hercegnő meghallotta az Avion cég repülőjegyárait, azonnal közölte:

– Rólam ne gondolja senki, hogy ilyen hallatlan összeget kifizetek csak azért, hogy az életveszélyes vacakjaikkal utazzam!

Úgyhogy hajóval mentek, és Mr. Satterthwaite tíz teljes órán át senyvedett a legalapvetőbb kényelmi szolgáltatások nélkül. Először is, a hajó este hétkor indult, és ő feltételezte, hogy a hajón majd adnak vacsorát. Nem így történt. A hajó kicsi volt, a tenger meg nyugtalan. A kora reggeli órában, Ajaccióban partra tett Mr. Satterthwaite se élő nem volt, se holt.

A hercegnő ellenben teljesen frissen szállt le a hajóról. Ő nem bánta a kényelmetlenséget, ha tudta, hogy ezzel pénzt spórol. Egészen belelkesült a rakparton eléjük táruló látványtól: a pálmafáktól és a felkelő naptól. Úgy tűnt, mintha a sziget teljes lakossága odacsődült volna, hogy megnézzék a hajó kikötését. A hajóhíd rögzítését izgatott kiabálás kísérte.

– On dirait – mondta egy francia, aki mellettük állt –, que jamais avant on n’a fait cette manouvre là![40]

– Ez az én komornám egész éjjel hányt – mondta a hercegnő. – Ostoba liba!

Mr. Satterthwaite erre csak egy halovány mosollyal reagált.

– Kár azt a jó ételt így elpocsékolni, nekem az a véleményem– mondta a hercegnő.

– Hát ő evett valamit? – kérdezte irigykedve Mr.

Satterthwaite.

– Volt nálam néhány keksz meg egy tábla csokoládé – feleltea hercegnő. – Amikor kiderült, hogy nem lesz vacsora, az egészet odaadtam neki. Ezek az alacsonyabb osztálybéliek annyira tudnak siránkozni, ha egy étkezés kimarad!

Diadalüvöltés jelezte, hogy a hajóhidat sikeresen a helyére tették. Mintha egy zenés darabból lépett volna ki az a csapat bandita, akik a fedélzetre rontva erőnek erejével elszedték az utasoktól a csomagjaikat.

– Jöjjön, Satterthwaite! – mondta a hercegnő. – Forró fürdőtakarok és kávét.

Ezzel Mr. Satterthwaite is így volt. De nem járt teljes sikerrel. A szállodában a hajbókoló igazgató üdvözölte őket, és aztán megmutatták nekik a szobáikat. A hercegnő szobájához volt fürdőszoba. Mr. Satterthwaite-et azonban egy olyan fürdőszobába irányították, ami a jelek szerint valaki másnak a szobájához tartozott. A napnak ebben a korai órájában talán nem volt indokolt arra számítani, hogy lesz meleg víz. Később Mr. Satterthwaite-nek méregerős feketét szervíroztak olyan kávéskannában, aminek hiányzott a fedele. Szobaablaka és a zsalu is tárva-nyitva állt, és beözönlött rajta a friss, illatos reggeli levegő. Vakítóan kék és zöld volt minden.

A szobapincér színpadias mozdulattal hívta fel a figyelmet a kilátásra:

– Ajaccio! – mondta teljes komolysággal – Le plus beau port du monde![41]

Azzal máris távozott. Mr. Satterthwaite az öböl mélykék színét és a háttérben magasodó hófödte hegycsúcsokat szemlélve tulajdonképpen hajlott rá, hogy egyetértsen vele. Megitta a kávéját, majd az ágyra feküdt, és édes álomba szenderült.

A déjeuner-nél[42] a hercegnő nagy formában volt.

– Satterthwaite, magának épp ez az, ami kell – mondta. –Hogy egy kicsit kizökkenjen a megszokott, vénlányos kerékvágásból!

Körbevillantotta lornyettjét a helyiségben, majd megszólalt:

– Nahát, szavamra: az ott Naomi Carlton Smith!

Egy lányra mutatott, aki egyedül ült az ablak melletti egyik asztalnál. A gömbölyded vállú lány görnyedten ült. Barna zsákvászon ruha volt rajta, fekete haját pedig éppen csak összefogta, rendetlenül.

– Művészféle? – kérdezte Mr. Satterthwaite.

Mindig jó szeme volt az emberekhez.

– Jól gondolja – felelte a hercegnő. – Ő annak mondja magát. Hallottam is, hogy valahol az Isten háta mögött lebzsel. Szegény, mint a templom egere, büszke, mint a páva – és fura pók, mint az összes Carlton Smith. Az anyja meg én első unokatestvérek vagyunk.

– Akkor ő is Knowlton-rokon?

A hercegnő bólintott.

– Jól kitolt magával – csevegett tovább. – Pedig okos lány.Összeszűrte a levet egy teljesen lehetetlen alakkal onnan lentről, Chelsea-ből. A pasas valami beteges dolgot csinált: drámaíró volt vagy költő talán. Persze a kutyának se kellett, amit írt. Erre fogta magát, és ellopta valakinek az ékszereit, de elkapták. Már nem emlékszem, mennyit kapott. Talán öt évet? De maga biztos emlékszik rá: a múlt télen volt.

– Múlt télen én Egyiptomban voltam – mentegetőzött Mr. Satterthwaite. – Január végén csúnyán elkapott az influenza, és az orvosok utána ragaszkodtak Egyiptomhoz. Így aztán sok mindenből kimaradtam.

Hangjában valódi sajnálkozás volt.

– Ez a lány rosszkedvűnek látszik – mondta a hercegnő, újrafelemelve a lornyettjét. – Ezt nem hagyhatom annyiban.

Kifelé menet a hercegnő megállt Carlton Smith kisasszony asztalánál, és megbökte a lány vállát.

– Naomi, nem emlékszel már rám, ugye?

Naomi elég kelletlenül, de felállt.

– De igen, hercegnő. Láttam, amikor bejött, de azt gondoltam, valószínűleg maga nem ismer meg engem.

A szavakat lustán fűzte egymás után, és egyáltalán nem akart udvariasnak látszani.

– Ha befejezted az evést, gyere ki a teraszra beszélgetni! – rendelkezett a hercegnő.

– Hát jó – mondta Naomi, és ásított.

– Pocsék a modora – mondta a hercegnő Mr. Satterthwaite-nek. – Az összes Carlton Smithnek az!

Odakint akartak kávézni a napsütésben. Úgy hat perce ülhettek le, amikor Naomi Carlton Smith kislattyogott a szállodából, és odajött hozzájuk. Belehuppant az egyik székbe, és a lábát egyáltalán nem nőiesen (sőt, illetlenül) kinyújtotta előre.

Fura arca volt: álla előremeredt, szürke szeme pedig mélyen ült. Okos és boldogtalan – ez látszott az arcán, amiből pont csak a szépség hiányzott.

– Mesélj, Naomi! – mondta élénken a hercegnő. – Mivel foglalkozol mostanában?

– Nem is tudom. Agyonütöm az időt valahogy.

– Festesz?

– Néha.

– Mutasd a dolgaidat!

Naomi elvigyorodott. Nem félemlítette meg a hercegnő ellentmondást nem tűrő modora. Inkább mulattatta. Bement a szállodába, s amikor megint kijött, magával hozott egy nagy mappát.

– Magának nem fognak tetszeni, hercegnő! – mondta figyelmeztetően. – De nekem mondhat, amit akar. Én nem sértődöm meg.

Mr. Satterthwaite kicsit közelebb húzta a székét. Érdeklődni kezdett. Egy perccel később pedig még inkább érdeklődő lett. A hercegnő viszont nem titkolta, hogy neki nem tetszik, amit lát.

– Én még azt sem tudom, hogy ezeket honnan kell nézni! –fakadt ki. – Te jó Isten, te lány, hát mikor volt ilyen színű az ég, vagy a tenger?

– Én ilyennek látom – mondta higgadtan Naomi.

– Fuj! – jegyezte meg most a hercegnő egy másik kép láttán.– Ettől meg libabőrös leszek!

– Így van ez rendjén – mondta Naomi. – Nem is tudja, milyen nagy elismerés ez nekem!

Egy kaktuszfügét ábrázoló különös, vorticista tanulmány volt – de szinte alig lehetett felismerni, hogy az van rajta. Szürkészöld alapon erőteljes színfoltok: a gyümölcs úgy ragyogott fel, akár egy ékszer. Az egész kavargott, húsos volt, elborzasztóan anyagszerű: maga a rothadás. Mr. Satterthwaite-en is erőt vett az undor, és elfordította a fejét.

Meglátta, hogy Naomi őt nézi, és megértően bólogat.

– Tudom – mondta. – De hát tényleg ilyen!

A hercegnő megköszörülte a torkát.

– Manapság elég egyszerű művésznek lenni – jegyezte meglesújtóan. – Meg sem kísérlik visszaadni a valóságot. Csak felviszik a festéket… én nem tudom, mivel, de az biztos, hogy nem ecsettel…

– Festékkéssel – szúrta közbe Naomi, és megint szélesen mosolygott.

– Mégpedig jó vastagon – folytatta a hercegnő. – Kupacokban. És kész is! És mindenki azt mondja: „Milyen eredeti!” De én az ilyet ki nem állhatom. Nekem a festészet nem ez, hanem…

– Mondjuk egy csinosan ábrázolt kutya meg egy ló, EdwinLandseertől.

– Miért, mi a baj Landseerrel? – kérdezte a hercegnő élesen.

– Semmi – felelte Naomi. – Semmi bajom vele. És nincs semmi bajom magával sem, hercegnő. A dolgok legfelül mindig szépek, fényesek és finomak. Tisztelem magát, hercegnő, mert van önben erő. Tisztességesen élte az életét, és a sors úgy hozta, hogy legfelülre került. De akik alul vannak, azok a dolgokat is alulról nézik. És az a nézőpont is érdekes lehet.

A hercegnő csak nézett rá.

– Halvány sejtelmem sincs róla, hogy mit magyarázol – jelentette ki.

Mr. Satterthwaite még mindig a képeket nézegette. Ő meglátta bennük, amit a hercegnő nem: a technikai tökéletességet. Csodálkozott és élvezkedett. A lányra nézett.

– Eladná nekem valamelyiket, Carlton Smith kisasszony? –kérdezte.

– Bármelyiket elviheti öt guinea-ért – vetette oda a lány közömbösen.

Mr. Satterthwaite egy-két percig még tétovázott, de aztán kiválasztott egyet, amin egy kaktuszfüge volt és egy aloé. Az előtérben mimózavirág élénksárga, de elmosódó foltja látszott, az aloé vörös virága a kép síkjából szinte ki-be táncolt, s az egészet szigorúan ellenpontozva ott volt a kaktuszfüge szögletes alakja és az aloé kardszerű levele.

Mr. Satterthwaite kis meghajlással köszönte meg a lánynak.

– Nagyon örülök, hogy ezt megszerezhettem, és azt hiszem,hogy nagyon jó vásárt csináltam. Carlton Smith kisasszony, egy nap majd igen szép haszonnal adhatom tovább ezt a vázlatot… ha egyáltalán el akarom adni!

A lány előrehajolt, hogy megnézze: melyiket vette el. Mr. Satterthwaite látta, hogy egyszerre más szemmel néz rá, mint eddig. Most először vett igazán tudomást a létezéséről, sőt, gyors oldalpillantásában tisztelet bujkált.

– Kiválasztotta a legjobbat – mondta. – Én… igazán örülök.

– Gondolom, tudja, mit csinál – mondta a hercegnő Mr. Satterthwaite-nek. – És biztos igaza is van. Hallottam, hogy műértő hírében áll. De azt nem fogja nekem bemagyarázni, hogy ez művészet, mert nem az. No de mindegy, hagyjuk! Csak pár napot fogok itt tölteni, és látni akarok valamit a szigetből.

Naomi, neked ugye van kocsid?

A lány bólintott.

– Remek! – mondta a hercegnő. – Holnap kirándulunk valahová.

– Csak két ülés van benne.

– Ugyan már, hát csak van benne valami felnyitható pótülésMr. Satterthwaite-nek?

Mr. Satterthwaite sóhajtva megborzongott. Hajnalban már megtapasztalta, milyenek a korzikai utak. Naomi figyelmesen nézte.

– Attól tartok, az én kocsim nem fog megfelelni magának –mondta. – Borzasztó ócska, vén tragacs. Használtan vettem, fillérekért. Épp csak arra képes, hogy engem felvigyen a hegyekbe… de arra is csak akkor, ha biztatom. Utasokat nem tudok szállítani. De van egy megbízható hely itt a városban, ahol bérelhetnek kocsit.

– Kocsit bérelni? – kiáltott fel elszörnyedve a hercegnő. – Micsoda ötlet! De ki lehet az a kellemes külsejű úriember, aki ebéd előtt érkezett ide egy négyülésessel?

– Gondolom, Mr. Tomlinsont látta. Nyugdíjas bíró, aki Indiában dolgozott.

– Olyan jobbfajta embernek tűnik – mondta a hercegnő. –Beszélek vele.

Aznap este a vacsorához lejövő Mr. Satterthwaite a hercegnőt már lenn találta. Talpig bársonyban-brossban a négyüléses gazdájával beszélgetett nagy komolyan. Parancsolóan odaintett:

– Jöjjön ide, Satterthwaite! Mr. Tomlinson borzasztó érdekesdolgokat mesél nekem, és képzelje csak, holnap elvisz minket a kocsiján egy kirándulásra!

Mr. Satterthwaite elismerően nézett a hercegnőre.

– Be kell menjünk vacsorázni – szólt a hercegnő. – Ugyan,üljön már az asztalunkhoz, Mr. Tomlinson, és akkor tovább mesélheti, amit elkezdett!

– Nagyon rendes ember – jelentette ki a hercegnő később.

– Akinek van egy nagyon rendes autója – vágott vissza Mr.

Satterthwaite.

– Ejnye! – mondta a hercegnő, és a mindig nála lévő kopott,fekete legyezővel csattanósat vágott Mr. Satterthwaite körmére. Az a fájdalomtól csillagokat látott.

– Jön Naomi is – mondta a hercegnő. – A saját kocsijával. Kikell billenteni azt a lányt. Csak önmagával van elfoglalva. Nem éppen önző, de nem érdekli senki és semmi. Nem így látja?

– Nem hiszem, hogy volna ilyen – mondta meggondoltan Mr. Satterthwaite. – Úgy értem, hogy mindenkit érdekel valami. Vannak persze olyanok, akik csak saját maguk körül forognak, de abban egyetértünk, hogy Naomi nem ilyen. Teljesen hidegen hagyja őt még saját maga is. Pedig erős egyéniség, úgyhogy valaminek lennie kell, ami érdekli. Először azt hittem: a festés – de nem. Még senkivel nem találkoztam, aki ennyire távolságtartóan kezelte volna az életet. Ez veszélyes is lehet.

– Veszélyes? Mire gondol?

– Hát, tudja… általában azt szokta jelezni, hogy van az illetőnek valami szenvedélye, és a szenvedélyek mindig veszélyesek.

– Satterthwaite, ne beszéljen ostobaságokat! – legyintett a hercegnő. – Ide hallgasson! Holnap az lesz, hogy…

És Mr. Satterthwaite oda hallgatott. Legtöbbször ezt tette egész életében.

