Translation entitled „Az utolsó szeánsz. Természetfölötti novellák”

© 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Agatha Christie: The Last Séance. Short Story Collection

Copyright © 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT®, MARPLE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Dedinszky Zsófia, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Sipos Katalin, Tábori Zoltán, 2019

Hungarian translation © Borbás Mária, Dedinszky Zsófia, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Sipos Katalin, Tábori Zoltán

© Helikon Kiadó, 2019

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Katona Ágnes

Olvasószerkesztő Török Mária

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 383 0

email: helikon@helikon.hu

internet: www.helikon.hu

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Az utolsó szeánsz

Raoul Daubreuil egy dallamocskát dúdolgatva kelt át a Szajnán. Harminckét év körüli, jóvágású francia úriember volt, arcán egészséges pír, orra alatt kis fekete bajusz. Foglalkozását tekintve mérnök volt. Lassan elérte a Cardonet-t, és befordult a 17-es számú házba. A portás kipillantott kuckójából, és kelletlenül odavetette, hogy „Jó napot”, ő pedig jókedvűen válaszolt. Aztán a lépcsőkön felmászott a harmadik emeleti lakásba. Ahogy az ajtó előtt állt, arra várva, hogy csengetését fogadják, ismét eldúdolta ugyanazt a kis dallamot. Raoul Daubreuil-nek különösen jó kedve volt ezen a reggelen. Az ajtót egy idősebb francia asszony nyitotta ki, akinek ráncos arca azonnal mosolyra derült, amikor megismerte a látogatót.

– Jó reggelt, monsieur!

– Jó reggelt, Elise! – felelt Raoul.

Aztán belépett a fogadószobába, menet közben húzva le kesztyűjét.

– Madame már vár rám, ugye? – szólt hátra az öregasszonynak.

– Természetesen, monsieur.

Elise becsukta az ajtót, és Raoul felé fordult.

– Ha szíveskedik befáradni a salonba, asszonyom perceken belül itt lesz. Most egy kicsit lepihent.

Raoul fürkészve nézett rá.

– Csak nem gyengélkedik?

– Mégis mit gondol?! – horkantott rá Elise.

Az asszony Raoul elé vágott, és kinyitotta előtte a szalon ajtaját.

– Mégis, hogy lenne az a szegény pára? – folytatta. – Szeánszok, szeánszok és szeánszok! Ez így nem helyénvaló, nem természetes: nem istenfélő dolog! Kimondom kereken: nem más ez, mint lepaktálni magával az ördöggel!

Raoul nyugtatólag paskolta meg a hátát.

– Jól van, Elise, jól van – mondta csitítva –, ne izgassa fel magát, és ne akarja mindenben, amit nem ért, az ördögöt látni.

Elise kétkedve csóválta meg a fejét.

– Hát legyen – dörmögte az orra alá –, mondhat, amit csak akar az úr, nekem akkor sem tetszik. Nézze csak meg az asszonyomat, minden nap sápadtabb és soványabb lesz, és az az állandó migrén!

Sopánkodva emelte fel kezét.

– Nem, nem, ez a szellemesdi nem vezet jóra! Milyen szellemek ezek? Hisz a jó lelkek a Paradicsomban vannak, a rosszak meg a Pokolban!

– Kedves Elise, a maga felfogása a halál utáni életről üdítően egyszerű – felelte Raoul, ahogy belehuppant a székbe.

Elise kihúzta magát.

– Én istenfélő ember vagyok, monsieur.

Azzal keresztet vetett, és elindult az ajtó felé. Amint a keze a kilincshez ért, megtorpant.

– De miután összeházasodnak, ugye nem fog folytatódni… ez az egész? – kérdezte esdeklőn.

Raoul kedvesen rámosolygott.

– Elise, maga igazán hűséges teremtés, és ragaszkodik úrnőjéhez. Ne féljen, amint Simone a feleségem lesz, ez az egész „szellemesdi”, ahogy maga hívja, véget ér. Madame Daubreuil nem fog szeánszokat tartani.

Elise arca felderült.

– Igazán? – kérdezte lelkesen.

A férfi ünnepélyesen bólintott.

– Igen – felelte, sokkal inkább magának, mint az öregasszonynak címezve szavait. – Igen, ennek véget kell vetni. Simone csodás adománnyal bír, amit eddig úgy használt, ahogy kedve tartotta, de az ő feladata véget ért. Ahogy magának is feltűnt, Elise, úrnője napról napra sápadtabb és soványabb. Egy médium élete különösen fárasztó és munkás, és óriási lelki teherrel jár. Azt mindenesetre tudnia kell, hogy Simone Párizs, sőt, egész Franciaország legcsodálatosabb médiuma. A világ minden részéről jönnek hozzá, mert tudják, hogy nála nincs semmi trükk, semmi csalás.

Elise megvetően horkantott fel.

– Méghogy csalás! Madame egy újszülöttet sem lenne képes becsapni, még akkor se, ha akarná.

– Valóságos angyal ő! – kiáltott fel a férfi szenvedéllyel. – Mindent meg fogok tenni a boldogságáért, amit csak egy férfi megtehet. Ugye hisz nekem?

Elise kihúzta magát, és egyszerűen, mégis méltóságteljesen így szólt:

– Sok éve szolgálom az úrnőmet, monsieur. Talán nem tart tiszteletlennek, ha azt mondom: szeretem őt. Ha nem hinnék abban, hogy ön imádja őt annyira, amennyire megérdemli – eh bien, monsieur! Akkor képes lennék önt itt helyben miszlikbe tépni.

Raoul felkacagott.

– Bravó, Elise! Maga igaz barát, és bizonyára most már ellenem sincs kifogása, hogy elmondtam, hogy madame búcsút int a szellemeknek.

Raoul arra számított, hogy az öregasszony végre felderül szavain, de meglepve látta, hogy Elise komor marad.

– De mi lesz akkor – kezdte habozva –, ha a szellemek nem lesznek hajlandók búcsút inteni neki?

– Azt hittem, maga nem hisz a szellemekben!

– Nem is – felelte Elise konokul. – Ostobaság hinni bennük. De azért…

– Igen?

– Nehéz ezt elmagyaráznom, monsieur. Tudja, én mindig azt gondoltam, hogy ezek a médiumok, ahogy magukat nevezik, csupán dörzsölt csalók, akik azokon a szerencsétleneken élősködnek, akik elvesztették szeretteiket. De úrnőm nem ilyen. Ő jó és becsületes, mégis…

Hangját suttogóra fogta, de döbbenet csengett ki belőle:

– Mégis, bizonyos dolgok történnek. Nem csalás, valami tényleg történik, és ezért félek. Mert egyben biztos vagyok, monsieur, hogy ez nem helyénvaló. Természet és Isten ellen való vétek, és valakinek fizetnie kell érte.

Raoul felállt a székéből, odament az asszonyhoz, és megpaskolta a vállát.

– Nyugodjon meg, drága Elise – mondta mosolyogva. – Figyeljen csak rám, mert jó hírt mondok: a mai lesz a legutolsó szeánsz, holnaptól nem lesz több.

– Tehát ma lesz egy? – kérdezte Elise gyanakvón.

– Az utolsó, Elise, az utolsó.

Elise bánatosan csóválta meg a fejét.

– Madame nincs abban az állapotban… – kezdte, de ekkor kinyílt az ajtó, és egy magas, szőke nő lépett be rajta. Karcsú volt és kecses, arca mint egy Botticelli-madonnáé. Raoul felragyogott, Elise pedig tapintatosan visszavonult.

– Simone!

Azzal megfogta a hölgy hosszúkás, fehér kezét, és csókkal hintette. Simone lágyan suttogta a férfi nevét.

– Raoul, kedvesem.

A férfi ismét ráborult a nő kezére, majd fürkészőn pillantott arcára.

– Simone, milyen halovány vagy ma! Elise mondta, hogy lepihentél, ugye nem vagy beteg, szerelmem?

– Nem, nem vagyok beteg… – felelte habozva.

Raoul a pamlaghoz vezette kedvesét, és letelepedett mellé.

– Akkor mondd el, mi van!

A médium szomorkásan elmosolyodott.

– Biztos bolondnak fogsz tartani – mormolta.

– Én? bolondnak? Soha!

Simone kivonta kezét a férfi szorításából. Egy pillanatig tökéletesen mozdulatlan maradt, tekintetét a földre szegezte. Aztán mély hangon, de szavait szinte elharapva így szólt: – Félek, Raoul.

A férfi várt egy kicsit a folytatásra, de mivel a nő hallgatott, bátorítón így szólt:

– Félsz, de mégis mitől?

– Egyszerűen félek… ennyi.

– De hiszen…

Zavartan nézett menyasszonyára, aki pillantását elértve így felelt:

– Igen, tudom, hogy ostobaságnak hangzik, mégis így érzek. Egyszerűen félek, semmi más. Nem tudom, mitől, vagy miért, de állandóan az az érzésem, hogy valami rettenetes dolog fog történni… valami rettenetes…

Maga elé meredt. Raoul lágyan átölelte.

– Kedvesem, ne engedj ennek az érzésnek. Ez csak a stressztől van, Simone, attól a lelki nyomástól, ami egy médiumra nehezedik. Egyszerűen pihenésre van szükséged – pihenésre és nyugalomra.

A nő hálásan nézett rá.

– Igen, Raoul, milyen igazad van. Éppen erre van szükségem: pihenésre és nyugalomra.

Lehunyta a szemét, és hátradőlt, félig a férfi vállára támaszkodva.

– És boldogságra! – suttogta Raoul a fülébe.

A férfi karjával még közelebb vonta magához menyasszonyát. Simone, továbbra is lehunyt szemmel nyugodva, mély levegőt vett.

– Igen – suttogta –, igen! Amikor a karodban vagyok, mindig biztonságban érzem magam. Elfeledkezem arról, hogy médium vagyok, és hogy ez milyen rettenetes életet jelent. Te sokat tudsz rólam, Raoul, de még te sem értheted meg igazán, mivel jár ez.

Raoul érezte, ahogy a nő hirtelen megdermed az ölelésében. Szeme tágra nyílt és maga elé révedt.

– Ott ülni a függöny mögött, a sötétségben, és várni… de a sötétség rettenetes, Raoul, mert ürességet jelent, nemlétezést. Szándékosan feladni magunkat és elveszni a sötétségben…ahol nem tudunk semmit, nem érzünk semmit, míg el nem jő a lassú, fájdalmas visszatérés, az ébredés, de olyan fáradtan, olyan rettentő fáradtan…

– Tudom, szívem, tudom – suttogta Raoul.

– Olyan fáradtan… – sóhajtotta Simone.

Az egész teste mintha elernyedt volna, ahogy e szavakat ismételgette.

– Gondolj arra, milyen csodálatos vagy, Simone – szólalt meg Raoul, és kezébe vette a nő kezét. Megpróbálta felrázni menyasszonyát, átragasztani rá saját lelkesedését. – Különleges nő vagy, a világ legragyogóbb médiuma.

Simone megcsóválta a fejét, és haloványan elmosolyodott.

– De igen – erősködött tovább Raoul, és két levelet húzott elő a zsebéből. – Nézd csak, ez Roche professzortól van, a Sâlpetrière-ből, ez pedig dr. Genir-től, Nancyból: mindketten könyörögnek, hogy alkalmanként tartsál nekik szeánszokat.

– Jaj, ne! – kiáltotta Simone, és talpra ugrott. – Nem akarom, elég! Ennek az egésznek vége lesz, egyszer s mindenkorra. Megígérted, Raoul.

Raoul megrökönyödve nézett menyasszonyára, ahogy az reszketve állt előtte, mint egy csapdába esett vad. Felállt és kézen fogta a lányt.

– Hát persze – felelte –, persze, hogy vége lesz, hiszen megbeszéltük. De én akkor is olyan büszke vagyok rád, Simone, ezért említettem a leveleket.

A lány gyanakvó pillantást vetett rá.

– Ugye soha nem fogsz megkérni arra, hogy ismét szeánszokat tartsak?

– Nem, nem – biztosította Raoul –, hacsak nem te magad szeretnéd, persze csak olykor-olykor, régi jó barátok kedvéért…

De Simone zaklatottan szakította félbe:

– Nem, nem, soha többé! Nagyon veszélyes lenne. Hallgass rám: én tudom, érzem, hogy nagyon veszélyes.

Kezét homlokához szorította egy pillanatig, aztán az ablakhoz lépett.

– Ígérd meg nekem, hogy soha többé – ismételte meg halkabban a válla fölött hátrafordulva.

Raoul odalépett hozzá, és átölelte a vállát.

– Kedvesem – szólalt meg a férfi gyengéden –, megígérem, hogy a mai után soha többé nem kell szeánszt tartanod.

Megérezte, ahogy a lány összerezzen.

– A mai után? – mormolta. – Ó, persze, el is felejtkeztem Madame Exe-ről.

Raoul az órájára pillantott.

– Bármelyik percben itt lehet. De Simone, ha nem érzed jól magad, akkor inkább…

Simone mintha nem is hallotta volna a férfit, a saját gondolatainak sodrát követte:

– Furcsa, nagyon furcsa asszony… igen, Raoul, nagyon furcsa… tudod, valósággal… iszonyodom tőle.

– De Simone!

Raoul hangjában feddés volt, és Simone hamar elértette:

– Igen, tudom, te is olyan vagy, mint a többi francia férfi: számotokra az anya szent, és tiszteletlenségnek tartod, hogy én nem így érzek iránta, holott épp az elvesztett gyermekét siratja. De ez az asszony valahogy… nem tudom megmagyarázni… valahogy olyan nagy és sötét, és a keze… megfigyelted már a kezét, Raoul? Hatalmas és erős keze van, mint egy férfinak!

Simone megborzongott a gondolattól, és lehunyta a szemét. Raoul elhúzta tőle a kezét, és szinte ridegen szólalt meg:

– Tényleg nem tudlak megérteni, Simone. Hiszen neked, egy másik nőnek igazán együtt kellene érezned egy asszonnyal, egy anyával, aki egyetlen gyermekét veszítette el.

Simone türelmetlenül legyintett.

– Ugyan már, hiszen te vagy az, aki képtelen megérteni! Nem tudok hazudni magamnak. Az első pillanatban, amikor megláttam, azonnal éreztem… – karját védekezőn maga elé vetette – azonnal félni kezdtem tőle… Emlékszel, ez jóval azelőtt volt, hogy beleegyeztem, hogy segítek neki? Teljes bizonyossággal éreztem, hogy ez az asszony balszerencsét hoz rám.

Raoul megvonta a vállát.

– Pedig valójában éppen az ellenkezőjét hozta: minden szeánsz elképesztő sikerrel járt. A kis Amelie szellemét azonnal képes voltál irányítani, és a materializáció döbbenetes erejű volt. A legutolsó szeánszodat Roche professzornak is igazán látnia kellett volna!

– Materializáció… – ismételte Simone mély hangon. – Mesélj erről, Raoul! Tudod, hogy fogalmam sincs arról, mi történik, amikor transzban vagyok. Tényleg olyan csodálatosak ezek a jelenések?

A férfi elragadtatottan bólintott.

– Az első pár alkalommal a gyermek alakja csupán ködszerűen rajzolódott ki – magyarázta –, de az utolsó szeánszon…

– Igen?

Raoul hangja ellágyult.

– Simone, a gyermek, aki ott megjelent, valóságos hús-vér teremtés volt! Meg is érintettem őt, de mivel láttam, hogy az érintés fizikai fájdalmat okoz neked, Madame Exe-nek már nem engedtem ugyanezt. Attól tartottam, hogy képtelen lesz fegyelmezni magát, és ezzel valami kárt tesz benned.

Simone ismét elfordult a férfitól, és az ablak felé nézett.

– Olyan végtelenül kimerült voltam, amikor magamhoz tértem – suttogta. – Raoul, biztos vagy benne, hogy helyes ez? Biztosan tudod, mit gondol erről Elise: hogy az ördöggel cimborálok. – Aztán bizonytalanul elmosolyodott.

– Te pedig tudod, hogy én mit gondolok – felelte Raoul komolyan. – Az ismeretlennel való foglalkozásban mindig ott rejlik a veszély, de a cél nemes, hiszen minden a Tudomány nevében történik. Világszerte voltak mártírok, akik a Tudomány oltárán áldozták fel magukat, úttörők, akik vérükkel fizettek azért, hogy a többiek már biztonságban követhessék útjukat. Az elmúlt tíz évben te is a Tudományért dolgoztál, és cserébe állandó lelki teher alatt éltél. De a te feladatod ezzel véget ért, a mai naptól a saját boldogságodért élhetsz.

Simone szerelmesen mosolygott a férfira, és újra nyugodt volt. Aztán sietve az órára pillantott.

– Madame Exe késik – mormolta. – Talán nem jön el.

– Szerintem eljön – mondta Raoul. – Ez az óra kicsit siet.

Simone körbejárta a szobát, itt-ott megigazította a díszeket.

– Vajon ki lehet ez a Madame Exe? – jegyezte meg Simone. – Honnan jön, kikkel él? Olyan furcsa, hogy semmit nem tudunk róla.

Raoul vállat vont.

– A legtöbb ember szeret inkognitóban maradni, amikor egy médiumot keres fel – felelte. – Csupán elemi óvatosságból.

– Biztosan igazad van – hagyta rá Simone.

Egy kis porcelánvázát tartott épp a kezében, ami ebben a pillanatban kicsúszott az ujjai közül, és darabokra tört a kandalló előtti csempén. A nő hirtelen Raoulhoz fordult.

– Látod, Raoul – suttogta –, alig vagyok magamnál. Nagyon gyávának tartanál, ha lemondanám a mai szeánszt?

Raoul szeméből fájdalom és megdöbbenés sugárzott. Simone elpirult a pillantásától.

– Hiszen megígérted, Simone… – kezdte szelíden.

Simone a falig hátrált.

– Nem akarom, Raoul, nem akarom…

És a férfi ugyanazt a gyengéd, mégis szemrehányó pillantást vetette rá, amitől Simone összerezzent.

– Nem a pénz miatt mondom, pedig azt neked is be kell ismerned, Simone, hogy az összeg, amit ez az asszony az utolsó szeánszért ajánlott, hatalmas… mesés.

A nő védekezőn vágott közbe.

– Vannak dolgok, amik többet érnek, mint a pénz.

– Hát persze, hogy vannak – helyeselt a férfi. – Hiszen én is épp ezt mondom. De gondolj arra, hogy ez az asszony anya is, anya, aki most veszítette el egyetlen gyermekét. Ha nem vagy igazán beteg, ha csupán egy kis gyöngeség ez a részedről, talán nemet mondhatsz egy gazdag nő szeszélyére, de megtagadhatod-e egy anyától, hogy még egyszer, utoljára találkozzon a gyermekével?

A médium kétségbeesetten legyintett.

– Hiszen te kínzol engem! – mormolta maga elé. – De igazad van. Úgy lesz, ahogy kívánod. Most már legalább tudom, mitől félek: az „anya” szótól.

– De Simone!

– Vannak a világon primitív, elemi erők, Raoul. A legtöbbet a civilizáció kiirtotta, de az anyai érzések ugyanolyan erősek, mint az idők kezdetén. Nincs különbség állatok és emberek között. Az anyai szeretet semmi máshoz nem fogható. Nem ismer törvényeket, nem ismer szánalmat, bármire képes, és könyörtelenül elpusztítja, ami az útjába áll.

A nő elhallgatott, kis ideig még zihált, aztán elragadó mosollyal fordult jegyese felé.

– Tudom, ostoba vagyok ma, Raoul!

A férfi tenyerébe vette menyasszonya kezét.

– Pihenj le egy-két percre – javasolta. – Pihenj, amíg meg nem érkezik.

– Úgy lesz. – Simone rámosolygott, és kilépett a szobából.

Raoul pár percig gondolataiba mélyedve álldogált, aztán az ajtóhoz lépett, kinyitotta és átsietett az apró előszobán. A túloldali szobába ment be, ami hasonlított a másik nappalihoz, ám az egyik végében, a falmélyedésben egy karosszék állt. Elise éppen a szoba elrendezésével foglalatoskodott. A falmélyedés közelébe két széket állított fel, és egy kerek asztalkát. Az asztalon egy csörgődob és egy kürt volt, valamint papírok és ceruzák hevertek.

– Utoljára! – sóhajtott fel Elise elégedetten. – Ó, monsieur, bárcsak már a végén tartanánk!

Ekkor az elektromos csengő éles hangja hallatszott.

– Na, megjött az asszonyság! – zsémbelt tovább a cseléd. – Miért nem megy inkább a templomba, hogy imádkozzon a kicsikéje lelkéért, vagy miért nem gyújt gyertyát a Szűzanyának? Hát nem a Jóisten tudja legjobban, mi jó nekünk?

– Nyisson ajtót, Elise – felelte Raoul parancsolón.

Elise lesújtó pillantást vetett a férfira, de azért engedelmeskedett. Pár pillanattal később a látogatót vezetve tért vissza.

– Jelentem úrnőmnek, hogy megérkezett, madame.

Raoul az asszonyhoz lépett és kezet fogott Madame Exe-szel.

Simone szavai visszhangzottak fülében.

„Olyan nagy és sötét.”

Madame Exe valóban nagydarab asszonyság volt, és a franciáknál szokásos súlyos fekete gyász nála már-már eltúlzottnak tűnt. Amikor megszólalt, hangja nagyon mély volt:

– Attól tartok, egy kicsit elkéstem, monsieur.

– Csak néhány percet – felelte Raoul mosolyogva. – Madame Simone kicsit lepihent. Sajnos nincs teljesen jól, nagyon ideges és elgyötört.

Az asszony keze, amelyet épp visszavonni készült, most hirtelen satuként szorította össze Raoul kezét.

– De azért megtartja a szeánszt? – kérdezte éllel.

– Természetesen, madame.

Madame Exe megkönnyebbülten sóhajtott fel, és az egyik székbe rogyott, meglazítva súlyos fekete fátylai egyikét.

– Ó, monsieur – sóhajtott fel az asszony. – El sem tudja képzelni, milyen csodálatosak és örömteliek számomra ezek a szeánszok! Az én kicsikém! Az én Amelie-m! Hogy láthatom, hogy hallhatom őt… sőt… igen, talán csak ki kell nyújtanom a kezem, és meg is érinthetem.

Raoul gyorsan és ellentmondást nem tűrően vágott közbe.

– Madame Exe – hogyan is magyarázzam el önnek? Semmilyen körülmények között nem szabad olyasmit tennie, amire nem adok kifejezetten engedélyt, különben óriási a veszély.

– Úgy érti, rám lenne veszélyes?

– Nem, hanem a médiumra – mondta Raoul. – Meg kell értenie, hogy ezt a jelenséget a Tudomány egy bizonyos módon magyarázza. Igyekszem egyszerűen kifejteni, kerülve a szakzsargont. A léleknek ahhoz, hogy manifesztálódjon, a médium fizikai valóját kell felhasználnia. Láthatta, ahogy a médium ajkáról egyfajta pára száll fel. Ez a pára aztán összesűrűsödik, és a megidézett lélek elhalt testéhez hasonlatos alakot ölt. De ez az ektoplazma elképzelésünk szerint a médium fizikai valójából keletkezik. Ezt, alapos kísérletek és gondos mérések után remélhetőleg hamarosan be is fogják bizonyítani – bár a kísérletezést ugyancsak akadályozza, hogy a jelenség előidézése a médium számára óriási veszélyt és fájdalmat jelent. Ha valaki megpróbálná a materializációt itt tartani, az minden valószínűség szerint a médium halálát okozná.

Madame Exe nagy odafigyeléssel hallgatta a férfi szavait.

– Ez mind nagyon érdekes, monsieur. De mondja, nem elképzelhető az, hogy egyszer csak a materializáció olyan kifejlett alakot ölt, hogy képes leválni szülőjéről, a médiumról?

– Eléggé elképesztő elgondolás ez, asszonyom.

De Madame Exe nem hagyta annyiban.

– De ha csak a tényeket nézzük, lehetetlen?

– Mai ismereteink szerint biztosan.

– De valamikor, a jövőben?

Ebben a pillanatban Simone lépett be az ajtón, így Raoul megmenekült a válaszadástól. A lány sápadt volt és bágyadt, de önuralma szemmel láthatóan visszatért. Előrelépett, és kezet fogott Madame Exe-szel, habár Raoulnak feltűnt, hogy közben alig észrevehető remegés futott végig a testén.

– Sajnálattal hallom, hogy gyengélkedik – mondta Madame Exe.

– Ugyan, semmiség – vágta rá Simone. – Kezdhetünk?

Azzal a falmélyedésbe ment, és leült a karosszékbe. De ekkor hirtelen Raoult szállta meg a félelem.

– Hiszen nem érzed jól magad – kiáltott fel. – A legjobb lesz, ha mégsem tartjuk meg a szeánszt. Madame Exe bizonyára megérti.

– De monsieur! – Madame Exe dühösen pattant fel székéből.

– Igen, igen, így lesz a legjobb.

– Madame Simone ígéretet tett erre az utolsó szeánszra.

– Így van – szólt közbe Simone halk hangon. – És készen állok rá, hogy betartsam az ígéretem.

– El is várom öntől – felelte a másik asszony.

– Állom a szavam – közölte Simone ridegen. – Ne félj, Raoul – tette hozzá gyengéden –, hiszen úgyis ez lesz az utolsó alkalom, hála istennek, a legutolsó!

Jelet adott Raoulnak, mire a férfi behúzta a súlyos fekete függönyöket a falmélyedés előtt. Az ablakokat is elfüggönyözték, így a szoba félhomályba borult. A férfi az egyik széket Madame Exe-nek kínálta fel, ő pedig a másikon készült helyet foglalni. De Madame Exe még habozott.

– Bizonyára megbocsát majd, monsieur, de… habár én tökéletesen hiszek az ön és a madame feddhetetlenségében, mindazonáltal, hogy minden kétséget kizárhassunk, úgy döntöttem, hogy magammal hozom ezt.

Azzal a táskájából előhúzott egy gombolyag erős zsineget.

– De madame! – kiáltott fel Raoul. – Hiszen ez sértés!

– Csupán óvatosságból.

– Ismétlem, ez sértés!

– Nem értem ezt a heves ellenkezést, monsieur. Ha nincs semmi csalás a dologban, akkor nincs mitől félniük.

Raoul megvetőn kacagott fel.

– Biztosíthatom, madame, hogy nem is félek. Kezemet-lábamat lekötözheti, ha úgy akarja.

A férfi kijelentése nem éppen a kívánt hatást váltotta ki, mert válaszul Madame Exe közömbösen csak ennyit felelt:

– Köszönöm, monsieur – és odalépett hozzá a zsineggel.

Hirtelen a függöny mögül Simone kiáltott fel:

– Ne, Raoul, ne engedd neki!

Madame Exe gúnyosan elmosolyodott:

– Nocsak, a kisasszony tehát fél – jegyezte meg szarkasztikusan.

– Igen, félek.

– Gondold meg, mit mondasz, Simone – figyelmeztette Raoul. – Úgy tűnik, hogy Madame Exe sarlatánoknak tart minket.

– Csak biztos akarok lenni a dologban – vetette közbe Madame Exe sötéten.

Azzal szisztematikusan munkához látott, és Raoult erősen a székéhez kötözte.

– Gratulálok a csomóihoz, madame – jegyezte meg Raoul ironikusan, amikor az asszony bevégezte dolgát. – Remélem, most már elégedett?

Madame Exe nem felelt. Körbejárta a szobát, és alaposan megvizsgálta a falak borítását. Azután bezárta az előtérbe vezető ajtót, és a kulcsot magához véve visszatért székéhez.

– Most pedig – szólalt meg valami leírhatatlanul különös hangon –, készen állok.

Teltek-múltak a percek. A függöny mögött Simone lélegzése egyre nehézkesebbé és szakadozottabbá vált, majd teljesen elhallgatott, és helyét nyögések vették át. Aztán ismét csend lett egy pillanatig, amit a csörgődob hirtelen zöreje szakított meg. A kürt lesodródott az asztalról, és a földre zuhant. Gúnykacaj csendült fel. A falmélyedést takaró függöny most mintha kissé szétnyílt volna, és a médium alakja kivehetővé vált a résen keresztül. Simone feje mélyen előreborult a mellkasára. Madame Exe nagy levegőt vett. A médium ajkáról szalagszerű ködgomoly szállt fel. A pára sűrűsödni kezdett és fokozatosan alakot öltött, egy kisgyermek alakját.

– Amelie! Drága kis Amelie-m!

A rekedtes suttogás Madame Exe-ből szakadt fel. A zavarosan gomolygó alak egyre kivehetőbbé vált. Raoul hitetlenkedve meredt a jelenségre. Sohasem látott még ennyire sikeres materializációt. Egy valódi gyermek állt előtte, egy hús-vér ember.

– Maman! – kiáltott fel egy gyenge kis gyermekhang.

– Gyermekem! – zokogott Madame Exe. – Kislányom!

Félig felemelkedett székéből.

– Legyen óvatos, madame! – figyelmeztette Raoul.

A materializáció habozva lépett ki a függöny mögül. Egy kislány volt az. Aztán megállt, és kitárta karját.

– Maman!

– Ó! – sikoltott fel Madame Exe.

És ismét felemelkedett.

– Madame – szólt rá Raoul rémülten –, vigyázzon, a médium…

– Meg kell érintenem – kiáltott rekedt hangon Madame Exe, és előrelépett egyet.

– Az isten szerelmére, asszonyom, fegyelmezze magát! – ordított rá Raoul. Most már igazán meg volt rémülve. – Azonnal üljön le!

– Kicsikém! Meg kell érintenem az én kicsikémet!

– Madame, parancsolom, hogy üljön le!

Kétségbeesetten próbált kibújni a kötelékből, de Madame Exe alapos munkát végzett: Raoul tehetetlen volt. A férfit meglegyintette a közeledő katasztrófa szele.

– Az istenre kérem, asszonyom, üljön le! – kiabálta. – Gondoljon a médiumra!

Madame Exe mintha meg sem hallotta volna. Teljesen kifordult önmagából: arcáról eksztatikus öröm sugárzott. Kinyújtotta a kezét, és megérintette a függönyrésben álló apró alakot. A médiumból rettenetes üvöltés tört fel.

– Istenem! – kiáltott Raoul. – Édes istenem! Hisz ez borzalmas!

Madame Exe a férfi felé fordult és durván felnevetett.

– Nem érdekel a maga médiuma – kiáltotta –, a gyermekemet akarom!

– Maga megőrült!

– Az én gyermekem. Érti?! Az enyém! Az én húsom és vérem! Az én kicsikém visszatért a másvilágról, újra él és egészséges!

Raoul már épp szólt volna ismét, de nem találta a szavakat. Rettenetes perszóna! Könyörtelen, barbár, elvakítja ez a zsigeri szenvedély. A gyermek ajka ismét szólásra nyílt, és ugyanaz a szó visszhangzott, harmadszorra is: – Maman!

– Gyere, gyere kicsikém! – zokogta Madame Exe.

És hirtelen mozdulattal a karjába vette a gyermeket. A függöny mögül hosszan elnyújtott, gyötrelmes sikoly hallatszott.

– Simone! – üvöltött Raoul. – Simone!

A férfi homályosan észlelte csak, ahogy Madame Exe elviharzik előtte, ahogy a kulccsal kinyitja az ajtót, aztán ahogy távolodó léptei koppannak a lépcsőkön.

A függöny mögül még mindig az a rettenetes, elnyújtott sikoly visszhangzott – a sikoly, amihez foghatót Raoul még életében nem hallott. De hirtelen valami borzalmas, gurgulázó hang kíséretében vége szakadt. Aztán a földre zuhanó test tompa puffanása…

Raoul eszét vesztve próbálta kitépni magát kötelékeiből. Őrületében sikerült neki a lehetetlen: puszta erejével szaggatta le magáról a kötést. Ahogy igyekezett lábra állni, Elise rontott be az ajtón, zokogva: – Úrnőm!

– Simone! – kiáltotta Raoul.

Egyszerre értek oda a függönyhöz, és húzták el.

Raoul hátrahőkölt.

– Istenem! – dadogta. – Vér, mindenütt vér…

Elise szólalt meg mellette, éles, de remegő hangon:

– Asszonyom tehát halott. Vége. De mondja, monsieur, mi történt itt? Miért zsugorodott össze az úrnőm? Miért fele akkora, mint volt? Mi tettek vele?

– Nem tudom – felelte Raoul. Hangja sikítássá torzult. – Nem tudom. Nem tudom. De azt hiszem… megbolondulok! Simone! Simone!

(Dedinszky Zsófia)

A tükör

Ezt a történetet nem tudom megmagyarázni. Nincs vele kapcsolatban semmiféle elméletem. Egyszerűen csak – megtörtént.

Néha azért mégis eltűnődöm: vajon hogyan alakultak volna a dolgok, ha annak idején észreveszem azt az egyetlen lényeges részletet, amelynek a jelentőségét csak annyi esztendő múltán fogtam fel. Ha észrevettem volna – nos, akkor három ember élete merőben másképp alakul. És ez a gondolat – valamiképpen ijesztő.

Az 1914-es esztendő nyarán kezdődött. Még a háború kitörése előtt lementem Badgeworthybe Neil Carslake-kel. Neil volt a legjobb barátom. Ismertem Alant is, az öccsét, de nem olyan jól. A húgukkal, Sylviával még nem találkoztam. Két esztendővel volt fiatalabb Alannél, hárommal Neilnél. Amikor még iskolába jártunk, két alkalommal is Neilnél kellett volna töltenem a szünidőt Badgeworthyben, de mind a kétszer közbejött valami. Így aztán csak huszonhárom éves koromban ismertem meg Neil és Alan otthonát.

Sok volt a szállóvendég. Sylvia, Neil húga épp akkoriban jegyezte el magát egy Charles Crawley nevű férfival. Charles, mesélte Neil, jóval idősebb Sylviánál, de talpig becsületes fickó, és meglehetősen jómódú.

Emlékszem, este hét órakor érkeztünk meg. Mindenki felment a szobájába, hogy átöltözzön vacsorához. Neil vitt fel a szobámba. Badgeworthy jobb napokat látott szép öreg ház volt. Az elmúlt három évszázad során ötletszerűen bővíthették, lépten-nyomon kis lépcsősorok vezettek fölfelé, lefelé, és tele volt váratlan lépcsőházakkal. Az a fajta ház, amelyben nehéz eligazodni. Neil megígérte, hogy bejön értem, és együtt megyünk le vacsorázni. Kissé elfogultan vártam az első találkozást a családjával. Emlékszem, nevetve azt mondtam, az ilyen házban az ember arra számít, hogy kísértetekbe botlik a folyosón, amire Neil félvállról azt válaszolta, hogy a házban állítólag valóban kísértet jár, de közülük még senki sem látta, és nem is tudják, milyen alakban jelenik meg.

Azután elsietett, én meg beletúrtam a bőröndömbe, hogy megkeressem a szmokingomat. Carslake-ék nem voltak jómódúak; ragaszkodtak az ősi házhoz, de nem volt a szolgálatukban inas, aki kicsomagolná a vendég holmiját.

Nos, elérkeztem addig a pontig, amikor már csak a nyakkendőmet kellett megkötnöm. A tükör előtt álltam. Láttam az arcomat, a vállamat, mögötte pedig a szoba falát – sima fal volt, csak a közepén törte meg egy ajtó –, és épp sikerült megkötnöm a nyakkendőmet, amikor észrevettem, hogy az ajtó nyílik.

Hogy miért nem fordultam hátra, nem tudom – pedig alighanem az lett volna természetes. Akárhogyan is – nem fordultam hátra. Csak néztem, ahogy az ajtó lassan kinyílik – és eközben beláttam a mögötte levő szobába.

Hálószoba volt, nagyobb, mint az enyém, két ágy állt benne – és egyszer csak elakadt a lélegzetem.

Mert az egyik ágy végénél egy lány állt, és a nyaka köré két férfikéz kulcsolódott, és a férfi lassan hátrakényszerítette a lányt, és a nyakát szorongatta… Megfojtotta.

Tévedésről szó sem lehetett. Tökéletesen tisztán láttam, mi történik. Gyilkosság – a szemem láttára.

Tisztán láttam a lány arcát, aranyhaját, a rettegést gyönyörű arcán, amely lassan szederjessé vált. A férfinak csak a hátát láttam, a két kezét, meg az arca bal oldalán a nyaka felé futó sebhelyet.