Másnap kora reggel indultak, és magukkal vitték az ebédjüket is. Naomi ment elöl, aki már hat hónapja élt a szigeten. Mr. Satterthwaite odalépett hozzá, miközben az indulásra vártak.

– Biztos benne, hogy… nem mehetnék magával? – kérdeztereménykedve.

A lány megrázta a fejét.

– Sokkal kényelmesebb lesz magának a másik kocsiban, hátul. Ott szép párnázott ülés van meg minden. Ez meg már csak ócskavas. Minden kátyúnál a levegőbe repülne az ülésről! – És még az is kérdéses, hogy felmegye az autó… Naomi felnevetett:

– Azt csak azért mondtam, hogy megkíméljem a pótüléstől!A hercegnő nyugodtan megengedhette volna magának, hogy kocsit béreljen. De ő a legzsugoribb vénasszony Angliában. Mégis: karakán vén csont, és én nem tehetek róla, kedvelem.

– Akkor talán jöhetnék mégis magával? – kérdezte mohónMr. Satterthwaite.

A lány fürkésző pillantást vetett rá.

– Miért akar annyira velem utazni?

– Még kérdezi? – és Mr. Satterthwaite szokásos régimódi meghajlásával kísérte a kérdést.

A lány elmosolyodott, de nemet intett.

– Nem ezért mondja – mondta elgondolkodva. – Ez furcsa…De nem jöhet velem, ma nem.

– Akkor majd egy másik napon – mondta Mr. Satterthwaiteudvariasan.

– Ohó, egy másik napon! – nevetett fel a lány váratlanul, ésMr. Satterthwaite-nek feltűnt, hogy milyen különös nevetés volt ez. – Egy másik napon! Majd meglátjuk…

Elindultak. Áthajtottak a városon, majd végig a hosszú öböl mentén, s aztán a kanyargós út bevitte őket a sziget belsejébe. Átkeltek egy folyó fölött, majd újra kijutottak a tengerpartra, ahol apró, homokos öblök százai mellett haladtak el. Utána elkezdtek felfelé mászni: meredek útszakaszok és riasztó kanyarok váltakoztak, és csak mentek tovább, felfelé a rémesen kanyargó úton. Az öböl már mélyen alattuk kéklett, túloldalán Ajaccio csillogott a napfényben fehéren, mintha valami tündérországi város volna.

Jobbra, balra, jobbra, balra, és a szakadék hol az egyik oldalon tátongott, hol a másikon. Mr. Satterthwaite szédült egy kicsit, és émelygett is. Az út nem volt valami széles. És csak mentek tovább felfelé.

Most már hideg lett. A szél itt már egyenesen a hó borította csúcsok felől fújt. Mr. Satterthwaite felhajtotta a zakója gallérját, és szorosan begombolta az álla alatt.

Nagyon hideg volt. Az öböl túlfelén Ajaccio továbbra is napfényben fürdött, de itt fenn vastag felhők takarták el a napot. Mr. Satterthwaite már nem gyönyörködött a kilátásban. Nem vágyott másra, csak egy fűtött szállodára és egy kényelmes karosszékre.

Naomi kis kétülésese kitartóan kapaszkodott felfelé előttük. Fel, csak felfelé. Fent jártak a világ tetején. Bármerre néztek, csak kisebb hegyeket láttak, amik lejjebb völgyekbe futottak. Itt előttük már csak a havas csúcsok meredtek az égbe. A szél pedig metszőn csapott le rájuk, akár a kés. Hirtelen megállt Naomi kocsija, ő pedig hátrafordult.

– Megjöttünk – mondta. – Itt vagyunk Világvégén! És nemfogtunk ki valami jó időt hozzá.

Kiszálltak. Egy pici kis faluban voltak, amiben csak fél tucat kőház állt. Arasznyi betűkkel odaírták a falu hangzatos nevét is:

Coti Chiaveeri.

Naomi megvonta a vállát.

– Hivatalosan így hívják, de én csak úgy nevezem: Világvége.

Elindult, és Mr. Satterthwaite csatlakozott hozzá. Elhagyták a házakat, és onnan már nem volt tovább út. Naominak igaza volt: ez itt a világ vége, a mindenen túli vidék, ahol a semmi kezdődik. Mögöttük az út fehér szalagja, de előttük – a nagy semmi. Csak lent, a mélyben, a tenger… Mr. Satterthwaite mély levegőt vett.

– Rendkívüli hely! Az embernek az az érzése, hogy itt bármimegtörténhet, hogy itt bárkivel találkozhat…

Elharapta a szót, mert éppen előttük egy férfi ült egy kövön, arcát a tenger felé fordítva. Eddig egyáltalán nem vették észre. Olyan hirtelen jelent meg ott, mint akit odavarázsoltak. Mint aki a földből nőtt ki, ott helyben. – Ki lehet ez… – kezdte Mr. Satterthwaite, de ebben a pillanatban az idegen megfordult, és Mr. Satterthwaite meglátta az arcát.

– Nahát, Mr. Quin! Milyen különös, hogy itt látom! CarltonSmith kisasszony, hadd mutassam be magának a barátomat, Mr. Quint! Nagyon különös ember… De igen, Mr. Quin, ne is szabadkozzon! Hiszen mindig ilyen váratlanul jelenik meg…

Elhallgatott, mert az az érzése támadt, hogy valahogy, tapintatlan módon elkottyantott valami nagyon jelentőségteljeset

– de hogy mi lehetett az, azt akkor sem tudta volna megmondani, ha az élete múlik rajta.

Naomi közben már az ő jellegzetes nemtörődöm modorában kezet is fogott Mr. Quinnel.

– Piknikezni jöttünk ide – mondta. – De úgy látom, hogy csontig át fogunk fagyni közben.

Mr. Satterthwaite reszketett a hidegtől. Bizonytalanul megszólalt:

– Kereshetnénk esetleg valami védett helyet…

– Mert ez nem az – értett egyet Naomi. – De azért érdemesvolt megnézni, nem?

– Valóban – mondta Mr. Satterthwaite, és odafordult Mr.

Quinhez.

– Carlton Smith kisasszony Világvégének hívja ezt a helyet.

Ugye, milyen találó név?

Mr. Quin lassan bólogatott.

– Igen, nagyon kifejező. Azt hiszem, az ember életében csakegyszer jön el ilyen helyre, ahonnan tovább már nem mehet.

– Mit ért ezen? – kérdezte Naomi élesen.

Mr. Quin feléje fordult:

– Nos, általában két dolog közül választhatunk, igaz? Példáulhogy jobbra megyünk-e vagy balra, hogy előre vagy hátra. De itt az út az ember mögött marad, előtte pedig nincs semmi.

Naomi rámeredt Mr. Quinre, de aztán megborzongott, és

visszafelé indult a többiek felé. A két férfi is vele tartott. Mr. Quin tovább beszélt, de átváltott könnyed hangvételű társalgásra.

– Magáé a kicsi autó, Carlton Smith kisasszony?

– Igen.

– Maga vezeti? Én azt hiszem, hogy errefelé kötélidegek kellenek a vezetéshez. Lélegzetelállítóak a kanyarok. Elég egy pillanatnyi figyelmetlenség vagy egy fék, ami hirtelen felmondja a szolgálatot, és máris becsúszhat a szakadékba… le a mélybe. Nagyon könnyen… előfordulhat.

Odaértek a többiekhez. Mr. Satterthwaite bemutatta a barátját. Aztán érezte, hogy valaki a karját huzigálja. Naomi volt az. Félrevonta.

– Ki ez az ember? – kérdezte indulatosan.

Mr. Satterthwaite csodálkozva nézte.

– Nos, én ezt nem tudom pontosan. Vagyis már néhány éveismerem, mert időnként összetalálkozunk, de azt nem merném állítani, hogy tudom, kicsoda…

Elhallgatott. Csupa értelmetlenséget hordott össze, és a lány nem is figyelt rá. Csak állt ott mellette lehajtott fejjel és ökölbe szorított kézzel.

– Tudja a dolgokat… tudja! – mondta. – De honnan?

Mr. Satterthwaite erre nem tudott válaszolni. Csak nézte a lányt, és nem értette, hogy miért van ennyire feldúlva.

– Félek – mondta a lány.

– Mr. Quintől?

– A tekintetétől. Mindent meglát…

Valami hideg és nedves hullott Mr. Satterthwaite arcára.

Felnézett.

– Nahát, havazik! – kiáltott fel megrökönyödve.

– A legjobb napot választották a piknikezéshez – mondta Naomi.

Mostanra már erőt vett magán.

Mit tegyenek? Mindenki egyszerre állt elő az ötletekkel. A hó sűrűn, nagy pelyhekben hullott. Végül Mr. Quin mondott valamit, aminek mindenki nagyon megörült. A házsor végén volt egy kicsi, kőből épült falatozó. Szaladni kezdtek arrafelé.

– Hoztak magukkal elemózsiát – mondta Mr. Quin. – Ott bent pedig valószínűleg kaphatnak kávét.

A kis falatozóban elég sötét volt, mert az egyetlen, apró ablak nem tudta bevilágítani, de a sarokban tűz lobogott biztatóan. Épp akkor dobott rá egy köteg ágat egy korzikai öregasszony. A fellobbanó lángok fényénél az újonnan érkezettek meglátták, hogy van már más is odabent.

Hárman ültek a terítő nélküli faasztal mellett. Mr. Satterthwaite-nek a helyszín valahogy nem látszott valóságosnak, a szereplők pedig még kevésbé.

Az asztalfőn ülő asszony úgy festett, akár egy hercegnő, azaz inkább úgy, mint ahogy egy hercegnőt elképzelni szokás. Olyan volt, mint a színpadokon megjelenített nagyasszonyok. Fejét arisztokratikusan magasan hordta, mesterien fodrászolt haja hófehér volt. Szürke ruhát viselt, melynek redői lágyan, művészien omlottak le. Egyik hosszú, fehér keze az állát támasztotta, a másikban pedig libamájpástétomos zsemlét tartott. Jobbján egy rendkívül sápadt arcbőrű, nagyon fekete hajú férfi ült, aki teknőckeretes szemüveget hordott. Ruházata választékos és nagyon szép. Feje épp hátra volt vetve, bal karját pedig szélesen előrelendítette, mint aki valami jelentőset akar közölni.

A fehér hajú hölgy balján vicces külsejű, kopasz kis ember üldögélt. Kétszer senki nem nézte meg magának.

Éppen csak egy pillanatnyi tétovázás állt be, majd a hercegnő (az igazi) vette kezébe az irányítást.

– Micsoda szörnyű hóvihar! – mondta barátságosan, és előrement, arcán azzal a céltudatos és hatékony mosollyal, ami igen hasznosnak bizonyult már máskor is, amikor például a szegényeket támogató és egyéb bizottságokban tevékenykedett.

– Gondolom, magukat is ez a vihar kapta el… De Korzika csodálatos hely! Én csak ma érkeztem.

A fekete hajú férfi felállt, a hercegnő pedig elbűvölő mosollyal leült a helyére.

Megszólalt a fehér hajú hölgy:

– Mi már egy hete itt vagyunk.

Mr. Satterthwaite-et mintha kakas csípte volna meg. Ki ne ismerné fel ezt a hangot, aki csak egyszer is hallotta? Ott zengett a kőfalak között, teli érzelemmel, csodálatos melankóliával. Mr. Satterthwaite-nek úgy tűnt, mintha valami bámulatos, jelentős, megjegyzésre méltó dolog hangzott volna el. Teljes átéléssel csendültek fel a szavak.

Mr. Satterthwaite sietősen odaszólt Mr. Tomlinsonnak, félre, hogy a többiek ne hallják:

– A szemüveges férfi Mr. Vyse, tudja, a producer!

A nyugalmazott indiai bíró nem titkolt ellenszenvvel nézett Mr. Vyse-ra.

– És mit produkál? Gyerekeket? – kérdezte.

– Jaj, dehogy – mondta Mr. Satterthwaite elhűlve, hogy Mr.Vyse-szal kapcsolatban ilyen durva hangot lehetett megütni. – Színdarabokat!

– Én inkább kimegyek – szólalt meg Naomi. – Nagyon meleg van idebenn.

Erős, rekedtes hangjával ráijesztett Mr. Satterthwaite-re. Naomi a kijárat felé lódult, csakhogy alig látott valamit, és nekiment Mr. Tomlinsonnak. Az ajtóban Mr. Quinnel találta magát szemben, aki elállta az útját.

– Menjen vissza, és üljön le! – mondta a lánynak.

Parancsolóan beszélt, és Mr. Satterthwaite nagy meglepetésére a lány előbb habozott, de aztán engedelmeskedett. Az asztal végén ült le, olyan messze a többiektől, amennyire ez csak lehetséges volt.

Mr. Satterthwaite előresündörgött, és leszólította a producert.

– Talán nem is emlékszik rám – kezdte –, az én nevem Satterthwaite.

– Hát persze!

A hosszú, csontos kéz előrenyúlt, és fájdalmasan megragadta a másik kezét:

– Kedves uram! Milyen érdekes, hogy itt találkozunk! Ugye,ismeri Nunn kisasszonyt?

Mr. Satterthwaite-nek leesett. Nem csoda, hogy ismerős volt a hangja! Angliában ezrek borzongtak meg ennek a csodálatosan érzelmes hangnak a hallatán. Rosina Nunn! A legnagyobb angol romantikus színésznő! Mr. Satterthwaite is a rajongói közé tartozott. Senki nem tudott úgy szerepet alakítani, mint Nunn kisasszony, úgy kihozni az árnyalatokat. Mr. Satterthwaite mindig is intellektuális színésznőnek tartotta, olyannak, aki megérti a szerepet, és képes annak a leglényegét megragadni.

Az azonban érthető, hogy Mr. Satterthwaite szemtől szemben nem ismerte fel. Rosina Nunn váltogatta, hogy mikor milyen külsőt öltött. Életének huszonöt évét szőkeként élte le. Egy USAbeli turné után hollófekete tincsekkel tért haza, és drámai hősnőket kezdett játszani. Ez a „francia márkinő” fazon volt most nála a legújabb.

– Ja, ez itt Mr. Judd, Nunn kisasszony férje – mondta Vyse,mintegy mellékesen bemutatva a kopasz férfit.

Nunn kisasszonynak már több férje is volt, ezt Mr.

Satterthwaite jól tudta. A mostani ezek szerint ez a Mr. Judd.

Mr. Judd egy fedeles kosárból buzgón szedte elő, és csomagolta ki az elemózsiát. A feleségéhez beszélt:

– Még egy kis libamájpástétomot, drágaságom? Azon nincsolyan sok, mint ahogy te szereted.

Rosina Nunn visszaadta neki a kezében tartott zsemlét, miközben csak annyit mondott:

– Henry a legfinomabb ennivalókról gondoskodik. Az ellátmány mindig az ő dolga!

– Etesd a bestiát! – mondta Mr. Judd, és nevetett.

Megveregette a felesége vállát.

– Pont úgy bánik vele, mintha kutya lenne – suttogta Mr. Vyse szomorkás hangja Mr. Satterthwaite fülébe. – Még az ételt is felvágja neki a tányéron. Ki érti a nőket…?

Mr. Satterthwaite és Mr. Quin kicsomagolták a hideg ebédet. Az asztalra kemény tojás, sonkaszeletek és gruyère sajt került. A hercegnő és Nunn kisasszony egészen belemerültek a bizalmas beszélgetésbe. A színésznő mélyen zengő alt hangján néha hallhatóvá váltak a részletek:

– A kenyeret csak egy kicsit kell megpirítani, tudja? És akkoregy leheletnyi narancslekvár jön rá, nem több! Összetekerni, és be a sütőbe, épp csak egy percre. Egyszerűen ellenállhatatlan!

– Mindene az evés! – suttogta Mr. Vyse. – Ezért él. Nem tudsemmi másra gondolni. Emlékszem, amikor a Tenger lovasait csináltuk, amiben, tudja, van az a sor, hogy „Milyen szép és békés lesz minden!”, én egyszerűen nem tudtam belőle kicsiholni azt, amit akartam! Végül azt mondtam neki: gondoljon közben a mentakrémre – azt nagyon szereti. És tessék: már hozta is, amit kellett, azt a távolba révedő tekintetet, amitől mindenkinek összefacsarodik a szíve!

Mr. Satterthwaite erre nem szólt semmit. Inkább elmerült az emlékeiben.

Velük szemben Mr. Tomlinson most megköszörülte a torkát, jelezve, hogy készül beleszólni a társalgásba.

– Hallom, maga színdarabokat csinál! A jó színházat én is nagyon szeretem. A Hasfelmetsző Jack – na, az egy jó darab volt!

– Te jó Isten… – mondta Mr. Vyse, és teljes testében megborzongott.

– Csak egy picurka fokhagymagerezd kell hozzá, az megbolondítja – mondta éppen Nunn kisasszony a hercegnőnek.

– Mondja meg a szakácsának!

Boldogan felsóhajtott, majd odafordult a férjéhez.

– Henry! – szólt panaszos hangon. – Én a kaviárt ma mégnem is láttam!

– Majdnem rajta ülsz – válaszolt derűsen Mr. Judd. – Magadmögé tetted a széken.

Rosina Nunn sietve megkereste, majd körbevillantotta mosolyát az asztalnál ülőkön.

– Henry maga a tökély! Én olyan borzasztó szórakozott vagyok… Sose tudom, hogy mit hová teszek!

– Mint amikor a gyöngysorodat a neszeszeredbe raktad, és ottfelejtetted a szállodában! – idézte fel Mr. Judd vidáman. – Szavamra, aznap jó sokat telefonáltam meg sürgönyöztem…!

– Az legalább biztosítva volt – mondta álmodón Nunn kisasszony. – Nem úgy, mint az opálom.

Arcán mélységes, szívszorító bánat látszott.

Mint Mr. Quin társaságában már máskor is, Mr. Satterthwaite úgy érezte magát, mintha színdarabban szerepelne. Ezt most nagyon erősen érezte. Álomszerű volt az egész, és mindenkinek megvolt benne a maga szerepe. Az ő végszava pedig éppen ez: „…mint az opálom.” Előrehajolt.

– Milyen opál, Nunn kisasszony?

– Henry, nálad van a vaj? Köszönöm. Nos, az opálom: tudja,ellopták. És soha nem került elő.

– Kérem, mesélje el! – kérte Mr. Satterthwaite.

– Hát… én októberi születésű vagyok, úgyhogy az opál nekem szerencsét hoz, de akkor már igazán szépet akartam. Jó sokáig vártam rá. Azt mondták, hogy az egyik legtökéletesebb opál a világon. Nem volt túl nagy, csak akkora, mint egy kétshillinges, de micsoda színe volt és micsoda tüze!

Felsóhajtott. Mr. Satterthwaite felfigyelt rá, hogy a hercegnő fészkelődik, és nem érzi túl kellemesen magát – de Nunn kisasszonyból most már gáttalanul folyt a szó. Folytatta, és különlegesen szép hanghordozása miatt a sztori úgy hangzott, mint valami régi-régi, gyászos hőstörténet.

– Egy fiatalember lopta el, akit Alec Gerardnak hívtak. Színdarabokat írt.

– Mégpedig nagyon jókat! – szúrta közbe Mr. Vyse, a szakember. – Egyik darabja hat hónapig volt nálam.

– Színpadra állította? – kérdezte Mr. Tomlinson.

– Ó, dehogy! – tiltakozott Mr. Vyse. – De képzelje, egy alkalommal még ez is megfordult a fejemben!

– Volt benne egy csodás szerep nekem – mondta Nunn kisasszony. – Az volt a címe, hogy Rachel gyermekei, bár a darabban egyik szereplőt sem hívták Rachelnek. Az a fiú eljött hozzám a színházba, hogy beszélgessünk a darabról. Kedveltem őt! Jó külsejű, de nagyon félénk, szegény fiú volt. Emlékszem… – kalandozott el a művésznő, és arcán megjelent az a csodálatos, távolba révedő kifejezés – …emlékszem, hozott nekem mentakrémet. Az opál ott hevert az öltözőasztalon. A fiú járt már valahol Ausztráliában, és értett kicsit az opálokhoz. Odavitte a fényre, hogy megnézze. Biztosan akkor csúsztatta a zsebébe. Rögtön keresni kezdtem, mihelyt kitette a lábát. Nagy felfordulás volt, emlékszel?

Mr. Vyse-hoz fordult.

– Emlékszem bizony – felelte Mr. Vyse savanyú képpel.

– Az opál üres dobozát megtalálták másnap a fiúnál – folytatta a művésznő. – Komoly anyagi gondjai voltak, de másnap nagy összegeket fizetett be a bankba. Azt állította, hogy egy barátja tett meg neki egy lovat a lóversenyen, de ezt a barátját nem tudta előkeríteni. Azt mondta, hogy az opál dobozát véletlenül tette el. Énszerintem ez elég gyenge védekezés, nem? Ennél jobb kifogást is kitalálhatott volna… El kellett mennem tanúskodni. Teli volt a sajtó a képeimmel. Az ügynököm szerint jó reklám volt, de én jobban szerettem volna, ha visszakapom az opálomat.

Bánatosan ingatta a fejét.

– Nem kéred az ananászbefőttet? – kérdezte Mr. Judd.

Nunn kisasszony felvidult.

– Hol van?

– Most adtam a kezedbe!

Nunn kisasszony megnézte maga mögött, aztán az orra előtt, belenézett kis szürke selyemretiküljébe, majd lassan előhúzta nagy, bordó selyemtáskáját, mely eddig a földön hevert mellette. Elkezdte kirakosgatni a táska tartalmát az asztalra. Mr. Satterthwaite nagy érdeklődéssel figyelte.

Előkerült egy púderpamacs, egy rúzs, egy pici ékszeres doboz, egy motring fonal, még egy púderpamacs, két zsebkendő, egy doboz csokoládé, egy díszes papírvágó kés, egy tükör, egy kis, sötétbarna dobozka, öt levél, egy dió, egy kicsi, mályvaszínű krepdesindarab, egy szalag és egy kiflicsücsök. Legvégül meglett az ananászkonzerv is.

– Heuréka! – nyugtázta halkan Mr. Satterthwaite.

– Hogy mondja? – kérdezte a művésznő.

– Semmi, semmi – sietett a válasszal Mr. Satterthwaite. – Milyen szép ez a papírvágó kés!

– Ugye? Ajándékba kaptam valakitől. Már nem emlékszem,kitől.

– Az meg egy indiai skatulya – jegyezte meg Mr. Tomlinson.– Ügyes kis szerkezet!

– Azt is kaptam valakitől – mondta Nunn kisasszony. – Márrégóta megvan. A színházban mindig az öltözőm asztalán tartottam. Pedig annyira nem is szép, ugye?

A skatulya egyszerű, sötét színű fából készült. Oldalra nyílt. A tetején két kicsi, fából készült lapocska volt, amiket körbe-körbe lehetett forgatni.

– Talán nem túl szép – mondta Mr. Tomlinson kuncogva –,de lefogadom, hogy ilyet még eddig nem láttak.

Mr. Satterthwaite előrehajolt. Izgatottságot érzett.

– Miért mondta rá, hogy „ügyes szerkezet”? – kérdezte.

– Ugye, hogy az? – Mr. Tomlinson a kérdést Nunn kisasszonynak címezte, de az nem reagált.

– Gondolom, nem szeretné, ha itt, mindenki előtt megmutatnám a trükköt… – mondta Tomlinson, de Nunn kisasszony teljesen értetlenül nézett rá.

– Milyen trükköt? – kérdezte Mr. Judd.

– Komolyan mondják, hogy nem ismerik…?

Mr. Tomlinson körülnézett, de mindenfelé csak kíváncsi tekinteteket látott.

– Nahát! Elvehetem a dobozt egy kicsit? Köszönöm.

Kinyitotta.

– Adnának nekem valamit, amit beletehetek? Nem kell túl nagy. Itt van például ez a kis darab sajt. Ez kiválóan megfelel.

Beleteszem a skatulyába, és becsukom.

Ekkor egy-két percig szöszmötölt a kezében lévő dobozzal.

– És most…!

Megint kinyitotta a skatulyát, de az üres volt.

– Azt a mindenit! – kiáltott fel Mr. Judd. – Hogy csinálta?

– Nagyon egyszerű. Fejjel lefelé kell fordítani, aztán a bal oldali falapot félig körbefordítom, és a jobb oldalit rácsukom. Hogy a belerakott sajt újból előkerüljön, meg kell a sorrendet fordítani: a jobb oldali lapot kell félig körbefordítani, és a bal oldalit rácsukni, még mindig fejjel lefelé. És tessék…!

A skatulya kinyílt. Nagy volt a meglepetés: előkerült a sajt! De valami más is volt mellette: valami kerek, ami a szivárvány minden színét szórta szét ragyogva.

– Az opálom!

Harsonák zengését idézte ez az örömkiáltás. Rosina Nunn felegyenesedve, kezét szívére szorítva állt.

– Az opálom! De hogy került az oda?

Henry Judd megköszörülte a torkát.

– Hát… izé… Rosy, szerelmem, én azt hiszem, hogy te magadtehetted bele.

Valaki felkelt az asztaltól, és kitámolygott a levegőre. Naomi Carlton Smith volt az. Mr. Quin utána ment.

– De mikor raktam bele? Arra gondolsz, hogy…

Mr. Satterthwaite figyelte a művésznőt, miközben az rádöbbent az igazságra. Eltartott vagy két percig is.

– Arra gondolsz, hogy még akkor, tavaly, a színházban!

– Rosy, te is tudod, hogy mindent el szoktál keverni – mondta bocsánatkérő hangon Henry. – Mint ma a kaviárt!

Nunn kisasszonynak valódi fájdalommal járt, hogy mindezt végiggondolja.

– Oda se figyeltem, és beleraktam! Aztán meg biztos a kezembe vettem és forgattam a dobozt, és véletlenül elfordítottam a falapokat… de… de akkor… Végre leesett neki.

– De akkor nem Alec Gerard lopta el! Jaj! – hangzott fel amélyről indított, megrendültnek szánt felkiáltás. – Ez rettenetes!

– Nos, ezen most már tudunk segíteni – mondta Mr. Vyse.

– Igaz, de szegény már egy éve börtönben ül! – mondta aművésznő, majd mindannyiuk meglepetésére hirtelen a hercegnőhöz fordult, és megkérdezte:

– Ki az a lány, aki most ment ki?

– Carlton Smith kisasszony Mr. Gerard menyasszonya volt –felelte a hercegnő. – Neki… nagy csapást jelentett ez az eset.

Mr. Satterthwaite észrevétlenül kiosont. A havazás elállt, Naomi pedig a kőfalon ült. Kezében vázlatfüzet, körülötte színes kréták. Mr. Quin ott állt mellette.

Naomi odanyújtotta a vázlatfüzetet Mr. Satterthwaite-nek. Elég sebtében odavetett vázlat volt – de zseniális. Hópelyhek kaleidoszkópszerű örvénylése, a középpontban egy emberi alakkal.

– Ez nagyon jó – mondta Mr. Satterthwaite.

Mr. Quin felnézett az égre.

– Vége a viharnak – mondta. Az utak csúszni fognak, de szerintem nem lesz baleset. Most már nem.

– Nem lesz baleset – mondta Naomi is. Jelentőségteljes volt ahangja, de hogy miért, azt Mr. Satterthwaite nem értette. A lány feléje fordult és rámosolygott, váratlanul derűsen.

– Most már Mr. Satterthwaite is velem jöhet, ha akar.

Mr. Satterthwaite ekkor értette meg, hogy a kétségbeesésnek milyen mélységeiben járt előzőleg Naomi.

– Nekem búcsúznom kell – mondta Mr. Quin.

Eltávolodott.

– Hova megy? – kérdezte Mr. Satterthwaite, aki utána nézett.

– Gondolom, oda, ahonnan jött – felelte Naomi fura hangon.

– De hát ott már nincs semmi… – mondta Mr. Satterthwaite,mert Mr. Quin a sziklafal széle felé tartott, arra, ahol először meglátták. – Épp maga mondta, hogy az ott már a világ vége!

Visszaadta a vázlatfüzetet.

– Ez nagyon jó – mondta. – Nagyon hasonlít hozzá. De… mondja csak, miért ábrázolta jelmezben?

Tekintetük egy másodpercre összetalálkozott.

– Mert ilyennek látom – felelte Naomi Carlton Smith.

(Sipos Katalin)

EDWARD ROBINSON FÉRFIASSÁGA

I

„IZMOSKARJÁNAKEGYETLENLENDÜLETÉVEL Bill felkapta a lányt, és a keblére ölelte. A leány mély sóhajjal az ajkát nyújtotta, és olyan csókban olvadtak össze, amilyenről Bill soha nem is álmodott volna…”

Mr. Edward Robinson felsóhajtott és leeresztette az „Amikor a szerelem az úr”-t, majd kibámult a földalatti ablakán. Stamford Brookon haladtak át. Edward Robinson Billre gondolt. Bill az igazi, százszázalékos férfi, akit úgy imádnak a nő írók. Edward irigyelte a bicepszét, a viharvert, vonzó arcát és hatalmas szenvedélyeit. Ismét felemelte a könyvet, és elolvasta a büszke Bianca márkinőről szóló leírást (aki az ajkát nyújtotta). Mindent elsöprően, mámorítóan szép volt, így aztán erős férfiak úgy hullottak a lába elé, akár a kuglibábuk, gyengévé és gyámoltalanná válva a szerelemtől.

„Persze – mondta magában Edward – ez az egész csak badarság. Kitaláció. És mégis, kíváncsi volnék…”

A tekintetében vágyakozás jelent meg. Vajon van valahol egy romantikus szerelemmel és kalanddal teli világ? Vannak nők, akiknek a szépsége megbabonáz? Van olyan szerelem, amely úgy éget el, mint a láng?

– Ez itt a valódi élet, ez – mondta Edward. – Nekem is ugyanúgy kell élnem, ahogy a többi férfitársamnak.