Elmondani eltart egy darabig, de a valóságban csak egy-két pillanat telt el, és én álltam megbénulva. Aztán sarkon fordultam, hogy segíteni próbáljak a lányon…

És a falon, mögöttem, a tükörben látszó falon, csak egy múlt századbeli hatalmas mahagóniszekrény állt. Se nyitott ajtó – se gyilkos jelenet. Visszafordultam a tükörhöz. Abban is csak a szekrény látszott…

Kezemet végighúztam a szemem előtt. Aztán a szoba túlsó oldalára szökkentem, megpróbáltam elhúzni a szekrényt, és ebben a pillanatban a másik ajtón a folyosóról belépett Neil, és tudakolta, hogy mi az ördögöt művelek.

Kissé ütődöttnek vélhetett, amikor nekiestem, és izgatottan azt kérdeztem, van-e ajtó a szekrény mögött. Igen, mondta, van ott egy ajtó, a szomszéd szobába vezet. Ki lakik abban a szobában, kérdeztem. Oldhamék, mondta, Oldham őrnagy és a felesége. Megkérdeztem, hogy vajon Mrs. Oldhamnek aranyszőke haja van-e, Neil pedig azt felelte, hogy a hölgy fekete – és csak akkor döbbentem rá, hogy alighanem őrültnek gondol. Összeszedtem magam, valami magyarázkodásfélét hebegtem, aztán lementünk a földszintre. Alighanem hallucináltam, mondtam magamban – és igencsak szégyenkeztem, és nagy szamárnak éreztem magam.

És akkor… és akkor… Neil így szólt:

– Sylvia húgom – és én annak a lánynak az arcát láttam magam előtt, akit az imént a szemem láttára fojtottak meg… és bemutattak a vőlegényének, aki magas, fekete férfi volt, és az arca bal oldalán sebhely húzódott végig.

Ennyi. Gondold meg, és mondd is meg, mit tettél volna a helyemben. Itt áll előttem a lány – ugyanaz a lány –, és itt áll az a férfi, aki a szemem láttára fojtogatta – és egy hónap múlva összeházasodnak.

Prófétai látomásom volt vajon? Sylvia és a férje valamikor majd lejönnek ide, ezt a szobát adják nekik (a legszebb vendégszobát), és a véres valóságban is lezajlik az a jelenet, amelynek szemtanúja voltam?

Mit lehettem? Tehettem egyáltalán valamit? Hinne-e nekem bárki – Neil, vagy maga a leány?

Töprengtem, tépelődtem egész héten, amíg odalent voltam. Szóljak vagy ne szóljak? És ugyanakkor újabb bonyodalom támadt, ugyanis első pillantásra beleszerettem Sylvia Carslake-be… egyetlen vágyam volt csupán: hogy ő az enyém legyen… És ez bizonyos tekintetben megkötötte a kezemet.

És közben tudtam: ha nem szólok, Sylvia hozzámegy Charles Crawley-hoz, és Crawley meg fogja ölni…

Így aztán az elutazásom előtti napon kiböktem neki a dolgot. Tudom, mondtam, azt fogja gondolni, hogy nem vagyok épeszű vagy ilyesmi, de ünnepélyesen megesküdtem rá, hogy láttam mindazt, amit elmondtam neki, és úgy éreztem, ha eltökélt szándéka, hogy feleségül megy Crawley-hoz, nem hallgathatom el előtte különös élményemet.

Sylvia némán végighallgatott. Volt valami a szemében, amit nem értettem. Egyáltalán nem haragudott. Amikor befejeztem történetemet, komolyan köszönetet mondott. Eszelősen ismételgettem: – De láttam! Tényleg láttam! – amire ő azt válaszolta: – Bizonyára látta, ha mondja. Hiszek magának.

Nos, az lett a vége, hogy amikor elutaztam, nem tudtam, helyesen jártam-e el vagy bolondot csináltam magamból – egy hét elteltével pedig Sylvia felbontotta az eljegyzését Charles Crawley-val.

És akkor jött a háború, és már nemigen volt időnk másra gondolni. Egyszer-kétszer, amikor eltávozáson voltam, összefutottam Sylviával, de amennyire tudtam, kerültem.

Jobban szerettem, jobban vágyakoztam utána, mint valaha, de úgy éreztem, nem lenne tisztességes, ha közelednék hozzá. Én tehettem róla, hogy felbontotta az eljegyzését Crawley-val, és szüntelenül azt mondogattam magamnak, csak az igazolhatja az eljárásomat, ha merőben önzetlen volt.

És aztán, 1916-ban, Neil elesett, és nekem kellett Sylviának beszámolnom Neil utolsó perceiről. Ezek után nem maradhattunk meg a közömbösség szintjén. Sylvia rajongott a bátyjáért, nekem pedig Neil volt a legjobb barátom. Sylvia imádnivalóan esendő volt gyászában. Alig bírtam megállni, hogy ne beszéljek, és amikor visszatértem a frontra, csak azért fohászkodtam, bárcsak egy golyó pontot tenne a szerencsétlen história végére. Az életem Sylvia nélkül egy hajítófát sem ér.

De egyetlen golyót sem címeztek meg nekem. Az arcomat ugyan súrolta egy, a jobb fülem tövénél, egy pedig elakadt a zsebemben hordott cigarettatárcámon, de sértetlenül kerültem haza. Charles Crawley 1918 elején elesett.

Ez valahogy megváltoztatta a dolgot. 1918 őszén, közvetlenül a fegyverszünet előtt tértem haza, egyenesen Sylviához mentem, és bevallottam, hogy szeretem. Nemigen reménykedtem, hogy viszonozza érzelmeimet, és majd hanyatt estem meglepetésemben, amikor Sylvia nekem szegezte a kérdést, hogy miért nem szóltam hamarabb. Motyogtam valamit Crawley-ról, amire ő megkérdezte: – Mégis mit gondolsz, miért szakítottam vele? – Aztán elmondta, hogy akárcsak én őbelé, ő is első pillantásra belém szeretett.

Azt hittem, mondtam Sylviának, hogy az általam előadott történet miatt bontotta fel az eljegyzését, amire gúnyosan kacagott, és azt mondta: ha valaki szeret egy férfit, nem lenne ilyen gyáva, aztán újra meg újra végigmentünk az én hajdani látomásomon, és megegyeztünk, hogy igen különös – de semmi több.

Nos, ezután már nincs sok mesélnivalóm. Sylvia meg én összeházasodtunk, és igen boldogan éltünk. De mihelyt valóban megszereztem őt, rá kellett jönnöm, hogy nem vagyok igazán jó férj. Imádtam Sylviát, de féltékeny voltam, betegesen féltékeny mindenkire, akire akárcsak rámosolygott. Ez eleinte mulattatta, sőt még tetszett is neki. Ez bizonyította, hogy mennyire imádom.

Én azonban tisztán, világosan láttam, hogy nemcsak bolondot csinálok magamból, de a kettőnk életének békéjét és boldogságát veszélyeztetem. Tudtam – és mégsem bírtam változtatni rajta. Ahányszor Sylvia levelet kapott és nem mutatta meg nekem, azon gyötrődtem, hogy vajon ki írhatta. Ha nevetett, beszélgetett akárki férfival, én már komoran, árgus szemekkel figyeltem.

Eleinte, mondom, Sylvia kinevetett. Roppant humorosnak találta a dolgot. De aztán már nem is találta annyira mulatságosnak. Végül pedig egyáltalán nem.

És lassan eltávolodott tőlem. Nem a szó fizikai értelmében – de a lelkében, a gondolataiban. Már nem tudtam, mi jár a fejében. Kedves volt, gyengéd volt – de szomorúan, mintegy messziről.

Apránként rájöttem, hogy már nem szeret. A szerelme meghalt, és én öltem meg…

Elkerülhetetlen volt a következő lépés. Azon kaptam magam, hogy várok rá – hogy rettegek tőle…

Azután belépett az életünkbe Derek Wainwright. Megvolt benne minden, ami belőlem hiányzott. Okos volt, szellemes volt, jóképű volt, és – kénytelen vagyok beismerni – tetőtől talpig becsületes, derék ember. Amint megláttam, így szóltam magamban: – Ez az ember Sylviához való…

Sylvia harcolt ellene. Tudom, hogy harcolt… de én nem segítettem. Nem tudtam. Begubóztam komor, konok tartózkodásomba. Pokolian kínlódtam – de a kisujjamat se tudtam mozdítani, hogy segítsek magamon. És neki sem segítettem. Csak rontottam a dolgokon. Egy nap nekitámadtam kegyetlenül, komiszul, igazságtalanul. Valósággal őrjöngtem a féltékenységtől, a keserűségtől. Gonosz, igazságtalan vádakat vágtam Sylvia fejéhez, pedig tudtam, hogy gonoszak és igazságtalanok. És vad gyönyörűségemet leltem mindebben…

Emlékszem, hogy Sylvia elpirult, elhúzódott tőlem…

Elérkezett tűrőképessége határához…

Emlékszem, azt mondta:

– Ez nem mehet így tovább…

Amikor aznap este hazaértem, üres volt a ház – üres. Csak egy levél fogadott – már ahogy szokás.

Sylvia azt írta, hogy elhagy – örökre. Egy-két napra lemegy Badgeworthybe. Onnan ahhoz az egyetlen emberhez tart, aki szereti, és akinek szüksége van rá. Ez végleges elhatározása.

Addig alighanem magam sem hittem, hogy a gyanúm megalapozott. De most feketén-fehéren láttam, hogy legsúlyosabb félelmem igazolódik – és ez az őrületbe hajszolt. Lementem Sylvia után Badgeworthybe, olyan gyorsan, ahogy csak a kocsimtól telt.

Épp átöltözött vacsorához, emlékszem, amikor berontottam a szobába. Látom most is az arcát – döbbent volt – gyönyörű – riadt.

– Rajtam kívül nem leszel senkié – mondtam. – Senkié.

És torkon ragadtam, és fojtogattam…

És hirtelen megláttam magunkat a tükörben. Sylvia fuldoklik, én fojtogatom, és az arcomon ott a sebhely, ahol a golyó súrolta, a jobb fülem alatt.

Nem – nem öltem meg Sylviát. A hirtelen felismerés megbénított, kezem lehullott Sylvia nyakáról, és Sylvia a padlóra zuhant…

És akkor megtörtem – és Sylvia vigasztalt… Igen, vigasztalt.

Mindent elmondtam neki, ő pedig azt, hogy „aki szereti, és akinek szüksége van rá” – nem más, mint a bátyja, Alan… Azon az éjszakán egymás szívébe láttunk, és attól a pillanattól fogva sohasem távolodtunk el egymástól…

Kijózanító gondolat úgy élni végig az életet, hogy Isten és egy tükör kegyelme híján az ember gyilkossá lehetett volna…

Egyvalami meghalt azon az éjszakán – a féltékenység ördöge, amely oly régóta hatalmában tartott…

De néha elgondolkodom: ha nem követem el kezdetben azt a tévedést – a sebhely a bal orcán, holott valójában a jobb volt, csak a tükör fordította meg… Annyira biztos lettem volna vajon, hogy Charles Crawley az a férfi? Figyelmeztettem volna Sylviát? Az én feleségem lett volna – vagy az övé?

Avagy múlt és jövő – egy és ugyanaz?

Egyszerű lélek vagyok – nem állíthatom, hogy értem ezeket a dolgokat –, de láttam, amit láttam – és mert láttam, Sylvia meg én együtt vagyunk a régi-régi szavak értelmében, holtomiglan-holtáiglan. Sőt talán még azután is…

(Borbás Mária)

Az egyiptomi sír esete

1.

Poirot-val közösen megélt számos kalandom közül megítélésem szerint az egyik legizgalmasabb és leginkább drámai az volt, amikor a Men-her-Ra fáraó sírjának megtalálását és feltárását követő különös haláleset-sorozat ügyében nyomoztunk.

Közvetlenül az után, hogy Lord Carnarvon felfedezte a Tutankhamon-sírt, a Kairó közelében, a gízai piramisoknál ásatásokat folytató Sir John Willard és a New York-i illetőségű Bleibner úr váratlanul rábukkant egy többkamrás sírra. Felfedezésük rendkívüli érdeklődést váltott ki. A sír valószínűleg Men-her-Ra fáraóé volt, a VIII. dinasztiából való egyik nem túl jelentős uralkodóé az Óbirodalom széthullásának korából. Ez a korszak kevéssé volt ismert, és az újságok részletesen beszámoltak a felfedezésekről.

Hamarosan történt valami, ami mélyen megrázta a közvéleményt. Sir John Willard váratlan szívroham következtében elhunyt.

A szenzációhajhász sajtótermékek azonnal ráharaptak az alkalomra, hogy felelevenítsék az összes régi, babonás rémtörténetet, melyek egyes egyiptomi műkincsekhez kapcsolódó balesetekről szóltak. A British Museum-beli szerencsétlen, tiszteletre méltó múmia agyonnyúzott történetét új hévvel rángatták elő, ezt a múzeum csendben cáfolta, ám ettől még ugyanúgy felkapták, mint máskor.

Két héttel később Bleibner meghalt vérmérgezésben, néhány nappal ezt követően pedig az unokaöccse lőtte főbe magát New Yorkban. „Men-her-Ra átká”-ról kezdett beszélni mindenki, és már-már hisztérikus félelem övezte a régmúlt Egyiptom halottjainak varázserejét.

Ekkor történt, hogy Poirot rövid levelet kapott Lady Willardtól, az elhunyt archeológus özvegyétől, melyben arra kérte, hogy keresse fel őt Kensington Square-i otthonában. Poirot-t én is elkísértem.

Lady Willard magas és sovány asszony volt, fekete gyászruhában. Megviselt arca beszédesen tanúskodott friss bánatáról.

– Kedves öntől, hogy ilyen hamar jött, Monsieur Poirot.

– Szolgálatára, Lady Willard. Beszélni óhajtott velem?

– Tudom, hogy ön detektív, de én nem csupán detektívként kérem a tanácsát. Azt is tudom, hogy eredeti nézetei vannak, jó a képzelőereje, és a világban is otthonosan mozog. Mondja hát, Monsieur Poirot, mit gondol ön a természetfeletti erőkről?

Poirot a válasz előtt egy pillanatig habozott. Mintha mérlegelt volna valamit. Végül azt mondta:

– Nem volna jó, ha félreértenénk egymást, Lady Willard. Ön ezt nem csak úgy általánosságban kérdezi tőlem. Ugyebár, a dolog személyesen is érinti? Közvetetten megboldogult férje halálára utalt, igaz?

– Így van – ismerte be az asszony.

– Szeretné, ha kinyomoznám a halála körülményeit?

– Azt akarom, hogy pontosan derítse ki számomra: mennyi az, ami csak az újságok fecsegése, és mennyi az, ami a tényeken alapul. Három haláleset, Monsieur Poirot, melyek közül önmagában véve mindegyik megmagyarázható, de ha együtt nézzük őket, akkor véletlen egybeesésük valóban szinte hihetetlen – és mindegyik a sír felnyitását követő egy hónapon belül történt! Lehet puszta babona, de lehet valamiféle hathatós múltbéli átok is, ami a modern tudomány által nem is álmodott módon működik. A tények tények maradnak: három haláleset! Én pedig félek, Monsieur Poirot, szörnyen félek. Mert lehet, hogy ezzel még nincsen vége.

– Ki az, akit félt?

– A fiamat. Amikor megkaptuk a férjem halálhírét, én betegen feküdtem. A fiam utazott oda, aki frissen végzett Oxfordban. Ő hozta haza… a testet, de most újra odautazott, minden könyörgésem és rimánkodásom dacára. Annyira megfogta őt az a munka, hogy feltett szándéka beállni az apja helyére, és folytatni az ásatásokat. Lehet, hogy butának és hiszékenynek gondol, Monsieur Poirot, de én félek. Mert mi van, ha a halott fáraó szelleme további áldozatokat kíván? Biztos azt gondolja rólam, hogy sületlenségeket beszélek…

– Egyáltalán nem, Lady Willard – vágott közbe gyorsan Poirot. – Én is hiszek a babona hatalmában, mely a világban valaha ismert egyik leghatalmasabb erő.

Meglepetten néztem Poirot-ra. Sosem gondoltam volna, hogy Poirot babonás. De a kis ember szemlátomást őszintén beszélt.

– Valójában ugye, azt szeretné, ha megvédeném a fiát? Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy baj ne érje.

– A hétköznapi értelemben bizonyosan, no de ha valami okkult fenyegetés leselkedik rá…?

– A középkorból származó kötetekből, Lady Willard, sokféle módszert lehet tanulni, hogy miképp védekezzünk a fekete mágia ellen. Lehet, hogy a régi emberek sokkal többet tudtak erről, mint mi, a modern kor szülöttei, akik oly nagyra vagyunk tudományos eredményeinkkel. De most térjünk a tényekre, hogy tájékozódhassam! A férje ugyebár szenvedélyes egyiptológus volt?

– Igen, egész fiatal korától. A téma egyik legnagyobb élő szaktekintélye volt.

– Bleibner úr viszont, ha jól sejtem, többé-kevésbé amatőr volt?

– Hát igen. Rendkívül vagyonos ember volt, aki kedve szerint hol ebbe, hol abba kapott bele, attól függően, hogy épp mi ragadta meg. A férjemnek sikerült felkeltenie az érdeklődését az egyiptológia iránt, és Bleibnernek a pénze volt az, ami az expedícióban igazán fontos szerepet játszott.

– És az unokaöccse? Az ő érdeklődéséről tud-e valamit? Ő is a csapathoz tartozott?

– Szerintem nem. Én a létezéséről sem tudtam egészen addig, amíg az újságok meg nem írták a halálhírét. Nem hinném, hogy ő és Bleibner túlságosan közel álltak volna egymáshoz. Bleibner sosem beszélt arról, hogy van rokona.

– Kik tartoztak még az expedícióhoz?

– Először is dr. Tosswill, aki a British Museum kisebb beosztásban lévő alkalmazottja, aztán Schneider a New York-i Metropolitan Museumtól. Van egy fiatal amerikai titkár, aztán dr. Ames, aki az expedíció orvosa… és végül Hasszán, a férjem hűséges helybéli szolgája.

– Emlékszik esetleg az amerikai titkár nevére?

– Azt hiszem, Harper, de ebben nem vagyok biztos. Nem régóta dolgozott Bleibnernek, úgy tudom. De igen kellemes fiatalember.

– Köszönöm, Lady Willard.

– Ha esetleg van még valami, amiben segíthetek…

– Jelenleg a világon semmi! Bízza rám a dolgot, és nyugodjon meg, mert én mindent megteszek, ami emberileg lehetséges, hogy a fiát megoltalmazzam.

Ezek nem voltak éppen a legmegnyugtatóbb szavak, és láttam is, hogy Lady Willard szeme megrándul tőlük. Ugyanakkor az, hogy Poirot nem próbálta elbagatellizálni az asszony félelmét, mégis megkönnyebbülés volt neki.

Ami engem illet, korábban eszembe nem jutott volna, hogy Poirot ilyen mélyen hisz a babonában. Hazafelé menet fel is vetettem neki a dolgot. Komolyan és őszintén reagált.

– De bizony, Hastings! Én hiszek ezekben a dolgokban. Nem szabad a babona hatalmát alábecsülnünk.

– És mit fogunk vele kezdeni?

– A jó Hastings, aki toujours pratique1! Eh bien, először is táviratot küldünk New Yorkba, és megérdeklődjük az ifjabb Bleibner halálának részleteit.

Poirot el is küldte a táviratot. A válasz kimerítő és precíz volt. Az ifjabb Rupert Bleibner már évek óta pénztelenséggel küszködött. A déli Csendes-óceán több szigetén is próbálkozott, alkalmi munkákból és kincskeresésből élt, de két évvel ezelőtt visszament New Yorkba, ahol rohamosan csúszott egyre lejjebb és lejjebb. A legjelentősebb mozzanat az én megítélésem szerint az volt, hogy nemrégen sikerült valahonnan annyi pénzt kölcsönkérnie, amiből elutazhatott Egyiptomba. „Van ott egy jóbarátom, akitől kapok kölcsönt” – kürtölte szét. Csakhogy éppen itt dőlt dugába az egész terv. New Yorkba úgy érkezett vissza, hogy nagy hangon szidta zsugori nagybátyját, akinek a rég meghalt fáraók csontjai fontosabbak, mint a saját vére. Sir John Willard halála éppen Rupert egyiptomi útja alatt történt. New Yorkban újra belemerült tékozló életmódjába, aztán pedig váratlanul öngyilkos lett, és csak egy búcsúlevelet hagyott maga után, amiben volt néhány különös megjegyzés. Úgy tűnt, a levelet a hirtelen rátörő lelkifurdalás hatására írta. Magát csak leprásként és a társadalom kitaszítottjaként emlegette, és a levél azzal végződött, hogy az ilyen ember legjobb, ha nem él.

Agyamban egy teória kezdett körvonalazódni. A réges-régen meghalt egyiptomi fáraók bosszújában én sosem hittem. Inkább egy nagyon is mai bűntényt láttam itt. Tegyük fel, hogy ez a fiatalember elhatározta: megszabadul a nagybátyjától, lehetőleg úgy, hogy megmérgezi. Ám tévedésből Sir John Willard kapta a halálos dózist. A fiatalember visszament New Yorkba, de a bűne nem hagyta nyugodni. Meghallotta, hogy a nagybátyja is meghalt. Megértette, mennyire fölösleges volt a gyilkosság, amit elkövetett, és a lelkifurdalás miatt öngyilkos lett.

Elgondolásomat vázoltam Poirot-nak is. Nagyon érdekelte.

– Zseniális, amit itt kigondolt – határozottan zseniális! Még az is lehet, hogy igaz. De számításon kívül hagyja a Sír végzetes hatalmát.

Megvontam a vállam.

– Tényleg azt hiszi, hogy ennek köze lehet a dologhoz?

– De mennyire, mon ami, úgyhogy holnap indulunk is Egyiptomba.

– Tessék? – kiáltottam döbbenten.

– El van döntve.

Poirot arcán a vállalt hősiesség fénye ragyogott. Majd felnyögött.

– De jaj! – fordult panaszosra a hangja – A tenger! Csak az a gyűlöletes tenger ne volna!

2.

Eltelt egy hét. Lábunk alatt már a sivatag aranyló homokja terült el. A nap forrón tűzött a fejünkre. Poirot, a szerencsétlenség élő szobra, mellettem kornyadozott. A kis ember nem tartozott éppen a vérbeli utazókhoz. Négynapos utunk Marseille-ből egyetlen hosszú kínszenvedés volt a számára. Alexandriában, a partraszálláskor már csak saját árnyéka volt, még megjelenésének szokásos választékosságát sem tudta tartani. Kairóba utaztunk, majd azonnal a Mena House Hotelbe hajtottunk, mely gyakorlatilag a piramisok árnyékában állt.

Engem Egyiptom bűvereje kezdett a hatalmába keríteni. Poirot-t azonban nem. Pontosan ugyanúgy volt öltözve, ahogyan Londonban, csak a zsebében egy kis ruhakefét is hurcolt magával, mert szüntelenül hadban állt a porral, mely sötét öltönyére szállt.

– És a cipőm is! – jajgatott. – Most nézze meg, Hastings! A gyönyörű lakkcipőm, ami rendesen olyan elegáns és csillogó! Látja, belement a homok, ami pokoli fájdalmat okoz, kívül meg csupa por: rossz nézni! És ez a hőség, lekonyul tőle a bajuszom… Lekonyul!

– Nézze hát inkább a Szfinxet! – buzdítottam. – Még engem is megfog a varázslatos kisugárzásával!

Poirot mogorván nézett oda.

– Egyáltalán nem látszik jókedvűnek – jelentette ki.– Nem is csoda: félig betemeti a homok, nincs körbetakarítva. Jaj, ez az átkozott homok!

– Ugyan már, Belgiumban is rengeteg homok van – emlékeztettem, mert egy Knocke-sur-merben töltött nyaralás jutott az eszembe, a „les dunes impeccables”2 között (ahogyan az útikönyv fogalmazott).

– Brüsszelben nincs – jelentette ki Poirot. Elgondolkodva szemlélte a piramisokat.

– Legalább ezek szilárd és geometrikus formájúak, de már a rücskös, egyenetlen felületük kellemetlen a szemnek. És a pálmák sem tetszenek nekem. Miért nem képesek sorokba ültetni őket?

Félbeszakítottam a panaszkodását, és javasoltam, hogy induljunk el a táborhelyre. Oda teveháton kellett mennünk, és az állatok már térdeltek: türelmesen várták, hogy felüljünk rájuk. A tevékre festői öltözékű fiúk felügyeltek, őket pedig egy kövér hajcsár vezette.

Hogy Poirot hogyan festett teveháton, arról tapintatosan inkább hallgatok. Eleinte csak nyögött és siránkozott, később jajgatott, gesztikulált, és Szűz Máriát hívta segítségül, valamint a naptárban található összes szenteket. Végül aztán megszégyenülten leszállt a tevéről, és egy aprócska szamár hátán fejezte be az utat. Be kell ismernem, hogy tevén ügetni nem kis falat egy amatőrnek. Napokig fájt mindenem.

Végül aztán odaértünk az ásatások közelébe. Napbarnított, őszülő szakállú ember sietett elénk, fehér ruhában és trópusi sisakban.

– Monsieur Poirot és Hastings kapitány? Megkaptuk a sürgönyüket. Sajnálom, hogy nem tudott senki önök elé menni Kairóba. De egy váratlan dolog történt, ami teljesen felborította a terveinket.

Poirot elsápadt. A keze, mely lopva már a ruhakefét kereste, megállt.

– Csak nem egy újabb haláleset? – suttogta.

– De igen.

– Sir Guy Willard? – kiáltottam.

– Nem, Hastings kapitány. Amerikai kollégám, Schneider.

– És mi a halál oka? – sürgette Poirot.

– Merevgörcs.

Elfehéredtem. Fenyegetést éreztem magam körül, mely megfoghatatlan volt és rosszindulatú. Szörnyű gondolatom támadt. Mi van, ha én leszek a következő?

– Mon Dieu – mondta Poirot nagyon halkan. – Én ezt nem értem. Ez rettenetes. Mondja, monsieur, semmi kétség, hogy merevgörcs volt?

– Azt hiszem. De dr. Ames erről nálam többet tud mondani.

– Á, persze, nem ön az orvos.

– A nevem Tosswill.

Akkor hát ő volt az, akit Lady Willard a British Museum kisebb beosztásban lévő alkalmazottjaként írt le. Volt benne valami higgadtság és következetesség, ami azonnal feltűnt nekem.

– Volnának szívesek velem jönni? – folytatta dr. Tosswill. – Odaviszem önöket Sir Guy Willardhoz. Lelkemre kötötte, hogy azonnal szóljunk, amint megérkeznek.

A táboron keresztül egy nagy sátorhoz vezetett minket. Dr. Tosswill felemelte a sátorlapot, és beléptünk. Odabent három férfi ült.

– Monsieur Poirot és Hastings kapitány megérkeztek, Sir Guy – mondta Tosswill.

A legfiatalabb férfi felugrott, és odajött, hogy üdvözöljön minket. Volt benne valami impulzivitás, ami az anyjára emlékeztetett engem. Közel sem volt annyira lebarnulva, mint a többiek, és ettől, valamint a szeme körüli karikáktól idősebbnek tűnt huszonkét évesnél. Semmi kétség: nagy volt rajta a nyomás, de erejét megfeszítve igyekezett kitartani.

Bemutatta nekünk két társát: dr. Amest, a magabiztos kinézetű harmincas férfit, akinek a halántékán már őszült a haj, és a Harper nevű titkárt, egy kellemes külsejű, sovány fiatalembert, aki szarukeretes szemüveget hordott, mint az amerikaiak általában.

Pár perces felületes beszélgetés után az utóbbi kiment, és dr. Tosswill is követte. Egyedül maradtunk Sir Guyjal és dr. Amesszel.

– Kérem, Monsieur Poirot, kérdezzen bármiről, szabadon! – mondta Willard. – Teljesen tanácstalanul állunk ez előtt a tragédiasorozat előtt, pedig nem más – nem is lehet más, mint véletlenek egybeesése.

Mindezt azonban olyan idegesen mondta, hogy azzal rögtön meg is kérdőjelezte saját szavait. Láttam, hogy Poirot is erősen figyeli.

– Sir Guy, önnek, ugye, szívügye ez a munka?

– Nagyon is. Mindegy, mi történik itt, és hogy mik a következmények, a munka folytatódni fog. Vegye ezt kiindulási alapnak!

Poirot rögtön a másik férfihoz fordult.

– Ön mit szól ehhez, monsieur le docteur?

– Hát… – mondta vontatottan a doktor. – Én sem akarok kiszállni.

Poirot arcán jellegzetes, kifejező grimasz jelent meg.

– Akkor hát, évidemment, ki kell derítenünk, hogy hogy is állunk. Mikor történt Schneider halála?

– Három napja.

– Biztos benne, hogy merevgörcs volt?

– Teljesen.

– Nem lehetett például esetleg sztrichninmérgezés?

– Nem, Monsieur Poirot. Már értem, mire gondol, de ez egészen tipikus merevgörcs volt.

– Nem adott ellenszérumot?

– Dehogynem – felelte kimérten az orvos. – Megpróbálkoztunk mindennel, ami csak lehetséges.

– Volt önöknél ellenszérum?

– Nem. Kairóból szereztünk.

– Volt-e másnak merevgörcse a táborban?

– Nem, senkinek.

– Biztos benne, hogy Bleibner halálát nem ugyanez okozta?

– Abban egész biztos vagyok. Neki volt egy seb a hüvelykujján, ami elfertőződött, és vérmérgezés lépett föl. Tudom, hogy a laikus számára a két dolog elég egyformának tűnik, pedig teljesen különböznek.

– Akkor hát négy halálesetünk van, és mind teljesen különböző: egy szívroham, egy vérmérgezés, egy öngyilkosság és egy merevgörcs.

– Pontosan így van, Monsieur Poirot.

– Biztos benne, hogy nincs valami, ami a négy esetben közös volna?

– Nem egészen értem, hogy mire céloz.

– Igyekszem egyértelműen fogalmazni. Elkövetett-e ez a négy ember valamit, ami tiszteletlenségnek tűnhetett Men-her-Ra szellemével szemben?

Az orvos meghökkenten bámult Poirot-ra.

– Monsieur Poirot, ne beszéljen ostobaságokat! Remélem, hogy nem hitették el önnel ezt a sok sületlenséget!

– Teljes képtelenség! – mormolta dühösen Willard.

Poirot rendületlenül megőrizte a nyugalmát, és csak egy kicsit pislogott zöldes macskaszemével.

– Tehát ön ebben nem hisz, monsieur le docteur?

– Nem, uram, én nem hiszek benne – jelentette ki nyomatékkal a doktor. – Én a tudomány embere vagyok, és csak abban hiszek, amit a tudomány tanít.

– Hát az ókori Egyiptomban nem létezett tudomány? – kérdezte lágyan Poirot. Nem várt választ, de dr. Ames amúgy is elbizonytalanodni látszott egy pillanatra.

– Nem, nem, erre ne is válaszoljon, de mondja csak: a helybéli munkások mit gondolnak?

– Ami azt illeti – mondta dr. Ames –, amikor már a fehérek is elvesztik a fejüket, a helyiek se szoktak lemaradni. Elismerem: kezdenek, úgymond, megriadni, pedig semmi okuk rá.

– Valóban – mondta Poirot diplomatikusan.

Sir Guy előre hajolt.

– De hát az lehetetlen – kiáltott fel hitetlenkedve –, hogy ön higgyen ebben, hiszen teljesen kizárt! Fogalma sincs az ókori Egyiptomról, ha ezt elhiszi!

Válaszul Poirot előhúzott egy kis könyvet a zsebéből, egy ősrégi, viharvert példányt. Ahogy odanyújtotta, megláttam a címét: Egyiptomi és káldeus mágia. Aztán sarkon fordult, és kiment a sátorból. A doktor rám bámult.

– Vajon mi járhat a fejében?

Megmosolyogtatott, hogy más szájából hangzott el a kérdés, amit Poirot maga is előszeretettel szokott ugyanígy feltenni.

– Pontosan nem tudom – ismertem be. – Azt hiszem, a gonosz szellemek valamiféle kiűzését tervezi.

Poirot keresésére indultam, és meg is találtam: éppen a sovány fiatalemberrel beszélgetett, aki az elhunyt Bleibner titkára volt.

– Nem, még csak hat hónapja vagyok az expedícióval – mondta éppen Harper. – De Bleibner úr ügyeit elég behatóan ismertem.

– Tudna nekem mesélni bármit, ami az unokaöccsével kapcsolatos?

– Egyszer csak itt volt velünk, nem is nézett ki nagyon züllöttnek. Én azelőtt nem találkoztam vele, de a többiek igen: Ames, azt hiszem, meg Schneider. Az öreg egyáltalán nem örült, hogy itt látta. Pillanatok alatt egymásnak ugrottak. „Tőlem ne várj egyetlen centet sem! – üvöltötte az öreg. – Se most, se a halálom után! A pénzemet az életművem folytatására szánom. Ma beszéltem ezt meg Schneiderrel.” És így tovább. Az ifjabb Bleibner még aznap visszament Kairóba.

– Az egészségi állapota akkor egészen jó volt?

– Az öregnek?

– Nem, a fiatalnak.

– Mintha mondta volna, hogy valami baja van. De nem lehetett nagyon súlyos, arra biztos emlékeznék.

– Még egy dolog: Bleibner úr hagyott-e végrendeletet?

– Tudomásunk szerint nem.

– Ön az expedícióval fog maradni?

– Nem, uram, én nem. Azonnal New Yorkba utazom, mihelyt az itteni ügyeket le tudom rendezni. Ha akarja, nevessen ki, de én nem akarok ennek az átkozott Men-her-Rának a következő áldozata lenni. Ha itt maradok, elkap engem is.

A fiatalember csak úgy törölgette magáról a verejtéket.

Poirot elfordult. A válla fölött még visszaszólt, különös mosollyal:

– Ne felejtse el, hogy egyik áldozatát New Yorkban is utolérte!

– Ó, a fenébe is! – mondta kényszeredetten Harper.

– Ez a fiatalember ideges – mondta Poirot elgondolkodva. – Ki van borulva, de teljesen.

Kíváncsian fürkésztem Poirot-t, de talányos mosolya nem árult el nekem semmit. Sir Guy és dr. Tosswill körbevezettek minket az ásatási területen. A legértékesebb leleteket már elszállították Kairóba, de a sír berendezési tárgyai rendkívül érdekesek voltak. Az ifjú főrend lelkesedése nyilvánvaló volt, de én észrevettem benne is némi idegességet, mintha nem tudna egészen szabadulni a levegőben lappangó fenyegetéstől. Amikor a nekünk kijelölt sátorba beléptünk, hogy az esti étkezés előtt megmosakodjunk, egy magas, sötét, fehér ruhás alak fogadott minket az ajtónyílásban, és tessékelt be kecses kézmozdulattal, miközben arabul üdvözlést mormolt. Poirot megállt.

– Hasszán vagy, ugye, az elhunyt Sir John Willard szolgája?

– Szolgáltam Sir John Willardot, és most a fiát szolgálom.

Egy lépéssel közelebb jött hozzánk, és lehalkította a hangját.

– Önt bölcs embernek mondják, aki tudja, hogyan kell a rossz szellemekkel bánni. Vegye rá az ifjú gazdát, hogy menjen innen el! A gonosz itt ólálkodik körülöttünk.

Majd hirtelen, választ sem várva elsietett.

– A gonosz itt ólálkodik – mormolta Poirot. – Igen, érzem én is.

Vacsoránk nem volt éppen vidám hangulatú. Hagytuk, hogy dr. Tosswill beszéljen, aki terjengős előadást tartott az egyiptomi műkincsekről. Már éppen készültünk nyugovóra térni, amikor Sir Guy megragadta Poirot karját, és rámutatott valamire. A sátrak között egy árnyszerű alak mozgott. Nem ember volt: világosan felismertem a kutyafejű alakot, amit a sír falaira vésve láttam.

A látványtól meghűlt bennem a vér.

– Mon Dieu! – mormolta Poirot, és vadul vetette a kereszteket. – Ez a sakálfejű Anubisz, a távozó lelkek istene!

– Valaki a bolondját járatja velünk! – kiáltotta dr. Tosswill, és felháborodva ugrott fel.

– A maga sátrába ment, Harper – motyogta Sir Guy rettentő sápadtan.

– Nem – rázta a fejét Poirot –, dr. Ames sátrába.