Egészében véve, gondolta, szerencsés fiatalembernek tarthatja magát. Nagyon jó állása van – hivatalnok egy virágzó vállalatnál. Egészséges, senkit sem kell eltartania, és el van jegyezve Mauddal.

Elég volt Maudra gondolnia, és máris árnyék suhant át az arcán. Bár soha nem ismerte volna be, félt Maudtól. Szereti – igen, még emlékszik rá, milyen izgalom fogta el az első találkozásuk alkalmával, amikor megcsodálta az olcsó, négy shilling tizenegy pennys blúzból kiemelkedő fehér nyakát és tarkóját. Mögötte ült a moziban; a barátja, akivel elmentek, ismerte, ő mutatta be őket egymásnak. Kétség sem férhet hozzá, Maud felsőbbrendű lény. Csinos, okos, nagyon úri modorú, és mindig mindenben igaza van. Olyan lány, mondta mindenki, akiből remek feleség lesz.

Edward eltöprengett, hogy vajon Bianca márkinőből is remek feleség válna-e. Nem tudni, miért, de kételkedett benne. Nem tudta elképzelni a telt idomú Biancát a vörös ajkával és hajlékony termetével, amint szelíden gombot varr fel mondjuk éppen a férfias Billnek. Nem, Bianca a szerelmes regény, ez pedig a való élet. Ő és Maud nagyon boldogok lesznek együtt. Maud olyan józan és eszes…

És mégis azt kívánta, bár ne volna olyan nagyon… szóval olyan nagyon éles nyelvű. Olyan gyakran megszidta.

Természetesen éppen a bölcsessége és gyakorlatiassága miatt kötekedett. Maud nagyon józan volt. Általában Edward is nagyon józan volt, de azért néha… Például ő szeretett volna idén karácsonykor megesküdni. Maud elmagyarázta, mennyivel okosabb volna várni még – egy vagy két évig. Edwardnak nem volt magas fizetése. Szeretett volna egy drága gyűrűt adni Maudnak – Maud elszörnyedt, ezért ő kénytelen volt visszavinni és egy olcsóbbra kicserélni. Csupa kiváló tulajdonsága volt, de néha Edward azt kívánta, bár több hibája és kevesebb erénye volna. Edwardot éppen az erényei hajszolták bele kétségbeesett tettekbe.

Például…

Az arcát a bűntudat pírja öntötte el. El kell mondania Maudnak – méghozzá minél előbb. A bűntudat miatt máris furcsán viselkedik. Holnap lesz a karácsonyi ünnepek első szabadnapja, karácsony este, aztán jön karácsony napja és karácsony másnapja. Maud meghívta, szerette volna, ha a holnapi napot az ő családjával tölti, ő pedig ügyetlenül és ostobán kitért a meghívás elől. Hosszú, hazug történetet mesélt el egy vidéki barátjáról, akinek megígérte, hogy vele tölti a napot.

Pedig nem volt semmiféle vidéki barát. Csak az ő bűnös titka.

Három hónappal korábban Edward Robinson, néhány százezer másik fiatalember társaságában, részt vett egy hetilap által rendezett versenyen. Tizenkét lánynevet kellett népszerűségük alapján sorrendbe szedni. Edwardnak briliáns ötlete támadt. Hogy neki mi tetszik, az biztosan nem a jó megoldás – ezt már több hasonló vetélkedőn megfigyelte. Leírta a tizenkét nevet, a maga ízlésének megfelelően elrendezte őket, majd ismét felírta, de ezúttal egyet a lista aljáról, egyet pedig a tetejéről választott.

Amikor bejelentették a helyes megoldást, kiderült, hogy

Edward nyolcat eltalált a tizenkettőből, és megkapta az első díjat, 500 fontot. Az eredmény a szerencsén múlott, Edward mégis kitartott amellett, hogy a szisztémájának volt köszönhető. Rettentően büszke volt magára.

A következő kérdés az volt, vajon mit csináljon az 500 fonttal? Tudta pontosan, mit mondana Maud. Fektesse be. Jó kis tartalék lesz a jövőre nézve. És természetesen Maudnak igaza lenne, tudta ezt ő nagyon jól. De ha az ember egy ilyen versenyen pénzt nyer, az a világon semmi máshoz nem hasonlítható érzés.

Ha a pénzt örökli, Edward egész biztosan okosan befektette volna konverziós kötvénybe vagy takaréklevélbe; ezt tartotta volna természetesnek. De a pénz, amelyet az ember egy tollvonással szerez, hihetetlen, szerencsés véletlen folytán, az éppen olyan, mint amikor a gyerek kap hat pennyt, és azt mondják neki, ez a tiéd, arra költheted, amire csak akarod.

Egy bizonyos drága üzletben, amely előtt úton az irodába nap mint nap elment, ott volt a hihetetlen álom, egy kis kétüléses, hosszú, fényes orrú autó, és rajta jól láthatóan az ára: 465 font.

– Ha gazdag volnék – mondta az autónak Edward nap nap után –, ha gazdag volnék, megvennélek.

És most az volt – ha nem is gazdag, mégiscsak egy komoly összeg tulajdonosa, amely elég arra, hogy megvalósítsa az álmát. Az autó, az a fényes, csábító szépség az övé lehet, ha hajlandó megfizetni az árát.

Be akart számolni Maudnak a nyereményről. Ha elmondja neki, akkor egyszer s mindenkorra bebiztosítja magát minden kísértés ellen. Soha nem lett volna hozzá bátorsága, hogy Maud elszörnyedése és helytelenítése ellenére kitartson őrült terve mellett. De a véletlen úgy hozta, hogy éppen Maud döntött helyette. Elvitte moziba – méghozzá a legjobb helyre vett jegyet.

Mire Maud azonnal elmagyarázta neki, kedvesen, de határozottan, hogy milyen kriminálisan ostoba viselkedés ez – elpazarolni a pénzt – három shilling hatot kiadni a kettő shilling négy penny helyett, amikor az utóbbi helyről éppen olyan jól lát az ember.

Edward dacos hallgatással fogadta a szemrehányást. Maud elégedetten úgy vélte, hogy a szavai célt értek. Nem szabad megengedni, hogy Edward ilyen kicsapongó életet éljen. Szerette Edwardot, de rádöbbent, hogy gyenge ember, és az ő feladata lesz, hogy mindig kéznél legyen, és ő sugallja neki, milyen irányba haladjon. Elégedetten látta, hogy Edward féreg módjára meghúzza magát.

Edward valóban olyan volt, mint egy féreg. Akár a sarokba szorított féreg, kitört. A földbe tiporták Maud szavai, és mégis pontosan ebben a pillanatban döntötte el, hogy megveszi az autót.

„A fenébe is – mondta magában Edward –, egyszer életemben azt teszem, amit én akarok. Nem érdekel Maud!”

És már másnap reggel besétált abba az üvegtáblákból épült palotába, amelynek lakói ragyogó zománcból és csillogó krómból készültek, és olyan nemtörődömséggel, amely magamagát is meglepte, megvásárolta az autót. A világ legkönnyebb dolgának bizonyult autót vásárolni!

Már négy napja az övé volt. Külsőleg nyugodtan viselkedett, de a lelkét ujjongó öröm öntötte el. És Maudnak mind ez idáig egyetlen szót sem szólt. Négy napig, az ebédidejében órákat vett, hogy megtanulja vezetni ezt a csodálatos járművet. Nagyon jó tanítványnak bizonyult.

Holnap, karácsony előestéjén, elviszi vidékre. Hazudott Maudnak, és ha kell, hazudik megint. Testestül, lelkestül új tulajdona rabszolgájává vált. Ez jelentette neki a romantikus szerelmet, a kalandot és mindazt, amire egész életében vágyott, de soha nem kapott meg. Holnap ő és szerelmese együtt indulnak útnak. Rohannak a csípős hidegben, és messze maguk mögött hagyják London lüktető nyugtalanságát – száguldanak a nagy, tiszta űrbe.

E pillanatban, bár Edward maga sem tudta, igen közel járt ahhoz, hogy költővé váljon. Holnap…

Lenézett a könyvre a kezében – „Amikor a szerelem az úr”. Nevetett, és begyömöszölte a zsebébe. Az autó, Bianca márkinő vörös ajka és Bill csodálatos képességei mind összekeveredtek. Holnap…

Az időjárás, örök csalódás azoknak, akik számítanak rá, ezúttal jóindulattal viseltetett Edward irányában. Megadta neki álmai napját, jeges ragyogást a sápadt kék ég alatt, a primulasárga napfényben.

Így aztán Edward nagy kalandokra készen, merész ördögnek képzelve magát kihajtott Londonból. Volt egy kis baj a Hyde Park

Cornernél, egy kínos affér a Putney Bridge-nél, volt sok karcos sebességváltás, fékcsikorgás, és a többi autóvezető csak úgy szórta a sértéseket Edward fejére. De újonchoz képest nem is csinálta olyan rosszul, és idővel kiért egy szép, nyílt útra, amely minden autós vágya. Ezen az úton ebben a napszakban kicsi volt a forgalom. Edward csak hajtott tovább és tovább, megittasult az örömtől, hogy uralhatja ezt a csillogó-villogó csodát, sebesen suhant át a hideg, fehér világon, ujjongva, akár egy isten.

Mámoros nap volt. Régimódi fogadónál állt meg ebédelni, később pedig uzsonnázni. Aztán vonakodva indult hazafelé – vissza Londonba Maudhoz, az elkerülhetetlen

magyarázkodáshoz, szemrehányáshoz…

Sóhajtott, és elhessentette magától a gondolatot. A holnap még odébb van. A ma még az övé. És mi lehetne ennél csodálatosabb? Rohanni a sötétségben, ahol a reflektor vág utat előtte. Hiszen ez mindennél jobb!

Úgy ítélte meg, arra már nem lesz ideje, hogy megálljon vacsorázni is. Sötétben vezetni nem is olyan egyszerű. Tovább tart majd visszaérni Londonba, mint gondolta. Éppen nyolc óra volt, amikor áthaladt Hindheaden, és kiért a Devil’s Punch Bowl[43] peremére. Holdvilág volt, és a hó, amely két napja esett, még nem olvadt el.

Megállította az autót, és csak ült és bámult. Mit számít, ha nem ér haza Londonba éjfélig? Mit számít, ha soha nem ér vissza? Miért szakadna el ettől az egésztől ilyen hamar?

Kiszállt a kocsiból, és odament a völgy peremére. A közelben ösvény kanyargott lefelé, hívogatón. Edward engedett a kísértésnek. A következő fél órában megbabonázva vándorolt ide-oda a behavazott világban. Soha elképzelni sem tudott volna ehhez hasonlót. És az övé, csakis az övé, az ő fényes szerelmese adta neki ajándékba, aki most is hűségesen vár rá odafent az úton.

Ismét felkapaszkodott az útra, beszállt a kocsiba, és továbbhajtott, még kicsit kábultan a tiszta szépség élményétől, amelyben néha a legprózaibb embernek is része van.

Aztán sóhajtva magához tért, és benyúlt a kocsi oldalzsebébe, ahová még reggel bedugott egy meleg sálat. De a sál nem volt ott. A kocsi zsebe üres volt. Nem, nem egészen üres – valami karcosat és keményet talált ott, olyan volt, mint a kavics.

Edward jó mélyen benyúlt. A következő pillanatban úgy bámult, mint akinek elment az esze. A holmi, amit a kezében tartott, az ujjáról lelógatva, és amin a holdfény ezernyi szikrát vetett, egy gyémánt nyakék volt.

Edward csak bámult és bámult. De kétség sem fért hozzá, gyémánt nyakék volt, valószínűleg több ezer font értékű (mert a kövek nagyok voltak), és csak úgy könnyedén megbújt a kocsi oldalzsebében.

De ki tette oda? Az biztos, hogy amikor elindult a városból, még nem volt ott. Valaki arra járhatott, amíg ő a hóban mászkált, és szándékosan bedugta? De miért? Miért éppen az ő autójába? A nyaklánc tulajdonosa vajon tévedett? Vagy talán – lehetséges – hogy lopott ékszer?

Miközben csak úgy kavarogtak a gondolatok az agyában, Edward hirtelen megdermedt, és még a hideg veríték is kiverte. Ez nem az ő kocsija.

Nagyon hasonlított hozzá, igaz. Ugyanaz a ragyogó skarlátvörös szín – vörös, akár Bianca márkinő ajka –, ugyanolyan hosszú és csillogó orr, de Edward számos apró jelből rájött, hogy mégsem az ő kocsija. Már nem volt ragyogó új, kicsiny, de észrevehető nyomok utaltak rá, hogy már jó ideje használatban van. És ebben az esetben…

Edward minden további nélkül sietve visszafordult. A fordulás még nem volt az erőssége. Amikor a sebességváltót

hátramenetbe tette, mindig elvesztette a fejét, és rossz irányba tekerte a kormányt. Meg aztán sokszor megkeveredett a lába a gázpedál és a fék között, ami katasztrofális következménnyel jár. Végül csak sikerült, és a kocsi dorombolva nekiindult a dombnak.

Edward emlékezett rá, hogy nem olyan messze állt egy másik autó. Nem szentelt neki különösebb figyelmet. Másik ösvényen tért vissza a sétából, nem azon, amelyiken leereszkedett a völgybe. A második ösvény rögtön a kocsi mögött ért fel az útra, a kocsi mögött, amelyről azt hitte, hogy az övé. És voltaképpen a másik autó volt.

Tíz perc múlva visszaért a helyre, ahol az imént megállt. De az út mellett nem várt kocsi. A tulajdonosa nyilván elhajtott Edward autójában – ezt a személyt is bizonyára megtévesztette a kocsik hasonlatossága.

Edward kivette a zsebéből a gyémánt nyakláncot, és értetlenül végigpergette az ujjai között.

Most mit tegyen? Fusson a legközelebbi rendőrőrsre? Magyarázza el a körülményeket, adja át a nyakláncot és adja meg a kocsija rendszámát?

És mellesleg mi is a kocsija rendszáma? Edward töprengett és töprengett, de egyszerűen képtelen volt felidézni. Megborzongott, úgy érezte, a gyomra süllyed lefelé. A rendőrőrsön sült bolondnak nézik majd. Volt a rendszámban egy nyolcas, csak ennyi jutott az eszébe. Persze ez nem igazán számít – legalábbis… Nyugtalanul nézett a nyakékre. Tegyük fel, azt hiszik – de csak nem? – bár lehetséges, hogy igen –, hogy ő lopta el az autót és a gyémánt nyakláncot. Mert végül is ha jobban belegondolunk, józan ember nem dugna egy nyakláncot ilyen óvatlanul egy autó nyitott oldalzsebébe.

Edward kiszállt, és megkerülte az autót. A rendszáma XRJ0061 volt. Túl azon, hogy ez egész biztosan nem az ő autója rendszáma, a szám alapján a világon semmilyen következtetésre nem jutott. Nekilátott, és alaposan átkutatta az autó valamennyi oldalzsebét. Abban, amelyikben a gyémánt nyakéket találta, felfedezett egy kis cédulát, rajta pár, ceruzával írott sorral. A reflektor fényénél könnyen elolvasta.

Találkozzunk Greane-ben, a Salter’s Lane sarkán, 10 órakor.

Emlékezett a Greane névre, délelőtt látta egy útjelző táblán. Egy pillanat múlva döntésre jutott. Elmegy a Greane nevű faluba, megkeresi a Salter’s Lane-t, találkozik a személlyel, aki a cédulát írta, és megmagyarázza, mi történt. Ez sokkal jobb lesz, mint ha bolondot csinál magából a rendőrségen.

Majdhogynem boldogan indult útnak. Végül is ez már kaland. Ez már olyasmi, ami nem esik meg mindennap. És a nyakék titokzatossá és izgalmassá teszi az egészet.

Némi nehézség árán találta meg Greane-t, aztán újabb nehézségek árán a Salter’s Lane-t, két házba is be kellett kopognia, de végül sikerrel járt.

A kijelölt idő után pár perccel hajtott végig a keskeny úton, erősen figyelve bal felé, mert azt mondták neki, arról nyílik a Salter’s Lane.

Nagyon hirtelen ért oda, rögtön egy kanyar után, és amint lassított, egy alak bukkant elő a sötétből.

– Na végre! – kiáltotta egy lány hangja. – Milyen sokáig elmaradtál, Gerald!

Beszéd közben a lány a reflektorfénybe lépett, és Edwardnak elakadt a lélegzete. A legszebb teremtés volt, akit valaha látott.

Egészen fiatal volt, éjfekete hajú, és az ajka csodaszép piros. A kabát, amelyet viselt, szétnyílt, és Edward látta, hogy estélyi ruhában van – lángvörös, testhez tapadó ruhában, amelyben kirajzolódott a tökéletes alakja. A nyakában csodaszép gyöngysort viselt.

A lány hirtelen megtorpant. – Nahát, hiszen maga nem Gerald.

– Nem – mondta sietve Edward. – Hadd magyarázzam meg.– Kivette a gyémánt nyakláncot a zsebéből, és odanyújtotta neki. – Az én nevem Edward…

Nem jutott tovább, mert a lány összecsapta a kezét, és félbeszakította.

– Persze, Edward! Nagyon örülök. De az az idióta Jimmy aztmondta a telefonba, hogy Geraldot küldi ide az autóval. Nagyon rendes magától, hogy eljött. Már alig vártam, hogy megismerjem. Ne feledje, hatéves korom óta nem láttam! Dugja vissza a zsebébe a nyakéket. Még erre jár a falusi rendőr, és meglátja. Brr, de hideg van itt ácsorogni. Hadd szálljak be.

Edward, amint aki álmodik, kinyitotta az ajtót, és a lány könnyedén beugrott melléje. A bundája végigcsiklandozta az arcát, és Edward megérezte a parfümje illatát, olyan volt, mint az ibolyáé eső után.

Nem volt terve, még egy határozott gondolata sem. Egy perc alatt, úgy, hogy még csak végig sem gondolta, átengedte magát a kalandnak. A lány Edwardnak szólította, mit számít, ha ő egy másik Edward? Elég hamar rájön majd úgyis. Addig viszont belemegy a játékba. Benyomta a kuplungot, és elindultak.

Kis idő múltán a lány felnevetett. Olyan csodaszép volt a nevetése, mint minden más rajta.

– Nem nehéz kitalálni, hogy nem sokat tud az autókról. Gondolom, odakint nem sok van…

Vajon hol lehet az az „odakint”, tűnődött Edward. Hangosan csak annyit mondott: – Nem éppen.

– Hadd vezessek én – mondta a lány. – Elég trükkös ezekena kis utakon összevissza kanyarogni, amíg visszajutunk a főútra.

Boldogan átengedte neki a helyét. Idővel olyan merész iramban hajtottak az éjszakában, ami titokban elborzasztotta Edwardot. A lány feléje fordította a fejét.

– Én szeretem a sebességet. És maga? Tudja, maga cseppetsem hasonlít Geraldhoz. Soha senki nem hinné el, hogy fivérek. És maga egyáltalán nem olyan, amilyennek képzeltem.

– Gondolom azért – mondta Edward –, mert olyan tökéletesen mindennapi vagyok. Erre célzott?

– Nem mindennapi, hanem más. Nem tudom megfejteni magát. Hogy van szegény jó Jimmy? Gondolom, nagyon elege van.

– Á, Jimmy jól van – felelte Edward.

– Ezt könnyű mondani, de akkor is nagy balszerencse, hogykificamította a bokáját. Elmondta az egész sztorit?

– Egy szót sem. Fogalmam sincs semmiről. Remélem, magamajd elmond mindent.

– Olyan könnyen ment, mint egy álom. Jimmy női ruhábabújt, és a bejárati ajtón ment be. Adtam neki egy-két percet, aztán felkúsztam az ablakhoz. Odabent Agnes Larella szobalánya éppen kirakta a ruháit meg az ékszereit. Lentről hatalmas kiáltás hallatszott, a petárda felrobbant, és mindenki tüzet kiáltott. A szobalány kirohant, én beugrottam, felkaptam a nyakláncot, egy pillanat alatt kint voltam, leereszkedtem, és elinaltam a hátsó úton át, ami a Punch Bowlhoz vezet. A nyakláncot és a cédulát, hogy hol kell engem felvenni, útközben bedugtam az autó oldalzsebébe. Aztán visszamentem Louise-hoz a szállodába, közben persze levettem a hócipőmet. Megvolt a tökéletes alibim. Fogalma sem volt róla, hogy egyáltalán kint jártam.

– Na és Jimmy?

– Azt maga biztosan jobban tudja.

– Nekem nem mondott semmit – mondta könnyedén Edward.

– Nos, az általános felfordulásban a lába beleakadt a szoknyájába, és kificamította a bokáját. Úgy kellett kivinniük a kocsihoz, és Larelláék sofőrje vitte haza. Képzelje csak el, ha a sofőr véletlenül bedugja a kezét az oldalzsebbe!

Edward vele nevetett, de az agya csak úgy zakatolt. Most már nagyjából értette a helyzetet. A Larella név halványan ismerős volt, és nagy gazdagságot sugallt. Ez a lány meg egy ismeretlen férfi, Jimmy, összeszövetkeztek, hogy ellopják a nyakéket, és a tervük sikerült. Jimmy a kificamodott bokája miatt, meg amiért ott volt Larelláék sofőrje, nem tudta megnézni az autó oldalzsebét, mielőtt telefonált a lánynak – valószínűleg nem is akarta. De szinte egészen biztos, hogy a másik ismeretlen, „Gerald” igencsak hamar megnézi. És megtalálja Edward sálját.

– Jól haladunk – mondta a lány.

Villamos ment el előttük, már London külvárosában jártak. Ide-oda cikáztak a forgalomban. Edwardnak már a torkában dobogott a szíve. A lány nagyszerű autóvezető volt, de túlságosan is merész.

Negyedórával később befordultak egy fagyos térre, és megálltak egy impozáns ház előtt.

– Itt hagyhatjuk a holminkat, mielőtt továbbmegyünk a Ritsonba.

– A Ritsonba? – kérdezte Edward. Szinte tisztelettel ejtette kia híres éjszakai mulató nevét.

– Igen. Gerald nem mondta?

– Nem – felelte komoran Edward. – És a ruháim?

A lány a homlokát ráncolta.

– Hát semmit nem mondtak magának? Majd kerítünk valamit. Ezt most már be kell fejeznünk.

Az ajtót előkelő komornyik nyitotta ki, és félreállt, hogy bemehessenek.

– Mr. Gerald Champneys telefonált őladységének. Feltétlenülbeszélni akart önnel, de nem akart üzenetet hagyni.

„De mennyire beszélni akart vele – gondolta magában Edward. – Most legalább megtudtam a vezetéknevemet. Edward Champneys. De a lány ki lehet: őladysége… vajon miért akart ellopni egy nyakéket? Bridzsadósság?”

A füzetes regényekben, amelyeket néha olvasott, a szép és arisztokratikus főhősnőt mindig kétségbeesett tettekbe sodorták a bridzsadósságok.

Edwardot elvezette az előkelő komornyik, és átadta egy sima modorú inasnak. Negyedórával később ismét találkozott a háziasszonyával a hallban, ezúttal a Saville Row-n készült estélyi öltözékben, amelyet mintha éppen rá szabtak volna.

Egek! Micsoda éjszaka!

A kocsival elmentek a híres Ritsonba. Mint mindenki más, Edward is olvasott botrányos történeteket a mulatóról. Mindenki, aki számított, előbb-utóbb megfordult a Ritsonban. Edward csak attól félt, hogy olyasvalaki is megfordul majd, aki ismeri az igazi Edward Champneyst. Azzal vigasztalta magát, hogy a valódi Edward a jelek szerint évek óta nem járt Angliában.

A falnál ültek le egy kis asztalhoz és koktélt ittak. Koktélt! Az egyszerű lelkületű Edward számára a koktél volt a ledér életmód esszenciája. A lány, csodaszép, hímzett stólába burkolózva, könnyedén kortyolgatott. Hirtelen ledobta a stólát a válláról és felállt.

– Táncoljunk.

Edward egy dolgot tudott tökéletesen – táncolni. Amikor ő és Maud együtt kiléptek a Palais de Danse parkettjére, mások megálltak, és csodálattal bámulták őket.

– Majdnem elfelejtettem – mondta hirtelen a lány. – A nyakék?

Kinyújtotta kezét. Edward egészen megzavarodva kihúzta a zsebéből, és odaadta neki. Legnagyobb ámulatára a lány nyugodtan a nyakára kapcsolta. Aztán elbűvölően felmosolygott rá.

– És most – mondta lágyan – táncolunk.

Táncoltak. És az egész Ritsonban nem volt náluk tökéletesebb pár.

Amikor nagy sokára visszatértek az asztalukhoz, egy idős úr lépett oda Edward társához, az arcából ítélve elég kicsapongó életet élhetett.

– Á, Lady Noreen! Aki mindig táncol! Igen, igen. Folliot százados itt van ma este?

– Jimmy megbotlott, és kikészítette a bokáját.

– Ne mondja! És hogy történt?

– Még nem tudok részleteket.

Nevetett és továbbment.

Edward ment utána, és csak úgy kavarogtak a gondolatai.

Most már tudta, kicsoda. Lady Noreen Eliot, maga a híres Lady

Noreen, a lány akiről talán a legtöbbet beszélnek Angliában. Ünnepelték a szépségéért, a merészségéért – ő volt a „ragyogó fiatalok” vezető alakja. Nemrégiben jelentették be, hogy eljegyezte magát James Folliot századossal, a királyi lovasság Viktória-kereszttel kitüntetett katonájával.

De a nyaklánc? A nyakláncügyet továbbra sem értette. Megkockáztatja, hogy elárulja magát, de mindenképp tudni akarta az igazságot.

Amikor ismét leültek, szóba hozta.

– Miért, Noreen? – kérdezte. – Magyarázza meg, miért.

A lány elálmodozva mosolygott, a tekintete a távolba révedt, még bódult volt a tánc élvezetétől.

– Gondolom, nehéz lehet magának megérteni. Az ember úgybelefárad, hogy mindig ugyanaz történik – mindig ugyanaz. Egy darabig a kincsvadászatok nagyon mulatságosak voltak, de az ember végül mindenhez hozzászokik. A „Rablás” az én ötletem volt. Ötven font belépési díj, és utána sorsolás. Ez a harmadik. Jimmy és én Agnes Larellát húztuk ki. Ismeri a szabályokat? A rablást három napon belül végre kell hajtani, és a zsákmányt legalább egy óra hosszat viselni kell egy nyilvános helyen, különben az ember elveszíti a tétjét, és még fizet is száz font bírságot. Nagy balszerencse, hogy Jimmy kificamította a bokáját, de az biztos, hogy megszereztük az összegyűlt téteket.

– Értem – mondta Edward és mély lélegzetet vett. – Értem.

Noreen hirtelen felállt, és maga köré csavarta a stóláját.

– Vigyen el valahová a kocsival. Le a dokkokhoz. Valami szörnyű és izgalmas helyre. Várjon csak – felnyúlt és kikapcsolta a nyakláncot. – Jobb lesz, ha maga vigyáz rá. Nem akarom, hogy meggyilkoljanak érte.

Együtt mentek ki a Ritsonból. Az autó egy kis keskeny, sötét mellékutcában állt. Ahogy befordultak a sarkon, és indultak a kocsi felé, egy másik kocsi fékezett le a járdánál, és egy fiatalember ugrott ki.

– Istennek hála, Noreen, végre megtaláltalak – kiáltotta. –Erre most nagyon ráfizetünk. Az a szamár Jimmy egy másik autóval ment tovább. Csak a jóisten tudja, hol vannak most a gyémántok. Pokoli bajba keveredtünk.

Lady Noreen csak bámult rá.

– Hogy érted? Megvan a gyémánt nyaklánc. Edwardnál.

– Edwardnál?

– Igen. – A mellette álló alak felé intett.

„Én keveredtem pokoli bajba – gondolta magában Edward. –

Bármiben lefogadom, hogy ez itt Gerald bátyó.” A fiatalember Edwardra bámult.

– Hogy érted? – mondta lassan. – Hiszen Edward Skóciábanvan.

– Jaj! – kiáltotta a lány, és ő is Edwardra bámult. – Jaj!

Kipirult, majd elsápadt.

– Akkor maga – mondta halkan –, maga valódi?

Edward egy pillanat alatt megértette a helyzetet. A lány tekintetében félelemmel vegyes bámulatot látott és – lehetséges ez? – csodálatot. Magyarázkodjon? Milyen szánalmas volna.

Most már végigjátssza.

Szertartásosan meghajolt.

– Meg kell köszönnöm önnek, Lady Noreen – mondta legjobb útonálló modorában –, ezt a valóban csodálatos estét.

Gyors pillantást vetett a kocsira, amelyből a másik férfi szállt ki. Vörös autó, ragyogó motorháztető. Az ő autója!

– És hadd kívánjak jó estét.

Egy gyors ugrással a kocsiban termett, lábát a kuplungra nyomta. A kocsi elindult. Gerald bénultan állt, de a lány gyorsabb volt. Ahogy az autó elsiklott mellette, felugrott a felhágóra.

Az autó megfarolt, vakon bekanyarodott a sarkon, és megállt. Noreen, aki még lihegett az ugrástól, kezét Edward karjára tette.

– Ide kell adnia… feltétlenül ide kell adnia. Vissza kell juttatnom Agnes Larellának. Legyen jó fiú… remek estét töltöttünk együtt… táncoltunk… és… barátok voltunk. Nem adná vissza? Nekem.

Egy nő, aki megbabonáz a szépségével. Szóval mégiscsak vannak ilyen nők…

Meg aztán Edward nagyon szeretett volna szabadulni a nyakéktől. Az égiek nyújtotta nagyszerű alkalom volt ez egy szép gesztusra.

Kivette a zsebéből, és Noreen kinyújtott kezébe ejtette.

– Barátok voltunk… – mondta.

– Igen! – A lány szeme felparázslott, szinte kigyulladt.

Aztán váratlan dolgot művelt, a fejét lehajtotta az övéhez. Edward egy pillanatig magához ölelte, az ajka a lányéhoz tapadt…

Aztán Noreen leugrott. A vörös kocsi nagyot rándult és elrohant.