A doktor hitetlenül nézett Poirot-ra, majd dr. Tosswill szavait megismételve felkiáltott:

– Valaki a bolondját járatja velünk! Gyerünk, hamar csípjük el a fickót!

Nagy sietve az árnyszerű jelenség után vetette magát. Én is követtem, de akárhogy kerestük, élő embernek nyomát sem találtuk arrafelé. Visszamentünk hát, némileg összezavarodva, és Poirot-t nagy munkában találtuk: a maga módján határozott intézkedéseket tett saját biztonsága érdekében. A sátrunk körül ábrákat és jeleket rajzolt a homokba. Felismertem az ötágú csillagot avagy Pentagont, ami sokszor ismétlődött. Ahogy az már Poirot szokása volt, közben előadást rögtönzött a boszorkányságról és általában a mágiáról, a fehér mágiáról, ami nem azonos a fekete mágiával, s közben többször is utalt a Ka-ra, valamint idézte a Holtak Könyvét.

Előadása a legnagyobb hatást dr. Tosswillre tette, aki a dühtől valósággal tajtékozva húzott engem félre.

– Uram, ez hantázás! – kiáltotta dühösen. – Csupa sületlenség! Ez az ember egy szélhámos! Még azt sem tudja, hogy a középkori babonák nem azonosak az ókori Egyiptom hitvilágával! A tudatlanságnak és hiszékenységnek ilyen zagyva keverékét én még életemben nem hallottam!

Csitítgattam a felbőszült tudóst, majd csatlakoztam Poirot-hoz a sátorban. Kis barátom vidáman mosolygott.

– Most már békében alhatunk – jelentette ki boldogan. – És rám is fér az alvás. A fejem már kibírhatatlanul szaggat. Milyen jólesne most egy jó tisane3!

És a vágya azonnal teljesült is: a sátorlap felcsapódott, belépett Hasszán, aki egy gőzölgő csésze italt hozott Poirot-nak. Kamillatea volt, amit Poirot nagyon szeret. Megköszöntük Hasszánnak, de nekem nem kértünk, s ezután újra egyedül maradtunk. Miután levetkőztem, még egy ideig a sátor ajtajában álltam, és néztem a sivatagot.

– Milyen csodálatos hely! – mondtam hangosan. – És ez a munka is fantasztikus! Érzem én is ennek a sivatagi életmódnak a varázsát, és a kutatásét, mellyel egy rég letűnt civilizáció szívét próbálja az ember kitapintani. Ugye, Poirot, hatással van magára is?

Nem kaptam választ, és kissé bosszúsan fordultam meg. De bosszúságom gyorsan átcsapott aggodalomba. Poirot ugyanis hanyatt feküdt az egyszerű priccsen, és az arca szörnyen el volt torzulva. Mellette az üres csésze. Odaszaladtam hozzá, majd ki a sátorból, egyenesen dr. Amesnek a tábor másik végén lévő sátrához.

– Dr. Ames! – kiáltottam. – Jöjjön gyorsan!

– Mi a baj? – kérdezte a doktor, aki pizsamában jött ki.

– A barátom beteg! Haldoklik! A kamillatea! Ne engedjék, hogy Hasszán elhagyja a tábort!

A doktor villámgyorsan a sátrunknál termett. Poirot úgy feküdt, ahogy hagytam.

– Ez különös! – kiáltott fel Ames. – Agyvérzésnek látszik…vagy… mit is mondott, mit ivott?

Az üres csésze felé fordult, fölvette.

– Csakhogy azt eszemben sem volt meginni! – mondta egy higgadt hang.

Döbbenten fordultunk vissza Poirot-hoz. Már felült az ágyon. Mosolygott.

– Dehogy ittam meg! – mondta lágyan. – Amíg az én kedves barátom, Hastings az éjszakának szónokolt, én kihasználtam az időt, de nem arra, hogy megigyam, hanem hogy beletöltsem egy kis üvegbe. Az a kis üveg pedig kémiai analízisre fog menni. Nem! – reagált Poirot gyorsan a doktor hirtelen mozdulatára. – Ön, mint intelligens ember, be fogja látni, hogy az erőszaknak semmi értelme. Amíg Hastings elment magáért, nekem volt időm az üveget biztonságba helyezni. Gyorsan, Hastings, fogja le!

Félreértettem Poirot sürgetését. A barátomat akartam megvédeni, ezért azonnal eléje ugrottam. Csakhogy a doktor gyors kézmozdulata mást jelentett. A kezét a szájához kapta, keserűmandula-szag terjengett, aztán a doktor megtántorodott, és előreesett.

– Még egy áldozat – mondta Poirot komoran. – De ezúttal az utolsó. Talán így a legjobb. Három ember halála szárad a lelkén.

– Dr. Amesnek? – kiáltottam értetlenül. – De hiszen én azt gondoltam, maga valami okkult hatásra gyanakszik!

– Félreértett, Hastings. Én mindössze annak a meggyőződésemnek adtam hangot, hogy hiszek a babona hatalmas erejében. Ha sorozatos halálesetekről sikerül az emberek fejébe ültetni, hogy természetfeletti erők műve, akkor ha fényes nappal leszúrnak valakit az utcán, azt is az átoknak fogják betudni. A természetfelettiben való ösztönös hit ilyen erős az emberiségben. Kezdettől fogva arra gyanakodtam, hogy itt valaki ezt használja ki. Az ötletet alighanem Sir John Willard halála adhatta, mert azt követően mindenféle babonás hiedelmek kaptak lábra. Amennyire én meg tudom ítélni, Sir John halálából senkinek különösebb haszna nem származhatott. Bleibner azonban már más eset. Ő nagyon gazdag volt. Az az információ, amit New Yorkból kaptam, többféle kiindulóponttal is szolgált nekem. Először is, volt arról szó, hogy az ifjabb Bleiner azt mondta: van egy jóbarátja Egyiptomban, akitől kölcsönt kaphat. Feltételezték, hogy a nagybátyját érti alatta, de nekem az volt az érzésem, hogy ha így lett volna, azt biztosan megmondja. A fogalmazásmód inkább valami ivócimborájára utalt. Aztán meg: összeszedte a pénzt, hogy Egyiptomba menjen, ám ott a nagybátyja azonnal megtagadott tőle mindenféle anyagi támogatást, és ő mégis ki tudta fizetni a visszautat New Yorkba. Valakitől kellett tehát kölcsönt kapnia.

– Ez így még elég sovány kiindulási alap – ellenkeztem.

– Volt más is. Tudja, Hastings, gyakran van az úgy, hogy a képletes dolgokat szó szerint értik. De előfordul az ellenkezője is. Ebben az esetben valamit, ami szó szerint volt igaz, képletesen értettek. Az ifjú Bleibner világosan leírta: „Leprás vagyok”, de senki nem jött arra rá, hogy éppen azért lőtte főbe magát, mert abban a hitben volt, hogy megfertőzte ez a rettegett betegség.

– Hogyan? – kiáltottam fel.

– Az egész egy ördögi elme ügyes ötlete volt. Az ifjú Bleibnernek volt valami nem túl súlyos bőrbetegsége, amit korábban a déltengeri szigeteken szerzett, ahol ez meglehetősen gyakori. Ames az ő régi barátja volt és orvosi szaktekintély, úgyhogy eszébe sem jutott, hogy kételkedjen a szavában. Amikor ideérkeztem, a gyanúm még megoszlott Harper és dr. Ames között, de hamar rájöttem, hogy csak a doktor követhette el és tarthatta titokban a bűntetteket. Harpertől azt is megtudtam, hogy Ames korábban is ismerte az ifjabb Bleibnert. A fiatalember valamikor kétségtelenül vagy végrendelkezett, vagy életbiztosítást kötött a doktor javára. Ekkor jött rá a doktor, hogy hogyan tehet szert gazdagságra. Könnyűszerrel beoltotta Bleibner urat a halálos kórokozóval. Ezt követően az unokaöcs – mivel a doktor elhitette vele, hogy leprás – kétségbeesésében agyonlőtte magát. Bleibner pedig, akármi volt is a szándéka, nem készített végrendeletet. Ennek hiányában a vagyonának az unokaöccsére kellett szállnia, aki után viszont a doktor örökölt.

– És Schneider halála?

– Abban nem láthatunk egész tisztán. Ne feledje azonban, hogy ő is ismerte a fiatal Bleibnert, és talán gyanított valamit, vagy esetleg a doktor egyszerűen arra gondolt, hogy még egy értelmetlen haláleset, amely nem áll senki érdekében, a babonás magyarázatot erősíti majd. No és megosztok most magával egy érdekes pszichológiai tényt, Hastings. A gyilkosban mindig erős a vágy, hogy megismételje a korábbi, sikeres gyilkosságot, úgymond belejön a dologba. Ezért aggódtam az ifjú Willard életéért. A ma este megjelent Anubisz-alak Hasszán volt, aki az én utasításaimat követve öltözött be. Azt akartam látni, hogy vajon meg tudom-e ijeszteni a doktort. Csakhogy a természetfölötti ehhez kevés volt. Láttam, nem egészen győzte meg, amikor úgy tettem: hiszek az okkult dolgokban. A kedvéért rendezett kis komédiámnak sem dőlt be. Gyanítottam, hogy szívesen választana engem következő áldozatának. Az ám, de dacára la mer maudite-nak4, az elviselhetetlen hőségnek és a homok okozta bosszúságnak, a kis szürkeagysejtek mégis tették a dolgukat!

Poirot-nak tényleg igaza lett minden előfeltevését illetően. Az ifjú Bleibner pár évvel korábban, jól berúgva, poénból végrendeletet készített, melyben ez szerepelt: „Rá hagyományozom csodált cigarettatárcámat és minden mást, aminek birtokában halok meg, melyek főleg adósságok, az én kedves barátomra, Robert Amesre, aki életemet egyszer megmentette a végromlástól.”

Az egyiptomi nyomozásról a lehető legkevesebb információ került nyilvánosságra, és a Men-her-Ra sírjával kapcsolatos halálesetekről az emberek mind a mai napig úgy beszélnek, mint annak ékes bizonyítékáról, hogy a rég eltávozott fáraó bosszút állt a sírja megszentségtelenítőin. Ez a hiedelem egyébként, mint azt Poirot-tól tudom, teljességgel ellentétes az egyiptomi hitvilággal és észjárással.

(Sipos Katalin)

S. O. S.

– Á! – mondta elégedetten Mr. Dinsmead. Hátralépett, és jóváhagyólag nézegette az asztalt. A tűz fénye megcsillant a durva szövésű fehér terítőn, a késeken, villákon és más asztali eszközökön.

– Minden… minden készen áll? – kérdezte bizonytalanul Mrs. Dinsmead. Fakó, színtelen arcú asszonyka volt, ritkás haja hátrahúzva a homlokából, viselkedése állandó idegességre vallott.

– Minden készen áll – mondta a férje ádáz szívélyességgel a hangjában.

Nagydarab férfi volt, görnyedt vállú, széles, vörös arcú. Apró malacszeme bozontos szemöldök alatt fénylett, jókora állkapcsa simára volt borotválva.

– Limonádé? – kérdezte szinte suttogva Mrs. Dinsmead.

Férje megrázta a fejét.

– Tea. Az sokkal jobb lesz, minden szempontból. Nézd csak, micsoda idő van, zuhog az eső, fúj a szél. Egy csésze finom forró teára vágyik az ember egy ilyen estén.

Tréfásan rákacsintott az asszonyra, és újból végigmérte az asztalt.

– Egy tál tojás, hideg marhakonzerv, kenyér és sajt. Ezt rendelem vacsorára. Rajta, készítsd elő, mama. Charlotte már a konyhában várja, hogy segíthessen.

Mrs. Dinsmead felkelt, és gondosan föltekerte a kötését.

– Igen szép nagylány lett belőle – mormolta.

– Hát – mondta Mr. Dinsmead. – Kiköpött az anyja. Na kifelé, ne vesztegessük az időt!

Egy-két percig dudorászva járt fel-alá a szobában. Egyszer az ablakhoz ment és kinézett.

– Micsoda pocsék idő – mormogta magában. – Ma este aligha számíthatunk vendégre.

Azzal ő is kiment a szobából.

Tíz perccel később belépett Mrs. Dinsmead a tálnyi tükörtojással. Két lánya követte a többi hozzávalóval. Mr. Dinsmead és a fia, Johnnie zárta a sort. Előbbi helyet foglalt az asztalfőn.

– Áldd meg, amit adtál nékünk és így tovább és így tovább – mondta viccesen. – Meg azt is, aki a konzervételt feltalálta. Mihez is kezdenénk, mérföldekre mindentől és mindenkitől, ha nem hagyatkozhatnánk egy kis jóféle konzervre, amikor a hentes megfeledkezik a heti kiszállításról?

Azzal szakértő módján szeletelni kezdte a konzervmarhát.

– Vajon kinek jutott eszébe, hogy egy ilyen isten háta mögötti helyen építsen házat? – kérdezte durcásan Magdalen lánya. – Soha egy lelket sem látunk.

– Úgy bizony – mondta az apja. – Soha egy lelket.

– Fogalmam sincs, miért bérelted ki, apa – mondta Charlotte.

– Tényleg nincs, te lány? Na, hát megvolt rá az okom… megvolt rá az okom.

Tekintete lopva a feleségéét kereste, de az csak a homlokát ráncolta.

– Ráadásul kísértet járja – mondta Charlotte. – Semmi pénzért nem aludnék itt egyedül.

– Ostobaság – vágta rá az apja. – Nem láttál semmi effélét, igaz?

– Látni nem láttam, de…

– De mi?

Charlotte nem felelt, megborzongott. Egy jókora szélroham nekivágta az esőt az ablaktáblának, és Mrs. Dinsmead kanala csörrenve esett le a tálcára.

– Csak nem vagy ideges, mama? – kérdezte Mr. Dinsmead. – Vihar tombol odakinn, ennyi az egész. Ne aggódj, biztonságban vagyunk idebenn a tűzhely mellett, ilyenkor egy lélek se fog zavarni bennünket. Csoda is lenne. Csodák pedig nincsenek. Nem – tette hozzá, mintegy magában beszélve, különös elégedettséggel a hangjában –, csodák nincsenek.

Alig hagyták el a száját ezek a szavak, amikor hirtelen kopogtak az ajtón. Mr. Dinsmead kővé dermedt ültében.

– Hát ez meg mi volt? – motyogta leesett állal.

Mrs. Dinsmead nyöszörögve feljajdult, és szorosabbra húzta magán a kendőt. Magdalen arca kiszínesedett, előrehajolva az apja felé fordult.

– Mégis vannak csodák – mondta. – Menj, ereszd be azt az embert.

Húsz perccel korábban Mortimer Cleveland a kocsiját nézegette a sűrű esőben és ködben. Micsoda pokoli balszerencse. Két defekt tíz perc leforgása alatt, s most itt áll megrekedve, mérföldekre minden lakott helytől, ezen a kopár wiltshire-i dombvidéken, mindjárt leszáll az éj, és menedék sehol. Úgy kell neki, miért akarta lerövidíteni az utat. Bárcsak a főúton maradt volna! Jól eltévedt ezen a dűlőúton a domboldalban, a kocsival már nem jut tovább, és fogalma sincs, van-e falu a közelben.

Zavarodottan nézegetett körbe, és egyszerre mintha fényt látott volna följebb a domboldalon. Egy pillanat múlva azt is elborította a köd, de némi türelmes várakozás után ismét előbukkant. Mortimer Cleveland gondolkodott egy kicsit, aztán az autót otthagyva elindult fölfelé a kaptatón.

Hamarosan megszűnt a köd, és látta, hogy a fény egy házikó ablakából vetül ki. Hát akkor mégis van menedék. Megszaporázta lépteit, és leszegte fejét a vad rohamokban érkező, esőt hordó szélben, amely mintha vissza akarta volna kergetni innen.

Cleveland híresség volt a maga módján, bár a nagy többség sem a nevét, sem az eredményeit nem ismerte. A lélektan szaktekintélye volt, két kitűnő kézikönyvet is írt a tudatalattiról. Tagja volt az Okkult Kutatások Társaságának, mert érdekelte az okkultizmus is, amennyiben a maga következtetéseit és kutatásait érintette.

Természettől fogékony volt az atmoszférára, és képezte is magát, hogy ezt az adottságát továbbfejlessze. Amikor végre odaért a házikóhoz és bekopogott, hirtelen valami izgalmat, kíváncsiságot érzett, mintha összes ilyen irányú képessége megelevenedett volna.

Odabentről tisztán hallotta a mormoló hangokat. Kopogására csend lett, majd egy szék csikordult, amint hátratolták a padlón. A következő percben egy tizenötéves-forma gyerek tárta ki az ajtót. Cleveland egyenesen rálátott a válla fölött a benti jelenetre.

Valami németalföldi festő enteriőrjére emlékeztetett. Kerek asztal vacsorához terítve, körülötte a család, csak egy-két libegő gyertyaláng és a tűz fénye világítja meg. Az apa, nagydarab férfi, az asztal egyik felén ül, vele szemben egy kis, szürke, ijedt arcú asszony. Az ajtó felé, egyenesen Clevelandre nézve – egy lány. Csodálkozó tekintete az övébe fúródott, keze a csészével megállt félúton a szája felé.

Cleveland azonnal észrevette, hogy egészen rendkívüli módon szép lány. Aranyvörös haja ködfátyolként keretezte az arcát, nagyon távol ülő szeme tiszta szürke volt. Szája és álla, mint egy korai olasz Madonnáé.

Egy pillanatra síri csend támadt. Azután Cleveland belépett a szobába, és elmagyarázta balesetét. Hétköznapi történetére újabb, még nehezebben értelmezhető hallgatás következett. Végre, mint aki felrázza magát, talpra állt az apa.

– Kerüljön beljebb, uram… Mr. Cleveland, ugye, azt mondta?

– Ez a nevem – felelte mosolyogva Mortimer.

– Á, igen. Jöjjön be, Mr. Cleveland. Kutya idő van kinn, nem igaz? Jöjjön csak oda a tűz mellé. Csukd már be az ajtót, Johnnie! Reggelig akarsz ott ácsorogni?

Cleveland előrelépett, és leült egy sámlira a tűz mellé. A Johnnie nevű gyerek becsukta az ajtót.

– Az én nevem Dinsmead – mondta a házigazda. Most már csupa szívélyesség volt. – Ez itt az asszonyka, ők ketten pedig a lányaim, Charlotte és Magdalen.

Cleveland most pillantotta csak meg a másik lány arcát, aki neki háttal ült eddig, és látta, hogy egész másféleképpen ugyan, de ugyanolyan gyönyörű, mint a nővére. Szurokfekete haj, márványfehér arc, finom sasorr, komoly száj. Fagyos szépség, zord, szinte félelmetes. Apja bemutatását biccentéssel nyugtázta, és kutató tekintettel meredt Clevelandre. Mintha csak felmérte, felbecsülte volna fiatal ítéletének mérlegén.

– Egy kis itókát, Mr. Cleveland?

– Köszönöm – felelte Mortimer. – Egy csésze tea igazán jólesne.

Mr. Dinsmead habozni látszott, majd egyenként felszedve az öt csészét, beleöntötte tartalmukat a maradékedénybe.

– Ez a tea már egészen kihűlt – mondta nyersen. – Főzzél újat, mama, jó?

Mrs. Dinsmead fürgén felkelt, és kisietett a teáskannával. Mortimernek az volt az érzése, örül, hogy távozhat.

Hamarosan megérkezett a friss tea, és a váratlan vendéget jóllakatták.

Mr. Dinsmeadnek be nem állt a szája. Egyre csak fecsegett-locsogott. Mindent elmondott magáról az idegennek. Nemrég vonult vissza az építőszakmából… igen, egész szépen megtollasodott rajta. Ő és az asszonyka úgy gondolták, jót tenne nekik egy kis vidéki levegő – eddig még sosem éltek vidéken. Persze, rossz évszakot választottak, október, november, de nem akartak tovább várni. – Az élet olyan bizonytalan, uram. – Így hát kibérelték ezt a házikót. Nyolc mérföldes körzetben semmi, a legközelebbi város meg egyenesen tizenkilenc mérföldre esik. De panaszra semmi okuk. A lányok kicsit unatkoznak, de ő és a mama élvezik a nyugalmat.

Beszélt, beszélt, szinte hipnotizálta Mortimert a szóáradatával. Nincs itt semmi más, csak ez a meglehetősen hétköznapi otthonosság. Pedig amikor először pillantott be ebbe az enteriőrbe, valami mást diagnosztizált, valami feszültséget, valami erőltetettséget, ami a négy ember egyikéből áradt… hogy melyikből, nem tudta volna megmondani. De hát butaság az egész, kikészültek az idegei! Csak a váratlan felbukkanásától hökkentek meg.

Szóba hozta az éjszakai szállás kérdését, és készséges választ kapott.

– Itt kell maradnia, Mr. Cleveland. Errefelé mérföldekre semmit sem talál. Rendelkezésére bocsáthatunk egy hálószobát, és bár a pizsamám lötyögni fog magán, az is jobb, mint a semmi, a ruhái meg reggelre megszáradnak.

– Igazán kedves önöktől.

– Ugyan, ugyan – mondta a férfi szívélyesen. – Ahogy említettem is az imént, a kutyát nem verik ki ilyen éjszakán. Magdalen, Charlotte, eridjetek, készítsétek elő a szobát.

A két lány kiment. Mortimer hamarosan hallotta is, ahogy odafenn járkálnak.

– Tökéletesen megértem, hogy két ilyen vonzó ifjú hölgy unatkozhat errefelé – jegyezte meg Cleveland.

– Jóképűek, ugye? – mondta atyai büszkeséggel Mr. Dinsmead. – Nem sokban ütöttek az anyjukra meg rám. Mi aztán igazán nem vagyunk szépségek, de ragaszkodunk egymáshoz, ezt elhiheti, Mr. Cleveland. Nem így van, Maggie?

Mrs. Dinsmead kényszeredetten elmosolyodott. Újra felvette a kötését. Szorgosan csattogtak a tűk. Nagyon gyorsan kötött.

Nemsokára jelentették, hogy a szoba kész, és Mortimer, ismét köszönetet mondva, közölte, hogy akkor le is feküdne.

– Tettetek forró vizes palackot az ágyba? – kérdezte Mrs. Dinsmead, hirtelen háziasszonyi gondossággal.

– Igen, anya, kettőt is.

– Helyes – mondta Dinsmead. – Vezessétek föl a vendéget, lányok, és gondoskodjatok róla, hogy mindene meglegyen.

Magdalen előrement a lépcsőn, kezében gyertyával. Charlotte Mortimer mögött lépkedett.

Egészen kellemes szoba volt, kicsi, lejtős plafonú, de az ágy kényelmesnek ígérkezett, s a néhány poros bútordarab régi mahagóniból készült. Nagy kanna forró víz állt a lavórban, hatalmas rózsaszín pizsama volt egy szék támlájára fektetve, az ágy megvetve várta.

Magdalen az ablakhoz lépett, és ellenőrizte, be van-e rendesen csukva. Charlotte még egyszer végigfuttatta tekintetét a mosdókészségeken. Aztán már az ajtónál is voltak.

– Jó éjszakát, Mr. Cleveland. Biztos, hogy semmi másra nincs szüksége?

– Köszönöm, Miss Magdalen, mindenem megvan. Sajnálom, hogy ennyi fáradságot okoztam. Jó éjszakát.

– Jó éjt.

Kimentek, becsukták az ajtót. Mortimer Cleveland egyedül maradt. Lassan, tűnődve vetkőzött. Mr. Dinsmead rózsaszín pizsamájába belebújva kirakta nedves ruháit az ajtó elé, ahogy kérték. Lentről felhallatszott Dinsmead hangjának morajlása.

Micsoda szószátyár alak! Mindent összevetve furcsa ember… de hát furcsa az egész család is, vagy csak a képzelete játszik vele?

Lassan visszament a szobába, és becsukta az ajtót. Elgondolkodva állt az ágy mellett. És akkor hirtelen összerezzent…

Az ágy melletti mahagóniasztalt belepte a por. A porrétegbe tisztán kivehetően három betű volt rajzolva: S. O. S.

Mortimer csak bámult, nem akart hinni a szemének. Ez minden bizonytalan gyanúját és balsejtelmét megerősítette. Tehát igaza volt. Valami nem stimmel ebben a házban.

S. O. S. Segélykérés. De kinek az ujja írta bele a porba? Magdalené vagy Charlotte-é? Emlékezett rá, hogy mindketten álltak ott egy pillanatig, mielőtt kimentek a szobából. Melyikük ejtette titkon a kezét az asztalra, és rajzolta rá ezeket a betűket?

Felmerült előtte a két lány arca. Magdalené, fekete hajjal, zárkózottan, és Charlotte-é, amilyennek először látta, tágra nyílt szemmel, kifürkészhetetlen pillantással.

Visszament az ajtóhoz, kinyitotta. Mr. Dinsmead hangja már nem döngött odalenn. A ház elcsendesült.

Ma este már semmit sem tehetek, gondolta magában. Holnap… nos, holnap majd meglátjuk.

Cleveland korán ébredt. A nappalin át kiment a kertbe. Friss, kellemes reggelre virradtak az eső után. Valaki más is korán kelt. A kert alján Charlotte támaszkodott a kerítésre, és nézett el a dombvidék felé. Cleveland szíve gyorsabban vert, amint elindult feléje. Magában végig meg volt róla győződve, hogy Charlotte írta az üzenetet. Ahogy odaért, a lány hátrafordult, és jó reggelt kívánt. Pillantása nyílt volt, szinte gyermeki, semmilyen cinkosság nem rejlett benne.

– Szép jó reggelt! – mondta Mortimer mosolyogva. – Egész más idő van, mint tegnap este.

– De mennyire.

Mortimer letört egy gallyacskát a közeli fáról. Szórakozottan húzogatni kezdte a lába előtti sima, homokos talajon. Előbb egy S, aztán egy O, majd megint egy S betűt rajzolt, s közben figyelte a lányt. De most sem látott semmi megértést a tekintetében.

– Tudja, mit jelentenek ezek a betűk? – kérdezte hirtelen.

Charlotte összeráncolta a homlokát. – Ezt küldik a hajók, ha bajban vannak, nem? – mondta.

Mortimer bólintott. – És valaki ezt írta az ágyam melletti asztalra tegnap este – jegyezte meg halkan. – Azt hittem, talán maga volt.

A lány csodálkozó szemmel nézett rá.

– Én? Jaj, dehogy.

Ezek szerint tévedett. Belesajdult a csalódottság érzése. Annyira biztosra vette pedig. Ritkán szokta megcsalni az intuíciója.

– Egészen biztos benne? – állhatatoskodott.

– Hát persze.

Megfordultak, és lassan a ház felé indultak. Charlotte mintha tűnődött volna valamin. Szórakozottan válaszolgatott Mortimer észrevételeire. Egyszerre csak kitört belőle, halkan, kapkodva: – Fura… fura, hogy azokról a betűkről kérdezett. Nem én írtam őket, persze, de… éppenséggel én is írhattam volna.

Mortimer megtorpant, ránézett, s a lány sietve folytatta:

– Butaságnak hangzik, tudom, de már egy ideje félek, rettenetesen félek, és amikor maga tegnap este megjelent, az olyan volt… mintha válasz lett volna valamire.

– Mitől fél? – csapott le rá Mortimer.

– Nem tudom.

– Nem tudja?

– Azt hiszem… ez a ház az oka. Amióta idejöttünk, egyre csak növekedett. Valahogy mindenki másnak látszik. Apa, anya, Magdalen, mind mások lettek.

Mortimer nem szólalt meg azonnal, és Charlotte már folytatta is.

– Tudja, hogy állítólag kísértet járja a házunkat?

– Micsoda? – Mortimerben azonnal feltámadt az érdeklődés.

– Igen, egy férfi meggyilkolta itt a feleségét, több évvel ezelőtt. Csak akkor szereztünk tudomást róla, amikor ideköltöztünk. Apa szerint a kísértetek ostobaságok, de én… én nem is tudom.

Mortimer lázasan gondolkodott. – Mondja csak – kérdezte tárgyilagos hangon –, ezt a gyilkosságot abban a szobában követték el, ahol aludtam?

– Semmi közelebbit nem tudok róla – felelte Charlotte.

– Érdekes – mormolta Mortimer, csak úgy magában –, igen, talán ez lesz az.

Charlotte értetlenül nézett rá.

– Miss Dinsmead – mondta szelíden Mortimer –, volt oka valaha is azt hinni, hogy ön médiumalkat?

A lány csak bámult.

– Azt hiszem, tisztában van vele, hogy maga írta oda tegnap azt az S. O. S.-t – mondta csendesen Mortimer. – Ó, persze teljesen öntudatlanul. Hogy úgy mondjam, egy bűntény szennyezi be itt az atmoszférát. Ez hathat egy ilyen érzékeny lélekre, mint a magáé. Maga az áldozat érzéseit és benyomásait reprodukálja. Sok évvel ezelőtt ő is ráírhatta az asztalra az S.O.S.-t, maga pedig öntudatlanul megismételte ezt a tettét tegnap este.

Charlotte arca megélénkült.

– Értem – mondta. – Úgy gondolja, ez a magyarázat.

Egy hang szólította a házból, és ő bement, Mortimer pedig fel-alá járkált a kerti utakon. Vajon kielégítő-e a magyarázata? Beleillik-e minden, általa ismert tény? Megmagyarázza-e a feszültséget, amelyet tegnap este a házba belépve érzékelt?

Talán igen, de mégis, furcsa módon úgy érezte, az ő váratlan felbukkanása keltett zavart. Azt gondolta magában: Nem szabad elkapkodnom az okkult magyarázatot. Charlotte-ra esetleg érvényes lehet… de a többiekre nem. Jövetelem nagyon feldúlta őket, kivéve Johnnie-t. Mert bármi legyen is a probléma, Johnnie-nak nincs köze hozzá.

Ebben egészen biztos volt; furcsa, hogy ennyire meg van róla győződve, de hát ez a helyzet.

Abban a pillanatban Johnnie lépett ki a házból, és közeledett feléje.

– Kész a reggeli – mondta sután. – Fáradjon be.

Mortimer észrevette, hogy a fiú ujjai foltosak. Johnnie megérezte a pillantását, és szomorúan elnevette magát.

– Tudja, folyton vegyszerekkel vacakolok – mondta. – Apa néha nagyon begurul miatta. Azt akarja, hogy az építőszakmában dolgozzam, de én kémiával és kutatással szeretnék foglalkozni.

Előttük, az ablakban felbukkant Mr. Dinsmead, testesen, joviálisan, mosolyogva, és láttára Mortimer minden bizalmatlansága és ellenségessége újult erővel támadt fel. Mrs. Dinsmead már az asztalnál ült. Színtelen hangján jó reggelt kívánt, és Mortimernek ismét az volt a benyomása, hogy az asszony valamiért fél tőle.

Magdalen jött be utolsónak. Biccentett Mortimer felé, és leült vele szemben.

– Jól aludt? – kérdezte hirtelen. – Kényelmes volt az ágya?

Nagyon komoly tekintetet vetett rá, s amikor Mortimer udvariasan igenlőleg válaszolt, mintha valami csalódottságfélét látott volna átsuhanni az arcán. Vajon milyen feleletre számított?

Mortimer a házigazda felé fordult.

– Hallom, a fiát érdekli a kémia – mondta csevegő tónusban.

Csörrenés hallatszott. Mrs. Dinsmead elejtette a teáscsészéjét.

– Ejnye, Maggie, ejnye – szólt rá a férje.

Mortimernek úgy tűnt, megrovás, figyelmeztetés volt a hangjában. Dinsmead vendége felé fordulva bőbeszédűen ecsetelni kezdte az építőszakma előnyeit meg a nagyralátó fiatalemberek túlzott becsvágyából eredő problémákat.

Reggeli után Mortimer kiment a kertbe elszívni egy cigarettát. Nyilvánvalóan ideje, hogy távozzék innen. Az éjszakai menedék egy dolog, ürügy nélkül meghosszabbítani azonban elég nehéz, és ugyan miféle ürügyet találhatna rá? Mégsem volt kedve továbbállni.

Ezeket forgatva fejében a ház másik oldala felé ballagott. Cipője gumitalpú volt, nem csapott zajt. Éppen a konyhaablak előtt haladt el, amikor Dinsmead szavai ütötték meg a fülét odabentről, és e szavak azonnal felkeltették az érdeklődését.

– Szép kis summa, az bizony.

Mrs. Dinsmead hangja felelt rá. Túlságosan halk volt, hogy Mortimer meghallja, Dinsmead azonban ezt mondta utána:

– Közel hatvanezer font, az ügyvéd szerint.

Mortimer nem akart hallgatózni, de nagyon gondterhelten indult visszafelé. A pénz emlegetése eléggé megfoghatóvá tette a helyzetet.

Valahol hatvanezer fontról van szó. Ettől a dolog világosabb… és sokkal csúnyább lett.

Magdalen kijött a házból, de az apja rögtön utánaszólt, és a lány visszament. Hamarosan maga Dinsmead csatlakozott vendégéhez.

– Ritka szép reggel – mondta jókedvűen. – Remélem, a kocsija is rendben lesz.

Tudni akarja, mikor megyek el, gondolta Mortimer. Fennhangon még egyszer köszönetet mondott Mr. Dinsmeadnek jókor jött vendégszeretetéért.

– Szóra sem érdemes, szóra sem érdemes – felelte az.

Magdalen és Charlotte lépett ki a házból, és kart karba fűzve egy valamivel távolabb álló, egyszerű kerti padhoz sétáltak. A fekete és az aranyszín fej kellemes kontrasztot alkotott, és Mortimer ösztönösen így szólt: – Cseppet sem hasonlítanak egymásra a lányai, Mr. Dinsmead.

A férfi éppen pipára gyújtott, hirtelen megrándult a csuklója, és elejtette a gyufát.

– Gondolja? – mondta. – Igen, valószínűleg igaza van.

Mortimernek váratlan intuíciója támadt.

– Persze, nem mindkettő a maga lánya – jegyezte meg ártatlanul.

Látta, hogy Dinsmead ránéz, elbizonytalanodik, majd döntésre jut magában.

– Hát, erre ráhibázott, uram – mondta. – Nem, az egyik lelencgyerek; kisbaba korában fogadtuk örökbe, és a sajátunkként neveltük. Őneki fogalma sincs az igazságról, de nemsokára meg kell tudnia. – Felsóhajtott.

– Talán örökölt? – kérdezte csendesen Mortimer.

A másik gyanakvó pillantást vetett rá. Aztán úgy döntött, legjobb az őszinteség; modora szinte agresszívan nyílt és egyenes lett.

– Különös, hogy ezt mondja, uram.

– Lehet, hogy telepátia – mosolygott Mortimer.

– A helyzet a következőképpen áll, uram. Az anyja kedvéért fogadtuk örökbe… no meg némi ellenszolgáltatás fejében, mert éppen akkoriban kezdtem az építőszakmát. Aztán néhány hónappal ezelőtt egy hirdetést láttam az újságban, és igencsak úgy tűnt, hogy a mi Magdalenünkről van szó. Elmentem az ügyvédekhez, és mindenféle dolog szóba került. Eleinte gyanakodtak, ez várható volt, de mostanára minden tisztázódott. Jövő héten felviszem a lányt Londonba – ő egyelőre még nem tudja. Kiderült, hogy az apja nagyon gazdag volt. Csak pár hónappal a halála előtt szerzett tudomást a gyermek létezéséről, ügynököket fogadott, hogy kutassák fel, és minden pénzét rá hagyta, amennyiben megtalálják.

Mortimer figyelmesen hallgatta. Nem volt oka kételkedni Mr. Dinsmead történetében. Ez megmagyarázta Magdalen fekete szépségét és talán zárkózottságát is. Ám ha igaz is a történet, valaminek még lappangania kell mögötte.

Mortimer nem akarta felkelteni a férfi gyanakvását. Épp ellenkezőleg, minden módon igyekezett elaltatni.

– Hát, ez roppant érdekes történet, Mr. Dinsmead – mondta. – Gratulálok Magdalen kisasszonynak. Vagyont örököl, ráadásul szép is, nagy jövő áll előtte.

– Így van – helyeselt örömmel az apa –, és ritka jó leány is, Mr. Cleveland.

Úgy tűnt, igen szívélyesen és elégedetten csengenek a szavai.

– Nos – mondta Mortimer –, mennem kell. Még egyszer köszönöm jókor jött vendégszeretetét, Mr. Dinsmead.