Romantika!

Kaland!

II

Karácsony napján 12 órakor Edward Robinson a szokásos üdvözléssel lépett be a claphami ház kicsiny nappalijába: „Boldog karácsonyt!”

Maud, aki éppen fenyőgallyakat rendezgetett, kimérten viszonozta az üdvözlést.

– Kellemes napot töltöttél a barátoddal vidéken? – kérdezte.

– Hallgass ide – mondta Edward. – Hazudtam neked. Egyversenyen nyertem 500 fontot, és vettem rajta egy autót. Nem mondtam el neked, mert tudtam, hogy veszekedés lesz a vége. Ez az első. Megvettem az autót, és erről nem akarok többet beszélni. A második: semmi kedvem évekig várni. Elég jók a kilátásaim, és a jövő hónapban feleségül akarlak venni. Világos?

– Jaj – mondta elhaló hangon Maud.

Lehetséges – valóban Edward beszél ilyen parancsoló hangon?

– Hozzám jössz? Igen vagy nem?

Maud megbűvölten bámult rá. A tekintetében tisztelet és csodálat jelent meg, és ettől Edward egészen elkábult. Eltűnt belőle az a türelmes anyáskodás, ami annyira kihozta a sodrából.

Ugyanígy nézett rá tegnap éjszaka Lady Noreen. De Lady Noreen már elhalványodott, az emlék visszahúzódott valahová messzire, a Romantika környékére, rögtön Bianca márkinő mellé. Ez volt a Valóság. Ez volt az ő asszonya.

– Igen vagy nem? – kérdezte, és egy lépést tett Maud felé.

– Ige… igen – mondta akadozva Maud. – De jaj, Edward, mitörtént veled? Ma egészen másmilyen vagy.

– Igen – mondta Edward. – Huszonnégy óráig férfi voltam,nem pedig féreg… és Istenemre mondom, megérte!

A karjába kapta Maudot, majdnem úgy, ahogyan Bill, a szuperman tette volna. – Szeretsz, Maud? Mondd csak, szeretsz?

– Jaj, Edward… – sóhajtotta Maud. – Imádlak!

(Prekop Gabriella)

KARÁCSONYI KALAND

I

A JÓKORAFAHASÁBOKVÍGAN pattogtak a széles kandallóban, de zajukat elnyomta hat, egyszerre – és lármásan – pergő nyelv bábeli hangzavara. A ház fiatal vendégei a karácsonyt ünnepelték.

A legtöbb jelenlévő által Emily néni néven ismert idős Miss Endicott elnéző mosollyal hallgatta a fecsegést.

– Fogadjunk, hogy nem bírsz megenni hat mince pie-t, Jean.

– Már hogy ne bírnék.

– Nem bírsz.

– Tied lehet a trifle-ből a malac, ha megteszed.

– Igen, és még három adag trifle-t és még két szelet karácsonyi pudingot.

– Remélem, jó lesz a puding – mondta aggodalmasan MissEndicott. – Alig három napja készült el. Emlékszem gyerekkoromból, hogy a karácsonyi pudingot mindig jóval karácsony előtt kellett elkészíteni. Az advent előtti utolsó vasárnap könyörgése, „Indítsd fel, Urunk, híveid hajlandóságát”, a karácsonyi puding elkészítésére vonatkozott szerintem.

Mindannyian udvariasan hallgattak, miközben Miss Endicott beszélt. Nem mintha a fiatalokat a legkevésbé is érdekelték volna a régi szép idők, de úgy érezték, a jólneveltség megkíván némi tiszteletet vendéglátó háziasszonyuk iránt. Mihelyt azonban Endicott kisasszony elhallgatott, megint kitört a hangzavar. Miss Endicott felsóhajtott; pillantása, együttérzésre számítva, a társaság egyetlen tagját kereste, akinek az életkora megközelítette az övét. Alacsony emberke volt, fura, tojás alakú fejjel, ádázul felkunkorodó bajusszal. A fiatalok már nem olyanok, mint régen, merengett Miss Endicott. A régi szép időkben néma tisztelettel lesték volna, a bölcsességnek micsoda gyöngyei peregnek az idősebbek ajkáról. Ehelyett most itt ez a zagyva fecsegés, aminek a java része valósággal érthetetlen. Azért persze mind aranyosak! Miss Endicott tekintete ellágyult, ahogy végignézett mindannyiukon. Jean nyurga és szeplős; a fekete fürtös kis Nancy Cardell valóságos cigány szépség; itt van az iskolai szünetre érkezett két kisebbik fiú, Johnnie és Eric meg a barátjuk, Charlie Pease és a gyönyörű, szőke Evelyn Haworth… Ahogy az utóbbira pillantott, homlokát összeráncolta kissé, és tekintete legidősebb unokaöccsére vándorolt. Roger mogorván, némán ült egy sarokban, nem vett részt a többiek mókáiban, de szemét le nem vette Evelyn finom északi szőkeségéről.

– Hát nem fantasztikus a hó? – kiáltott Johnnie az ablaknálállva. – Igazi karácsonyi idő. Figyeljetek, rendezzünk hócsatát!

Még van bőven idő ebéd előtt, igaz, Emily néni?

– Hogyne, kedves. Kettőkor ebédelünk. Jobb is lesz, ha a terítés után nézek.

És Miss Endicott kisietett a szobából.

– Tudjátok mit? – visított fel Jean. – Építsünk hóembert!

– Remek! Én azt is tudom is, hogy mit csináljunk. Formázzuk meg monsieur Poirot hószobrát! Hallja, monsieur Poirot? Hercule Poirot, a nagy detektív hószobra, hat ünnepelt szobrász műve!

A karosszékben ülő emberke csillogó szemmel bólogatott.

– Csak aztán szép legyen, gyermekeim – biztatta őket. – Ehhez ragaszkodom!

– Fantasztikus lesz!

A csapat kiviharzott, s az ajtóban összeütköztek a tekintélyes komornyikkal, aki épp belépni készült: tálcán egy levelet hozott. A komornyik, mihelyt visszanyerte egyensúlyát, Poirot-hoz lépett.

Poirot elvette a levelet, és felnyitotta. A komornyik távozott. A kis ember kétszer is elolvasta az irományt, aztán összehajtogatta, és zsebre tette. Arcizma sem rezdült, holott a levél tartalma igazán meglepő volt. Betűvetéshez nem szokott kéz írta a szavakat: „Ne egyen karácsonyi pudingot!”

– Roppant érdekes – mormogta magában monsieur Poirot. –És merőben váratlan.

A kandalló felé nézett. Evelyn Haworth nem ment ki a többiekkel. A tűzbe bámult, gondolataiba merülve, és egyfolytában forgatta, forgatta bal kezének gyűrűsujján a gyűrűt.

– Kegyed álmodozik, mademoiselle – szólalt meg a kis ember. – De az álma nem igazán boldog, ugyebár?

A leány összerezzent, és bizonytalan pillantást vetett Poirotra. A detektív megnyugtatólag bólintott.

– Nekem az a mesterségem, hogy tudjak dolgokat. Nem, kegyed nem boldog. És én sem vagyok nagyon boldog. Bízzuk egymásra a titkainkat? Látja, nekem az a nagy szomorúságom, hogy egy barátom, igen régi barátom átkelt a tengeren, elhajózott Dél-Amerikába. Amikor még együtt voltunk, a barátom ostobasága gyakran felbosszantott, de most, hogy nincs itt, csak a jó tulajdonságaira emlékszem. C’est la vie, ugyebár? Ilyen az élet. És kegyedet, mademoiselle, mi szomorítja? Kegyed nem olyan, mint én, nem öreg és magányos. Kegyed fiatal és szép; és akit szeret, az viszontszereti… igen, igen, az utóbbi félórában őt figyeltem.

A leány arcát elfutotta a pír.

– Roger Endicottra gondol? Téved. Nekem nem Roger a jegyesem.

– Nem, kegyed Mr. Oscar Leveringgel jár jegyben. Jól tudom.De miért ő a jegyese, amikor mást szeret?

A leány láthatólag nem vette zokon Poirot szavait. A kis ember modorában a tekintély gyengédséggel elegyedett, és ez ellenállhatatlan volt.

– Mondja el – biztatta szelíden Poirot, és megismételte az iménti mondatot, ami különösen megnyugtatta a leányt. – Nekem az a mesterségem, hogy tudjak dolgokat.

– Annyira boldogtalan vagyok, monsieur Poirot, olyan szörnyen boldogtalan. Tudja, valamikor nagyon jómódúak voltunk. Gazdag örökösnek számítottam, Rogerre pedig, édesapjának a fiatalabbik fia lévén, nem várt se rang, se vagyon. Egész biztosan tudom, hogy szeretett, de soha nem említette egy szóval sem, és elment Ausztráliába.

– Különös, hogyan intézik itt a házasságok dolgát – ingatta afejét monsieur Poirot. – Semmi rendszer. Semmi metódus. Mindent a véletlenre bíznak.

– Aztán hirtelen elveszítettük a vagyonunkat – folytatta Evelyn. – Anyám és én jóformán egy penny nélkül maradtunk. Egy pici házba költöztünk, és épp megéltünk valahogyan. De anyám súlyosan megbetegedett. Csak az menthette meg, ha aláveti magát egy nagy műtétnek, utána pedig külföldre megy, meleg éghajlatra. De nekünk nem volt pénzünk, monsieur Poirot, egyáltalán semmi pénzünk sem volt! És ez azt jelentette, hogy anyámnak meg kell halnia! Mr. Levering már egyszer vagy kétszer megkérte a kezemet. Most megint feleségül kért, és megígérte, hogy mindent elkövet az édesanyámért. Én igent mondtam. Mi egyebet tehettem volna? Ő pedig állta a szavát. A műtétet a leghíresebb specialista végezte el, utána pedig télre Egyiptomba mentünk. Ez egy éve történt. Anyám meggyógyult, visszanyerte az egészségét, erejét; én pedig… én karácsony után feleségül megyek Mr. Leveringhez.

– Értem – bólintott Poirot. – És időközben monsieur Rogerbátyja meghalt, de mire ő hazatért, azt kellett látnia, hogy az álmai romba dőltek. Csakhogy, mademoiselle, kegyed még nem ment férjhez.

– Mi, Haworthok nem szoktuk megszegni a szavunkat, monsieur Poirot – mondta büszkén a leány.

Szinte még el sem hallgatott, amikor nyílt az ajtó, és egy nagydarab férfi állt a küszöbön. Kerek képe volt, keskeny, sunyi szeme, kopasz feje.

– Mit búslakodsz idebenn, Evelyn? Gyere sétálni.

– Jó, Oscar, megyek.

Evelyn egykedvűen felállt. Poirot is felkelt, és udvariasan megkérdezte:

– Mademoiselle Levering még mindig gyengélkedik?

– Igen, sajnos a húgom még ágyban van. Roppant kellemetlen, hogy valaki épp karácsony napján beteg.

– Valóban – bólintott udvariasan a detektív.

Evelyn felhúzta hócsizmáját, felöltötte a köpenyét, és jegyesével kiment a hó borította kertbe. Eszményi karácsony volt, ropogott a hó, de fényesen sütött a nap. A többi vendég már javában a hóemberépítésen buzgólkodott. Levering és Evelyn megállt, nézte őket.

– Itt jönnek az ifjú szerelmesek! – kiabálta Johnnie, és megdobta őket hógolyóval.

– Mit szólsz hozzá, Evelyn? – kiáltotta Jean. – Monsieur Poirot, a nagy detektív!

– Várj csak, míg rátesszük a bajuszt – mondta Eric. – Nancyhajlandó levágni egy kicsit a hajából bajusznak. Vivent les braves Belges! Éljenek a hős belgák! Tra-ra-ra-raa!

– Klassz, hogy egy valódi detektív van a házban! – lelkendezett Charlie. – Bárcsak lenne hozzá egy gyilkosság is!

– Hé, figyeljetek! – kiáltott fel Jean, és egyik lábáról a másikra ugrált. – Van egy ötletem! Rendezzünk gyilkosságot, és ejtsük át Poirot bácsit! Jaj, igazán… állati jó hecc lenne!

Öten kezdtek el egyszerre beszélni.

– Hogyan csináljuk?

– Szörnyű halálsikolyokkal!

– Ugyan, te buta, itt kint?

– Lábnyomok a havon, persze.

– Jean hálóingben.

– Piros festék kell!

– Előbb a kezébe, aztán kapjon az arcához.

– Bárcsak volna revolverünk!

– Apa és Em néni nem fogják hallani. A szobájuk a ház túloldalán van.

– De apa úgyse fog haragudni. Semmi jónak nem az elrontója.

– Igen, de milyen piros festék legyen? Zománc?

– A faluból szerezhetünk.

– Hogyan, te szamár? Karácsony napján?

– Jó lesz a vízfesték is.

– Jean legyen az áldozat.

– Az se baj, ha fázol egy kicsit. Nem tart soká.

– Nem, inkább Nancy legyen. Abban a klassz pizsamában.

– Kérdezzük meg Gravest, van-e valahol festék a házban.

Roham a házba.

– Töprengünk, Endicott? – kérdezte Levering, és kellemetlenhangon felkacagott.

Roger felrezzent. Az elhangzottakból jóformán semmit sem hallott.

– Csak eltűnődtem – mondta csöndesen.

– Ugyan min?

– Azon, hogy monsieur Poirot voltaképpen miért is van itt.

Levering meghökkent; ám ebben a pillanatban megszólalt a karácsonyi ebédre hívó gong, és mindenki bement. Az ebédlőben összehúzták a függönyt, valamennyi lámpa égett, megvilágította a karácsonyi cukorkákkal, pattantyúkkal és az ünnep egyéb kellékeivel feldíszített asztalt. Hamisítatlan régimódi karácsonyi ebéd. Az asztal egyik végén a házigazda, vörös arccal, kedélyes mosollyal, az asztal túlsó végén, szemközt vele a nővére. Monsieur Poirot az alkalom tiszteletére vörös mellényt öltött, és teltsége, meg ahogyan félrebillentette a fejét, ellenállhatatlanul vörösbegyre emlékeztetett.

A házigazda felszelte a két pulykát, és mindenki nekiesett. A két madárból hamarosan csak a csontok maradtak, s amikor ezeket is eltakarították, várakozásteljes csönd ülte meg a szobát. Majd ünnepélyesen megjelent Graves, a komornyik, magasra emelve a karácsonyi pudingot – óriási puding volt, körülnyaldosták a lángok. Hatalmas éljenzés tört ki.

– Gyorsan! Jaj, az enyém kialudt. Gyorsan, Graves, csak akkor teljesül a kívánságunk, ha még lángol a puding.

Senki sem vette észre, milyen különös kifejezés telepszik monsieur Poirot arcára, miközben szemügyre veszi a tányérjára került pudingot. Senki sem vette észre, hogy gyors pillantást vet az asztal körül ülőkre. Összevonta szemöldökét, miközben hozzálátott a pudingjához. Mindenki ette a maga adagját. A társalgás alábbhagyott. A házigazda egyszer csak felkiáltott. Arca elvörösödött, a szájához kapott.

– Az ördögbe is, Emily! – kiáltott haragosan. – Miért hagyod,hogy a szakácsnő üveget tegyen a pudingba?