Házigazdája kíséretében bement a házba, hogy Mrs. Dinsmeadtől is elbúcsúzzék. Az asszony az ablaknál állt, háttal feléjük, és nem hallotta, hogy belépnek. Férje joviális hangjára – „Mr. Cleveland búcsúzni jött” – idegesen összerezzent, megperdült, és leejtett valamit, amit a kezében tartott. Mortimer felvette. Egy miniatúra volt, Charlotte-ot ábrázolta huszonöt évvel azelőtti stílusban. Mortimer elmondta a köszönő szavakat, amelyeket már a férjnek is elmondott. Megint felfigyelt az asszony ijedt tekintetére, ahogy lopva, a szeme sarkából őrá nézett.

A két lány már nem volt sehol, de Mortimernek nem is állt szándékában, hogy találkozzék velük; amúgy is volt egy sejtése, amely hamarosan beigazolódott.

Fél mérföldet tehetett meg lefelé, arra, ahol tegnap este a kocsiját hagyta, amikor az ösvény egyik oldalán hirtelen félrehajlítottak egy bokrot, és Magdalen lépett ki az útra.

– Beszélnem kell magával – mondta.

– Számítottam rá – felelte Mortimer. – Ugye, maga írta tegnap este az S. O. S. jelet az asztalra?

Magdalen bólintott.

– Miért? – kérdezte szelíden Mortimer.

Magdalen mély lélegzetet vett.

– Én gyakorlatias ember vagyok – mondta –, nem szoktam képzelődni. Maga, azt hiszem, hisz a szellemekben meg a kísértetekben. Én nem, így hát ha azt mondom, valami nagyon nincs rendjén abban a házban – mutatott fel a domboldalra –, akkor úgy vélem, a baj kézzelfogható… nem a múlt valamiféle visszhangja. Azóta érzem, amióta ideköltöztünk. És napról napra erősödik. Apa megváltozott, anya megváltozott, és Charlotte is megváltozott.

– Johnnie is? – szúrta közbe Mortimer.

Magdalen növekvő megértéssel pillantott rá.

– Nem – mondta –, ő tényleg nem. Johnnie semmit sem változott. Ő az egyetlen, akit… akit nem érintett meg ez a dolog. Tegnap este, teánál sem érintette meg.

– Hát magát? – kérdezte Mortimer.

– Én féltem… rettenetesen féltem, akár egy gyerek… pedig azt sem tudtam, mitől. Apa… igen furcsa volt, nincs más szó rá. A csodákat emlegette, és én fohászkodtam… komolyan fohászkodtam valami csodáért, erre maga bekopogott.

Hirtelen elhallgatott, és ránézett a férfira.

– Most nyilván bolondnak tart – mondta dacosan.

– Nem – felelte Mortimer –, épp ellenkezőleg, nagyon is normálisnak tartom. Minden normális ember megérzi a veszélyt, ha közelről fenyeget.

– Nem érti – mondta Magdalen. – Én nem… nem magamat féltettem.

– Hanem kit?

De Magdalen csak rázta a fejét tanácstalanul. – Nem tudom… Valami ösztönnek engedve írtam oda azt az S. O. S.-t. Úgy képzeltem… persze ez biztosan ostobaság… nem engednék meg, hogy nyíltan beszéljek magával… mármint a többiek. Azt sem tudtam, valójában mit akartam kérni magától. Még most sem tudom.

– Nem baj – mondta Mortimer. – Én azért megteszem.

– Mit tehetne?

Mortimer rámosolygott.

– Gondolkodni fogok.

A lány kétkedve pillantott rá.

– Bizony – folytatta Mortimer –, sok mindent el lehet érni így, többet, mint hinné. Mondja csak, volt valami elejtett szó vagy megjegyzés, ami a tegnapi vacsora előtt felkelthette a figyelmét?

Magdalen a homlokát ráncolta.

– Nem hiszem – felelte. – Apa valami olyasmit mondott anyának, hogy Charlotte a kiköpött mása, és igen furán nevetett hozzá, de… ebben nincs semmi különös, ugye?

– Nincs – mondta tűnődve Mortimer –, kivéve, hogy Charlotte egyáltalán nem hasonlít az édesanyjára.

Gondolkodott egy-két percet, és észrevette, hogy Magdalen értetlenül nézi őt.

– Menjen haza, gyermekem – mondta –, és ne aggódjon. Bízza rám a dolgot.

A lány engedelmesen elindult az ösvényen a házikó felé. Mortimer továbbment, majd leheveredett a zöld fűbe. Szemét behunyva minden tudatos gondolatot és igyekezetet kivetett magából, s hagyta, hadd suhanjanak át agya felszínén a képek, ahogy éppen jöttek.

Johnnie! Újra és újra Johnnie-hoz tért vissza. Johnnie-hoz, aki teljesen ártatlan, egészen mentes ettől a gyanú-és intrikaszövevénytől, mégis minden körülötte forog. Eszébe jutott, ahogy reggelinél Mrs. Dinsmead csészéje megcsörrent a csészealjon. Mitől lett olyan ideges? Az ő odavetett megjegyzésétől, hogy a legénykét érdeklik a vegyszerek? Akkor, abban a pillanatban ő Mr. Dinsmeaddel egyáltalán nem törődött, de most világosan felidézte magában, hogy a csészéje félúton a szája felé hirtelen megállt.

Felmerült Charlotte képe, amilyennek tegnap este, a nyitott ajtóból látta. A lány a teáscsészéje pereme fölött nézett rá. Ezt villámgyorsan egy másik emlék követte: Mr. Dinsmead sorra kiönti a csészéket, mondván: „Ez a tea már egészen kihűlt.”

Pedig ő gőzölgést látott. Mégsem lehetett olyan hideg az a tea.

Valami motozni kezdett az agyában. Valami emlék arról, amit nemrég, talán egy hónapja olvasott. Valami beszámoló egy családról, amelynek minden tagja megmérgeződött a fiúgyermek nemtörődömsége folytán. Egy csomag arzén a kamrában, amely rászitált az alatta levő kenyérre. Az újságban olvasott róla. Biztosan Mr. Dinsmead is olvasta.

Kezdett megvilágosodni a helyzet.

Fél órával később Mortimer Cleveland talpra ugrott.

Megint beesteledett a házikóban. Most buggyantott tojás és disznósajt volt vacsorára. Bejött Mrs. Dinsmead a konyhából, hozta a nagy teáskannát. A család elhelyezkedett az asztal körül.

Mrs. Dinsmead megtöltötte és körbeadta a csészéket. Aztán, amint éppen letette a kannát, hirtelen felkiáltott, és a szívéhez kapott. Mr. Dinsmead megperdült székében, követve az asszony rémült tekintetét. Mortimer Cleveland állt az ajtóban.

Előrelépett. Modora kellemes volt, szinte mentegetőző.

– Bocsánat, ha megijesztettem volna magukat – mondta. – Valamiért vissza kellett jönnöm.

– Valamiért? – kiáltotta Mr. Dinsmead. Arca szederjes volt, homlokán kidagadtak az erek. – Ugyan miért, ha szabad kérdeznem?

– Egy kis teáért – felelte Mortimer.

Gyors mozdulattal elővett valamit a zsebéből, s az egyik csészét felemelve öntött belőle egy keveset a kezében tartott kémcsőbe.

– Mit… mit művel maga? – zihálta Mr. Dinsmead. Arca holtsápadt lett, minden szín kiveszett belőle. Mrs. Dinsmead éles, rémült kis kiáltást hallatott.

– Olvas ön újságot, Mr. Dinsmead? Persze hogy olvas. Néha vannak beszámolók egész megmérgezett családokról… az egyik családtag felépül, a másik nem. Ebben az esetben egyvalaki nem épült volna fel. A legkézenfekvőbb magyarázat a konzerv disznósajt lett volna, de mi történik, ha az orvos gyanakvó, és nem veszi be a konzervmesét? A kamrájukban van egy csomag arzén. Az alatta levő polcon meg egy csomag tea. A felső polc egy helyen lyukas. Mi sem természetesebb hát, mint hogy az arzén véletlenül került bele a teába. A fiát, Johnnie-t csak gondatlansággal vádolhatnák, semmi egyébbel.

– Nem… nem értem, mire céloz – nyögte ki Dinsmead.

– Én pedig azt hiszem, nagyon is érti. – Mortimer most egy másik csészét vett fel, és abból is öntött egy másik kémcsőbe. Az egyikre piros, a másikra kék címkét ragasztott.

– A piros címkésben van – mondta – a Charlotte lánya csészéjéből, a kék címkésben a Magdalen lánya csészéjéből származó tea. Akár meg is esküdnék rá, hogy az elsőben négyszer-ötször annyi arzént találok, mint a másikban.

– Maga megőrült! – mondta Dinsmead.

– Ó, dehogy, szó sincs róla. Ön, Mr. Dinsmead, azt mondta nekem ma, hogy Magdalen nem a maga lánya. Csakhogy hazudott. Magdalen igenis a maga lánya, Charlotte az, akit örökbe fogadtak, s aki annyira hasonlít az édesanyjára, hogy amikor ma a kezemben tartottam az anyját ábrázoló miniatúrát, először azt hittem, Charlotte-ról készült. Ön azt akarta, hogy a saját lánya örökölje a vagyont, s mivel Charlotte-ot nem lehetne az idők végezetéig dugdosni, és valaki, aki ismerte az édesanyját, esetleg felfigyelne a hasonlóságra, ön úgy döntött, hogy… kellő mennyiségű fehér arzén kerüljön a csészéje aljába.

Mrs. Dinsmead hirtelen felkacagott, hisztérikusan hányta-vetette magát székében.

– Tea – visította –, tea legyen, azt mondta, ne limonádé.

– Fogd be a szád! – ordította a férje.

Mortimer észrevette, hogy Charlotte kerekre nyílt szemmel, ámulva nézi az asztal felett. Aztán egy kezet érzett a karján, és Magdalen odébb húzta, hallótávolságon kívülre.

– Ezek… – mutatott a fiolákra. – Apa. Ugye nem…?

Mortimer a lány vállára tette a kezét.

– Gyermekem – mondta –, maga nem hisz a múltban. Én igen. Én hiszek ennek a háznak az atmoszférájában. Ha nem éppen ebbe a házba költözik be, az apja talán – talán, mondom – nem főzte volna ki a tervét. Meg fogom őrizni ezt a két kémcsövet, hogy szavatoljam Charlotte biztonságát most és a jövőre nézve is. Semmi egyebet nem teszek… Így rovom le hálám, ha úgy tetszik, a kéznek, amely az S. O. S. jelet írta.

(Gy. Horváth László)

A negyedik

Parfitt kanonok lihegett. Vonatok után loholni az ő korában már nem okos dolog. Egyrészt az alkata sem a régi, másrészt karcsú sziluettjének elvesztése együtt járt azzal, hogy hamar kifogyott a szuszból. Erre a hajlamára a kanonok méltóságteljesen úgy szokott utalni: „Tudják, a szívem!”

Megkönnyebbülten sóhajtva tottyant le az első osztályú fülke sarkában. Nagy elégedettséggel töltötte el a fűtött fülke. Odakinn esett a hó. Szerencse az is, hogy sarokülést kapott erre a hosszú éjszakai útra. Módfelett kellemetlen lett volna, ha nem kap. Igazán csatlakoztathatnának hálókocsit is ehhez a vonathoz.

A másik három sarok már foglalt volt, és miközben ezt a tényt nyugtázta, Parfitt kanonok észrevette, hogy a legtávolabbi sarokban ülő férfi rámosolyog, mintha felismerte volna. Tisztára borotvált, csúfondáros arc, haja épp csak a halántékánál őszül. Olyan nyilvánvalóan jogász volt, hogy másnak nem is lehetett volna nézni – és valóban, Sir George Durand nagyon híres ügyvéd volt.

– Látom, Parfitt – jegyezte meg kedélyesen –, igencsak loholnia kellett, ugyebár?

– És ez bizony nem tesz jót a szívemnek – válaszolta a kanonok. – Micsoda véletlen találkozás, Sir George. Messze megy északra?

– Newcastle – szögezte le Sir George lakonikusan. – Mellesleg – fűzte hozzá –, ismeri dr. Campbell Clarkot?

A férfi a kanonok oldalán levő másik sarokban udvariasan biccentett.

– A peronon futottunk össze – folytatta az ügyvéd. – Mennyi véletlen.

Parfitt kanonok kíváncsian nézett dr. Campbell Clarkra. Sokszor hallotta már a nevét. Dr. Clark vezető orvos és agyspecialista volt, legutóbbi könyve, A tudattalan problematikája az év szenzációjának számított.

Parfitt kanonok szögletes állat, rezzenéstelen kék szempárt és nem őszülő, de igencsak ritkuló vörös hajat látott. És nagyon erőteljes személyiség kisugárzását érezte.

Teljesen természetes asszociációnak engedve a kanonok a vele szemben levő sarokba pillantott, hátha onnan is felismerő tekintet mered rá, de a fülke negyedik utasa vadidegennek bizonyult – mégpedig a kanonok véleménye szerint külföldinek. Vékony, sötét bőrű férfi, eléggé jellegtelen külsejű. Jókora nagykabátjába burkolózva aludni látszott.

– A bradchesteri Parfitt kanonok? – kérdezte kellemes hangján dr. Campbell Clark.

A kanonoknak hízelgett a dolog. „Tudományos prédikációi” nagy port kavartak – főleg amióta a sajtó is beszámolt róluk. Mert hát éppen erre van szüksége az egyháznak – modern, korszerű mondanivalóra.

– Nagy érdeklődéssel olvastam a könyvét, dr. Campbell Clark – mondta. – Bár persze nekem itt-ott túlságosan is szakszerű.

Ekkor Durand szólt közbe. – Inkább beszélgetni vagy aludni szeretne, kanonok úr? – kérdezte. – Én, megvallom, álmatlanságban szenvedek, ezért az előbbit javasolnám.

– Ó, hogyne, persze – felelte a kanonok. – Ezeken az éjszakai utakon ritkán alszom, a könyv meg, amit magammal hoztam, nagyon unalmas.

– Mindenesetre eléggé reprezentatív társaságot alkotunk – jegyezte meg mosolyogva az orvos. – Az egyház, a törvény, a gyógyászat.

– Aligha akad, amiről hármasban ne tudnánk véleményt alkotni, igaz? – nevetett Durand. – Az egyház lelki, magam tisztán világi és jogi szempontból, az öné pedig, doktor, a legszélesebb terület, a tisztán patológiástól egészen az – abszolút lélektaniig! Egymás közt szinte mindent kivesézhetnénk.

– Nem annyira, mint gondolná – mondta dr. Clark. – Van még egy nézőpont, tudja, amit kihagyott, mégpedig egy igen fontos nézőpont.

– Mi volna az? – kérdezte az ügyvéd.

– Az utca emberének nézőpontja.

– És az olyan fontos? Az utca embere általában tévedni szokott, nem?

– Ó, igen, majdnem mindig. De neki rendelkezésére áll, amit a szakértői vélemény óhatatlanul nélkülöz – a személyes látószög. Márpedig a személyes viszonyoktól sohasem függetleníthetjük magunkat. Én ezt jól megtanultam a munkám során. Minden egyes páciensemre, aki tényleg beteg, legalább öt olyan jut, akiknek semmi bajuk, csak éppen képtelenek felhőtlen boldogságban együtt élni házuk többi lakójával. Nevezik ezt mindenfélének – cselédlány reumás térde, írógörcs, holott valójában ugyanarról van szó: az egymáshoz súrlódó akaratok kiváltotta horzsolt felületről.

– Gondolom, sok, „idegi bántalmakban” szenvedő betege van – jegyezte meg helytelenítően a kanonok. Az ő idegei tökéletesen rendben voltak.

– No igen, de kérdés, hogyan érti ezt! – Az orvos gyors mozdulattal feléje fordult. – Az idegek! Legtöbben csak nevetve tudják kimondani ezt a szót, mint maga is. „Iksz ipszilonnak kutya baja – mondják. – Csak ugye, az idegei.” De az isten szerelmére, hát épp itt a lényeg! Az egyszerű testi bajt könnyű diagnosztizálni és meggyógyítani. De a száz meg százféle idegi bántalom homályos okairól ma sem tudunk sokkal többet, mint teszem azt, az Erzsébet-korban!

– Jóságos ég – mondta Parfitt kanonok, az orvos vehemenciájától kissé összezavarodva. – Valóban?

– Persze, már ez is áldás – folytatta dr. Campbell Clark. – Régen egyszerűen állatnak tekintettük az embert, testnek és szellemnek – hangsúly az előbbin.

– Test, szellem és lélek – javította ki ájtatosan a pap.

– Lélek? – Az orvos furcsán mosolygott. – Mit értenek maguk, lelkészek léleken? Ezt sohasem fogalmazták meg egyértelműen, tudja. Évszázadokon át elpuskázták az egzakt definíciót.

A kanonok már szónoklathoz köszörülte a torkát, de bosszúságára nem kezdhetett bele. Az orvos ugyanis folytatta. – Egyáltalán biztosra vehetjük azt az egyes számot? Nem lelkekről van szó inkább?

– Lelkekről? – Sir George Durand csodálkozva vonta fel szemöldökét.

– Igen. – Campbell Clark tekintete a jogászra vándorolt. Előrehajolt, és megkocogtatta a mellét. – Biztosra veszi – mondta komoran –, hogy csakis egyetlen lakosa van ennek az építménynek – mert nem egyéb ez, tudja –, ennek az oly vonzó, bútorozottan bérelt rezidenciának… legyen a bérleti idő hét, huszonegy, negyvenegy, hetvenegy vagy akárhány esztendő? A végén kihurcolja a holmiját – szépen egyenként –, majd maga is otthagyja a házat… és a ház összedől, rom és pusztulás marad utána. A háznak maga az ura, ezt bízvást elismerhetjük, de nem érzékeli-e mások jelenlétét is… könnyű léptű cselédekét, akiket alig lehet észrevenni, művüket viszont annál inkább… művüket, amit úgy visznek végbe, hogy maga jóformán fel sem figyel rá? Vagy mondjuk barátok jelenlétét – hangulatokét, amelyek elfogják, és egy időre „más emberré” teszik, ahogy mondani szokás? A várban maga a király, ez kétségtelen, de lakik ott „aljas csirkefogó” is, nekem elhiheti.

– Kedves Clark – felelte kedélyesen az ügyvéd –, kezdem egészen kínosan érezni magam. Hát tényleg ellentétes személyiségek küzdőtere volna az elmém? Így vélekedik a modern tudomány?

Az orvos vállat vont.

– A teste küzdőtér – mondta szárazon. – S ha a teste az, miért ne lehetne az elméje is?

– Ez roppant érdekes – mondta Parfitt kanonok. – Ah, milyen csodálatos is a tudomány!

És magában azt gondolta: Jó kis prédikációt fogok kerekíteni ebből.

Dr. Campbell Clark azonban már hátradőlt, pillanatnyi izgatottsága elmúlt.

– Ami azt illeti – jegyezte meg száraz, szakértői modorában –, éppen egy megkettőződött személyiség esete miatt utazom most Newcastle-ba. Nagyon érdekes eset. Neurotikus alany, persze. De kétségkívül igazi.

– Megkettőződött személyiség – mondta Sir George Durand elgondolkodva. – Azt hiszem, az ilyesmi nem is olyan ritka. Memóriavesztéssel jár, ugye? A dolog épp a minap merült fel egy ügy kapcsán a hagyatéki bíróságon.

Dr. Clark bólintott.

– A klasszikus eset persze – mondta – Felicie Bault-é volt. Talán emlékeznek rá.

– Hogyne – felelte Parfitt kanonok. – Emlékszem, olvastam róla a lapokban… de ez elég régen volt… megvan már hét esztendeje is.

Dr. Campbell Clark ismét bólintott.

– Az a lány Franciaország-szerte híressé vált. A világ minden tájáról sereglettek hozzá a tudósok. Nem kevesebb mint négy elkülöníthető személyisége volt. Úgy nevezték őket, hogy Felicie Egy, Felicie Kettő, Felicie Három és így tovább.

– Mintha a szélhámosság gyanúja is fölmerült volna, nem? – szólt közbe kíváncsian Sir George.

– A Felicie Három és Felicie Négy személyiség némileg vitatható volt – ismerte el az orvos. – De az alapvető tényeken ez nem változtat. Felicie Bault bretagne-i parasztlány volt. Öt gyermek közül a harmadiknak született, apja részeges alak, anyja értelmi fogyatékos. Az apa egy ivászatot követően megfojtotta az anyát, s ha jól emlékszem, életfogytiglanit kapott. Felicie akkor ötéves volt. Jótékony emberek vették gondjaikba a gyermekeket, Felicie-t egy angol vénkisasszony nevelte, aki árvaházat tartott fenn. Felicie-n azonban nem tudott eligazodni. Abnormálisan tunya és buta lányként jellemezte, akit csak a legnagyobb nehézséggel lehetett megtanítani írni és olvasni, és szinte semmi kézügyessége nem volt. Ez a Miss Slater nevű hölgy megpróbálta cseléddé kiképezni, és sikerült is elhelyeznie, amikor eljött az ideje. Csakhogy a butasága és a mérhetetlen lustasága miatt sehol sem maradhatott sokáig.

Az orvos egy pillanatra elhallgatott, és a kanonok, miközben keresztbe vetette lábát, és szorosabban maga köré tekerte úti takaróját, hirtelen észrevette, hogy a vele szemben ülő férfi megmoccan. Előbb még csukott szeme nyitva volt, és érthetetlenül gunyoros arckifejezése meghökkentette a derék kanonokot. Úgy tűnt neki, mintha a férfi hallgatózna, s most titkon kárörvendezik azon, amit hallott.

– Van egy fényképfelvétel Felicie Bault-ról, tizenhét éves korából – folytatta az orvos. – Nagy testű, primitív parasztlányt ábrázol. Ezen a felvételen még semmi sem utal arra, hogy nemsokára Franciaország leghírhedettebb embere lesz.

Öt évvel később, amikor betöltötte a huszonkettőt, Felicie Bault súlyos idegösszeomláson esett át, s amikor felépült, furcsa jelek kezdtek mutatkozni rajta. A következő tényeket kiváló tudósok tanúsíthatják. A Felicie Egynek nevezett személyiség megkülönböztethetetlen volt az elmúlt huszonkét esztendő Felicie Bault-jától. Felicie Egy hibásan, küszködve írt franciául, idegen nyelvet nem beszélt, zongorázni nem tudott. Felicie Kettő ezzel szemben folyékonyan beszélt olaszul és tűrhetően németül. Kézírása gyökeresen eltért Felicie Egyétől, s hibátlanul és kifejezően írt franciául. Társalogni tudott politikáról, művészetekről, és imádott zongorázni. Felicie Három sok mindenben hasonlított Felicie Kettőhöz. Intelligens volt és művelt, de erkölcsileg épp az ellentéte. Ami azt illeti, teljesen romlott figura volt – de párizsi és nem vidéki módra romlott. Ismerte a párizsi argót és a demi-monde5 szókincsét is. Beszéde iszonyatosan trágár volt, őrjöngve gyalázta a vallást és az úgynevezett „jó embereket”, méghozzá a legistenkáromlóbb szavakkal. Végül ott volt még Felicie Négy – az álmodozó, jóformán féleszű teremtés, kifejezetten jámbor és állítólag látnoki képességű, bár ez a negyedik személyiség eléggé megfoghatatlan volt, akadtak is, akik Felicie Három trükkjének tekintették csak, amolyan kitolásnak a hiszékeny publikummal. Azt mindenesetre állíthatom, hogy Felicie Négy esetleges kivételével mindegyik személyiség világosan elkülönült, és egyik sem tudott a többiről. Kétségkívül Felicie Kettő volt a domináns, néha két hétig is kitartott, majd egy vagy két napra váratlanul előbukkant Felicie Egy. Utána következhetett Felicie Három vagy Négy, de egyik sem maradt néhány óránál tovább. Minden egyes átváltozás erős fejfájással és aluszékonysággal járt, továbbá tökéletes emlékezetvesztéssel a többi állapotra vonatkozólag; a kérdéses személyiség mindig ott folytatta az életét, ahol előzőleg abbamaradt, az idő múlásának nem volt tudatában.

– Rendkívüli – mormolta a kanonok. – Egészen rendkívüli. Szinte semmit sem tudunk még a világegyetem csodáiról.

– Annyit mindenesetre tudunk, hogy elég sok ügyes szélhámos él benne – jegyezte meg szárazon az ügyvéd.

– Felicie Bault esetét jogászok éppúgy kivizsgálták, mint orvosok és tudósok – vágta rá dr. Campbell Clark. – Ha emlékszik, maître6 Quimbellier végezte a legalaposabb kutatást, és megerősítette a tudósok álláspontját. Különben is, miért volna ez olyan meglepő? Mindnyájan láttunk már kétszikű tojást, nem? Meg ikerbanánt? Miért ne kettőződhetne – vagy ebben az esetben négyszereződhetne – meg a lélek is egy testben?

– Megkettőződő lélek? – tiltakozott a kanonok.

Dr. Campbell Clark feléje fordította átható kék szemét.

– Mi másnak hívhatnánk? Mármint ha a személyiség a lélek?

– Még szerencse, hogy az efféle csak torzulatként fordul elő – jegyezte meg Sir George. – Szép kis bonyodalmakhoz vezetne, ha gyakori lenne az eset.

– Az állapot természetesen abnormális – helyeselt az orvos. – Nagy kár, hogy hosszabb kutatásokat nem folytathattak, mert Felicie váratlanul meghalt.

– Abban is volt valami fura, ha jól emlékszem – morfondírozott az ügyvéd.

Dr. Campbell Clark bólintott.

– Egészen megmagyarázhatatlan ügy. A lányt egy reggel halva találták az ágyban. Nyilvánvalóan megfojtották. De általános megdöbbenésre kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy önkezével vetett véget életének. A lenyomatok a nyakán az ő ujjaitól származtak. Ez a fajta öngyilkosság, ha nem is éppen lehetetlen, hatalmas izomerőt és szinte természetfölötti akaraterőt feltételez. Hogy miért végzett magával a lány, sohasem derült ki. Persze, a lelki egyensúlya mindig is bizonytalan lehetett. Mindenesetre ez a helyzet. Felicie Bault rejtélyére mindörökre legördült a függöny.

A távoli sarokban ülő férfi ekkor felnevetett.

A másik három úgy rándult össze, mint akiket lövés ért. Negyedik társukról teljesen elfeledkeztek. Csak bámulták a nagykabátba burkolózó alakot, aki újra felnevetett.

– Kérem, bocsássanak meg, uraim – mondta tökéletes angolsággal, ámbár kissé idegenes akcentussal.

Kiegyenesedett ültében, felfedve halvány arcát és szurokfekete bajuszkáját.

– Igen, bocsánatot kell kérnem önöktől – mondta gunyoros meghajlással. – De állíthatjuk-e, hogy a tudomány valaha is kimondta a végső szót?

– Ön is tud valamit erről az esetről, amelyet az imént megvitattunk? – kérdezte udvariasan az orvos.

– Az esetről? Nem. De a lányt ismertem.

– Ismerte Felicie Bault-t?

– Igen. És Annette Ravelt is. Látom, Annette Ravelről nem hallottak. Márpedig egyikük története a másik története is. Higgyék el nekem, önök semmit sem tudnak Felicie Bault-ról, ha nem ismerik Annette Ravel történetét.

Előhúzta és megnézte a zsebóráját.

– Van még fél óra a következő állomásig. Épp elegendő, hogy elmeséljem… már persze ha kíváncsiak rá.

– Kérem, mesélje el – mondta csendesen az orvos.

– Lekötelez – mondta a kanonok. – Igazán lekötelez.

Sir George Durand felöltötte a feszülten figyelő ember pózát.

– A nevem, uraim – kezdte ismeretlen útitársuk –, Raoul Letardeau. Az imént egy angol hölgyet említettek, Miss Slatert, aki jótékonykodásáról ismert. Én is abban a bretagne-i halászfaluban születtem, s amikor a szüleim egy vonatbaleset során életüket vesztették, Miss Slater sietett a segítségemre, megmentve a maguk dologházának francia megfelelőjétől. Vagy húsz gyermekről gondoskodott, lányokról, fiúkról egyaránt. Köztük volt Felicie Bault és Annette Ravel is. Ha nem tudom megértetni önökkel Annette személyiségét, uraim, akkor semmit sem fognak érteni. Egy úgynevezett fille de joie7 gyermeke volt, akivel, miután szeretője elhagyta, tüdőkór végzett. Az anya táncosnő volt, és Annette is táncolni szeretett volna. Tizenegy éves volt, amikor először láttam, apró kis jószág, a szeme egyszerre gunyoros és sokat ígérő… csupa tűz, csupa élet teremtés. Engem azonnal… igen, azonnal a rabszolgájává tett. „Raoul, ezt csináld, Raoul, azt csináld”, szünet nélkül. És én engedelmeskedtem. Imádtam az első perctől fogva, és ő ezt tudta is.

Lejártunk a tengerpartra, hármasban – mert Felicie is velünk tartott. És ott Annette levette a cipőjét meg a harisnyáját, és táncolt a fövenyen. S amikor kifogyott a szuszból és elterült, arról beszélt nekünk, hogy mit szeretne, mi akar lenni.

„Tudjátok, én híres leszek. Igen, nagyon híres. Ezer meg ezer pár selyemharisnyám lesz – a legfinomabb selyemből. És egy mennyei lakásban fogok lakni. Az összes szeretőm fiatal lesz és jóképű, meg persze gazdag. És ha majd táncolok, egész Párizs a csodámra jár. Kiabálnak, fütyülnek, ordítoznak, megvesznek a táncomért. Telente pedig nem fogok táncolni. Délre megyek, a napfényre. Ahol villák vannak, narancsfákkal. Nekem is lesz egy olyanom. Selyempárnákon fogok heverészni a napon, és narancsot eszem. Téged, Raoul, sohasem foglak elfelejteni, akármilyen nagy meg gazdag meg híres leszek. Megvédelek majd, és gondoskodom a karrieredről. Felicie a komornám lesz – de nem is, ahhoz túl ügyetlen a keze. Nézd csak, milyen ormótlan és durva!”

Felicie ilyenkor nagyon dühös lett. És Annette tovább cukkolta.

„Olyan előkelő ez a Felicie – olyan elegáns és kifinomult. Álruhás hercegkisasszony, hahaha.”

„Az én apám és anyám legalább össze volt házasodva, amit a tieidről nem lehet elmondani” – vágott vissza gyűlölködve Felicie.

„Aha, és az apád megölte az anyádat. Szép dolog, mondhatom… egy gyilkos lánya.”

„A te apád meg faképnél hagyta az anyádat, hadd rohassza a betegség” – mondta Felicie.

„Hát igen – Annette elgondolkodott. – Pauvre maman.8 Az ember mindig legyen erős és egészséges. Ez a lényeg, erősnek és egészségesnek maradni.”

„Én olyan erős vagyok, mint egy ló” – hetvenkedett Felicie.

És tényleg az volt. Kétszer olyan erős volt, mint bármelyik lány az otthonban. És sohasem betegeskedett.

Csakhogy buta volt, tudják, buta, mint egy lelketlen barom. Gyakran eltűnődtem, miért követi mindenüvé Annette-et. Valamiféle igézet volt ez. Néha úgy gondolom, valójában gyűlölte őt, és Annette tényleg csúnyán bánt vele. Kigúnyolta tunyaságáért és butaságáért, állandóan ugratta a többiek előtt. Láttam, amint Felicie egészen elsápad a haragtól. Többször is elképzeltem, hogy Annette nyaka köré fonja az ujjait, és kiszorítja belőle a szuszt. Ahhoz nem volt elég esze, hogy megfeleljen Annette csúfolódásaira, de egy bizonyos visszavágást idővel azért megtanult, és ez sosem tévesztett célt. Az erejével és az egészségével való hetvenkedésre gondolok. Rájött arra, amit én mindig is tudtam, hogy Annette irigyli erős fizikumáért, és aztán ösztönösen meg is találta ezt a rést ellensége páncélján.

Egy nap Annette ujjongva jött oda hozzám. „Raoul – mondta –, ma jól kitolunk azzal a buta Felicie-vel.”

„Mire készülsz?”

„Gyere a kis fészer mögé, és elmondom.”

Kiderült, hogy Annette szerzett valahonnan egy könyvet. Egy részét nem értette ugyan, sőt igazából az egész magas volt neki. Egy korai munka volt a hipnózisról.

„Valami fényes tárgy, azt írja. Az ágyam rézgömbjét forgatni lehet. Tegnap este rávettem Felicie-t, hogy nézze a gömböt. »Mozdulatlanul nézd – mondtam neki. – Ne vedd le róla a szemedet.« És aztán megpörgettem. Raoul, egészen megijedtem. Olyan fura volt a szeme… nagyon fura. »Felicie, mostantól mindig végrehajtod majd, amit parancsolok« – mondtam. »Mindig végrehajtom, amit parancsolsz, Annette« – felelte ő. És akkor… akkor azt mondtam: »Holnap tizenkettőkor kihozol a játszótérre egy faggyúgyertyát, és megeszed. És ha bárki kérdi, azt feleled, ez a legfinomabb galette9, amit valaha is kóstoltál.« Jaj, gondold csak el, Raoul!”

„Sohasem tenne ilyet” – jelentettem ki.

„A könyv szerint megteszi. Én se hiszem el igazán, de Raoul… ha beválik, akkorát nevetünk, mint még soha!”

Én is mulatságosnak találtam az ötletet. Továbbadtuk a hírt társainknak, és tizenkettőkor mindenki kinn volt a játszótéren. Percre pontosan kijött Felicie, egy gyertyacsonkkal a kezében. Ha hiszik, ha nem, messieurs, nagy komolyan rágcsálni kezdte. Alig bírtunk magunkkal. Időről időre egyik vagy másik gyerek odament hozzá, és zordan megkérdezte: „Jó ez az ennivaló, Felicie?” És ő azt felelte: „Igen, ez a legfinomabb galette, amit valaha is kóstoltam.” És mi gurultunk a nevetéstől. A végén már olyan hangosan röhögtünk, hogy Felicie ráébredt, mit is művel. Döbbenten pislogott, előbb a gyertyára, aztán ránk. Végighúzta a kezét a szeme előtt.

„De hát mit csinálok én itt?” – motyogta.

„Gyertyát eszel” – visongtunk.

„Én ugrattalak bele. Én ugrattalak bele” – kiabálta Annette, és körültáncolta.

Felicie csak bámult. Aztán lassan odaballagott Annette-hez.

„Szóval te voltál… te tettél nevetségessé? Már emlékszem is. Ezért még megöllek.”

Igen halkan beszélt, de Annette azonnal a hátam mögé bújt.

„Védj meg, Raoul! Félek Felicie-től. Csak vicc volt, Felicie. Csak vicc volt.”

„Nem szeretem az ilyen vicceket – mondta Felicie. – Érted? Gyűlöllek. Mindannyiótokat gyűlölöm.”

Hirtelen sírva fakadt és elrohant.

Azt hiszem, Annette maga is megijedt a kísérletétől, és többször nem ismételte meg. De attól a naptól fogva mintha egyre erősödött volna a befolyása Felicie-re.

Felicie, ma már úgy vélem, mindig is gyűlölte őt, mégis képtelen volt elszakadni tőle. Mindenüvé követte Annette-et, mint valami kiskutya.

Nem sokkal ezután, messieurs, munkát találtak a számomra, s csak néha tértem haza, ünnepnapokon. Annette táncosnői álmát senki sem vette komolyan, de ahogy cseperedett, egész jó énekhangot fejlesztett ki, és Miss Slater hozzájárult, hogy énekesnőnek képezze magát.

Annette bezzeg nem volt tunya. Lázasan, pihenés nélkül dolgozott. Miss Slaternek kellett beavatkoznia, nehogy agyondolgozza magát. Egyszer beszélt is nekem róla.

„Te mindig szeretted Annette-et – mondta. – Te talán rá tudnád venni, hogy ne merítse ki magát ennyire. Újabban köhögni szokott, és ez nem tetszik nekem.”

A munkám miatt hamarosan messze földre kellett utaznom. Eleinte kaptam egy-két levelet Annette-től, de aztán csend lett. Az utána következő öt évet külföldön töltöttem.

Egyszer, Párizsba utazva, egész véletlenül egy plakáton akadt meg a szemem, amely Annette Ravellit reklámozta, a fényképével együtt. Rögtön ráismertem. Aznap este elmentem a szóban forgó színházba. Annette franciául és olaszul énekelt. Csodálatos volt a színpadon. Utána bementem az öltözőszobájába. Azonnal fogadott.