– Üveget?! – kiáltott fel meglepetten Miss Endicott.

A házigazda kivette szájából a kárhoztatott tárgyat.

– Bele is törhetett volna a fogam – morogta. – Vagy lenyelem, és kész a vakbélgyulladás.

Mindenki előtt állt egy kis tálka vízzel, abba kellett bedobni a pudingban talált hatpennyst vagy egyéb apró tárgyat. Mr. Endicott a tálkába dobta, leöblítette, azután felemelte az üvegdarabot.

– Az áldóját! – kiáltott fel. – Hiszen ez a vörös üveg a karácsonyi pattantyúkból való!

– Megengedi? – Poirot óvatosan átvette a talált tárgyat, és figyelmesen szemügyre vette. Ahogy a házigazda mondta, jókora vörös kő volt, színe akár a rubiné. Ahogy Poirot forgatta, a kő visszaverte a fényt.

– Hűha! – kiáltott fel Eric. – Mi van, ha valódi?!

– Te buta! – vágta oda gúnyosan Jean. – Egy ekkora rubinezer meg ezer meg ezer fontot érne… Igaz, monsieur Poirot?

– Érdekes, milyen ügyesen csinálják ezeket a karácsonyi meglepetéstárgyakat – suttogta Miss Endicott. – De vajon hogy kerülhetett a pudingba?

Kétségtelenül ez volt a nap kérdése. Minden lehetőséget kimerítettek. Csak monsieur Poirot nem szólt semmit. Ám közömbösen, mintha valami másra gondolna, a követ a zsebébe csúsztatta.

Ebéd után meglátogatta a konyhát.

A szakácsnő eléggé zavarba jött. Hogy egy vendég vonja kérdőre, méghozzá egy külföldi úr! De igyekezett megfelelni a kérdéseire. A pudingok három napja készültek el – amikor az úr érkezett. Mindenki kijött a konyhába, mindenki kavart egyet a pudingon, és közben kívánt valamit. Régi szokás. Külföldön talán nem járja? Azután kifőzték a pudingokat, majd egy sorban a kamra legfelső polcára állították őket. Volt valami különös, ami ezt a pudingot megkülönböztette a többitől? Nem, nem hinné. Csak éppen hogy alumínium pudingformában volt, a többi meg porcelánban.

– Ezt a pudingot eredetileg karácsony napjára szánták?

– Fura, hogy az úr ezt kérdi. Nem bizony! A karácsonyi pudingot mindig nagy, fehér porcelánformában főzik, amelyiken fagyalágminta van. De épp ma reggel – a szakácsnő vörös arca elkomorult – Gladys, a konyhalány, akit elszalajtottak, hogy hozza le a főzéshez, nem leejtette és összetörte? És mivel alkalmasint szilánkok lehettek benne, nem azt küldtem fel az asztalra, hanem az alumíniumformásat.

Monsieur Poirot megköszönte a tájékoztatást. Kiment a konyhából, magában mosolygott, mintha megelégedésére szolgálna a kapott információ. És jobb kezének ujjai a zsebében tartott valamivel játszadoztak.

II

– Monsieur Poirot! Monsieur Poirot! Ébredjen fel! Valami szörnyűség történt!

Ezt Johnnie mondta másnap kora reggel. Monsieur Poirot felült az ágyban. Hálósipka volt a fején, de akármilyen különös is volt a különbség méltóságteljes ábrázata és a betyárosan félrecsapott hálósipka között, nem volt arányban a Johnnie-ra gyakorolt hatással. Ha nem ejti ki az iménti szavakat, bárki azt hihette volna, hogy valamit nagyon mulatságosnak talál. Különös hangok hallatszottak az ajtó túloldaláról is, mint hogyha szódásszifonokat próbált volna jobb belátásra bírni valaki.

– Tessék lejönni, de rögtön! – folytatta Johnnie, és a hangjakissé megremegett. – Valakit megöltek! – Azzal elfordult.

– Aha, ez már komoly dolog! – bólintott monsieur Poirot.

Felkelt, és valamelyest felöltözött. Azután követte Johnnie-t lefelé a lépcsőn. A vendégsereg a kertbe vezető ajtó körül csoportosult. Arcuk heves érzelmeket árult el. Monsieur Poirot-t megpillantva Ericen hirtelen fuldoklási roham vett erőt.

Jean lépett előre, és kezét monsieur Poirot karjára tette.

– Oda nézzen! – mutatott ki drámai mozdulattal a nyitott ajtón.

– Mon Dieu! – kiáltott fel monsieur Poirot. – Mintha színházban volnánk!

Találó volt a megjegyzés. Az éjszaka havazott, fehér és kísérteties volt a világ a kora reggel halvány fényében. A szűzi fehér hótakarón csak egyetlen élénkvörös folt látszott.

Nancy Cardell mozdulatlanul feküdt a havon. Vörös selyempizsama volt rajta, apró lába csupasz, karját széttárta. Félrefordított fejét eltakarta fekete hajtömege. Mozdulatlanul feküdt, bal oldalából egy tőr markolata állt ki, a havon egyre jobban szétterült a karmazsinvörös folt.

Poirot kilépett a hóba. Nem ment oda, ahol a leány teste hevert, az ösvényen maradt. Két pár lábnyom, egy férfié, egy nőé, vezetett a tragédia színhelyére. A férfilábnyomok magukban folytatódtak az ellenkező irányba. Poirot az ösvényen állt, elgondolkozva simogatta állát.

Egyszer csak Oscar Levering rontott ki a házból.

– Jóságos isten! – kiáltotta. – Mi ez itt?

Izgatottsága éles ellentétben állt Poirot nyugalmával.

– Úgy tűnik – mondta elgondolkodva monsieur Poirot –, gyilkosság történt.

Ericen újabb köhögési roham vett erőt.

– De valamit tennünk kell! – kiáltotta Levering. – Mit csináljunk?

– Csupán egyet tehetünk – mondta monsieur Poirot. – Hívnikell a rendőrséget.

– Ó! – tört ki a kiáltás egyszerre mindannyiukból.

Monsieur Poirot kérdő pillantást vetett rájuk.

– Természetesen – mondta. – Egyedül ezt tehetjük. Ki megyel?

Kis hallgatás után Johnnie lépett előre.

– Vége a cirkusznak – jelentette ki. – Monsieur Poirot, remélem, nem lesz szörnyen dühös ránk. Vicc az egész. Mi főztük ki, hogy magát beugrassuk. Nancy csak színleli az egészet.

Monsieur Poirot minden látható érzelem nélkül mérte végig a fiút, csak a szeme villant meg egy pillanatra.

– Gúnyolódnak velem, igaz? – tudakolta békésen.

– Izé, szörnyen sajnálom. Nem kellett volna. Rém ízléstelen.

Elnézést kérek, igazán.

– Nem kell elnézést kérnie – mondta Poirot különös hangon.

Johnnie megfordult.

– Hé, Nancy, kelj fel! – kiáltotta. – Ott akarsz heverni délig?

De a havon fekvő alak nem mozdult.

– Kelj már fel! – kiáltotta újra Johnnie.

De Nancy csak nem mozdult, és a fiút hirtelen leírhatatlan félelem fogta el. Poirot-hoz fordult.

– Miért… mi a baj? Miért nem kel fel?

– Jöjjön velem – mondta kurtán Poirot.

Átgázolt a havon. A többieknek intett, hogy maradjanak ott, ahol vannak, és óvatosan megkerülte a lábnyomokat. A fiú rémülten, hitetlenkedve követte. Poirot letérdelt a lány mellé, aztán intett Johnnie-nak.

– Tapintsa meg a kezét és a pulzusát.

A fiú csodálkozva lehajolt, aztán felkiáltott és visszahőkölt. A kéz, a kar merev volt és hideg, a pulzust pedig egyáltalán nem lehetett kitapintani.

– Meghalt! – suttogta. – De hogyan? Miért?

Monsieur Poirot nem vette figyelembe az első kérdést.

– Hogy miért? – kérdezte eltűnődve. – Vajon miért? – Majdhirtelen a halott lány fölé hajolt, és szétfeszítette a másik kezét, amely szorosan markolt valamit. Poirot is, a fiú is felkiáltott. Mert Nancy tenyerén vörös kő csillogott, szikrázott tüzesen.

– Aha! – kiáltott fel monsieur Poirot. Villámgyorsan a zsebéhez kapott, de amikor ismét elővette a kezét, nem volt benne semmi.

– A karácsonyi pattantyúból a rubin – bámult Johnnie. Majdamikor Poirot lehajolt, hogy szemügyre vegye a tőrt és a vérfoltos havat, a fiú felkiáltott: – De hiszen ez nem lehet vér, monsieur Poirot. Ez festék. Csak festék.

Poirot felegyenesedett.

– Igen – mondta csöndesen. – Igaza van. Csak festék.

– Akkor hogyan… – A fiú hangja elcsuklott. Poirot fejezte behelyette a mondatot.

– Hogyan ölték meg? Ezt kell megtudnunk. Evett vagy ivottvalamit ma reggel?

Visszament az ösvényre, ahol a többiek várakoztak. Johnnie szorosan követte.

– Egy csésze teát ivott – mondta a fiú. – Mr. Levering készítette el. Van a szobájában spirituszfőző.

Johnnie hangja tisztán, erősen csengett. Levering meghallotta, amit mondott.

– Mindig viszek magammal spirituszfőzőt – magyarázta. – Avilágon a legpraktikusabb holmi. A húgom nagyon sok hasznát veszi. Nem akarja állandóan a cselédeket zargatni.

Monsieur Poirot tekintete szinte mentegetőzve tévedt Mr.

Levering lábára, amely posztópapucsba volt bújtatva.

– Látom, levette a bakancsát – mormogta szelíden.

Levering rábámult.

– De monsieur Poirot – kiáltott fel Jean –, mit csináljunk?

– Csak egyet tehetünk, mint az imént már mondtam, mademoiselle. Hívjuk a rendőrséget.

– Majd én megyek – ajánlkozott Levering. – Egy perc, és belebújok a bakancsomba. Jobb lesz, ha maguk sem maradnak itt kint a hidegben.

És már bent is volt a házban.

– Milyen gondos ez a Mr. Levering – mormogta halkan Poirot. – Fogadjuk meg a tanácsát?

– Mi lenne, ha felköltenénk apát és… és mindenkit?

– Nem! – mondta élesen monsieur Poirot. – Teljesen szükségtelen. Míg a rendőrség meg nem érkezik, idekint semmihez sem szabad hozzányúlni. Menjünk talán be a könyvtárszobába. Egy kis történetet mesélek el maguknak, ami talán eltereli a gondolataikat erről a szomorú tragédiáról.

Előrement, a többiek követték.

– A történet egy rubinról szól – kezdte monsieur Poirot, miután kényelmesen elhelyezkedett egy karosszékben. – Egy igen híres rubinról, amely egy igen híres emberé volt. A nevét nem mondom meg, de a világ egyik legjelentősebb személyiségéről van szó. Eh bien, ez a nagy ember megérkezett Londonba… inkognitóban. S bár nagy ember, egyben fiatal és bolondos is, így belehabarodott egy csinos, fiatal hölgybe. A csinos, fiatal hölgy nem nagyon kedvelte ezt a férfit, annál jobban a vagyonát. Olyannyira, hogy egy nap eltűnt azzal a történelmi jelentőségű rubinnal, amely nemzedékek óta a férfi családjának tulajdonában volt. Szegény fiatalember nagy bajba került. Hamarosan feleségül kell vennie egy királyi hercegnőt, és nem akar botrányt. Lehetetlenség, hogy a rendőrséghez forduljon, hát eljön hozzám, Hercule Poirot-hoz. „Szerezze vissza a rubinomat”, mondja. Eh bien, én tudok egyet-mást arról a fiatal hölgyről. Van egy bátyja, és kettesben már nem egy ügyes húzást véghezvittek. Történetesen tudom, hol töltik a karácsonyt. Mr. Endicott szíves engedelmével, akivel véletlenül találkoztam, én is a vendége lehetek. De amikor ez a csinos fiatal hölgy meghallja, hogy én is jelen leszek, nagyon megriad. Igen értelmes, és tudja, hogy a rubin miatt jövök. Azonnal el kell rejtenie biztos helyen; és képzeljék, hova rejti: egy pudingba! Bizony, bizony, joggal csodálkoznak! Elkeveri a masszával, és belepottyantja egy alumínium pudingformába, amely más, mint a többi. Merő véletlenségből ezt a pudingot karácsony napján feltálalták.

A tragédia egy pillanatra feledésbe merült, mind tátott szájjal bámultak monsieur Poirotra.

– Ezután – folytatta a kis ember – a hölgy ágyba feküdt. –Elővette az óráját és ránézett. – A ház népe felkelt, Mr. Levering már nagyon rég elindult a rendőrségért, nem gondolják? Azt hiszem, a húga is vele tartott.

Mind felkiáltottak, felpattantak, szemük Poirotra szegeződött:

– Azt hiszem továbbá, hogy nem fognak visszatérni. OscarLevering már régóta veszedelmes játékot űz, és most ennek vége. Ő és a húga egy darabig külföldön folytatják majd tevékenységüket, más néven. Ma reggel kísértésbe is hoztam ezt az urat, és rá is ijesztettem. Minden meggondolást félretéve megszerezheti a rubint, míg mi a házban vagyunk, ő pedig állítólag elment a rendőrségért. Csakhogy ezzel feléget maga mögött minden hidat. Ám ha vádat emelnek ellene gyilkosságért, nem csoda, ha menekülőre veszi.

– Ő ölte meg Nancyt? – suttogta Jean.

Poirot felállt.

– Mi lenne, ha ismét felkeresnénk a bűntény színhelyét? – kérdezte.

Előrement, a többiek követték. De alig értek ki a házból, valamennyien felkiáltottak. A tragédiának nyoma sem maradt, a hó sima volt és sértetlen.

– Tyűha! – kiáltott fel Eric, és lezökkent a lépcsőre. – Talánálmodtuk az egészet!

– Roppant különös – mondta monsieur Poirot. – Az eltűntholttest rejtélye! – És huncutul csillogott a szeme.

Jean gyanakvó ábrázattal lépett hozzá.

– Monsieur Poirot… csak nem… mármint hogy maga… mondja, lehet, hogy egész idő alatt az orrunknál vezetett bennünket?

– Így igaz, gyermekeim. Tudtam a maguk kis összeesküvéséről, és előkészítettem a magam ellenkonspirációját. Ah, itt is van mademoiselle Nancy… remélem, nem fázott meg nagyszerű alakítása közben!

Csakugyan Nancy Cardell volt az, épen-egészségesen, szeme ragyogott, egész lényéből élet és egészség sugárzott.

– Remélem, nem fázott meg… Megitta a forró gyógyteát, amelyet a szobájába küldettem? – tudakolta szigorúan Poirot.

– Egyet kortyoltam belőle, de az is elég volt. Kutya bajom. Jólcsináltam, monsieur Poirot? A karom még most is sajog attól a szorítókötéstől!