„Nahát, Raoul! – kiáltotta, fehér kezét felém nyújtva. – Milyen nagyszerű! Hol jártál ilyen sokáig?”

Meséltem volna neki, de nem igazán érdekelte.

„Látod, már majdnem befutottam!”

Diadalmasan mutatott körbe a virágokkal teli szobán.

„A derék Miss Slater büszke lehet a sikeredre.”

„A vénasszony? Egyáltalán nem. Tudod, ő konzervatóriumba szánt. Illedelmes koncertekre. De én művész vagyok. Csak itt, a varietében tudom igazán kifejezni magam.”

Ekkor belépett egy jóképű, középkorú férfi. Nagyon előkelőnek tűnt. Modorából azonnal láttam, hogy ő Annette pártfogója. Oldalvást rám pillantott, és Annette megmagyarázta.

„Gyermekkori pajtásom. Éppen Párizsban járt, meglátta a fényképemet a plakáton, et voilà!”

A férfi igazán kedves és udvarias volt. Jelenlétemben előhúzott egy rubintos-gyémántos karkötőt, és felcsatolta Annette csuklójára. Amint távozni készültem, Annette diadalmasan odasúgta: „Beérkeztem, látod? Az egész világ a lábam előtt hever.”

Ám amikor kiléptem az öltözőből, hallottam éles, száraz köhögését. Tudtam, mit jelent ez a köhögés. Tüdőkóros anyja öröksége volt.

Legközelebb két év múlva láttam viszont. Hazamenekült Miss Slaterhez. Karrierje összeomlott. Előrehaladott tüdőbajban szenvedett, az orvosok azt mondták, semmit sem tehetnek.

Ah! Sohasem felejtem el, milyennek láttam akkor. Egy kis fészerfélében feküdt, a kertben. Éjjel-nappal odakinn kellett lennie. Arca beesett, lángolt, szeme láztól csillogott.

Olyan kétségbeeséssel fogadott, hogy egészen megdöbbentem.

„Jó újra látni téged, Raoul. Tudod, mit mondanak? Lehet, hogy sosem gyógyulok meg. Persze csak a hátam mögött mondják. Szemtől szembe nyugtatgatnak, vigasztalnak. De ez nem igaz, Raoul, nem igaz! Én nem fogom hagyni, hogy meghaljak! Még hogy meghalni! Amikor előttem az egész gyönyörű élet? Az élni akarás, csakis az számít. Minden igazi orvos ezt mondja manapság. Én nem tartozom a gyengék közé, akik elengedik magukat. Máris sokkal jobban vagyok… sokkal jobban, hallod?”

Felkönyökölt izgalmában, azután visszahanyatlott, és vad köhögésroham rázta vékony testét.

„A köhögés, az semmi – zihálta. – És az se rémít meg, hogy vért köpök. Jól meglepem majd az orvosokat. Csakis az akaraterő számít. Sose feledd, Raoul, én élni fogok.”

Siralmas volt, értik, siralmas.

Ekkor belépett egy tálcával Felicie Bault. Egy pohár forró tejet hozott. Odaadta Annette-nek, és egészen érthetetlen arckifejezéssel nézte, ahogy issza. Mintha valami alantas elégedettség tükröződött volna benne.

Annette is elkapta a pillantását. Dühösen ledobta a poharat, s az darabokra tört.

„Látod? Mindig így néz rám. Örül, hogy meg fogok halni! Igen, élvezi. Mert ő egészséges és erős. Nézz csak rá – ez soha egy napig sem volt beteg! És mit ér vele? Mire megy azzal a böhöm testével?”

Felicie lehajolt, és összeszedte az üvegcserepeket.

„Nem zavar a beszéde – mondta egyhangúan. – Mit számít az? Én tisztességes lány vagyok. Nem úgy, mint ő. Ő nemsokára megismeri majd a tisztítótüzet. De én jó keresztény vagyok. Nem mondok semmit.”

„Gyűlölsz! – kiáltotta Annette. – Mindig is gyűlöltél. Ah, de én el tudlak varázsolni! Azt teszed, amit mondok. Például ha most megkérnélek, szépen letérdelnél elém a fűbe.”

„Nevetséges” – mondta nyugtalanul Felicie.

„De igenis megteszed. Meg fogod tenni. Örülsz, ha kedvemre tehetsz. Térdre! Én kérem ezt, én, Annette. Térdre, Felicie!”

Talán a csodálatos rábeszélő hangjának, talán valami mélyebb indítéknak engedve, Felicie engedelmeskedett. Lassan térdre borult, karját széttárta, arca kifejezéstelen és bárgyú volt.

Annette hátravetette a fejét, és nevetett… gyöngyözve nevetett.

„Nézd csak azt az ostoba képét! Milyen muris. Felkelhetsz, Felicie, köszönöm. Hiába vágsz rám pofákat. Én vagyok az úrnőd. Engedelmeskedned kell nekem.”

Kimerülve dőlt hátra a párnájára. Felicie fogta a tálcát, és lassan kiment. Amikor hátranézett, a szemében parázsló harag megdöbbentett.

Nem voltam ott, amikor Annette meghalt. De állítólag rettenetes volt. Tíz körömmel kapaszkodott az életbe. Úgy küzdött a halállal, mint valami eszelős. Újra és újra azt hörögte: „Nem fogok meghalni… értitek? Nem fogok meghalni. Élni fogok… élni…”

Miss Slater számolt be róla, amikor fél év múlva felkerestem. „Szegény Raoulom – mondta jóságosan. – Te szeretted őt, ugye?”

„Mindig… mindig. De mi haszna lehetett belőle? Ne is beszéljünk róla. Meghalt… ő, aki olyan sugárzó volt, akiben csak úgy lobogott az élet.” Miss Slater nagyon megértő volt. Más dolgokról kezdett beszélni. Nagyon aggódik Felicie miatt, mondta. A lány valami furcsa idegösszeomláson esett át, és azóta igen különösen viselkedik.

„Tudod – mondta Miss Slater némi habozás után –, hogy zongorázni tanul?”

Nem tudtam, és módfelett csodálkoztam rajta. Felicie – zongorázni? Azt hittem volna, egy hangjegyet sem tud megkülönböztetni a másiktól.

„Azt mondják, van tehetsége – folytatta Miss Slater. – Nem értem a dolgot. Én mindig is azt hittem… de hát te is tudod, Raoul, hogy milyen buta teremtés volt.”

Bólintottam.

„Olyan furcsán viselkedik, hogy nem is tudom, hová tegyem.”

Pár perccel később beléptem a salle de lecture10-be. Felicie zongorázott. Azt a dalt játszotta, amelyet Annette énekelt Párizsban. Bizonyára megértik, messieurs, mennyire elképedtem. Azután lépteimet hallva hirtelen abbahagyta, hátrafordult, s a tekintetében gúny és értelem csillogott. Egy pillanatra azt hittem… Nos, nem árulom el, mit is hittem.

„Tiens!11 – mondta. – Hát maga az… Monsieur Raoul.”

Le nem írhatom, hogyan mondta. Annette számára mindig Raoul maradtam, de Felicie, amióta csak felnőttként találkoztunk, folyton Monsieur Raoulnak szólított. Ám ahogy most kiejtette, az más volt… mintha az enyhén megnyomott monsieur valamiképp mulatságos volna.

„Nahát, Felicie – dadogtam –, milyen más vagy ma!”

„Tényleg? – mondta ő tűnődve. – Ez fura. De ne legyen már olyan ünnepélyes, Raoul… csak azért is Raoulnak fogom hívni… hisz nem együtt játszadoztunk-e gyerekkorunkban? Az élet csupa móka, kacagás. Beszéljünk szegény Annette-ről… aki meghalt, és eltemették. Vajon a tisztítótűzben lehet, vagy hol?”

Azzal dúdolni kezdett egy dalt – nem valami zeneien, de a szövegét elkaptam.

„Felicie! – kiáltottam. – Te tudsz olaszul?”

„Miért ne tudnék, Raoul? Talán nem is vagyok olyan buta, mint amilyennek tettettem magam.” Nevetett meghökkenésemen.

„Nem értem…” – kezdtem.

„Hát majd megmagyarázom. Kitűnő színész vagyok, csakhogy ezt senki sem sejti. Mindenféle szerepet el tudok játszani – méghozzá nagyon jól.”

Azzal nevetve kiszaladt a teremből, mielőtt megállíthattam volna.

Még egyszer láttam távozásom előtt. Egy karosszékben aludt. Zajosan hortyogott. Csak álltam és néztem, lenyűgözve, iszonyodva. Hirtelen felébredt. Rám emelte kifejezéstelen, élettelen szemét.

„Monsieur Raoul” – motyogta gépiesen.

„Igen, Felicie. Elmegyek. Zongoráznál nekem még egyszer, utoljára?”

„Én? Zongorázni? Maga csúfolódik velem, Monsieur Raoul.”

„Nem emlékszel, hogy reggel játszottál nekem?”

Megrázta a fejét.

„Még hogy én? Hogyan tudna egy magamfajta szegény lány játszani?”

Elhallgatott, mint aki gondolataiba merül, majd közelebb intett.

„Monsieur Raoul, furcsa dolgok történnek ebben a házban! Szórakoznak velem. Átállítják az órákat. Igen, igen, jól tudom, mit beszélek. És mindez az ő műve.”

„Kié?” – kérdeztem csodálkozva.

„Azé az Annette-é. Azé a gonosz teremtésé. Amíg élt, folyton kínozott. Most, hogy meghalt, visszajár, és tovább gyötör.”

Csak bámultam Felicie-re. Láttam, hogy halálosan retteg, a szeme mintha ki akarna ugrani a helyéből.

„Nagyon rossz teremtés, nekem elhiheti. Nagyon rossz. A kenyeret is kivenné az ember szájából, a ruhát is letépné a hátáról, a lelket is kitépné a testéből…”

Hirtelen megmarkolt.

„Félek, higgyen nekem… félek. Hallom a hangját… nem a fülemben… nem, nem a fülemben. Itt, a fejemben… – Megkocogtatta a homlokát. – El fog kergetni… el fog kergetni… és akkor mit tegyek, akkor mi lesz velem?”

Már jóformán visított. Egy kushadó, rémült állat kifejezése ült a szemében.

Aztán hirtelen elmosolyodott; kellemetlen mosoly volt, tele ravaszsággal, szinte beleborzongtam.

„Ha arra kerül a sor, Monsieur Raoul, az én kezem nagyon erős… nagyon erős.”

Addig sosem figyeltem föl különösebben a kezére. Most ránéztem, és önkéntelenül is összerázkódtam. Vaskos, brutális ujjakat láttam, s ahogy Felicie állította, nagyon erősek voltak. El nem tudom mondani, micsoda émelygés fogott el. Az apja is ilyen kezekkel fojthatta meg az anyját.

Ekkor láttam utoljára Felicie Bault-t. Külföldre utaztam – Dél-Amerikába. Két évvel a halála után tértem vissza. Ezt-azt olvastam az újságokban az életéről és váratlan haláláról. Ma pedig a részleteket is megtudtam… önöktől. Felicie Három és Felicie Négy… hm. Tudják, tényleg jó színész volt.

A vonat hirtelen lassított. A sarokban ülő férfi kiegyenesedett, és begombolta kabátját.

– Mi az ön elmélete? – kérdezte előrehajolva az ügyvéd.

– Én képtelen vagyok elhinni, hogy… – kezdte Parfitt kanonok, de elhallgatott.

Az orvos nem szólt semmit. Állhatatosan nézte Raoul Letardeau-t.

– A ruhát a hátáról, a lelket a testéből – idézte könnyed hangon a francia. Felállt. – Én azt mondom, messieurs, hogy Felicie Bault története Annette Ravel története is. Önök nem ismerték őt, uraim. Én igen. Nagyon ragaszkodott az élethez.

Keze már a kilincsen volt, készen rá, hogy leugorjék a vonatról, majd hirtelen visszafordult, és megkocogtatta a kanonok mellét.

– Monsieur le docteur amott azt mondta, hogy ez – és a kanonok hasára csapott, hogy Parfitt egészen összerezzent – rezidencia csupán. Ön mit csinálna, ha betörőt találna a házában? Agyonlőné, nem?

– Nem! – kiáltotta a kanonok. – Dehogy… úgy értem… a mi országunkban ez nem szokás.

Ám az utolsó szavakat már csak a levegőnek mondta. A fülke ajtaja becsapódott.

A pap, az ügyvéd és az orvos egyedül maradt. A negyedik sarok üres volt.

(Gy. Horváth László)

Asztarté szentélye

– És most, doktor Pender, ön miről fog mesélni nekünk?

Az idős lelkész szelíden mosolygott.

– Az életem nyugalomban telt – kezdte. – Nagyon kevés olyan dolog történt velem, ami fölkavarta volna. Mégis, egyszer, amikor még fiatal voltam, valami roppant különös és tragikus élményben volt részem.

– Ó! – kiáltott fel Joyce Lemprière bátorítóan.

– Soha nem fogom elfelejteni – folytatta az öregúr. – Az eset nagyon mély benyomást tett rám abban az időben, és mind a mai napig, emlékezetemnek épp csak egy kis megerőltetésével, újraélem annak a borzalmas pillanatnak minden iszonyatát és rettegését, amikor azt kellett látnom, hogy egy embert, bármiféle érzékelhető emberi beavatkozás nélkül, letaglózott a halál.

– Futkos a hátamon a hideg, Pender – panaszkodott Sir Henry.

– Képzelheti, az enyémen hogy futkosott – válaszolt a lelkész. – Soha azóta nem mosolygom meg azokat az embereket, akik valami sajátos hangulatról beszélnek. Bizony, van ilyen dolog. Vannak olyan helyek, amelyek jó vagy gonosz erők befolyása alá kerülnek, s a hatalmuk mindent áthat és átitat.

– Azt a Fenyves nevű házat például, nagyon is üldözi a balsors – jegyezte meg Miss Marple. – Az öreg Mr. Smithersnek minden pénze elúszott, és ki kellett költöznie, aztán a Carslake család vette ki, de Johnny Carslake azonmód leesett a lépcsőn, ki is törte a lábát, Mrs. Carslake-nek meg Dél-Franciaországba kellett mennie gyógykúrára, most meg Burdenék laknak benne, és ahogy hallom, szegény Mr. Burden hamarosan kés alá is fekszik.

– Az ilyen dolgokat szerintem túlságosan sok babonás hit veszi körül – vetette közbe Mr. Petherick. – Mérhetetlen kárt okoz az ingatlanoknak az a rengeteg ostoba mendemonda, amit meggondolatlanul híresztelnek róluk.

– Hallottam már egy-két olyan „kísértetről”, akiknek nagyon is robusztus személyiségük volt – jegyezte meg mosolyogva Sir Henry.

– Azt hiszem – szólalt meg Raymond –, hagynunk kellene, hogy doktor Pender folytassa a történetét.

Joyce fölkelt, leoltotta a két lámpát, és attól kezdve már csak a kandalló derengő fényében látták egymást.

– Csak hogy teljes legyen a hangulat – mondta. – Most már mehetünk tovább.

Doktor Pender rámosolygott, hátradőlt a székében, levette csíptetős szemüvegét, és szelíd, emlékező hangon belefogott a történetbe.

– Nem tudom, ismeri-e valamelyikük Dartmoort. A hely, ahol a történetem játszódik, Dartmoor határvidékén van. A birtok elragadóan szép, de akkor már sok éve kínálták megvételre, és sehogy sem akadt rá vevő. Télen elég zord vidék lehetett, de a környék fenséges, és magának a birtoknak is voltak bizonyos különös és eredeti sajátosságai. Végül is egy Haydon nevű úr vette meg – Sir Richard Haydon. Még az egyetemről ismertem, és bár jó néhány évig semmit nem hallottam felőle, barátságunk régi kötelékei nem lazultak meg, és örömmel elfogadtam a meghívását, hogy látogassam meg Néma ligetben, ahogy új szerzeményét nevezték.

Nem gyűlt össze kimondottan nagy társaság. Ott volt maga Richard Haydon meg az unokaöccse, Elliot Haydon. Eljött egy bizonyos Lady Mannering a lányával, egy sápatag, meglehetősen jelentéktelen teremtéssel, akit Violetnek hívtak. Aztán Rogers kapitány a feleségével; megszállott lovasok, bőrük széltől és naptól cserzett – csak a lovaknak meg a vadászatnak éltek. Ott volt még az ifjú dr. Symonds és végül Miss Diana Ashley. Róla azért már korábban is hallottam egyet s mást. A fényképe gyakorta megjelent a társasági lapokban, és az évadnak ő volt az egyik hírhedett szépsége. Valóban rendkívül feltűnő jelenség volt. Magas, fekete hölgy, a bőre gyönyörű, egyenletes fehér, félig lehunyt, sötét, mandulavágású szeme pedig pikáns, keleties megjelenést kölcsönzött neki. Még a hangja is csodaszép volt – mélyen, lágyan búgott, mint az orgona.

Rögtön észrevettem, hogy Richard Haydon barátom rendkívüli módon vonzódik hozzá, és az volt a gyanúm, az egész társaságot csak azért hívta meg, hogy statisztáljanak Dianának. A lány érzéseit azonban nem láttam tisztán. Szeszélyesen osztogatta kegyeit. Megesett, hogy egész nap csak Richarddal beszélgetett, és senki mást nem méltatott figyelemre, aztán másnap már Elliottal udvaroltatott magának, s úgy tűnt, még csak észre sem veszi, hogy Richard egyáltalán a világon van, megint máskor pedig a csendes és tartózkodó Symonds doktort bűvölte igéző mosolyával.

A megérkezésemet követő reggelen házigazdánk körbevezetett minket. A ház önmagában nem fogott meg különösebben, devonshire-i gránitból emelt, masszív építmény volt. Úgy építették meg, hogy ne kezdje ki az idő. Tágas és kényelmes volt, de nem igazán romantikus. Ablakaiból a Dartmoor hatalmas, hömpölygő hegyvonulataira és szél morzsolta sziklacsúcsaira nyílt kilátás.

A hozzánk legközelebb eső orom lankáin a késő kőkorszak hajdani napjaiból fennmaradt kunyhók álltak különféle elrendezésű körökben. Egy másik hegyen egy nem sokkal korábban feltárt sírdomb emelkedett, benne mindenféle bronzszerszámot találtak. Haydont érdekelték a régi korok kultúrái, és áradó lelkesedéssel beszélt róluk. Ez a bizonyos hely, magyarázta, különösen gazdag a múlt emlékeiben.

Újkőkorszakbeli telepesek, druidák, rómaiak lakhelyét tárták ott fel, és még korai föníciaiak nyomaira is rábukkantak.

– De mind közül ez a legérdekesebb hely – mondta. – A nevét már ismerik, Néma liget. Nem nehéz kitalálni, miért hívják pont így.

A vidéknek ez a része meglehetősen kopár volt – sziklák, hanga meg haraszt –, de a háztól vagy száz méterre fák sűrűn telepített csoportját láttuk, egy egész kis ligetet.

– Nagyon régi korokból származik – folytatta Haydon. – A fákat persze időnként újratelepítették, de lényegét tekintve megmaradt olyannak, amilyen valaha volt – talán a föníciai telepesek korából származik. Jöjjenek, nézzék csak meg közelebbről!

Mindannyian követtük. Ahogy beléptünk a ligetbe, valami különös, lehangoló érzés kerített hatalmába. Talán a csend volt az oka. Azokon a fákon nem fészkeltek madarak. Elhagyatottság és rettegés érzete lengte be azt a helyet. Láttam, hogy Haydon furcsa mosollyal néz rám.

– Megéreztél valamit a hely szelleméből, Pender? – kérdezte. – Ellenérzést vált ki belőled? Vagy nyugtalanságot?

– Nem tetszik – mondtam csendesen.

– Ahogy gondolod. Jogodban áll. Hited egyik hajdanvolt ősellenségének volt ez az erődítménye. Asztarté ligetében vagyunk.

– Asztarté…?

– Asztarté vagy Istár vagy Astoret, vagy hívd, ahogy akarod. Nekem legjobban a föníciai Asztarté tetszik. Ebben az országban Asztarténak egy ligetét ismerik, fent, a skót határon. Bizonyítékom ugyan nincs rá, de szeretem azt hinni, hogy itt is van egy igazi, hiteles Asztarté liget. Itt, e fák sűrű kis körében vallási szertartásokat mutattak be hajdan. Szent rítusokat.

– Szent rítusokat… – mormolta Diana Ashley. Szeme álmodón a távolba révedt. – Vajon milyenek lehettek?

– Nem hinném, hogy nagyon tisztességesek! – Rogers kapitányból hangos, üresen kongó nevetés tört ki. – Gondolom, jó kis izgalmas balhék voltak!

Haydon a megjegyzést eleresztette a füle mellett.

– A liget közepén szentélynek kellene állnia – mondta. – Arra ugyan nem futja, de azért egy kis szeszélyt megengedtem magamnak.

Ebben a pillanatban a fák karéjától övezett kis tisztásra léptünk. Közepén olyasforma építmény állt, mint valami nyári lak, kőből. Diana Ashley kérdőn Haydonra nézett.

– Szentélynek neveztem el – mondta házigazdánk. – Ez Asztarté szentélye.

Odavezetett minket. Belül, durván faragott ébenfa oszlopon, furcsa kis szobor állt; oroszlánon ülő, holdsarló alakú szarvakkal ékesített asszonyt ábrázolt.

– A föníciai Asztarté – magyarázta Haydon. – A hold istenasszonya.

– A hold istenasszonya! – örvendezett harsányan Diana. – Ó, rendezzünk vad tivornyát ma éjjel! Jelmezben, álarcosan. Kijövünk ide a holdfényben, és megüljük Asztarté rítusait.

Megrezzentem, mire Elliot Haydon, Richard unokaöccse sietve felém fordult.

– Ez az egész nem tetszik magának, ugye, atyám? – kérdezte.

– Nem – feleltem komoran. – A legkevésbé sem.

Csodálkozva nézett rám. – De hát ez csak bolondozás. Dick se tudhatja, hogy ez itt valóban szent liget-e. Ez csak az ő hóbortja; szeret eljátszani a gondolattal. Egyébként pedig, ha mégis…

– Ha mégis?

– Hát… – Elliot kényszeredetten elnevette magát. – Maga nem hisz az ilyesmiben, igaz? Hiszen maga lelkész.

– Nem vagyok benne biztos, hogy lelkész voltom miatt nem kellene-e hinnem benne.

– De az ilyesminek egyszer s mindenkorra vége.

– Én nem vagyok ebben olyan biztos – mondtam tűnődve. – Egy dolgot tudok csak biztosan: nem vagyok alkatilag érzékeny a különféle hangulatokra, de amióta csak beléptem ebbe a ligetbe, valami furcsa veszélyérzetem van, mintha mindenfelől gonosz erők vennének körül minket.

Elliot nyugtalanul hátrapillantott.

– Igen – mondta aztán –, valahogy tényleg nagyon különös itt minden. Tudom, hogy mire gondol, de azt hiszem, csak a képzeletünk játszik velünk. Magának mi a véleménye, Symonds?

Az orvos hosszasan gondolkodott, mielőtt válaszolt volna. Aztán csendesen annyit mondott:

– Nem tetszik ez nekem. Nem tudom megmondani, miért. De sehogy se tetszik ez az egész.

Ekkor Violet Mannering lépett hozzám.

– Gyűlölöm ezt a helyet – fakadt ki. – Gyűlölöm! Minél gyorsabban menjünk innen!

Elindultunk, a többiek meg követtek minket. Csak Diana Ashley tétovázott. Hátranéztem, és azt láttam, hogy ott áll a szentély előtt, és feszült figyelemmel a bent lévő szobrocskára mered.

Aznap különösen szép, meleg idő volt, és Diana Ashley javaslatát, hogy este rendezzünk jelmezes mulatságot, általános lelkesedés fogadta. Elindult a szokott nevetgélés meg sutyorgás, őrült iramban mindenki nagy titokban ruhákat kezdett varrni, és amikor este mindannyian megjelentünk a vacsoránál, a szokásos vidám kiáltozástól volt hangos az ebédlő. Rogers és a felesége újkőkorszaki kunyhólakónak öltözött – rögtön megértettük, hova lettek a kandalló elől a szőnyegek. Richard Haydonból föníciai tengerész lett, az unokaöccséből meg rablóvezér. Symonds doktor szakács, Lady Mannering ápolónő, a lánya pedig cserkesz rabnő volt. – Én magam kissé melegen öltöztem, mert szerzetesi csuhába bújtam. Diana Ashley jött le utolsónak, és mindannyiunk némi csalódására formátlan fekete köpenybe burkolta magát.

– A Titokzatos Ismeretlen – jelentette ki könnyed vidámsággal. – Ez vagyok én. Most pedig, az isten szerelmére, lássunk hozzá a vacsorához.

Vacsora után kimentünk. Gyönyörű, bársonyos, meleg este volt, a hold is már felkelőben.

Sétálgattunk, diskuráltunk, észre se vettük, hogy múlik az idő. Vagy egy óra is eltelt már, amikor rádöbbentünk, hogy Diana Ashley nincs köztünk.

– Nem hinném, hogy máris lefeküdt volna – szólt Richard Haydon.

Violet Mannering megrázta a fejét.

– Nem, biztosan nem – mondta. – Vagy egy negyedórával ezelőtt láttam elmenni abba az irányba. – A liget felé mutatott, amely mostanra már sötétbe burkolózott, és sejtelmes fekete árnyakat vetett a holdfényben.

– Sokért nem adnám, ha tudnám, mire készül – dünnyögte Richard Haydon. – Fogadni mernék, valami gonoszkodáson töri a fejét. Menjünk, nézzük csak meg!

Elindultunk hát együtt a liget felé; bujkált bennünk a kíváncsiság, miben mesterkedik Miss Ashley. Ami engem illet, én valahogy mégiscsak vonakodtam belépni a fák sűrű, baljós körébe. Mintha valami nálam erősebb hatalom azt súgta volna: állj, egy lépést se tovább! Immár minden porcikámban határozottan éreztem, hogy e hely velejéig gonosz. Azt hiszem, társaim többsége is így volt ezzel, bár ezt nem szívesen ismerték volna el.

A fák oly közel álltak egymáshoz, hogy a holdfény nem tudott áthatolni rajtuk. Mindenfelől halk sóhajok, suttogások hallatszottak. Hátborzongató érzés volt, és ösztönösen közelebb húzódtunk egymáshoz.

Hirtelen kiértünk a kis tisztásra a liget közepén, s a megdöbbenéstől szinte földbe gyökerezett a lábunk, mert ott, a szentély küszöbén, áttetsző fátyolszövetbe szorosan beburkolva, egy halványan derengő alak állt, hajának sötét halmait két sarlóforma szarv ékítette.

– Uram Jézus! – hördült fel Richard Haydon. Homlokát kiverte a veríték.

Violet Mannering hamarabb kapcsolt.

– Ugyan már, hisz ez Diana! – kiáltott fel. – Mi a csudát csinált magával? Most valahogy egészen másképp néz ki!

A szentély bejáratánál az alak felemelte a kezét. Egy lépést tett előre, és édeskés, magas hangon kántálni kezdett.

– Asztarté papnője vagyok – zümmögte. – Vigyázz, ne jöjj közelebb, mert kezemben tartom a halált!

– Ne csináld ezt, drágám – kérlelte Lady Mannering. – Komolyan mondom, a hideglelést hozod ránk!

Haydon hirtelen Miss Ashley felé lépett.

– Istenem, Diana! – álmélkodott. – Milyen gyönyörű!

A szemem akkorra már hozzászokott a holdfényhez, és tisztábban láttam. Csakugyan, ahogy Violet mondta, Diana egészen megváltozott. Arca most jellegzetesen keleties volt, szeme résnyire szűkült, s valami kegyetlen ragyogás csillant meg benne, ajkán pedig oly különös mosoly vibrált, amilyet még soha életemben nem láttam.

– Vigyázz! – kiáltotta figyelmeztetően. – Ne közelíts az istennőhöz! Ha bárki akár csak egy ujjal is hozzám ér, az halál fia!

– Milyen gyönyörű így, Diana! – szólt ismét Haydon. – De kérem, hagyja abba! Valahogy… nem tetszik ez nekem.

Elindult a füvön Diana felé, mire a lány heves mozdulattal előrelendítette a karját.

– Állj! – süvöltötte. – Még egy lépés, és Asztarté villáma halálra zúz!

Richard Haydon elnevette magát, meggyorsította lépteit, aztán egyszerre valami nagyon különös dolog történt. Egy pillanatra tétován megállt, majd némi botladozás után előrezuhant.

Úgy maradt, elterülve a földön. Nem mozdult többé.

A tisztás csendjébe hirtelen Diana hisztérikus nevetése hasított. Iszonyú, hátborzongató kacaj volt.

Elliot káromkodva előreugrott.

– Elég legyen ebből! – ordította. – Kelj fel, Dick, az isten áldjon meg, kelj már fel!

De Richard Haydon nem mozdult. Elliot Haydon odaért hozzá, letérdelt mellé, és gyengéden a hátára fordította. Föléje hajolt, és merőn az arcába nézett.

Aztán egy hirtelen mozdulattal talpra ugrott, és pár pillanatig imbolyogva állt.

– Doktor – suttogta. – Doktor, jöjjön ide, az isten szerelmére. Azt hiszem… azt hiszem, meghalt.

Symonds odarohant, Elliot pedig nagyon lassan visszajött hozzánk. Egyre csak a kezét bámulta. Nem értettem, miért.

Abban a pillanatban Diana vadul felsikoltott.

– Megöltem! Ó, édes istenem, igazán nem akartam, de megöltem!

Azzal ájultan összecsuklott, magatehetetlenül a fűbe rogyott.

Mrs. Rogers felkiáltott.

– Jaj, menjünk már erről a borzalmas helyről! – jajveszékelt. – Ki tudja, milyen szörnyűség történik itt még velünk. Rettenetes, ez egészen rettenetes!

Elliot megfogta a vállamat.

– Figyeljen ide, ez lehetetlen – motyogta. – Én mondom magának, ez lehetetlen. Egy embert nem lehet így megölni. Ez – ez természet ellen való.

Megpróbáltam nyugtatgatni.

– Lehet rá magyarázat – mondtam. – Az unokabátyjának bizonyára volt valami rejtett szívgyengesége. A megrázkódtatás és az izgalom…

Elliot félbeszakított.

– Nem érti, mit mondok – nyögte. Felemelte a kezét, hogy lássam. Véres volt.

– Dick nem az ijedségtől halt meg, hanem leszúrták. Szíven döfték. De fegyver nincs sehol.

Hitetlenkedve meredtem rá. Symonds épp akkor végzett a vizsgálattal, és odajött hozzánk. Sápadt volt, és egész testében remegett.

– Mindannyian megőrültünk volna? – zihálta kétségbeesve. – Miféle hely ez, hogy ilyen dolgok történhetnek itt?

– Hát akkor mégiscsak igaz – mondtam.

Az orvos bólintott.

– Olyan a seb, mintha valamilyen hosszú, vékony tőrrel ejtették volna – de semmiféle tőr nincs ott.

Mindannyian egymásra néztünk.

– De hát ott kell lennie! – üvöltötte Elliot Haydon. – Biztos csak kiesett a sebből, és ott van valahol a földön. Menjünk vissza, és nézzük meg!

Átkutattuk a területet, hiába. Aztán Violet Mannering szólalt meg hirtelen:

– Dianának volt valami a kezében. Valami tőrféle. Én láttam. Láttam, hogy megvillan, amikor Richardot fenyegette.

Elliot Haydon megrázta a fejét.

– Hiszen még háromméternyire sem közelítette meg – tiltakozott.

Lady Mannering a földön heverő lány fölé hajolt.

– Most semmi sincs a kezében – állapította meg –, és a földön sem látok semmit. Biztos vagy benne, hogy láttad, Violet? Mert én bizony nem.

Doktor Symonds odament a lányhoz.

– Be kell vinnünk a házba – jelentette ki. – Segítene, Rogers?

Együttes erővel bevittük az eszméletlen lányt. Aztán visszamentünk, és Sir Richard holttestét is elhoztuk.

Doktor Pender itt bocsánatkérő mosollyal megszakította az elbeszélést, és körülnézett.

– Ma már persze okosabbak lennénk – mondta –, tekintettel a rengeteg krimire, ami azóta elárasztotta a piacot. Manapság már minden hátulgombolós tudja, hogy a holttestet nem szabad elmozdítani onnan, ahol megtalálták. De akkoriban mi nem tudtuk még az ilyesmit, ezért aztán Richard Haydon holttestét felvittük a hálószobájába, a komornyikot pedig elküldtük, hogy biciklin gyorsan menjen el a rendőrségre – ami lehetett vagy tizenkét mérföldre.

Ekkor történt, hogy Elliot Haydon félrehívott.

– Nézze csak – kezdte – én visszamegyek a ligetbe. Meg kell találni azt a fegyvert.

– Már ha van – mondtam kétkedve.

Megragadott a karomnál fogva, és vadul megrázott. – Elhitte azt a babonás maszlagot! Csak nem gondolja komolyan, hogy valami természetfeletti erő okozta Richard halálát? Én mindenesetre visszamegyek, hogy kiderítsem, mi az igazság.

Észérvekkel nehezen magyarázható, de nagyon elleneztem, hogy odamenjen. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy lebeszéljem, de hajthatatlan volt. Annak az áttekinthetetlen sűrűnek már a puszta gondolata is iszonyattal töltött el, és valami újabb katasztrófa baljós előérzete kerített hatalmába. Elliot azonban megmakacsolta magát. Azt hiszem, ő maga is rémült volt, de ezt persze nem ismerte el. Konok elszántsággal elindult, hogy kibogozza a rejtélyt.

Szörnyű éjszaka volt, egyikünk sem tudott aludni, de nem is akartunk volna. Megérkeztek a rendőrök, és hitetlenkedve fogadták a történteket. Mindenképpen ki akarták hallgatni Miss Ashley-t, de meg kellett hajolniuk dr. Symonds akarata előtt, aki hevesen ellenezte az ötletet. Miss Ashley magához tért az ájulásából vagy révületéből, és az orvos erős altatót adott be neki. Másnapig még semmiképpen nem lehetett zavarni.

Reggel hétig senkinek nem jutott eszébe Elliot Haydon, de ekkor Symonds hirtelen megkérdezte, hogy vajon hol lehet. Elmondtam, mit csinált, mire Symonds komor arca még jobban elsötétült. – Bárcsak ne tette volna! Hogy lehet valaki ilyen… ilyen meggondolatlan – dohogott.

– Gondolja, hogy valami történt vele?

– Remélem, nem. Azt hiszem, atyám, jobb, ha maga meg én odamegyünk.

Tudtam, hogy igaza van, de minden bátorságomat össze kellett szednem, hogy vele tartsak. Elindultunk hát együtt, és ismét beléptünk abba a balvégzetű ligetbe. Kétszer is szólítottuk Elliotot, de nem érkezett semmi válasz. Egy-két perc múlva kiértünk a tisztásra – kísérteties volt a kora reggeli fény halvány derengésében. Symonds megragadta a karomat, s én erőtlenül motyogtam valamit. Amikor előző este ott jártunk, egy előrebukott ember testét láttuk a holdfényben. Most, a kelő nap sugarainál, ugyanez a látvány tárult elénk. Elliot Haydon hajszálra ugyanazon a helyen feküdt, mint az unokabátyja.

– Uramisten! – kiáltott fel Symonds. – Őt is leterítette!

Odafutottunk hozzá. Elliot Haydon nem volt eszméleténél, de gyengén lélegzett, s ez alkalommal nem volt kétséges, mi okozta a tragédiát. Hosszú, vékony, bronzból készült fegyver meredt ki a sebből.

– Szerencsére a vállát érte, nem a szívét – jegyezte meg az orvos. – Istenemre mondom, nem tudom, mit gondoljak. Akárhogy is van, nem halt meg, és majd biztosan el tudja mondani, mi történt.

De éppen ez volt az, amit Elliot Haydon nem tudott megtenni. A beszámolója végtelenül homályos volt. Hiába kutatott a tőr után, aztán mikor feladta a keresést, nem messze a szentélytől megállt. Ebben a percben határozottan azt kezdte érezni, hogy valaki nézi a fák közül. Keservesen küzdött az érzés ellen, de nem tudott megszabadulni tőle. Elmondása szerint ekkor különös, hideg szél kerekedett. Úgy tűnt neki, hogy nem a fák közül jön, hanem a szentély belseje felől. Megfordult, és bekémlelt. Meglátta az istennő kicsi alakját, és úgy érezte, érzéki csalódás áldozata lett. A figura egyre nagyobbnak és nagyobbnak tűnt. Akkor hirtelen mintha erős ütés érte volna a homlokát, amitől kábultan hátratántorodott, és miközben a földre zuhant, hasító, izzó fájdalmat érzett a bal vállában.

A tőrt sikerült azonosítanunk – az volt, amit a hegyen lévő sírdomb mélyén találtak; Richard Haydon vásárolta meg. Hogy hol tarthatta, a házban vagy a liget szentélyében, senki sem tudta.

A rendőrségnek az volt és az is maradt a meggyőződése, hogy Richardot Miss Ashley szántszándékkal ledöfte, de tekintetbe véve mindannyiunk határozott állítását, miszerint még három méterre se közelítette meg őt Richard, nem remélhették, hogy megalapozottan vádat emelhetnek ellene, így hát a históriát azóta is homály fedi, s a rejtély rejtély maradt.

A szobára hosszas csend telepedett.

– Nem nagyon lehet mit mondani – szólalt meg végül Joyce Lemprière. – Olyan iszonyú és… hátborzongató. Önnek van valamilyen megoldása, Pender doktor?

Az idős férfi bólintott. – Igen – mondta. – Van rá magyarázatom – legalábbis valami olyasféle. Elég különös magyarázat – és bizonyos momentumokra ez sem ad egyértelmű választ.

– Részt vettem néhány szeánszon – mondta Joyce –, és bármit mondjanak is, olykor nagyon különös dolgok történnek ott. Azt hiszem, egyfajta hipnózissal lehet magyarázni a dolgot. Az a lány valahogy csakugyan Asztarté papnőjévé változott, és szerintem valamiképpen mégiscsak ő szúrta le a férfit. Talán elhajította a tőrt, amit Miss Mannering látott nála, és így sebezte halálra.

– Vagy talán nem is tőr volt, hanem dárda – vetette fel Raymond West. – Végül is a holdfényben nem lehet sokat látni. Esetleg lehetett nála valami lándzsaféle, amit messziről belevágott a férfiba, aztán meg, úgy gondolom, afféle tömeghipnózissal kell számolnunk. Úgy értem, maguk mindannyian arra számítottak, hogy természetfölötti erő végez vele, és ennek megfelelően annak is látták.

– Sokszor láttam már mulatókban, hogy némelyek rendkívüli dolgokat tudnak művelni sokféle fegyverrel, késsel – szólalt meg Sir Henry. – Nem tartom kizártnak, hogy valaki elrejtőzött a fák között, és onnan hajította el a kést vagy tőrt, méghozzá igen nagy pontossággal – föltéve persze, hogy profi volt. Elismerem, hogy ez kissé merésznek tűnhet, de ez látszik az egyetlen elfogadható magyarázatnak. Bizonyára emlékeznek rá, a másik férfinak határozottan az volt a benyomása, hogy valaki figyeli a fák közül. Az pedig, hogy Miss Mannering állítása szerint Miss Ashley kezében tőr volt, a többiek viszont nem láttak ilyesmit, egyáltalán nem lep meg. Ha annyi mindent tapasztaltak volna, mint én, önök is tudnák, hogy öt ember beszámolója egy és ugyanazon eseményről hihetetlen mértékben különbözhet egymástól.

Mr. Petherick köhintett.

– Ez mind nagyon szép, csak éppen úgy látom, hajlamosak vagyunk megfeledkezni valami alapvető dologról – jegyezte meg. – Mi lett a fegyverrel? Miss Ashley aligha tudott észrevétlenül megszabadulni egy dárdától a tisztás kellős közepén; ha pedig egy lesben álló gyilkos hajított el egy tőrt, akkor annak még akkor is a sebben kellett volna lennie, amikor Haydont a hátára fordították. Azt hiszem, ne bonyolódjunk bele különféle valóságtól elrugaszkodó teóriákba, hanem koncentráljunk a puszta tényekre.

– És attól mennyivel leszünk okosabbak?

– Nos, egy dolog teljesen világosnak tűnik. Senki sem volt Haydon közelében, amikor a földre zuhant, tehát az egyetlen személy, akinek módjában állt leszúrni, saját maga volt. Öngyilkosság, nem vitás.

– De hát mi az isten csudájáért lett volna öngyilkos? – kérdezte Raymond West hitetlenkedve.

Az ügyvéd ismét köhintett. – Itt már megint csak találgatásokba keverednénk – felelte. – De e pillanatban én nem bocsátkoznék ilyesmibe. Nekem úgy tűnik, hogy – kizárva persze a természetfölötti erő lehetőségét, amiben, meg kell mondjam, egy percig sem hiszek – ez az egyetlen módja annak, ahogy a dolog történhetett. Leszúrta magát, és miközben a földre rogyott, oldalra lendülő keze kirántotta a sebből a tőrt, és messze, a fák közé hajította. Úgy gondolom, ez történhetett – bár elismerem, tán némiképp valószínűtlenül hangzik.

– Nem szívesen nyilvánítok véleményt – szólalt most meg Miss Marple. – Valójában engem is zavarba ejt az eset. De hát olykor igazán különös dolgok történnek. Tavaly például az a férfi, aki Lady Sharpley garden partyján a golfpályát készítette elő, megbotlott az egyik cövekben, és úgy esett, hogy vagy öt percre elvesztette az eszméletét.

– Hogyne, hogyne, drága nénikém – jegyezte meg Raymond szelíden –, de őt azért csak nem döfték le, vagy mégis?

– Persze hogy nem, kedvesem – felelte Miss Marple. – Hisz éppen ezt mondom. Természetesen mindössze egyetlen lehetséges módon szúrhatták le szegény Sir Richardot, de először is azt lenne jó tudni, miben botlott meg. Lehetett persze valamelyik fának a gyökere. Nyilván a lányt nézte, holdvilágnál pedig könnyen megesik, hogy az ember megbotlik valamiben.

– Ha jól értem, azt mondja, Miss Marple, Sir Richardot csak egyféleképpen szúrhatták le – nézett rá érdeklődve a lelkész.

– Szomorú dolog ez, és nem is jó belegondolni. Jobbkezes volt, nem igaz? Úgy értem, ahhoz, hogy beledöfjön a saját bal vállába, annak kellett lennie. Mindig sajnáltam szegény Jack Baynest amiatt, amit a háborúban csinált magával. Gondolják csak el, az arrasi súlyos harcok után belelőtt a saját lábába. Akkor mesélte el, amikor meglátogattam a kórházban; nagyon szégyellte a dolgot. Nem hiszem, hogy ez a szegény Elliot Haydon sokat nyert ezen a gyalázatos gaztetten.

– Elliot Haydon? – kiáltott fel Raymond. – Csak nem gondolja, hogy ő tette?!

– Szerintem nem tehette volna senki más – mondta Miss Marple, a szelíd csodálkozástól tágra nyílt szemmel. – Már úgy értem, ha valaki szigorúan a tényekre figyel, mint ahogy Mr. Petherick oly bölcsen tanácsolja, és figyelmen kívül hagyja a pogány istennők keltette baljós légkört, ami egyébként nem igazán kedvemre való. Odament hozzá akkor este, megfordította, amihez persze az kellett, hogy mindenkinek hátat fordítson, és mivel rablóvezérnek volt öltözve, az övébe tűzve feltétlenül kellett legyen nála valamiféle fegyver. Emlékszem, fiatal lány koromban táncoltam egyszer egy rablóvezérnek öltözött úrral. Valóságos fegyverarzenál volt nála, vagy ötféle kés meg tőr, és el se tudom mondani, mennyire kínos meg kellemetlen volt így perdülni-fordulni.

Minden szem dr. Penderre szegeződött.

– Öt évvel a tragédia után tudtam meg az igazságot – mondta. – Levelet kaptam Elliot Haydontól, abból derült fény mindenre. Azt írta, mindig is sejtette, hogy rá gyanakszom. Állítása szerint hirtelen fogta el a kísértés. Ő is szerette Diana Ashley-t, de hát ő csak egy küszködő ügyvéd volt. Úgy vélte, ha Richardtól megszabadul, és örökli a címét meg a birtokait, csodás távlatok nyílhatnak meg előtte. Ahogy letérdelt unokabátyja mellé, a tőr kiesett az övéből, és szinte még mielőtt ideje lett volna gondolkodni, már döfött is, aztán a tőrt visszacsúsztatta az övébe. Később aztán azért szúrta meg a saját vállát, hogy elterelje magáról a gyanút. Azért írta meg nekem mindezt, mert, ahogy leveléből kiderült, másnap a Déli-sarkra készült egy expedícióval, és ki tudja, hátha soha nem tér vissza. Őszintén szólva nem hiszem, hogy vissza akart volna jönni, és azt is tudom, amint Miss Marple mondotta az imént, hogy a gyilkosságból semmi haszna sem származott. Levelének következő két mondatára szó szerint emlékszem: „Öt éven keresztül a Pokolban éltem. Most már csak azt remélem, hogy tisztességgel halok meg, s így bűneim alól feloldozást nyerek.”

Csönd lett.

– És valóban, tisztességgel halt meg – mondta Sir Henry. – A neveket ugyan megváltoztatta a történetben, dr. Pender, de azért azt hiszem, tudom, ki volt valójában Elliot Haydon.

– Mint korábban már említettem – toldotta még meg az öreg lelkész –, nem hiszem, hogy ez a magyarázat mindenre világosságot derít. Máig úgy gondolom, azt a ligetet valami gonosz erő szállta meg, oly erő, mely Elliot Haydon tetteit is irányította. Mind a mai napig iszonyat fog el, ha eszembe jut Asztarté szentélye.

(Etédi Péter)

A cigány asszony

1.

Macfarlane már többször felfigyelt rá, hogy barátjának, Dickie Carpenternek különös fenntartásai vannak a vándorcigányokkal szemben, de sohasem tudta az okát. Ám amikor Dickie felbontotta eljegyzését Esther Laweszal, hirtelen rövid időre megnyílt barátja előtt.

Macfarlane Esther húgának, Rachelnek volt a jegyese majd’ egy éve. A Lawes lányokat gyermekkoruk óta ismerte, de mivel lassú és óvatos volt az élet dolgaiban, csak nehezen barátkozott meg a gondolattal, hogy Rachel gyermeki arca és őszinte barna szeme egyre növekvő vonzalommal tölti el. Nem volt az a szépség, mint Esther, ó, dehogy! De sokkal valódibb és édesebb lény. És amikor Dickie feleségül kérte a nővért, a két barát közt a kötelék még szorosabb lett.

Most pedig, csupán néhány héttel később, az eljegyzésnek vége, és Dickie, ez a kedves, együgyű lélek porig volt sújtva. Ifjú élete eddig olyan pompásan haladt. Karrierjét remek érzékkel választotta meg, amikor a tengerészethez szegődött. Születésétől vonzotta a tenger, volt benne valami a vikingekből – közvetlen volt, egyszerű, olyan ember, aki nem tud mit kezdeni bonyolult gondolatokkal. Azon angol fiatalemberek közé tartozott, akik bármifajta érzelemnyilvánítástól ódzkodnak, és akiknek gondolataik szavakba öntése hihetetlen nehézséget jelent.

Macfarlane, ez a zord skót, akiben mélyen ott lapult a kelta képzelőerő, most csak szívta cigarettáját, és hallgatta, ahogy barátja szavak áradatát zúdítja rá. Gyónásra számított, de a beszélgetés témája meglepte. Esther Lawes szóba sem került eleinte, Dickie csupán, legalábbis úgy tűnt, egy gyermekkori félelmét mesélte el.

– Az egész az álommal kezdődött, még gyermekkoromban. Nem nevezném rémálomnak. Az asszony – mármint a cigány asszony – bármilyen álomban szerepelhetett, még egy jó álomban is (mert mi egy gyermek elképzelése a jóról: gyerekzsúr, ajándék és meglepetés). Boldog voltam és elégedett, amikor hirtelen belém hasított az érzés, tudtam, hogy ha felnéznék, ott állna ő, a cigány asszony, ahol mindig is állt, és engem figyelne… Szomorú szemmel, mintha tudna valamit, amit én nem… El sem tudom magyarázni, miért rázott meg annyira, mégis minden alkalommal a rettegéstől sikoltozva ébredtem, és az öreg dajkám csak annyit szólt: „Jól van, jól van. Dickie úrfi megint a cigány asszonyáról álmodott.”

– Ijesztett meg valaha is valódi cigány asszony?

– Csak jóval később találkoztam először igazival. Különös találkozás volt. Egy kutyakölyköt üldöztem, aki megszökött. Kiléptem a kertkapun, és az egyik erdei ösvényre tértem. Akkoriban New Forestben éltünk. Az ösvény egy tisztáshoz vezetett, ahol egy fahíd ívelt át a patak fölött. És a patak partján ott állt az asszony – piros kendővel a fején, pont mint az álmomban. Azonnal rémület fogott el. Rám nézett, azzal a tekintettel, tudod… mintha tudna valamit, amit én nem, és sajnálna miatta. Aztán felém biccentett, és halk hangon így szólt hozzám: „A helyedben nem mennék arra.” Képtelen vagyok megmagyarázni, miért, de halálra ijesztett. Elszaladtam mellette, egyenesen föl a hídra, amelynek azonban korhadt lehetett a deszkája, beszakadt alattam és a patakba estem. Gyors sodrású vize volt, és kis híján belefúltam. Sohasem felejtettem el ezt. És mindig úgy éreztem, az a cigány asszony tehet róla…

– De hiszen épp ő figyelmeztetett, hogy ne menj arra!

– Így is lehet mondani. – Dickie elhallgatott, majd így folytatta: – Nem azért meséltem el neked az álmomat, mert bármi köze lenne mindahhoz, ami a későbbiekben történt (legalábbis nem hiszem, hogy köze lenne), hanem mert minden ezzel kezdődött. Most már talán megérted, mit érzek a cigányok iránt. Elmondom hát, mi történt az első este Laweséknál. Épp akkor érkeztem vissza nyugatról, és furcsa érzés volt újra Angliában. Lawesék szüleim régi barátai voltak. A lányokat úgy hétéves koromban láttam utoljára, de Arthur közeli cimborám volt, és halála után Esther leveleket és újságokat kezdett küldözgetni nekem. Hihetetlenül mókás leveleket írt az a lány! Mindig jókat mulattam rajtuk, és azt kívántam, bárcsak én is olyan jól írnék, hogy méltón megfeleljek neki. Alig vártam, hogy láthassam őt. Különös érzés volt, hogy olyan jól ismertem a leveleiből, és olyan kevéssé különben. Így hát első utam a Lawes-házhoz vezetett. Esther épp távol volt, amikor megérkeztem, de aznap estére várták haza. Vacsoránál Rachel mellett ültem, és ahogy végigpillantottam a hosszú asztalon, hirtelen furcsa érzés vett rajtam erőt. Olyan volt, mintha valaki figyelne, és ettől nagyon kellemetlenül éreztem magam. Aztán megláttam őt…

– Kicsodát?

– Mrs. Haworthöt, hiszen róla beszélek.

Macfarlane nyelve hegyén volt már, hogy azt mondja: „Azt hittem Esther Lawesról beszélsz.” De inkább hallgatott, Dickie pedig folytatta.

– Volt benne valami, ami megkülönböztette a többiektől. Az öreg Lawes mellett ült, és lehajtott fejjel, méltóságteljesen hallgatta őt. Piros tüll volt a nyakában, ami elszakadt talán, és a tarkója mögött úgy álltak föl a szálak, mintha lángnyelvek vennék körül az asszonyt. Rachelhez fordultam: „Ki az az asszony? Az a sötét hajú, piros sállal?” „Alistair Haworthöt kérdezi? Neki van piros sálja. De a haja világos. Nagyon világos.” És valóban az volt, ragyogó világosszőke. Mégis, meg mertem volna esküdni rá, hogy fekete. Milyen különös tréfát űz velünk néha a szemünk… Vacsora után Rachel bemutatott neki, és a kertben sétálgattunk sokáig. A reinkarnációról beszélgettünk…

– Ez aztán nem rád vall, Dickie!

– Valóban. Úgy emlékszem, azt mondtam neki, hogy ez remek magyarázat lehetne arra, miért van az, hogy bizonyos embereket mintha elsőre kiismernénk – mintha már találkoztunk volna velük korábban. Azt felelte: „A szerelmesekre gondol, ugye?” Volt valami furcsa abban, ahogy ezt mondta: valahogy lágyan, mégis mohón. Emlékeztetett valamire, de nem tudtam, mire. Aztán tovább folytattuk a diskurzust, mígnem az öreg Lawes behívott minket a teraszról, mondván, hogy Esther hazaérkezett, és látni kíván. Mrs. Haworth a karomra tette kezét, és így szólt: „Hát bemegy?” „Igen” – feleltem. És akkor… akkor…

– Nos?

– Ostobán fog hangzani. Mrs. Haworth ezt mondta: „A helyében nem mennék be…” – Dickie elhallgatott. – Megijedtem, nagyon-nagyon megijedtem. Ezért meséltem el neked azt az álmot… Mert Mrs. Haworth pontosan ugyanúgy mondta ezt, halkan, mintha tudna valamit, amit én nem. Nem arról volt szó, hogy egy csinos nő élvezni szerette volna a társaságomat még a kertben. A hangjában nem volt más, csak kedvesség – és szánalom. Mintha tudta volna, mi vár rám… Attól tartok, kissé udvariatlan voltam, de hátat fordítottam neki, és faképnél hagytam – szinte futólépésben siettem a házba. Úgy éreztem, ott biztonságban leszek. Akkor már tudtam, hogy az első pillanattól kezdve rettegtem az asszonytól. Nagy megkönnyebbülés volt, amikor megpillantottam az öreg Lawest. Esther ott állt mellette. – Dickie egy pillanatra elbizonytalanodott, aztán kissé rejtélyesen így folytatta: – Abban a percben, ahogy megláttam, nem volt több kérdés. Tudtam, hogy nekem annyi.

Macfarlane lelki szeme előtt hirtelen megjelent Esther Lawes. Valaki egyszer úgy írta le a lányt, hogy „száznyolcvan centi zsidó tökéletesség”. Ügyes jellemzés, gondolta magában, ahogy felidézte Esther kivételes magasságát, sudár alkatát, hófehér arcbőrét, kecses, de karakteres orrát, fekete hajának és szemének ragyogó szépségét. Igen, egy percig sem csodálkozott, hogy egy olyan gyermekien egyszerű lélek, mint Dickie, azonnal behódolt Esther előtt. Macfarlane szívét ugyan egy percre sem dobogtatta meg a lány, de ő is elismerte, hogy Esther valóban fenséges lény.

– És aztán – folytatta Dickie – eljegyeztük egymást.

– Ott helyben?

– Úgy egy héttel később. És aztán még két hét kellett neki ahhoz, hogy ráébredjen, mégsem szeret… – Dickie keserűen felkacagott. – Az utolsó este történt, mielőtt visszatértem volna a hajóra. Az erdőn át igyekeztem vissza a faluból, és megláttam őt… Mrs. Haworthöt. Piros skótsapkát viselt, és – egy pillanatra – halálra rémített. Hallottad az álmomat, úgyhogy tudod, miről beszélek… Aztán együtt mentünk egy darabon. Nem mintha egy olyan szó is esett volna, amit Esther ne hallhatott volna…

– Igen? – kérdezett vissza Macfarlane és kíváncsian nézett barátjára. Furcsa, hogy milyen könnyen kicsúszik az ember száján valami, és maga észre sem veszi!

– Aztán, amikor elfordultam, hogy visszatérjek a házba, az asszony megállított. Így szólt: „Mindjárt hazaér majd. De a maga helyében nem mennék vissza olyan gyorsan…” És akkor már tudtam, hogy valami borzasztó dolog vár rám… és… amint visszaértem, Esther azzal fogadott, hogy rájött, mégsem szeret…

Macfarlane együttérzően hümmögött.

– És Mrs. Haworth? – kérdezte.

– Azután nem láttam többet… egészen ma estig.

– Ma estig?

– Igen. Az orvos rendelőjében. A lábamat vizsgálták, tudod, amelyiknek kicsit betett az a torpedó. Mostanában sok panaszom volt rá. A doktor műtétet javasolt, egyszerű rutindolog – állította. Amikor kiléptem a rendelőből, egy lányba ütköztem, aki nővéregyenruhája fölött piros pulóvert viselt. A lány így szólt: „A maga helyében nem műttetném meg magam…” Akkor láttam meg, hogy Mrs. Haworth az. Olyan gyorsan továbbiramodott, hogy meg sem tudtam állítani. Odamentem egy másik nővérhez, és Mrs. Haworth felől kérdeztem. Kiderült, hogy ilyen néven nem dolgozik nővér a rendelőben… Különös…

– Biztos vagy benne, hogy ő volt?

– Hogyne! Tudod, igazán gyönyörű asszony… – Elhallgatott, majd hozzátette: – Persze, vállalom a műtétet, de ha mégis… mégis az lenne a végem…

– Ostobaság!

– Tudom. Mindenesetre örülök, hogy elmeséltem neked ezt a cigánydolgot. És ez nem minden, bárcsak jobban emlékeznék rá…

2.

Macfarlane felfelé baktatott a meredek lápon át. A dombtetőnél befordult a ház kapujához. Komoly ábrázatot öltött, és becsengetett.

– Itthon van Mrs. Haworth?

– Igen, uram. Máris bejelentem. – A szobalány egy hosszúkás, alacsony mennyezetű szobába vezette, amelynek ablakai a vad lápvidékre néztek. Macfarlane kissé kellemetlenül érezte magát. Nem követ-e el óriási baklövést?

Aztán megdermedt. Föntről valaki mély hangon ezt énekelte:

„A cigány asszony,

Ki ott él a lápon…”

A hang elnémult.

Macfarlane szíve egy jottányival hevesebben dobogott. Kinyílt az ajtó.

Az asszony bőre és haja meghökkentően világos volt, akár egy skandinávé, és ez valósággal sokkolta Macfarlane-t. Hiába írta le a nőt pontosan Dickie, Macfarlane mégis sötét árnyalatúnak képzelte, akár egy cigány asszonyt. És hirtelen eszébe jutottak Dickie szavai, és a különös hangsúly, ahogy ezt mondta: „Tudod, igazán gyönyörű asszony…” A tökéletes, megkérdőjelezhetetlen szépség ritka tünemény, és éppen ilyen megkérdőjelezhetetlen szépség birtokában volt Alistair Haworth.

Macfarlane összeszedte magát, és az asszonyhoz lépett.

– Attól tartok, vadidegen vagyok az ön számára. Lawes-éktól kaptam meg a címét, de valójában Dickie Carpenter jó barátjaként vagyok itt.

Mrs. Haworth egy-két percen át vizslató tekintettel figyelte. Aztán így szólt:

– Épp sétálni indultam a lápra. Velem tart?

Az asszony kitárta az ablakot, és kilépett a domboldalra. Macfarlane a nyomában. Odakint egy nagydarab, kissé nevetséges külsejű figura ült egy fonott székben.

– A férjem! Kimegyünk a lápra, Maurice. Aztán Mr. Macfarlane velünk tart ebédre. Ugye elfogadja a meghívást?

– Köszönettel. – Miközben Macfarlane követte az asszonyt, aki könnyű léptekkel ment felfelé, ez járt a fejében: „Miért? Mi az ördögnek ment hozzá ehhez az emberhez?”

Alistair felmászott egy sziklacsoporthoz.

– Itt leülhetünk. És most mondja el, amit el akar mondani nekem. Hiszen ezért jött.

– Hát tudja?

– Mindig megérzem, amikor valami rossz dolog következik. Rossz hírt hozott, ugye? Dickie-ről?

– Egy kisebb műtéten esett át, jól sikerült. De Dickie szíve nem bírta. Meghalt az altatásban.

Macfarlane maga is alig tudta, milyen reakciót várt az asszonytól – de semmiképpen sem azt a végtelen és kimondhatatlan meggyötörtséget, amit az arcán látott… Mrs. Haworth így suttogott: „Megint… várni… oly soká… oly soká…” Aztán felpillantott: – Van még valami, amit el akart mondani?

– Csak ezt: valaki óva intette őt a műtéttől. Egy nővér. Dickie azt gondolta, maga volt az. Valóban maga volt?

Az asszony megrázta a fejét.

– Nem, nem én voltam. De van egy unokatestvérem, aki nővér. Gyenge fénynél nagyon hasonlít rám. Bizonyára így történt. – Felpillantott a férfira. – De már úgysem számít, nem igaz?

Aztán hirtelen elkerekedett a szeme. Még a lélegzetét is visszatartotta.

– Ó! Milyen mulatságos! Hiszen maga nem is érti…!

Macfarlane zavartan nézett rá. Mrs. Haworth továbbra is megkövülten meredt rá.

– Azt hittem, érti… Értenie kell… Maga úgy néz ki, mint aki szintén…

– Szintén mi?

– Szintén hordja ezt az áldást – vagy átkot – nevezze, ahogy akarja. Úgy hiszem, maga is. Nézzen erősen annak a sziklának az üregébe. Ne gondoljon semmire, csak nézzen… Nos? – vette észre a férfi pillanatnyi döbbenetét. – Látott valamit?

– Bizonyára csak a képzelet játéka volt. Egy pillanatra úgy tűnt, az üreg tele van vérrel!

Az asszony bólintott.

– Tudtam, hogy maga is. Ez az a hely, ahol az ősi napimádók áldozatot mutattak be. Tudtam, még mielőtt bárki is elmondta volna nekem. És néha magam is érzem, hogyan éreztek, akik itt voltak – mintha én is köztük lettem volna… Van valami itt a lápon, ami miatt mindig úgy érzem magam, mint aki hazatért… Nekem persze természetes ez a képesség. Ferguessonnak születtem, és a családomban öröklődik a jóstehetség. Anyám médium volt, mielőtt apámhoz ment volna. Cristine-nek hívták lánykorában, igazi híresség volt.

– „Képesség” alatt azt érti, hogy képes meglátni a dolgokat, mielőtt megtörténnének?

– Igen, a jövőbe és a múltba is látok. Például láttam, amikor azon tűnődött, miért mentem Maurice-hoz nőül – ne is tagadja! Egyszerűen azért, mert mindig is tudtam, hogy valami rettenetes dolog fog történni vele… és meg akarom menteni őt… A nők már csak ilyenek. Ezzel a képességgel meg kell tudnom menteni őt… ha bárki képes erre. De Dickie-t nem tudtam megmenteni. És Dickie nem értette. Nagyon félt. Olyan fiatal volt.

– Huszonkét éves.

– Én pedig harminc vagyok. De nem erre gondoltam. Oly sok minden szerint oszthatjuk szét az embereket, hosszúság és magasság és szélesség… de nincs rosszabb annál, mint amikor a kiszabott idő szerint kell csoportosítanunk.

Aztán hosszú, komor hallgatásba burkolózott.

A lenti házból az ebédre hívó gong mély búgása riasztotta fel őket.

Ebédnél Macfarlane Maurice Haworthöt figyelte. Kétség sem fért hozzá, hogy őrülten szerelmes a feleségébe. Mint egy kutya a gazdájára, olyan feltétlen, boldog odaadással nézett rá. Az asszony cserébe, mint Macfarlane megjegyezte magának, anyai lágysággal felelt meg férjének. Étkezés után Macfarlane indulni készült.

– A lenti fogadóban maradok egy-két napot. Megengedi, hogy ismét meglátogassam? Talán holnap?

– Természetesen. De…

– De?

Az asszony gyors mozdulattal végigsimította homlokát.

– Nem is tudom… Az az érzésem, mi soha nem látjuk viszont egymást… Isten áldja.

Macfarlane lassan haladt visszafelé. Magát is meglepte az érzés, de mintha egy hideg kéz szorította volna össze a szívét. Semmi olyasmit nem mondott az asszony, de mégis…

Hirtelen egy autó fordult be a sarkon. Macfarlane a sövényhez lapult… épp időben. Furcsa, holtsápadt szürkeség lepte el arcát.

3.

„Egek, rongyokban lógnak az idegeim” – mormolta maga elé Macfarlane másnap, amikor felébredt. Szenvtelenül végiggondolta az előző délután eseményeit. Az autót, ahogy le akarta rövidíteni az utat a fogadóhoz, a hirtelen leszálló ködöt, amelyben eltévedt, miközben tudta, hogy a közelben egy veszélyes mocsár van. Aztán a beomló kéményt a fogadóban, és az égett szagot az éjszaka közepén, amit a kandallószőnyegre esett kokszdarab okozott. Mindez persze semmiség. Semmiség – de amiket az asszony mondott, és amikről Macfarlane be nem ismert bizonyossággal érezte, hogy igazak…

Hirtelen megtelt energiával és felpattant az ágyból. Fel kell öltöznie, és látnia kell őt, mihamarabb. A találkozás megtörné az átkot. Persze csak akkor, ha szerencsésen odaérne… Egek, micsoda fajankó volt!

A reggelinél alig ment le falat a torkán. Tízkor már úton volt. Tíz harminckor keze a csengőn. Akkor, és egy perccel se korábban, végre engedélyezett magának egy megkönnyebbült sóhajt.

– Mrs. Haworth itthon van?

Ugyanaz az idősödő asszony nyitott neki ajtót, aki előző nap is. De az arca más volt: mélységes gyász ült rajta.

– Jaj, uram! Jaj, hát nem hallotta?

– Mit?

– Miss Alistair, az az ártatlan kis bárány! Az orvosságos üveg… Amiből minden este ivott… A kapitány magánkívül van, félőrült a fájdalomtól. Rossz üveget vett le a polcról a sötétben… Hívták a doktort, de már késő volt…

Macfarlane-nek hirtelen eszébe jutottak az asszony szavai: „Mindig is tudtam, hogy valami rettenetes dolog fog történni vele… és meg akarom menteni őt… ha bárki képes erre.” De a Sorsot nem lehet rászedni… Micsoda sorscsapás, hogy épp az a jövőbelátás okozta a pusztulást, ami pedig menteni akart…

Az öreg szolgáló folytatta:

– Ártatlan kis báránykám! Olyan szíves és olyan szelíd volt, mindig fájt neki, ha valaki bajban volt. A légynek sem tudott ártani. – Habozva megállt, majd hozzátette: – Szeretne felmenni hozzá, és megnézni, uram? Abból, amit úrnőm mondott, úgy hiszem, régi ismerősök lehettek. Réges-régi ismerősök, ahogy ő mondta…

Macfarlane követte az öregasszonyt, fel a lépcsőn, egészen a társalgó fölötti belső szobába, ahonnan előző nap az éneklést hallotta. Az ablakok felső része színes ólomüveg volt, ami vöröses fényt vetett az ágy fejrészére. Egy cigány asszony, vörös kendővel a fején… Ostobaság, megint csak a képzelete játszik vele! Macfarlane egy utolsó, hosszú pillantást vetett Alistair Haworthre.

4.

– Egy hölgy kívánja látni önt, uram.

– Hogyan? – vetette oda Macfarlane szállásadójának szórakozottan. – Ó, megbocsásson, Mrs. Rowse, kísérteteket láttam.

– Ugye csak tréfál, uram? Különös dolgokat lehet odakint a lápon látni naplemente után. Ott van a fehér asszony, aztán az Ördög kovácsa, a tengerész és a cigány asszony…

– Hogy mondja? Tengerész és cigány asszony?

– Úgy szólt a fáma. Fiatalkoromban sokat lehetett hallani ezt a mesét. Réges-régen, boldogtalan szerelmesek voltak ők… De már jó ideje nem látták őket odakint.

– Nem? Attól tartok, most talán… újra fogják látni őket.

– De uram! Miket nem mond? Ami az ifjú hölgyet illeti…

– Milyen ifjú hölgyet?

– Aki látni kívánja önt. A szalonban várja. Miss Lawes, így mutatkozott be.

– Ó!

Rachel! Hirtelen mintha görcs szaladt volna végig rajta, mintha másra nyílt volna a szeme. Egy másik világba kukucskált be. Elfeledkezett Rachelről, mert Rachel csak ehhez a világhoz tartozott… És most, kinyílt szemmel újra látta ezt a világot, ahol csak három dimenzió létezik.

Belépett a szalonba. Rachel őszinte barna szemébe nézett. És hirtelen, mintha álomból ébredt volna, a való élet fölött érzett öröm áradt szét testében. Hiszen élt – életben volt! Átfutott a fején: „Hiszen csak egyetlenegy élet van, amiben biztosak lehetünk! Ez az élet.”

– Rachel! – kiáltotta, és a lány állát felemelve szájon csókolta.

(Dedinszky Zsófia)

Fülemüle-villa

– Isten veled, drágám.

– Isten veled, édesem.

Alix Martin áthajolt a kis léckapun, nézte távolodó férjét, amint végigment az úton, a falu felé.

Nemsokára kanyarhoz ért, és eltűnt szem elől, de Alix akkor is ott maradt, szórakozottan simítgatta dús, barna hajának egy fürtjét, amelyet arcába fújt a szél; ábrándos tekintete elkalandozott.

Alix Martin nem volt szép, sőt igazából még csinos sem. Arca azonban – az első ifjúságán már túljutott nő arca – úgy ragyogott, vonásai úgy meglágyultak, hogy hajdani hivatalnokkorának kollégái aligha ismertek volna rá. Miss Alix King egykoron pedáns, pontos, ügyes fiatal teremtés volt, modora kissé szögletes; látszott rajta, hogy jó munkaerő és tárgyilagos ember. Gyönyörű barna haját előnytelenül viselte. Szép vonalú száját mindig szigorúan összeszorította. Csinosan, praktikusan öltözködött, de kacérságnak nyoma sem volt rajta.

Alix keserves iskolát járt ki. Tizenöt esztendeig, tizennyolctól harminchárom éves koráig gyors-és gépírónői fizetéséből tartotta el magát (és a tizenötből hét esztendeig beteg édesanyját is). A létért folytatott küzdelem keményítette meg lányos arcának lágy vonásait.

Igaz, volt érzelem is az életében – ha annak nevezhetjük. Dick Windyford, a kollégája. Alix a szíve mélyén nagyon is nő volt, s mindig tudta, ha nem mutatta is, hogy Dick szereti. A világ szemében barátok voltak csupán. Dick, szerény fizetéséből, nagy üggyel-bajjal tudta csak taníttatni az öccsét. Házasságról egyelőre nem is álmodhatott. És mégis, ha Alix a jövőre gondolt, jóformán bizonyos volt benne, hogy egyszer majd Dick felesége lesz. Nem voltak közömbösek egymás iránt – talán így lehetett legjobban megfogalmazni –, de józanok voltak mind a ketten. Van idejük bőven, nem kell semmit elsietni. Így teltek-múltak az évek.

És akkor, csodával határos módon, Alix egyszer csak megszabadult a mindennapi robottól. Egy távoli rokona meghalt, és a pénzét, néhány ezer fontot, Alixre hagyta. Kétszáz fontot kamatozott évente. Alix számára ez maga volt a szabadság, az élet, a függetlenség. Most már nem kell tovább várniuk Dickkel.

Dick azonban váratlan módon viselkedett. Szavakkal sosem említette érzelmeit Alixnek, s most, ha lehet, még tartózkodóbbá vált. Kerülte a leányt, mogorva lett, komor. Alix hamarosan ráébredt a valóságra. Jómódú nő lett belőle. Dick büszkesége és jó ízlése tiltja, hogy ezek után feleségül kérje.

Ez csak még kedvesebbé tette Alix szemében a fiatalembert, és már-már azon törte a fejét, hogyan ragadhatná magához ő a kezdeményezést, amikor – életében másodszor – megint csak váratlan esemény érte.

Társaságban megismerkedett Gerald Martinnal. Gerald első látásra beleszeretett, és egy hét múlva eljegyezték egymást. Alix mindig hűvös, józan teremtésnek ismerte magát – s Gerald most mégis levette a lábáról.

S ezzel akaratlanul is megtalálta a módját, hogyan ébressze fel régi tisztelőjében az alvó oroszlánt. Dick Windyford dühében, mérgében alig talált szavakat, amikor rárontott.

– De hiszen egy hete még azt sem tudta, hogy az az ember a világon van! Nem tud róla semmit!

– Annyit tudok, hogy szeretem.

– Hogy tudhatja… egyetlenegy hét után?

– Nincs mindenkinek tizenegy évre szüksége ahhoz, hogy ráébredjen: szeret valakit! – kiáltotta mérgesen Alix.