– Nagyszerű volt, petite[44]. De ne magyarázzuk meg a többieknek? Látom, még most sem értik. Nos, mes enfants,[45] elmentem mademoiselle Nancyhez, és elmondtam, hogy mindent tudok a maguk összeesküvéséről, és megkérdeztem, hajlandó volna-e eljátszani egy szerepet a kedvemért. És milyen ügyesen csinálta! Rávette Mr. Leveringet, hogy főzzön neki egy csésze teát, és azt is kimódolta, hogy Mr. Levering legyen a kiválasztott, aki lábnyomokat hagy a hóban. Amikor tehát eljött az idő, és Mr. Levering úgy vélte, hogy valami végzetes baleset folytán mademoiselle Nancy valóban halott, megvolt minden lehetőségem, hogy ráijesszek. Mi történt, amikor Mr. Levering bement a házba, mademoiselle?

– Lejött a húgával, kikapta a kezemből a rubint, és már ottsem voltak.

– De mondja csak, monsieur Poirot, mi van a rubinnal? – kiáltott fel Eric. – Hagyta, hogy megkaparintsák?

Poirot csalódott képet vágott, amikor megpillantotta a vádlón rászegeződő pillantásokat.

– Majd visszaszerzem – mondta elhaló hangon; de észre kellett vennie, hogy nagyot esett a szemükben.

– Nahát, ilyet! – kezdte Johnnie. – Hagyni, hogy meglépjenek a rubinnal…

Jean azonban jobb megfigyelő volt.

– Megint át akar bennünket ejteni! – kiáltott fel. – Ugye, ígyvan?

– Nyúljon a zsebembe, mademoiselle.

Jean gyorsan benyúlt Poirot zsebébe, aztán harsány diadalkiáltással kikapta a kezét. Magasba tartotta a nagy rubint, teljes karmazsin pompájában.

– Ugyanis – magyarázta Poirot – a másik utánzat volt, énhoztam magammal Londonból.

– Hát nem zseniális? – tudakolta lelkesen Jean.

– Csak egyvalamit nem mondott el nekünk – kiáltott fel hirtelen Johnnie. – Honnan tudott a heccről? Nancy árulta el?

Poirot megrázta a fejét.

– Akkor honnan tudta?

– Az a mesterségem, hogy tudjak dolgokat – mondta monsieur Poirot, és elmosolyodott. Észrevette, hogy Evelyn Haworth és Roger Endicott együtt indulnak el az ösvényen.

– Igen, de mondja el! Igazán! Drága monsieur Poirot, kérem, kérem, mondja el!

Kipirult, izgatott arcok vették körül.

– Igazán azt óhajtják, hogy oldjam meg maguknak ezt a rejtélyt?

– Igen! Igen!

– Nem hiszem, hogy képes vagyok rá.

– De miért nem?!

– Ma foi, nagy csalódást okoznék maguknak.

– Jaj, igazán, mondja el! Honnan tudta?

– Nos, tudják, a könyvtárszobában voltam…

– És?…

– És maguk épp odakint tárgyalták meg a terveiket… és a könyvtárszoba ablaka nyitva volt.

– Ennyi az egész? – kérdezte csalódottan Eric. – Ilyen egyszerű?

– Ugye? – mosolygott monsieur Poirot.

– De legalább most már mindent tudunk – mondta elégedetten Jean.

– Csakugyan? – motyogta magában Poirot, miközben bement a házba. – Mert én nem tudok mindent. Én, akinek az a mestersége, hogy tudja a dolgokat.

És ezúttal, immár vagy huszadszor, előhúzott a zsebéből egy meglehetősen piszkos papírdarabkát.

Ne egyen karácsonyi pudingot!

Poirot értetlenül ingatta a fejét. Ebben a pillanatban valami neszt hallott a lába közeléből. Lenézett, és észrevett egy perkálruhás, aprócska teremtést. A bal kezében szemétlapát volt, a jobbjában seprű.

– Hát maga kicsoda, mon enfant? – tudakolta Poirot.

– Annie vagyok, nagyságos úr. Szobalány.

Monsieur Poirot fejében világosság gyúlt. Odanyújtotta a levelet.

– Ezt maga írta, Annie?

– Igazán nem akartam semmi rosszat, nagyságos úr!

Poirot rámosolygott.

– Persze hogy nem. No mondja csak el szépen, hogy is volt.

– Amazok ketten, nagyságos úr, a Mister Levering meg a húga. Nem állhatjuk őket, és az a kisasszony egyáltalán nem is volt beteg. Gondoltam én, hogy itt valami furcsaság történik, nem is tagadom, nagyságos úr, hogy hallgatóztam a kulcsluknál, és úgy hallottam, mintha itt mondanák: „Azt a Poirot-t el kell tenni az útból, minél hamarabb.” Aztán a Mister Levering azt mondja: „Hová tetted?”, a kisasszony meg: „A pudingba.” Én meg már ebből gondoltam, hogy meg akarják mérgezni a nagyságos urat a karácsonyi pudinggal, és nem tudtam, mihez kezdjek. A szakácsnő ügyet se vet a magamfajtára. Hát gondoltam, levelet írok, és odateszem az asztalra, ahonnan a Mr. Graves össze szokja szedni a postát.

Annie pihegve elhallgatott. Poirot néhány percig komolyan szemlélte.

– Ugye sok füzetes regényt olvas, Annie? – szólalt meg végre.– De jószívű leány, és esze is van. Mihelyt visszatérek Londonba, küldök magának egy nagyszerű háztartási tanácsadót meg A szentek életét. Meg egy könyvet a nők gazdasági helyzetéről.

Annie eltátotta a száját, Poirot pedig megfordult, és átment a hallon. A könyvtárszoba felé tartott, de a nyitott ajtón át megpillantott egy fekete hajú meg egy szőke fejet, igen közel egymáshoz, hát megtorpant. Hirtelen karok fonódtak hátulról a nyaka köré.

– Álljon már egy percre a fagyöngykoszorú alá! – kérlelte Jean.

– Én is erre kérem – csatlakozott Nancy.

Monsieur Poirot nagyon élvezte – igazán nagyon élvezte.

(Borbás Mária)

Bibliográfia

Agatha Christie novellái először rendszerint magazinokban jelentek meg, majd a novellásköteteiben, amelyek nem voltak egyformák Nagy-Britanniában és az Egyesült Államokban. Ebben a listában megkíséreltük összeszedni az első megjelenéseket és az alternatív címeket.

KARÁCSONY ABNEY HALLBAN

Részlet az Életemből (1977).

A CSOKOLÁDÉSDOBOZ

Első megjelenés Nagy-Britanniában „A csokoládés doboz titka” címen: The Sketch No. 1582., 1924. május 23., az Egyesült Államokban: Blue Book Magazine Vol. 40., No. 4., 1925. február. Kötetben: Poirot nyomoz (Egyesült Államok, 1925), Poirot első esetei (Nagy-Britannia, 1974).

KARÁCSONYITRAGÉDIA

Első megjelenés Nagy-Britanniában „A kalap és az alibi” címen: Storyteller Vol. 46., No. 273., 1930. január. Kötetben: Tizenhárom rejtély (Nagy-Britannia, 1932), A kedd esti klub (Egyesült Államok, 1933).

MR. QUINELJÖN

Első megjelenés Nagy-Britanniában „Mr. Quinn átvonul” címen: The Grand Magazine No. 229., 1924. március, az Egyesült Államokban „Mr. Quinn arra jár” címen: Muncey magazine Vol.

84., No. 2., 1925. március. Kötetben: A titokzatos Mr. Quin (1930).

A BAGDADILÁDAREJTÉLYE

Első megjelenés Nagy-Britanniában: Strand Magazine No. 493.,

1932. január, az Egyesült Államokban: Ladies’ Home Journal Vol. 49., No. 1., szintén 1932. január. Kötetben: Rejtély a regattán és más történetek (Egyesült Államok, 1939), Az Álmok Háza (Nagy-Britannia, 1997).

A LELKIPÁSZTORLÁNYA / A VÖRÖS HÁZ

Első megjelenés Nagy-Britanniában „Az első kívánság” címen: The Grand Magazine No. 226., 1923. december. Kötetben:

Cinkostársak (1929).

A PLYMOUTHIGYORS

Első megjelenés Nagy-Britanniában „A plymouthi gyors rejtélye” címen: The Sketch No. 1575., 1923. április 4., az Egyesült

Államokban „A plymouthi gyors ügye” címen: Blue Book Magazine Vol. 38., No. 3., 1924. január. Kötetben: Az elnyomott és más történetek (Egyesült Államok, 1951), és Poirot első esetei (Nagy-Britannia, 1974).

A POLLENSAIPROBLÉMA

Első megjelenés Nagy-Britanniában: Strand Magazine No. 539., 1935. november, az Egyesült Államokban „A szirén” címen: Liberty 1936. szeptember 5. Kötetben: Rejtély a regattán és más történetek (Egyesült Államok, 1939), és A pollensai probléma és más történetek (Nagy-Britannia, 1991).

MENEDÉK

Első megjelenés Nagy-Britanniában: Woman’s Journal 1954. október, az Egyesült Államokban „Gyilkosság a paplakban” címen: This Week 1954. szeptember. Kötetben: Kettős bűn és más történetek (Egyesült Államok, 1961), és Miss Marple utolsó esetei és két másik történet (Nagy-Britannia, 1979).

A VADÁSZLAKREJTÉLYE

Első megjelenés Nagy-Britanniában: The Sketch No. 1581., 1923. május 16., az Egyesült Államokban „A vadászlak esete” címen: Blue Book Magazine Vol. 39., No. 2., 1924. június. Kötetben:

Poirot nyomoz (Nagy-Britannia, 1924, Egyesült Államok, 1925).

VILÁGVÉGE

Első megjelenés Nagy-Britanniában: Storyteller No. 238., 1927. február, az Egyesült Államokban: Flynn’s Weekly Vol. 19., No.

6., 1926. november 20. Kötetben: A titokzatos Mr. Quin (1930).

EDWARD ROBINSONFÉRFIASSÁGA

Első megjelenés Nagy-Britanniában „Álmai napja” címen: The Grand Magazine No. 238., 1924. december. Kötetben: A Listerdale-rejtély és más történetek (Nagy-Britannia, 1934), A ritka nagy lehetőség és más történetek (Egyesült Államok, 1971).

KARÁCSONYIKALAND

Első megjelenés Nagy-Britanniában „A karácsonyi puding kalandja” címen: The Sketch No. 1611., 1923. december. Kötetben: Az Álmok Háza (Nagy-Britannia, 1997). Az Egyesült Államokban ez az első hivatalos megjelenése.

A magyar kötetek, amelyekben a novellák megtalálhatók

Az Álmok Háza (Helikon, 2020). Fordította Borbás Mária

Cinkostársak (Európa, 2012). Fordította Katona Tamás

Életem (a részletet fordította Sipos Katalin)

A Listerdale-rejtély (Európa, 2015). Fordította Prekop Gabriella

Miss Marple (Európa, 2016). Fordította Borbás Mária, Etédi Péter, Sipos Katalin

Mr. Quin (Európa, 2011). Fordította Gy. Horváth László, Sipos Katalin

Poirot első esetei (Európa, 2010). Fordította Gy. Horváth László

Poirot nyomoz (Európa, 2012). Fordította Sipos Katalin

A pollensai probléma (Európa, 2011). Fordította Gy. Horváth

László

JEGYZETEK

1 Devonshire-tejszín avagy clotted cream: vízfürdőben vagy gőz fölött sűrített tejszín, kiskanállal lehet enni.

2 Eredetileg húsos, manapság már sűrű, aszalt gyümölcsös töltelékű kicsi, kerek pite.

3 Gyümölcs, piskóta, sűrű sodó és tejszínhab alkotta karácsonyi édesség, a piskótát rendszerint sherrybe vagy madeirába áztatják.

4 Szép az élet!

5 Szerencse.

6 A nők – örökösen a nők!

7 Hozományt

8 Báró úrnak.

9 Jó katolikus.

10 Ízig-vérig úrileánynak.

11 Hallgasson ide, uram.

12 Micsoda?

13 Vége

14 Ilyen nincs!

15 Persze.

16 Nyilvánvaló!

17 Hitemre!

18 Szegény.

19 Az asszonyom nagyon ájtatos – Virginie kisasszony szintén.

20 Kastély

21 A kutyafáját, barátom.

22 A nemjóját!

23 Hála istennek.

24 De igen, de igen.

25 Elképesztő!

26 Rendben van.

27 Bizony, bizony!

28 Nem is tudom, mi.

29 Szép kis diáklány!

30 Szép hozomány!

31 Rosszféle a javából!

32 Megjárta! 33 Elnézését kérem 34 Pontosan!

35 Kedves Asszonyom!

36 Fehér kártyát, vagyis szabad utat 37 Gyógyteát.

38 Milyen kár.

39 Higgyen nekem!

40 Mintha még soha nem csináltak volna ilyesmit!

41 A világ legszebb kikötője!

42 Ebédnél

43 Természetes amfiteátrum formázatú völgy Hindhead közelében, Surrey-ben. A jelentése: „az ördög puncsostálja”.

44 Kicsikém.

45 Gyermekeim.

TARTALOM

Bevezető: Karácsony Abney Hallban

A csokoládés doboz

Karácsonyi tragédia

Mr. Quin eljön

A bagdadi láda rejtélye

A lelkipásztor lánya

A plymouthi gyors

A pollensai probléma

Menedék

A vadászlak rejtélye

Világvége

Edward Robinson férfiassága

Karácsonyi kaland

Bibliográfia

A magyar kötetek, amelyekben a novellák megtalálhatók

Jegyzetek

helikon.libricsoport.h

u

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok Noto Serif – Apache License 2.0

Poiret One – SIL Open Font License Roboto – Apache License 2.0

Table of Contents

KARÁCSONY ABNEY HALLBAN

A CSOKOLÁDÉS DOBOZ

KARÁCSONYI TRAGÉDIA

MR. QUIN ELJÖN

A BAGDADI LÁDA REJTÉLYE

A LELKIPÁSZTOR LÁNYA

A PLYMOUTHI GYORS

II

III

IV

VI

A POLLENSAI PROBLÉMA

II

MENEDÉK

A VADÁSZLAK REJTÉLYE

II

VILÁGVÉGE

EDWARD ROBINSON FÉRFIASSÁGA

II

KARÁCSONYI KALAND

II

Bibliográfia

A magyar kötetek, amelyekben a novellák megtalálhatók

(Untitled)

(Untitled)

JEGYZETEK

TARTALOM

Table of Contents

KARÁCSONY ABNEY HALLBAN

A CSOKOLÁDÉS DOBOZ

KARÁCSONYI TRAGÉDIA

MR. QUIN ELJÖN

A BAGDADI LÁDA REJTÉLYE

A LELKIPÁSZTOR LÁNYA

A PLYMOUTHI GYORS

II

III

IV

VI

A POLLENSAI PROBLÉMA

II

MENEDÉK

A VADÁSZLAK REJTÉLYE

II

VILÁGVÉGE

EDWARD ROBINSON FÉRFIASSÁGA

II

KARÁCSONYI KALAND

II

Bibliográfia

A magyar kötetek, amelyekben a novellák megtalálhatók

(Untitled)

(Untitled)

JEGYZETEK

TARTALOM