Dick elsápadt.

– Amióta megismertem magát, szeretem. Azt hittem, én sem vagyok közömbös magának.

Alix becsületes lány volt.

– Én is azt hittem – vallotta be. – De csak azért, mert akkor még nem tudtam, mi a szerelem.

Dick újból kitört. Kért, könyörgött, még fenyegetőzött is. Fenyegetéseinek tárgya a férfi volt, aki kiütötte a nyeregből. Alix döbbenten látta, hogy a nyugodt felszín alatt tűzhányó fortyog – és ő még azt hitte, hogy ismeri ezt az embert! Mi tagadás, meg is ijedt egy kicsit… Dick, persze, nem gondolhatta komolyan mindazt, amit mondott, amikor bosszúval fenyegette Gerald Martint. Egyszerűen dühös, ennyi az egész…

Alix gondolatai visszatértek erre a beszélgetésre, most, hogy a napfényes délelőttön a villa léckerítésének kapuján könyökölt. Egy hónapja házasok, és ő mesébe illően boldog. Ám amikor eltávozott a férje, aki a világon mindennél többet jelent neki, egy szemernyi aggodalom keserítette meg tökéletes boldogságát, és ennek az aggodalomnak Dick Windyford volt az oka.

Amióta férjhez ment, háromszor is meglátogatta ugyanaz az álom. A környezet mindig más volt, de a lényeg azonos. Férje holtan hevert, és Dick Windyford ott magasodott fölötte, ő, Alix pedig tisztán és világosan tudta, hogy a végzetes csapás Dick kezétől származott.

De akármilyen borzasztó volt ez, volt még borzasztóbb is az álmában – illetve borzasztónak érezte, amikor felébredt, mert álmában tökéletesen természetesnek és elkerülhetetlennek tetszett. Ő, Alix Martin, örült, hogy a férje meghalt – hálásan tárta karját a gyilkos felé, olykor még köszönetet is mondott. S az álom mindig ugyanúgy végződött: látta magát Dick Windyford karjában.

Álmát nem említette férjének, de titokban sokkal jobban megzavarta, mint amennyire bevallotta önmagának. Vajon figyelmeztetés volna – figyelmeztetés, hogy őrizkedjék Dick Windyfordtól? Tán a fiatalembernek rejtélyes ereje van, amely a távolból is hat? Alix nem sokat tudott a hipnózisról, de mintha azt hallotta volna, hogy akarata ellen senkit sem lehet hipnotizálni…

Éles telefoncsengés riasztotta fel gondolataiból. Bement a villába, felemelte a kagylót. Hirtelen megtántorodott; meg kellett támaszkodnia, hogy el ne essék.

– Mit mond… ki beszél?

– Alix, mi van magával? Szinte meg sem ismerem a hangját! Dick vagyok.

– Igazán… – mondta Alix. – Hol… hol van?

– A Vidám Utasban; ugye, így hívják? Vagy talán azt sem tudja, hogy a falujukban kocsma is van? Szabadságon vagyok, errefelé horgászom egy kicsit. Mit szólnának, ha este beugranék magukhoz, vacsora után?

– Nem – mondta Alix élesen. – Nem jöhet el.

Kis hallgatás. Azután Dick kissé megváltozott hangja szólalt meg újra.

– Elnézését kérem – mondta mereven. – Természetesen nem akarok alkalmatlankodni…

Alix gyorsan közbevágott. Dick, persze, különösnek találja a viselkedését. Különös is. Rémes állapotban lehetnek az idegei. Igazán nem Dick tehet róla, hogy ő ilyeneket álmodik.

– Csak az a baj… hogy ma este nem érünk rá – magyarázkodott, és igyekezett, hogy természetesen csengjen a hangja. – Nem… nem tudna eljönni holnap vacsorára?

Dick azonban nyilván észrevette, hogy a hangjából hiányzik a szívélyesség.

– Nagyon köszönöm – mondta megint azon a merev hangon. – De nemigen maradok tovább. Attól függ, beállít-e a barátom, vagy sem. Isten vele, Alix. – Elhallgatott, aztán sietősen, más hangon hozzáfűzte. – Minden jót, kedvesem.

Alix megkönnyebbülten tette le a kagylót.

„Nem jöhet ide – ismételte magában. – Nem szabad idejönnie. Ó, milyen ostoba vagyok! Valósággal megbolondítom magamat. De azért örülök, hogy nem jön el.”

Felkapta az asztalról széles karimájú szalmakalapját, és visszament a kertbe. Megállt, és egy pillantást vetett a tornác fölött ékeskedő feliratra:

FÜLEMÜLE-VILLA

– Milyen fantasztikus név! – mondta Geraldnak egyszer, még mielőtt összeházasodtak. A férfi nevetett.

– Te hamisítatlan kis városlakó! – mondta szeretettel. – Valószínűleg még soha életedben nem hallottál fülemülét. De örülök is. A fülemüle csak szerelmeseknek énekel. Majd együtt hallgatjuk nyári estéken, a mi kis fészkünk előtt.

S amikor eszébe jutott, hogyan hallgatták azután a csalogány énekét, Alix a háza kapujában boldogan elpirult.

A Fülemüle-villára Gerald talált rá. Izgatottan sietett Alixhez. Megtalálta az igazi, nekik való házikót – valóságos gyöngyszem; ilyen szerencse csak egyszer érheti az embert. És amikor Alix meglátta a házat, az ő szívét is nyomban rabul ejtette. Igaz, hogy az isten háta mögött épült – két mérföldre a legközelebbi falutól –, de maga a ház gyönyörű, mintha évszázadokkal ezelőtt felejtették volna itt, és mégis modern fürdőszobája van, meleg víz, villanyvilágítás, telefon. Egyszóval – Alix első látásra beleszeretett a házba. Aztán jött a bökkenő. A tulajdonos, egy gazdag és bogaras öregember, nem volt hajlandó bérbe adni a házat. Csak eladni.

Gerald Martinnak tisztes jövedelme volt, de a tőkéjéhez nem nyúlhatott. Mindössze ezer fontot tudott előteremteni. A tulajdonos háromezret kért. Alix azonban sehogy sem volt hajlandó lemondani a villáról, és megmentette a helyzetet. Az ő kötvényeit könnyen pénzzé lehetett tenni. A fele összeget mindjárt ki is fizette a házért. Övék lett hát a Fülemüle-villa, és Alix soha egy pillanatra sem bánta meg a dolgot. Igaz, a személyzet nem rajong a kies falusi magányért – pillanatnyilag épp nem is volt személyzetük –, Alix azonban valósággal kiéhezett a háziasszonykodásra, és mérhetetlenül élvezte, hogy finom vacsorákat főzhet, és egész nap süröghet-foroghat a házában.

A gyönyörű virágoskertet egy öregember gondozta, aki hetente kétszer jött fel a faluból, Gerald Martin meg, akinek kedvenc időtöltése volt a kertészkedés, minden szabad idejét a kertben töltötte.

Alix megkerülte a házat, és nagy meglepetésére épp az említett öreg kertészt pillantotta meg, amint a virágágyak között buzgólkodott. Azért csodálkozott, mert az öreg mindig hétfőn és pénteken jött, aznap pedig szerda volt.

– Mi az, George, hát maga mit csinál itt? – kérdezte Alix, ahogy közeledett az öreghez.

Az öregember kuncogva felegyenesedett, és megbökte ócska sapkáját.

– Gondoltam, hogy elcsodálkozik majd a nagysága. De hát a dolog úgy áll, hogy pénteken a földesúrnál mulatság lesz, s mondom magamba, aszondom, Mr. Martin meg az asszonykája tán csak nem veszi zokon, ha egyszer éppenséggel szerdán jövök el péntek helyett.

– Persze, semmi baj – mondta Alix. – Remélem, jól mulat majd.

– Meghiszem azt – bólintott George. – Jó dolog az, ha egyszer jóllakhatik az ember, s még fizetni se kell érte. A földesúr mindig úrimód megvendégeli a bérlőit. Meg aztán, gondoltam, mivelhogy a nagysága elutazik, hát jobb lesz, ha megtudakolom, milyen virágot szeretne a kerítés mellé. Merthogy, ugye, hosszú ideig ellesznek.

– De hiszen én nem utazom el!

George rábámult.

– Hát nem tetszik holnap Londonba utazni?

– Nem bizony. Honnan veszi ezt?

George a válla mögé bökött.

– Hát az úr tennap lejött a faluba. Ő mondta, hogy elutaznak Londonba holnap, s nem is tudja, hogy hazajönnek-e egyhamar.

– Butaság – nevetett Alix. – Biztosan félreértett valamit. – De azért csak elgondolkodott, vajon mit mondhatott Gerald, amit az öreg ilyen furán félreértett. Még hogy Londonba? Legszívesebben soha életében nem menne többé Londonba!

– Gyűlölöm Londont! – kiáltott fel hirtelen.

– Biztosan félreértettem – bólintott George békésen. – Pedig hát ugyancsak világosan megmondta az úr. No, én ugyan nem bánom, hogy itt maradnak, nemigen vagyok barátja annak a sok kószálásnak, s magam se tartom Londont valami nagyra. Nem is megyek én még a közelébe se. Az a fránya sok autó, az a baj, kérem, manapság. Ha egyszer valaki beül egy olyan autóba, hát meg nem áll egyhamar. Mr. Ames, akié ez a ház volt ezelőtt, derék, békés úriember volt, amíg csak ő is meg nem vett egy olyan lármás jószágot. Alig egy hónapja volt meg az autó, hát nem eladja a házat? Pedig szép pénzt költött rá, az a temérdek vízcsap meg a villany meg a többi. „No, keresztet is vethet a pénzire – mondom –, nem mindenki olyan nagy híve ám a mosakodásnak, hogy minden szobába vízcsapot kellett volna szereltetni”, mondom. Hanem ő meg azt mondja erre, „George – aszongya –, kétezer fontot úgy megkapok én ezért a házért, mint két krajcárt”. S ahogy mondta, úgy is lett. Meg is kapta.

– Háromezret kapott – mondta Alix mosolyogva.

– Kétezer volt az – kötötte az ebet a karóhoz George. – Hisz mást se hajtogatott egész idő alatt. Pedig nem volt az csekélység, nem ám.

– Háromezer font volt a ház ára – mondta Alix.

– Ej, az asszonyok nem értenek a pénzhez – legyintett George. Látszott, hogy nem sikerült meggyőzni. – Azt én ugyan el nem hiszem, hogy Mr. Ames képes lett volna odaállni a nagysága elé, és orcátlanul elkérni háromezer fontot a házért!

– Nem is tőlem kérte – mondta Alix. – Hanem a férjemtől.

George megint lehajolt a virágaihoz.

– Kétezer font volt az ára, nem több – mondta makacsul.

Alix nem vitatkozott az öreggel. Továbbment a kertben, s szedett egy nyaláb virágot. A napsütés, a virágillat, a méhzümmögés – mind, mind összeesküdött, hogy tökéletes napot teremtsenek.

Ahogy Alix az illatos virágnyalábbal a ház felé igyekezett, észrevette, hogy az egyik virágágyból a levelek közül egy sötétzöld tárgy kandikál ki. Lehajolt érte – a férje zsebnaptára volt az. Bizonyára kiesett a zsebéből, miközben gyomlált.

Kinyitotta a naptárt, s nagy élvezettel futott végig a bejegyzéseken. Jóformán házasságuk első napján észrevette, hogy Gerald érzelmes ösztönember létére különösképpen precíz és módszeres. Mérhetetlenül fontosnak tartotta, hogy az étel mindig idejében kerüljön az asztalra, s menetrendszerű pontossággal osztotta be minden egyes napját. Ma például bejelentette, hogy reggeli után, tíz óra tizenöt perckor indul a faluba. És másodpercnyi pontossággal, tíz óra tizenöt perckor ki is lépett a kapun.

Alix átlapozta a naptárt, és mosolyogva olvasta el a május 14-i bejegyzést: „Esküvő Alixszel, Szent Péter-templom, 14.30.”

– Drága, nagy csacsi – suttogta magában Alix, míg a naptárban lapozott.

Hirtelen megállt.

– Június 18., szerda, de hiszen ez ma van!

Az aznapi rovatban Gerald takaros, apró betűs írásával ez állt: „21h”. Semmi más. Mit tervez Gerald este kilencre? – tűnődött Alix. Mosolygott magában, s arra gondolt, hogy ha ez is afféle elbeszélés lenne, amilyeneket gyakran olvas, a naptár bizonyára szenzációs felfedezés birtokába juttatná. Valószínűleg egy másik nő nevére bukkanna benne. Visszapergette a lapokat. Időpontok, találkozások, rejtélyes megjegyzések üzleti ügyekben, de csak egyetlenegy női név – az övé.

És mégis – amikor zsebre tette a naptárt, és továbbment a virágaival a ház felé, különös nyugtalanság fogta el. Dick Windyford szavai csengtek a fülében; mintha a fiatalember ott állna mellette, és a fülébe súgná: „De hiszen egy hete még azt sem tudta, hogy az az ember a világon van! Nem tud róla semmit!”

Ez igaz. Mert vajon mit tud Geraldról? Végtére is, Gerald negyvenéves. Negyven év alatt csak voltak nők az életében…

Alix türelmetlenül megrázkódott. El kell hessegetnie ezeket a gondolatokat. Most azt kell megfontolnia, szóljon-e a férjének Dick Windyford telefonjáról, vagy sem.

Természetesen az is lehetséges, hogy Gerald máris találkozott Dickkel a faluban. De akkor, ha hazajön, nyilván nyomban meg is említi, és a dolog magától rendeződik. És ha nem… akkor mi legyen? Alix érezte, hogy legszívesebben nem szólna semmit. Gerald mindig jóindulattal beszélt Dickről. „Szegény ördög – mondta egyszer. – Azt hiszem, éppannyira odavan érted, mint én. De hát… az egyiknek sikerül, a másiknak nem!” Semmiféle kételye nem volt Alix érzelmeit illetőleg.

Ha elmondja Geraldnak, biztosan azt javasolja majd, hívják meg Dick Windyfordot a Fülemüle-villába. Akkor pedig kénytelen lesz elmondani, hogy maga Dick akart eljönni, és hogy ő egy kifogással elhárította az ajánlkozását. S ha Gerald megkérdi, mi oka volt erre – ugyan mit válaszolhat? Mesélje el az álmát? Gerald csak kinevetné – vagy ami még rosszabb, nyomban látná, hogy Alix fontosságot tulajdonít az ostoba álomnak. És még utóbb azt gondolná… jaj, istenkém, még mit nem gondolna Gerald!

Végül Alix szégyenkezve elhatározta, hogy nem szól egy szót sem. Ez lesz az első titka a férje előtt, és már a puszta tudata is kényelmetlen volt.

Amikor délben meghallotta, hogy Gerald jön hazafelé, besietett a konyhába, és úgy tett, mintha nagyon sok dolga volna még az ebéd körül – csak hogy elrejtse zavarát.

Első percben nyilvánvaló volt, hogy Gerald színét sem látta Dick Windyfordnak. Alix megkönnyebbült, de zavarban is volt. Most már kénytelen-kelletlen titkolóznia kell. Egész nap ideges volt és szórakozott, minden hangra összerezzent – de a férje láthatólag nem vett észre mindebből semmit. Mintha neki is messze járnának a gondolatai, s egyszer-kétszer az is előfordult, hogy meg sem hallotta, ha Alix szólt hozzá.

Csak este, az egyszerű vacsora után, amikor ott ültek a tölgyfa burkolatú nappali szobában – valamennyi ablak tárva-nyitva, hogy az édes mályvaillattal terhes, lágy esti levegő szabadon járja a szobát –, csak akkor jutott Alix eszébe a zsebnaptár, és kapva kapott a témán, hogy gondolatait elterelje kételyeiről és zavaráról.

– Ide nézz, mivel locsolod te a virágaidat – szólt, és a kis naptárt Gerald ölébe dobta.

– Leejtettem a virágágyak között?

– Bizony, és most már nincs előttem titkod.

– Ártatlan vagyok – jelentette ki Gerald.

– Hát a ma huszonegy órai programod?

– Ja, az… – Gerald egy pillanatra meghökkent, azután elmosolyodott, mintha mulattatná, ami az eszébe jutott. – Az bizony randevú egy nagyon csinos kislánnyal, Alix. Barna haja van, kék szeme, és a megszólalásig hasonlít hozzád.

– Nem értem – mondta tettetett szigorral Alix. – Uram, ön mellébeszél.

– Ó, dehogy. Az a helyzet, hogy emlékeztetni akartam magamat: elő akarok hívni egy csomó negatívot ma este, és szeretném, ha segítenél.

Gerald Martin szenvedélyes fotós volt. Meglehetősen ódivatú fényképezőgépének kitűnő volt a lencséje, és felvételeit maga dolgozta ki a sötétkamrává alakított kis pincében. Fáradhatatlanul készítette Alixről a legváltozatosabb felvételeket.

– És természetesen pontosan huszonegy órakor kell csinálni – ugratta mosolyogva Alix.

Gerald méltatlankodva nézett rá.

– Drágám – mondta kissé ingerülten –, a leghelyesebb, ha az ember mindig percre pontosan beosztja az idejét. Csak így lehet mindennek a végére járni.

Alix egy-két percig szótlanul figyelte férjét. Gerald hátradőlt a karosszékben, szívta cigarettáját, fekete fejét hátrahajtotta, és simára borotvált arcának szabályos vonala élesen kirajzolódott a sötét háttér előtt. És Alixben, valamely ismeretlen forrásból, hirtelen felbuzgott a vakrémület, s mielőtt még megfékezhette volna magát, felkiáltott: – Jaj, Gerald, bárcsak többet tudnék rólad!

Férje csodálkozva fordította feléje arcát.

– De kedves Alix, hiszen mindent tudsz rólam! Meséltem neked Northumberlandben töltött gyerekkoromról, dél-afrikai éveimről meg az utóbbi sikeres tíz évemről Kanadában.

– Ugyan! Üzlet…!

Gerald hirtelen felnevetett.

– Tudom már, mire gondolsz… szerelmi ügyekre! Ti, nők, ti mind egyformák vagytok. Semmi más nem érdekel, csak a személyes ügyek.

Alix érezte, hogy kiszárad a szája, miközben szinte érthetetlenül motyogta:

– Igen, de hát biztosan voltak… mármint szerelmi ügyeid… Ha tudnám…

Egy-két percig csönd volt megint. Gerald Martin összeráncolta homlokát, arcán határozatlanság tükröződött. Végül komolyan szólalt meg; nyoma sem volt hangjában az iménti csipkelődésnek.

– Azt gondolod, Alix, hogy okos dolog ez a… ez a Kékszakáll hetedik szobája dolog? Igen. Voltak nők az életemben. Nem tagadom. El se hinnéd, ha tagadnám. De becsületszavamra, egyikük sem jelentett nekem semmit.

Hangja őszintén csengett, s ez megvigasztalta a némán figyelő asszonyt.

– Nos, Alix, meg vagy elégedve? – kérdezte mosolyogva Gerald. Azután kíváncsi pillantást vetett feleségére. – De hát hogy jutottál ma, épp ma ilyen kellemetlen gondolatokra? Soha azelőtt nem beszéltél ilyesmiről.

Alix felállt, és nyughatatlanul fel-alá járkált a szobában.

– Nem is tudom… – mondta. – Egész nap olyan ideges vagyok.

– Különös – mondta halkan Gerald, mintha csak magában beszélne. – Nagyon különös.

– Miért volna különös?

– Jaj, drágám, le ne harapd a fejemet. Csak azért mondtam, hogy különös, mert általában mindig olyan derűs és nyugodt vagy.

Alix mosolyt erőltetett ajkára.

– Minden összeesküdött ma a bosszantásomra – mondta. – Még az öreg George is azzal a képtelen ötlettel állt elő, hogy Londonba utazunk. Azt állítja, hogy te magad mondtad neki.

– Hol találkoztál vele? – csattant fel Gerald.

– Ma jött el péntek helyett.

– A vén hülye! – mondta dühösen Gerald.

Alix döbbenten bámult. Férje arcát eltorzította a düh. Soha még ilyen haragosnak nem látta. Alix meglepetésének láttán Gerald nagy nehezen nyugalmat erőltetett magára.

– Igenis vén hülye! – jelentette ki.

– De hát mit mondtál neki, hogy ilyesmit gondolt?

– Én? Nem mondtam én az égvilágon semmit. Illetve… aha, igen, emlékszem már, valami gyenge viccet eresztettem meg, hogy Londonban hej, van számos utca… és talán ebből gondolta, hogy elutazunk. Vagy pedig nem hallotta jól, amit mondtam. Te persze felvilágosítottad, hogy téved, igaz?

Szorongva várta az asszony válaszát.

– Persze, de az öreg nem az a fajta, akit ki lehet téríteni a kerékvágásból… nem egyhamar, annyi bizonyos.

És elmesélte, hogyan ragaszkodott az igazához az öreg kertész a ház vételárával kapcsolatban.

Gerald egy-két percig hallgatott, aztán lassan megszólalt:

– Ames kétezer fontot kért készpénzben, a többit jelzálogban. Innen ered a tévedés, gondolom.

– Egész biztosan – bólintott Alix.

Aztán felnézett, és hamiskásan az órára mutatott.

– Nos, Gerald, nem indulunk? Már öt perc késésben vagyunk…!

Gerald Martin arcára igen különös mosoly telepedett.

– Meggondoltam magam – mondta nyugodtan. – Mégsem hívom elő ma este azokat a negatívokat.

Fura dolog az asszonyi lélek. Amikor aznap este lefeküdt, Alix lelke nyugodt volt, elpihent. Átmenetileg veszélyeztetett boldogsága helyreállt, s diadalmasabban ragyogott, mint valaha.

Másnap estére azonban rá kellett döbbennie, hogy titkos erők munkálnak az aláaknázásán. Dick Windyford nem telefonált, Alix mégis úgy érezte, bizonyára az ő hatása érvényesül. Újra meg újra eszébe ötlöttek Dick szavai: „De hiszen egy hete még azt sem tudta, hogy az az ember a világon van! Nem tud róla semmit!” S nyomban felrémlett a férje arca, mintha az agyába fényképezték volna, miközben ezt kérdezte: „Azt gondolod, Alix, hogy okos dolog ez a… ez a Kékszakáll hetedik szobája dolog?” Miért mondta ezt Gerald? Mit értett ezen?

Figyelmeztetés volt a szavaiban – szinte fenyegetés. Mintha azt mondta volna valójában: „Ne kutass az életemben, Alix, mert még csúnya meglepetés érhet.” Igaz, néhány perc múlva becsületszavára állította, hogy más nő sohasem számított igazán – de Alix hiába igyekezett hinni az őszinteségében. Hiszen Gerald aligha mondhatott mást…

Péntek reggelre Alix meggyőzte magát, hogy igenis volt nő Gerald életében – Kékszakáll-szoba, amelyet olyan gondosan igyekezett elrejteni előle. Lassan ébredt a féltékenysége, de most már nem lehetett elcsendesíteni.

Nővel készült találkozni aznap este kilenckor? Ez a fényképelőhívási história hirtelenjében kitalált ürügy volt csupán? Alix fura döbbenettel jött rá, hogy amióta megtalálta a naptárt, egyetlen gyötrelemben él. És a naptárban nem volt semmi, semmi… Épp ez a dolog iróniája.

Három napja meg mert volna esküdni rá, hogy úgy ismeri a férjét, mint a tenyerét. Most úgy érezte, Gerald idegen, akiről nem tud semmit. Felidézte a vén George iránti esztelen haragját, amely szöges ellentétben állt szokásos nyugodt jó modorával. Apróság, meglehet, de ez is bizonyítja, hogy milyen kevéssé ismeri azt az embert, aki a férje.

Pénteken be kellett szerezni egyet-mást a faluban a hétvégére. Délután Alix ajánlkozott, hogy lemegy vásárolni, Gerald maradjon csak a kertben, de meglepetésére férje hevesen ellenezte ezt az ötletét, és mindenáron ragaszkodott hozzá, hogy ő maga menjen el, Alix pedig maradjon otthon. Az asszony kénytelen volt engedni, de ugyancsak meglepte, sőt megrémítette Gerald makacssága. Miért akarja mindenáron megakadályozni, hogy lemenjen a faluba?

Hirtelen rádöbbent a lehetséges magyarázatra, s ez egyszeriben megvilágította az egész rejtélyt. Gerald nem szólt ugyan neki, de bizonyára összefutott Dick Windyforddal! Hiszen az ő féltékenysége is mélyen aludt házasságuk kezdetén, és csak most ébredt fel. Talán Gerald is így van vele. Talán meg akarja akadályozni, hogy ő viszontlássa Dick Windyfordot… Ez a magyarázat annyira egybevágott a tényekkel, annyira megvigasztalta felkavart lelkét, hogy Alix most buzgón belekapaszkodott.

Délutánra azonban megint elfogta a nyugtalanság. Küszködött a kísértéssel, amely Gerald távozása óta nem hagyta békén. Végül azzal hallgattatta el lelkiismeretét, hogy férje szobáját egyszer már rendbe kell hozni; felment hát az emeletre. Portörlőt is vitt magával, hogy fenntartsa a háziasság látszatát.

„Ha megbizonyosodhatnék – mondogatta magában. – Ha csak megbizonyosodhatnék…”

Hiába mondta magának, hogy hiszen ha volna is valami kompromittáló holmi, adat, azt Gerald már réges-rég megsemmisítette volna. Ez ellen azzal érvelt, hogy a férfiak túlzott érzelgősségből sokszor a legkompromittálóbb bizonyítékokat is megőrzik.

Végül Alix elesett a becsület mezején. Szégyenpírban égő arccal bár, de vadul végigkutatta a levél-és iratkötegeket, kiforgatta a fiókokat, még a férje összes zsebét is. Csak két fiók járt túl az eszén, a fiókos szekrényben a legalsó meg az íróasztal jobb oldali kisfiókja – mindkettő zárva volt. Alix azonban most már elvetette gátlásait. Meg volt győződve róla, hogy a két fiók valamelyikében megtalálja a múltbéli kísértetnő létezésének tárgyi bizonyítékait.

Eszébe jutott, hogy Gerald gondatlanul ott hagyta a kulcsait a lenti pohárszéken. Felhozta, és sorra végigpróbálta valamennyit. A harmadik kulcs illett az íróasztalfiókba. Alix hevesen kirántotta. Csekk-könyv volt benne, egy tömött bankjegytárca, a fiók mélyén pedig egy szalaggal átkötött levélköteg.

Alix pihegve bontotta ki a szalagot. Azután mély, forró pír lepte el az arcát, visszadobta a levélcsomót a fiókba, betolta, bezárta. Mert a leveleket egytől egyig ő maga írta Gerald Martinnak, még a házasságuk előtt.

Most a fiókos szekrénynek szentelte figyelmét, habár inkább csak azért, hogy megnyugtassa magát: nem hagyott ki semmit – de nem is várta, hogy talál valamit. Szégyellte magát, és már-már meggyőződött róla, hogy őrült képzelgés volt az egész.

Bosszúságára Gerald kulcscsomójának egyik kulcsa sem illett a bezárt fiók zárjába. Alix azonban nem hagyta magát, végigjárta a szobákat, és valóságos kulcskollekciót hozott magával. Nagy megelégedésére a vendégszoba szekrénykulcsa illett a zárba. Kinyitotta, kihúzta a fiókot. De nem volt benne semmi egyéb, csak egy csomó régi, mocskos, fakó újságkivágás.

Alix megkönnyebbülten felsóhajtott. De azért belepillantott az újságkivágásokba: vajon mi érdekelhette annyira Geraldot, hogy őrizgeti ezt a poros köteget? Szinte mindegyik kivágás amerikai újságból származott, vagy hétesztendősek voltak, s egy hírhedt házasságszédelgő és bigámista, Charles Le Maître bűnperével foglalkoztak. Le Maître-t azzal gyanúsították, hogy eltette láb alól nőáldozatait. Az egyik házban, amelyet Le Maître bérelt, a padló alatt egy csontvázat találtak, s a legtöbb nő, akit „elvett”, nyomtalanul eltűnt.

Le Maître ördöngös ügyességgel védekezett, s ebben támogatta az Egyesült Államok legjobb védőügyvédeinek serege is. Ha Skóciában folyik a bűnper, bizonyára ez lett volna a verdikt: „A vád nem bizonyítható.” Így azonban a főbenjáró vádpontban „nem bűnös”-nek nyilváníttatott, ám az ellene felhozott többi vádban bűnösnek találták, és hosszú börtönbüntetésre ítélték.

Alix emlékezett, mekkora port vert fel az ügy annak idején, s még nagyobb szenzáció volt, amikor vagy három év múlva Le Maître megszökött. Sohasem jutottak a nyomára. Az angol újságok akkoriban hosszasan cikkeztek róla, hogy milyen lenyűgöző egyéniség volt az az ember, s milyen különleges hatalma volt a nők fölött; megírták azt is, hogy milyen jeleneteket rendezett a bíróság előtt, milyen szenvedélyesen hirdette ártatlanságát, s hogy olykor elvesztette az eszméletét – ennek valójában szívgyöngeség volt az oka, bár a közvélemény szívesebben magyarázta egyszerűen Le Maître színészi képességével a dolgot.

Alix megnézte az egyik újságkivágásban Le Maître képét. Érdeklődve tanulmányozta – hosszú szakállas, tudós képű úr. Valakire emlékeztette, de nem tudott rájönni, kire. Sosem tudta, hogy Gerald érdeklődik a bűnözés, a híres bűnügyek iránt – bár ez köztudomásúlag számos férfi hobbija.

De hát kire emlékezteti ez a kép? Hirtelen nagy megdöbbenésére rájött, hogy magára Geraldra. A szem, a homlok… nagyon hasonlít. Talán ezért tette el az újságkivágásokat. Alix szeme a kép melletti szövegre vándorolt. A vádlott zsebnaptárában bizonyos dátumok voltak, olvasta; feltételezték, hogy azokat az időpontokat jelzik, amikor Le Maître eltette láb alól áldozatait. Azután egy nő tett vallomást; azonosította a vádlottat, a bal csuklóján, a bal tenyér tövében levő anyajegyről…

Alix ernyedt kezéből kiesett az újság. Hirtelen úgy érezte, megfordul vele a világ. Gerald bal csuklóján, épp a tenyér tövében, apró sebhely van…

Forgott, forgott a világ… Később már furcsállotta, hogy első pillanatban ilyen végletes következtetésre jutott: Gerald Martin azonos Charles Le Maître-rel! Tudta és hitte egy szempillantás alatt. Összefüggéstelen töredékek örvénylettek az agyában, mint a kirakós rejtvény helyreilleszthető darabkái.

A ház vételára – az ő pénze, csak az övé. A kötvényei, amelyeket Geraldra bízott. Még az álma igazi jelentőségét is értette már. Mélyen a tudattalanjában mindig félt Gerald Martintól, menekülni akart előle. És ez a tudat alatti énje Dick Windyfordnál keresett segítséget. Ezért is fogadta el oly könnyen, kétely és tétovázás nélkül az igazságot. Ő Le Maître soron következő áldozata. Lehet, hogy nagyon hamar.

Szinte felkiáltott, mert eszébe jutott valami. „Szerda 21h.” A pince, ahol oly könnyű felemelni a járólapokat. Egyszer már egy áldozatát pincében temette el. Mindent kitervelt, szerda estére. De hogy a tulajdon kezével, módszeresen leírja előre – téboly! Nem, nagyon is logikus. Gerald mindig is gondosan vezette az előjegyzési naptárát – a gyilkosság neki éppolyan üzleti elfoglaltság, mint akármi más.

De mi mentette most meg? Mi menthette meg? Tán Gerald szíve megenyhült az utolsó pillanatban? Nem – Alix agyában már villant is a válasz. Az öreg George. Most már értette férje indokolatlan haragját. Kétségtelenül előkészítette a talajt: akivel találkozott, mindenkinek elmesélte, hogy másnap Londonba utaznak. Aztán George váratlanul megjelent, megemlítette ezt a London-ügyet, és ő megcáfolta. Aznap este nagyon kockázatos lett volna végezni vele, hátha az öreg George elmeséli, hogy miről beszélgettek. Micsoda megmenekülés! Ha nem említi Geraldnak azt a jelentéktelen dolgot… Alix megborzongott.

De most nincs veszteni való idő. Azonnal el kell mennie – még mielőtt Gerald hazaér. A világ minden kincséért sem hajlandó még egy éjszakát egy fedél alatt tölteni vele. Gyorsan visszatette az újságkivágásokat a fiókba, betolta, bezárta.

Aztán megmerevedett, mintha kővé vált volna. Meghallotta, amint csikordul a kertkapu. A férje hazaért.

Alix erőt vett magán, lábujjhegyen az ablakhoz osont, s a függöny menedéke mögül kinézett.

Igen, a férje az. Mosolyog, és dúdolgat magában. Kezében egy tárgy, amelynek láttán Alixnek egy pillanatra elállt a szívverése. Egy vadonatúj ásó!

Alix ösztönszerűen tudta már. Ma este akarja megtenni… De még van remény. Gerald, egyre dúdolgatva, megkerülte a házat.

„A pincébe teszi… hogy kéznél legyen” – gondolta Alix, és megremegett.

Egy pillanatnyi tétovázás nélkül lefutott a lépcsőn, ki a házból. De alig lépett ki az ajtón, már jött is a férje a ház mögül.

– Hahó! – szólt Gerald. – Hová futsz ilyen lélekszakadva?

Alix kétségbeesetten igyekezett nyugalmat erőltetni magára. Ezt az alkalmat ugyan elmulasztotta, de ha vigyáz, ha nem kelti fel Gerald gyanúját, még nincs veszve minden. Még talán most is…

– Csak el akartam sétálni az ösvény végéig meg vissza – mondta. A hangját még ő maga is reszketegnek, bizonytalannak hallotta.

– Pompás – mondta Gerald. – Megyek veled én is.

– Ne… igazán, Gerald. Olyan ideges vagyok… fáj a fejem… szeretnék inkább egyedül menni.

Gerald figyelmesen nézett rá. Mintha gyanakvás villant volna a szemében.

– Mi bajod, Alix? Sápadt vagy… hiszen te reszketsz.

– Ugyan! – Nyerseséget erőltetett a hangjába. Mosolygott. – Fáj a fejem, ennyi az egész. Járok egyet, az biztos jót tesz.

– Nekem pedig hiába is mondod, hogy nem kellek neked – jelentette ki szokásos könnyed kacagásával Gerald. – Kellek, nem kellek… veled tartok.

Alix nem mert tovább ellenkezni. Ha Gerald csak sejti is, hogy ő tudja…

Nagy nehezen magára erőltette rendes modorát. Kényelmetlenül érezte, hogy férje időnként rá-rásandít, mintha nem volna egészen nyugodt. Úgy érezte, nem sikerült elaltatnia Gerald gyanúját.

Amikor visszatértek a házba, Gerald ragaszkodott hozzá, hogy Alix feküdjön le, és kölnivizet hozott, hogy azzal borogassa a halántékát. Most is, mint mindig, az odaadó férj szobrát lehetett volna megmintázni róla, s Alix mégis olyan tehetetlennek érezte magát, mint aki csapdába esett.

Gerald egy pillanatra sem hagyta magára. Vele ment a konyhába, segített behozni az egyszerű, hideg vacsorát, amelyet Alix már előre elkészített. Alix úgy érezte, egy falat sem megy le a torkán, de erőltette az evést, még vidámnak és természetesnek is igyekezett látszani. Tudta, hogy most az életéért harcol. Egyedül van ezzel az emberrel, mérföldekre minden segítségtől, kényre-kedvre kiszolgáltatva Geraldnak. Egyetlen reménysége, hogy sikerül elaltatnia Gerald gyanúját, hogy magára hagyja néhány pillanatra: annyi elég, hogy a telefonhoz menjen a hallba, és segítséget hívjon. Most már ez az egyetlen reménye. Ha menekülni próbál, Gerald utoléri.

Pillanatnyi remény villant benne, amikor eszébe jutott, hogy Gerald egyszer már felhagyott tervével. Mi lenne, ha elmondaná neki, hogy Dick Windyford eljön hozzájuk aznap este?

A szavak már-már ott voltak a nyelve hegyén – de aztán gyorsan elvetette a gondolatot. Ezt az embert másodszor nem lehet eltéríteni. Olyan határozottság, olyan ujjongás van a nyugalma mögött, hogy Alix majdnem rosszul lett tőle. Csak siettetné a gaztettet. Itt helyben meggyilkolná, aztán nyugodtan felhívná Dick Windyfordot, és közölné, hogy Alixnek, sajnos, el kellett utaznia. Jaj, csak Dick Windyford eljönne ma este. Jaj, ha Dick…

Hirtelen ötlet villant Alix agyába. Gyors oldalpillantást vetett férjére, mintha attól tartana, hogy Gerald a gondolataiba lát. Hogy kitervelt valamit, a bátorsága is visszatért. Oly természetes lett a modora, hogy maga is csodálkozott. Érezte, hogy Gerald gyanúja tökéletesen elaludt.

Megfőzte a kávét, és kivitte a tornácra, ahol gyakran üldögéltek szép estéken.

– Egyébként – szólalt meg hirtelen Gerald – később megcsináljuk azokat a fényképeket.

Alix érezte, hogy hideg fut végig a hátán, de könnyedén válaszolt:

– Nem tudnád egyedül megcsinálni? Kicsit fáradt vagyok ma este.

– Nem tart soká. – Gerald mosolygott magában. – És megígérhetem, hogy utána nem leszel fáradt.

Láthatólag szórakoztatta, amit mondott. Alix megborzongott. Most vagy soha – végre kell hajtania a tervét.

Felállt.

– Megyek, telefonálok gyorsan a mészárosnak – jelentette könnyedén. – Maradj csak.

– A mészárosnak? Ilyenkor, késő este?

– Nem az üzletbe, csacsikám. A lakására. Holnap szombat, úgyhogy meg akarom kérni, hozzon fel egypár szép borjúkarajt, korán reggel, mielőtt még valaki elhalászná előlem. Az öreg tűzbe menne értem.

Besietett a házba, becsukta maga mögött az ajtót. Hallotta, amint Gerald utánaszól: – Ne csukd be az ajtót – és már készen állt a könnyed válasz: – Bejönnek azok az utálatos bogarak. Félsz talán, hogy kikezdek a mészárossal, csacsikám?

Mihelyt bent volt, felkapta a telefonkagylót, és tárcsázta a Vidám Utas számát. Rögtön megkapta.

– Mr. Windyford ott van még? Beszélhetnék vele? – Azután a szíve kegyetlenül megdobbant. Kinyílt az ajtó, Gerald belépett a hallba.

– Ugyan, Gerald, eredj már – mondta Alix nyűgösen. – Utálom, ha hallgatják, mikor telefonálok.

De Gerald csak nevetett, és ledobta magát egy székbe. – Biztos, hogy a mészárosnak telefonálsz? – kérdezte évődő hangon.

Alix kétségbeesett. A terv füstbe ment. Egy pillanat múlva Dick a telefonnál lesz. Tegyen mindent kockára, és kiabáljon segítségért? Megérti Dick, hogy mit akar, mielőtt Gerald kikapná a kezéből a kagylót? Vagy egyszerűen tréfára veszi?

S aztán, miközben idegesen nyomogatta a kagylón a piros gombot, amelynek segítségével hallható vagy nem hallható a vonal túlsó végén a hang, egyszerre újabb terv ötlött az eszébe.

„Nehéz lesz – gondolta. – Nagyon kell vigyáznom, csak a megfelelő szavakat mondhatom, egy pillanatra sem tétovázhatom, de azt hiszem, meg tudom csinálni. Meg kell csinálnom.”

És ebben a pillanatban a vonal túlsó végén felcsendült Dick Windyford hangja.

Alix mély lélegzetet vett. Azután lenyomta a gombot, és megszólalt.

– Halló, itt Mrs. Martin a Fülemüle-villából. (Itt elengedte a gombot.) Kérem, jöjjön ide (megint lenyomta a gombot) holnap reggel, és hozzon hat szép borjúkarajt. (Elengedte a gombot.) Nagyon fontos. (Lenyomta.) Nagyon köszönöm, Mr. Hexworthy, ne haragudjon, hogy ilyen későn hívom, de az a borjúkaraj igazán (elengedte) élet-halál kérdése… (Lenyomta.) Nagyon jó… szóval holnap reggel… (elengedte), amilyen hamar csak tud…

Azután letette a kagylót, és szembefordult a férjével. Nehezen szedte a levegőt.

– Hát így beszélnek egyesek a mészárossal, hm? – kérdezte Gerald.

– Mi, nők már csak ilyenek vagyunk – mondta Alix könnyedén.

Remegett izgalmában. Gerald nem sejt semmit. És Dick, még ha nem is érti, eljön biztosan.

Bement a nappali szobába, és felgyújtotta a villanyt. Gerald utánament.

– De jó kedved lett egyszerre – mondta, és kíváncsian szemlélte a feleségét.

– Bizony – mondta Alix. – Már nem fáj a fejem.

Leült a megszokott helyére, és a férjére mosolygott, aki szintén letelepedett rendes helyére, vele szemközt. Megmenekült! Még csak öt perc múlva fél kilenc. Kilencig Dick bőven ideér.

– Nemigen ízlett ma este az a kávé, amit adtál – panaszkodott Gerald. – Keserű volt.

– Újfajta kávét próbáltam ki. Ha nem ízlik, máskor nem veszek ilyet, szívem.

Alix felemelte kézimunkáját, és hímezgetni kezdett. Tökéletesen bízott magában; végig tudja játszani az odaadó feleség szerepét. Gerald olvasott néhány oldalt. Aztán az órára pillantott, és félretette a könyvet.

– Fél kilenc. Ideje lemenni a pincébe, és munkához látni.

Alix kezéből kicsúszott a hímzés.

– Még nem! Várjunk kilencig.

– Nem, drágám, fél kilencre terveztem. Annál korábban térhetsz nyugovóra.

– De én szívesebben várnék kilencig.

– Fél kilenc – mondta makacsul Gerald. – Tudod, ha kitűzök egy időpontot, ahhoz ragaszkodom. Gyerünk, Alix. Egy percig sem várok tovább.

Alix felnézett rá, és minden igyekezete ellenére rémület áradt el benne. Lehullt az álarc; Gerald keze remegett; szeme izgatottan ragyogott; szüntelenül nyalogatta száraz ajkát. Már nem is igyekezett leplezni izgalmát.

Alix azt gondolta: „Igaz… nem bír magával… mint az őrült, olyan.”

Gerald nagy léptekkel odacsörtetett hozzá, és a vállánál fogva felrántotta.

– Gyerünk, szépségem, vagy viszlek erőszakkal.

Vidám volt a hangja, de leplezetlen vadság érzett mögötte, és Alix megremegett. Végső erőfeszítéssel kiszabadította magát, és a falhoz hátrált. Tehetetlen volt. Nem szabadulhat… nem tehet semmit… és Gerald közeledik feléje.

– Ejnye, Alix…

– Nem… nem!

Alix sikoltott, kezét tehetetlenül maga elé tartotta, hogy elhárítsa Geraldot.

– Gerald… várj… Valamit el kell neked mondanom, valamit be akarok vallani…

Gerald megállt.

– Bevallani…? – kérdezte kíváncsian.

– Igen, bevallani. – Lélekszakadva folytatta, igyekezett fogva tartani Gerald figyelmét. – Valamit, amit már rég el kellett volna mondanom neked.

Megvető kifejezés suhant át Gerald arcán. Megtört a varázs.

– Valami régi szerelem, biztosan – mondta gúnyosan.

– Nem – mondta Alix. – Egészen más. Te bizonyára… igen, te bűntettnek mondanád.

És egyszerre látta, hogy a megfelelő hangot ütötte meg. Megint rabul ejtette Gerald figyelmét. Alix bátorsága visszatért. Megint ura volt a helyzetnek.

– Inkább ülj vissza – mondta nyugodtan.

Ő is visszament a helyére, és leült. Még a hímzésért is lehajolt, és felvette. De nyugalma mögött lázasan járt az agya. Mert a kitalált történetnek le kell kötnie Gerald figyelmét, míg segítség nem érkezik.

– Azt mondtam neked – szólalt meg –, hogy tizenöt évig voltam gyors-és gépírónő. Ez nem egészen igaz. Volt két megszakítás. Az első huszonkét éves koromban. Megismerkedtem egy férfival; idősebb ember volt, meglehetősen jómódú. Belém szeretett, és megkérte a kezemet. Igent mondtam. Összeházasodtunk. – Alix egy pillanatig hallgatott. – Életbiztosítást köttettem vele, az én javamra.

Hirtelen érdeklődés villant Gerald szemében. Alix megújult nyugalommal folytatta.

– A háború alatt egy darabig egy kórház gyógyszertárában dolgoztam. Mindenféle kábítószerhez, ritka méreghez hozzáférhettem. Igen. Méreghez is.

Elgondolkodva hallgatott. Gerald most már leplezetlen érdeklődéssel hallgatja, az bizonyos. A gyilkost bizonyára érdekli a gyilkosság. Erre tett fel mindent, és sikerült. Lopva az órára pillantott. Öt perccel múlt fél kilenc.

– Van egy bizonyos méreg… jelentéktelen, fehér por. Egyetlen csipetnyi belőle halálos adag. Értesz valamelyest a mérgekhez?

Kissé félve tette fel a kérdést. Ha Gerald ért hozzá, óvatosan kell folytatnia.

– Nem – mondta Gerald. – Jóformán semmit.

Alix fellélegzett: így már könnyebb dolga lesz.

– De a szkopalaminról biztosan hallottál. Ennek a méregnek is hasonló a hatása, de nem lehet kimutatni a szervezetben. Minden orvos szívgyengeséget állapítana meg a halál okaként. Loptam belőle egy keveset és elrejtettem.

Elhallgatott, erőt gyűjtött.

– Folytasd – mondta Gerald.

– Nem. Félek. Nem tudom elmondani. Majd máskor.

– Most – mondta türelmetlenül Gerald. – Hallani akarom.

– Egy hónapja voltunk már házasok. Nagyon jó voltam az én koros férjemhez; gyengéd, odaadó felesége voltam. Dicsért is fűnek-fának. Mindenki tudta, milyen példás feleség vagyok. Este mindig magam főztem a kávéját. Egyszer, vacsora után, amikor kettesben üldögéltünk, a halálos méregből egy csipetnyit a kávéscsészéjébe tettem.

Alix elhallgatott, és nagy figyelemmel új fonalat fűzött a tűbe. Ő, aki életében sohasem színészkedett, a világ legnagyobb színésznőjével is felvehette volna a versenyt ebben a pillanatban. Valósággal átélte a hidegvérű gyilkos szerepét.

– Nagyon békés halála volt. Figyeltem egész idő alatt. Egyszer levegőért kapott. Kinyitottam az ablakot. Aztán azt mondta, nem tud megmozdulni a székben. És azután meghalt.

Elhallgatott; mosolygott. Háromnegyed kilenc. Most már mindjárt itt lesz.

– Mennyi… – kérdezte Gerald – mennyi volt a biztosítási összeg?

– Körülbelül kétezer font. Tőzsdén játszottam vele, és elvesztettem. Visszamentem az irodába. De nem akartam sokáig ott maradni. Megismerkedtem egy másik férfival. A hivatalban megtartottam a lánynevemet. Ő nem is tudta, hogy már férjnél voltam. Fiatalabb volt, mint az első, meglehetősen jóképű, és jómódú ő is. Csendben esküdtünk, Sussexben. Nem akart életbiztosítást kötni, de, persze, az én javamra végrendelkezett. Ő is szerette, ha én magam készítem el esténként a kávéját, éppúgy, mint az első férjem.

Alix elgondolkodva mosolygott, majd halkan hozzátette:

– Nagyon jó kávét főzök.

Aztán folytatta.

– Sok jó barátom volt a faluban, ahol éltünk. Mindenki nagyon sajnált, amikor a férjem hirtelen meghalt szívgyengeségben, egy este, vacsora után. Az orvos nem nagyon tetszett nekem. Nem hiszem, hogy gyanakodott rám, de mindenesetre meglepte a férjem hirtelen halála. Nem is tudom, miért mentem végül vissza az irodába. Biztosan a megszokás… A második férjem körülbelül négyezer fontot hagyott rám. Ezúttal kerültem a tőzsdét. Kötvényeket vásároltam. Aztán… hiszen tudod.

De nem folytathatta. Gerald Martin vértolulásos arccal, fuldokolva rászegezte reszkető ujját.

– A kávé… Uramisten! A kávé!

Alix rábámult.

– Már értem, miért volt keserű! Te átkozott! Megmérgeztél!

Gerald két keze megmarkolta a széke karfáját. Rá akarta vetni magát az asszonyra.

– Megmérgeztél!

Alix hátrább húzódott, egészen a kandallóig. Rémülten tagadásra akarta nyitni ajkát – azután megállt. Még egy perc, és Gerald ráveti magát. Alix összeszedte minden erejét. Pillantása parancsolóan fúródott Gerald szemébe.

– Igen – mondta. – Megmérgeztelek. Már hat is a méreg. Már nem is tudsz mozdulni a székből… nem tudsz megmozdulni…

Ha ott tarthatná… még egypár percig…

Jaj! Mi ez? Léptek az úton! Csikordul a kapu! Léptek a kerti ösvényen! A hall ajtaja nyílik…

– Nem tudsz mozdulni… – ismételte Alix. Azután kisurrant mellette, hanyatt-homlok menekült a szobából, és félájultan vetette magát Dick Windyford karjába.

– Úristen! Alix! – kiáltott fel a fiatalember. Azután a férfihoz fordult, aki vele jött – magas alak, rendőr-egyenruhában.

– Menjen be, kérem, nézze meg, mi történt abban a szobában.

Alixet óvatosan lefektette a heverőre, és fölé hajolt.

– Szegénykém – suttogta. – Szegény drágám. Mit csinált magával?

Alix szemhéja megrebbent, ajka Dick nevét mormolta.

Dicket zavaros gondolataiból a rendőr riasztotta fel: megérintette a karját.

– Nincs más abban a szobában, uram, csak egy férfi ül egy székben. Úgy nézem, valami nagy ijedség érhette, és…

– És?

– Hát, uram, az illető… meghalt.

Mindketten összerezzentek Alix hangjára.

Úgy szólt, mintha álmában beszélne.

– És azután – mondta, mintha csak idézne valamiből –, azután meghalt…

(Borbás Mária)

Az álom

Hercule Poirot alaposan szemügyre vette az imponáló házat. Tekintete egy pillanatra elkalandozott a ház közvetlen közelében lévő üzletekre, a tőle jobbra magasodó gyárépületre, és vele szemben az olcsó bérű lakásokat rejtő bérházakra.

Aztán megint a Northway House-ra tért vissza a pillantása, mely egy letűnt kor itt maradt emléke volt: egy tágas és komótos koré, melyben még zöld mezők övezték ezt a szemtelenül előkelő épületet. Mára anakronizmus lett belőle, melyet bekerített a modern, hektikus London épülettengere, és el is feledkeztek róla az emberek: ötvenből talán egy sem tudta volna megmondani, hol található.

Azt meg végképp nagyon kevesen tudták volna, hogy kié a ház, pedig a tulajdonost a világ leggazdagabb emberei között tartották számon. Sok pénzen azonban nem csak publicitást lehet vásárolni – a sajtó hallgatását is meg lehet venni vele. Benedict Farley, ez a különc milliárdos úgy akarta, hogy lakóhelye holléte ne legyen publikus. Ő maga rendkívül ritkán mutatkozott, és még ritkábban jelent meg nyilvános helyeken. Olykor felbukkant bizonyos cégek vezetőségi ülésein, és sovány alakja, horgas orra és recsegő hangja joggal tartott számot az igazgatósági tagok figyelmére. Közismertségét azonban leginkább a róla szóló szóbeszédeknek és legendáknak köszönhette. Híres volt fukarsága, de alkalmankénti hihetetlen nagylelkűsége is, valamint néhány személyes apróság: jól ismerte mindenki otthoni, foltvarrással készült köntösét, ami állítólag már huszonnyolc éve megvolt neki; tudtak egyhangú étrendjéről, mely kizárólag káposztalevesből és kaviárból állt; és mindenki hallott róla, hogy mennyire utálja a macskákat. Mindez közismert volt.

Hercule Poirot is hallott minderről. Mást nem is tudott erről az emberről, akihez most készült. Az a levél sem szolgált sok pluszinformációval, ami Poirot zakója zsebében lapult.

Poirot, miután pár perc alatt felmérte ezt a melankóliát sugárzó, régi épületet, felment a bejárati ajtóhoz a lépcsőn, és megnyomta a csengőt. Közben ránézett arra a csinos karórára, ami végre felváltotta régi favoritját, a korábban magánál hordott, krumpli méretű zsebórát. Igen: hajszálpontosan fél tíz volt. Hercule Poirot soha egyetlen percet sem késett.

Kellő várakozás után kinyílt az ajtó. A kivilágított előcsarnokból az inasok fajtájának egy tökéletes példánya komorlott elő.

– Mr. Benedict Farley-hoz jöttem – szólt Hercule Poirot.

Az inas minden személyeskedést nélkülöző pillantása tetőtől talpig felmérte Poirot-t: nem sértőn, de határozottan.

En gros et en détail12 – gondolta Hercule Poirot elismerően.

– Meg van beszélve, uram? – kérdezte az inas nyájasan.

– Igen.

– Szabad a nevét, uram?

– Monsieur Hercule Poirot.

Az inas erre meghajolt, és hátrább húzódott. Hercule Poirot a házba lépett. Az inas becsukta mögötte az ajtót.

Hátravolt azonban még egy formalitás, mielőtt a szakavatott kezek megszabadították volna a látogatót a kalapjától és a sétapálcájától.

– Elnézését kérem, uram, de el kell kérjek öntől egy levelet.

Poirot minden sietség nélkül előhúzta az összehajtott levelet, és átadta az inasnak. Az csak egyetlen pillantást vetett rá, és máris visszaadta, miközben meghajolt. Hercule Poirot visszatette a zsebébe. A levél tartalma roppant egyszerű volt: Monsieur Hercule Poirot-nak

Northway House, W.8

Kedves Uram!

Mr. Benedict Farley szeretné kikérni az Ön tanácsát. Szeretné, ha felkeresné a fenti címen holnap (csütörtökön) este 9.30-kor, ha Önnek is megfelel.

Üdvözlettel:

Hugo Cornworthy

titkár

ui.: Kérem, ezt a levelet hozza magával.

Az inas ügyesen elszedegette Poirot kalapját, pálcáját és kabátját. Majd azt mondta:

– Kérem, jöjjön velem Mr. Cornworthy szobájába!

Előre ment a széles lépcsőn. Poirot követte, s közben elismerően nézegette az elébe kerülő pompázatos, igencsak hivalkodó objets d’art13-t. Ami a művészetet illeti, Poirot ízlése a feltörekvő polgárságéhoz volt hasonlatos.

Az első emeleten az inas bekopogott egy ajtón.

Hercule Poirot-nak ettől kissé felszaladt a szemöldöke. Ez volt az első dolog, ami rontott a benyomásain. A legkiválóbb komornyikok nem szoktak kopogni az ajtón – pedig ez itt kétségkívül egy első osztályú komornyik volt!

Poirot valójában ekkor szembesült először a milliárdos különcségével.

Odabentről egy hang hallatszott: kiáltott valamit. Az inas kitárta az ajtót. Bejelentette (és Poirot most is érzékelte a szabályoktól való szándékos eltérést):

– Itt az úr, akit vár, uram.

Poirot belépett a szobába. Jó tágas volt, igen egyszerű berendezéssel, mely a munka céljait szolgálta. Iratrendező szekrények, kézikönyvek, néhány karosszék és egy méretes, tiszteletet parancsoló íróasztal, melyet szép rendesen iktatott papírok borítottak. A szoba sarkai homályba burkolóztak, mert az egyetlen fényforrás egy nagy, zöld búrájú olvasólámpa volt az egyik karosszék melletti kis asztalkán. A lámpa úgy volt beállítva, hogy teljesen a szemébe világított annak, aki az ajtón benyitott. Hercule Poirot kénytelen volt pislogni, s közben megjegyezte magában, hogy a lámpában legalább 150-es a körte. Sovány alak ült foltvarrásos köntösben a karosszékben: maga Benedict Farley. Fejét jellegzetes mozdulattal nyújtotta előre, hegyes orra akár a madárcsőr. Fehér hajtincs lógott közvetlenül a homloka fölött, amitől egészen úgy festett, mint egy kakadu. Szeme gyanakodva villogott vastag szemüveglencséi mögül, ahogy a vendégére nézett.

– Hé! – szólalt meg végül éles, sipító, mégis recsegő hangon. – Szóval maga az a Hercule Poirot, mi, hé?

– Szolgálatára – mondta Poirot udvariasan, és meghajolt, egyik kezét a szék támláján nyugtatva.

– Na üljön le, üljön le! – mondta ingerülten az öreg.

Hercule Poirot leült: a lámpa az arcába világított. Az öregúr a lámpa mögül figyelmesen nézegette Poirot-t.

– Na és honnan tudjam, hogy maga tényleg Hercule Poirot, mi, hé? – kérdezte bosszúsan. – Erre feleljen nekem, hé!

Poirot megint elővette a kapott levelet, és odaadta Farley-nak.

– Na ja – ismerte el a milliárdos kelletlenül. – Ez az. Ezt írattam Cornworthyvel.

Összehajtotta, és visszalökte.

– Szóval maga az, mi?

Poirot egy kis kézmozdulattal kísérte válaszát:

– Biztosíthatom, hogy nincs semmi csalás a dologban.

Benedict Farley váratlanul felvihogott:

– Ezt mondja a bűvész is, mielőtt kiveszi az aranyhalat a kalapból! Mert a szövegelés is része a trükknek!

Poirot erre nem szólt semmit. Farley hirtelen témát váltott:

– Gyanakvó vénembernek tart, mi, hé? Az is vagyok. Ne bízz senkiben! – ez a jelmondatom! Ha az ember gazdag, senkiben nem bízhat meg. Az nem kifizetődő.

– Velem óhajtott konzultálni…? – tett egy gyengéd célzást Poirot.

Az öreg bólintott.

– Így van. Mindig a legjobbat vedd! – ez a jelmondatom. Fordulj a legkiválóbb szakértőhöz, és ne törődj vele, hogy mennyibe fog kerülni! Bizonyára észrevette, Monsieur Poirot, hogy nem kérdeztem, mennyi a tiszteletdíja. Nem is fogom! Küldje el a számlát – és én nem fogok kukacoskodni! A fűszeresnél azok az ostobák azt hitték, hogy eladhatják nekem kettő kilencért a tojást, amikor a piacon kettő hét az ára – a csalók! Engem nem fognak bepalizni! De ha valaki a legjobb a szakmájában, az más tészta. Azt meg kell fizetni. Én is a legjobb vagyok, hát csak tudom!

Hercule Poirot nem reagált erre. Figyelmesen hallgatott, fejét kissé féloldalra döntve. De a higgadt külső mögött csalódottság ébredezett. Még nem is tudta pontosan az okát. Benedict Farley eddig úgy viselkedett, ahogy ez várható volt, azaz pontosan megfelelt a róla terjedő híreszteléseknek, s mégis… Poirot csalódott volt.

„Ez egy szélhámos – gondolta magában utálkozva. – Közönséges szélhámos!”

Látott ő már dúsgazdag embereket, akik szintén különc módon viselkedtek, de Poirot majdnem mindegyikükben érzett valami erőt, valami belső energiát, ami kivívta a tiszteletét. Ha közülük valamelyik foltvarrásos köntösben fogadta volna, azt azért teszi, mert ahhoz van kedve. De Benedict Farley köntöse tulajdonképpen színpadi jelmez volt – vagy legalábbis Poirot ezt érezte. És az öreg is leginkább színpadiasan viselkedett. Poirot minden szavában érezte a hatásvadászatra való törekvést.

Minden érzelem nélkül elismételte:

– Konzultálni óhajt velem, Mr. Farley…?

A milliárdos modora egyik pillanatról a másikra megváltozott.

Közelebb hajolt, és a hangja tompa károgássá halkult.

– Igen, igen… Hallani akarom, mit tud mondani… hogy mit gondol… Keresd meg a legjobbat! Mindig ezt követem! A legjobb orvost, a legjobb detektívet, és majd ők ketten megoldják!

– Bevallom, monsieur, hogy egyelőre nem értem.

– Naná – vakkantott Farley. – Hisz még egy szót se mondtam!

Újra közelebb hajolt, és egy váratlan kérdéssel állt elő:

– Mit tud az álmokról, Monsieur Poirot?

A kis ember felhúzta a szemöldökét. Nem is sejtette, hogy mire kell számítania, de ez mindenképp meglepte.

– Ebben a témában, Mr. Farley, ajánlhatom Napóleontól az Álmoskönyvet, vagy egy Harley Streeten praktizáló pszichológus orvost.

Benedict Farley szárazon közölte:

– Már mindkettőn túl vagyok…

Csend lett. Aztán a milliárdos tovább beszélt, eleinte csaknem suttogva, majd egyre hangosabb és magasabb hangon.

– Mindig ugyanazt álmodom: minden egyes éjszaka. És félek… bizony, mondhatom, félek… Mindig ugyanaz. Ülök a szobámban, ami ezzel szomszédos. Az asztalomnál ülök, és írok. Van bent egy falióra, én ránézek, és látom, hány óra: pontosan két perc múlva lesz fél négy. Minden egyes álomban, érti? És amikor látom, hogy ennyi az idő, Monsieur Poirot, akkor tudom, hogy eljött az ideje: meg kell tennem. Nem akarom megtenni, borzasztó érzés, de akkor is meg kell tennem…

Éles hangja sipított, ahogy ezt kimondta.

Poirot rezzenéstelen arccal megkérdezte:

– És mi az, amit meg kell tennie?

– Fél négy előtt két perccel – folytatta Benedict Farley rekedten – kinyitom az íróasztalom jobb oldali második fiókját, kiveszem a revolvert, amit ott tartok, megtöltöm, és odamegyek vele az ablakhoz. És aztán… aztán…

– Igen?

Benedict Farley egészen halkan súgta:

– Aztán agyonlövöm magam…

Csend volt.

Majd Poirot megszólalt.

– Ez van az álmában?

– Igen.

– Minden éjszaka ugyanez?

– Igen.

– Mi történik azután, hogy agyonlövi magát?

– Felébredek.

Poirot lassan, töprengve bólintott.

– Csak kíváncsiságból kérdezem: tényleg tart egy revolvert abban a bizonyos fiókban?

– Igen.

– Miért?

– Mindig is így tettem. Az embernek mindenre fel kell készülnie.

– Felkészülni, de mire?

Farley bosszúsan reagált:

– Az én pozíciómban jó, ha mindig résen van az ember. Minden gazdag embernek sok az ellensége.

Poirot nem erőltette tovább a témát. Néhány percig nem szólt, majd megkérdezte:

– És engem pontosan miért hívatott ide?

– Megmondom. Legelőször is orvoshoz fordultam a dologgal. Hogy pontos legyek: három orvosnál is jártam.

– És?

– Az első azt mondta nekem: mindennek az étrend az oka. Ez egy idősebb orvos volt. A második viszont egy fiatalabb, a modern iskolából. Ő azzal próbált nyugtatni, hogy az egésznek a kulcsa valami esemény, ami még gyerekkoromban történt, éppen ebben az időpontban: fél négy előtt két perccel. Szerinte én erősen le akarom nyomni a tudatalattiba azt az eseményt, és ennek a jele, hogy álmomban elpusztítom önmagamat. Ez volt a magyarázata.

– És mit mondott a harmadik? – kérdezte Poirot.

Benedict Farley hangja a dühtől hihetetlen magasra csapott:

– Ez is fiatal volt. Az ő teóriája meg egyenesen abszurd! Azt állítja, hogy belefáradtam az életembe, s hogy az annyira terhessé vált a számomra, hogy véget akarok vetni neki! De mivel ennek beismerése azzal is járna, hogy szembe kéne nézzek vele: az életem gyakorlatilag egy csőd, ezért ébren ezt nem vagyok hajlandó elismerni. Álmomban viszont az összes gátló, akarati tényező eltűnik, és ezért meg is teszem, amit valójában szeretnék megtenni. Azaz megölöm magamat.

– Tehát ez az orvos úgy véli, hogy ön, anélkül hogy ennek tudatában volna, valójában öngyilkosságot szeretne elkövetni?

Benedict Farley élesen kiáltotta:

– És ez képtelenség! Képtelenség! Én tökéletesen boldog vagyok! Megvan mindenem, minden, amit pénzzel meg lehet venni! És teljes sületlenség, hogy valakinek ilyen jusson eszébe – elképesztő!

Poirot érdeklődve nézett rá. A remegő kezek, a hang hisztérikus felhangjai valahogy azt súgták neki, hogy ez a tiltakozás egy kissé túl vehemens, s hogy ez a konok erősködés már maga is kissé gyanús. De csak annyit kérdezett: – De hol jövök én ebbe, monsieur?

Benedict Farley egy csapásra lehiggadt. Ujjával nyomatékosan ráütött a mellette álló asztalkára.

– Ott, hogy van egy másik lehetőség. S ha tényleg erről van szó, akkor az a maga szakterülete. Maga híres, mert esetek százait oldotta meg: elképesztő, lehetetlennek tűnő eseteket! Ha valaki rájöhet, hogy mi folyik itt, hát az maga.

– Rájöhetek… de mire?

Farley hangja megint suttogássá halkult.

– Tegyük fel: valaki meg akar ölni engem… Meg lehet ezt így is csinálni? Meg tudják-e csinálni velem, hogy minden éjszaka ugyanezt az álmot lássam?

– Hipnotizálásra gondol?

– Igen.

Hercule Poirot fontolóra vette a kérdést.

– Gondolom, nem lehetetlen – mondta végül. – De erre inkább egy orvos tudna válaszolni.

– Magának nem volt még hasonló esete?

– Pontosan ilyen még nem.

– De érti, mire gondolok, ugye? Hogy valaki ugyanazt az álmot álmodtatja velem minden éjszaka, kivétel nélkül, míg egyszer csak… túl sok lesz nekem ez a teher, és valóban megteszem. Megteszem, amit oly sokszor végigálmodtam: megölöm magamat!

Hercule Poirot lassan megcsóválta a fejét.

– Nem hiszi, hogy ez lehetséges? – kérdezte Farley.

– Hogy lehetséges-e? – rázta a fejét Poirot. – Én ezzel a szóval nem mernék játszani.

– Akkor hát valószínűtlennek tartja?

– Nagyon is.

Benedict Farley azt mormolta:

– Az orvos is ezt mondta…

De aztán megint élesen felharsant a hangja:

– De akkor miért álmodom ezt folyton? Miért, miért?

Hercule Poirot csak csóválta a fejét. Benedict Farley egyenesen rákérdezett:

– Biztos, hogy ilyesmivel még soha nem találkozott az esetei kapcsán?

– Biztos.

– Erre voltam kíváncsi.

Poirot diszkréten megköszörülte a torkát.

– Megenged egy kérdést? – kérdezte.

– Mire kíváncsi? Mondja, bármi az!

– Kire gyanakszik, aki önt meg akarhatja ölni?

Farley azonnal válaszolt:

– Senkire. Az égvilágon senkire!

– De valami csak eszébe juttatta a dolgot? – erősködött Poirot.

– Egyszerűen csak kíváncsi voltam, hogy elképzelhető-e a dolog.

– A magam tapasztalata alapján azt kell mondjam, hogy nem. Apropó: volt-e már ön valaha hipnotizálva?

– Dehogy! Csak nem gondolja, hogy ilyen szélhámosságnak alávetném magamat?

– Akkor kijelenthetem, hogy az elmélete valószínűtlen.

– De az álom, hát nem érti…? Az álom…!

– Az álma kétségkívül figyelemreméltó – mondta Poirot elgondolkodva. Egy kis szünet után folytatta:

– Láthatnám a helyszínt, ahol az egész lezajlik: az asztalt, a faliórát és a revolvert?

– Természetesen. Megmutatom a szomszéd szobát.

A köntöst maga köré csavarva az öreg félig fel is emelkedett a székből. De aztán, mint aki meggondolta magát, visszaült.

– Nem – mondta. – Nincs ott semmi látnivaló. Mindent elmondtam, ami fontos lehet.

– De én szeretném saját szememmel látni…

– Nincs rá semmi szükség – vakkantotta Farley. – Már hallottam a szakvéleményét. Ennyi.

Poirot vállat vont.

– Ahogy óhajtja.

Felállt.

– Sajnálom, Mr. Farley, hogy nem tudtam segíteni.

Benedict Farley elnézett Poirot feje fölött.

– Nem szeretem, ha szimatolnak – morogta. – A tényeket mind elmondtam magának, de nem tudott velük mit kezdeni. Elküldheti a számlát a konzultációért.

– Nem fogom elmulasztani – felelte a detektív ridegen. Az ajtó felé indult.

– Várjon! – szólt oda a milliárdos. – Azt a levelet kérem vissza.

– A titkárja levelét?

– Igen.

Poirot szemöldöke megint felszaladt. A zsebébe nyúlt, kivett egy összehajtott lapot, és odaadta az öregnek. Az megnézte, majd letette az asztalra, és bólintott.

Hercule Poirot ismét elindult az ajtó felé. Nemigen értette a történéseket. Agya lázasan újra meg újra végigment a hallottakon. De miközben ezzel foglalatoskodott, valami kellemetlen érzése is támadt. És ennek nem Benedict Farley volt az oka, hanem ő maga.

Keze már az ajtó gombján volt, amikor megvilágosodott. Ő, Hercule Poirot, az imént egy triviális hibát követett el! Megint visszafordult.

– Ezer bocsánat! Az ön problémája annyira lefoglalt, hogy közben véletlenül mellényúltam: az a levél, amit odaadtam… a jobb zsebembe nyúltam a bal helyett…

– Mi van? Mi van?

– A levelet, amit az imént átadtam, a mosónőm küldte: bocsánatot kér benne, hogy az ingmellekkel nem bánt elég gondosan.

Poirot bocsánatkérőn mosolygott, és benyúlt a bal zsebébe.

– Ez itt az ön levele.

Benedict Farley elkapta a kezéből, és azt morogta:

– Az ördögbe is, nem képes odafigyelni, hogy mit csinál?

Poirot visszaszerezte a mosónő levelét, és még egyszer, elegánsan elnézést kérve kilépett a szobából.

Ahová kilépett, a lépcsőfordulón megállt egy pillanatig. Elég tágas hely volt: vele szemben egy régi, támlás tölgyfa pad állt, előtte pedig egy asztal. Az asztalon képes újságok. Volt még két fotel és egy kisasztal virágokkal. Poirot nagyon hasonlónak látta egy fogorvosi várószobához.

Az inas lent várt, hogy kiengedje Poirot-t.

– Hívjak önnek taxit, uram?

– Köszönöm, nem kell. Szép az este, inkább sétálok.

Hercule Poirot várt egy kicsit a járdán, míg a forgalmas utcán át tudott kelni.

És ráncolta a homlokát.

– Hát nem! – mondta magának. – Én ezt egyáltalán nem értem! Ennek sehogy sincs értelme. Nagyon sajnálom, de be kell ismernem, hogy én, Hercule Poirot teljesen tanácstalanul állok a dolog előtt.

Az eddigieket a tragédia első felvonásának lehetett volna nevezni. A második felvonás egy héttel később következett. Akkor vette kezdetét, amikor John Stillingfleet doktor felhívta Poirot-t.

Az orvosok szokásos választékos fogalmazásmódját erősen hanyagolva így szólt bele a telefonba:

– Poirot, vén csont, maga az? Itt Stillingfleet.

– Én vagyok, barátom! Mi a helyzet?

– A Northway House-ból beszélek, Benedict Farley házából.

– Á, igen? – kérdezett vissza Poirot, hirtelen fellobbanó érdeklődéssel. – És mi van Mr. Farley-val?

– Meghalt. Ma délután agyonlőtte magát.

Némi hallgatás után Poirot azt mondta:

– Aha…

– Látom, nem vágja falhoz a meglepetés. Tud valamit a dologról, vén csont?

– Miből gondolja?

– Nem kell hozzá zseniális következtetőkészség, sem telepátia, sem semmi hasonló. Találtunk egy levelet, amiben Farley egy héttel ezelőtt idehívta magát.

– Értem.

– Küldtek ide egy nagyon is óvatos rendőrnyomozót – mert sosem lehet tudni, ugye, hogy mi van, amikor egy milliárdos lepuffantja magát. Szeretné tudni, hogy maga tud-e valami közelebbit az esetről. Ha igen, akkor jöjjön már ide!

– Máris indulok.

– Ez rendes magától, öregfiú! Pedig tényleg csak véletlenül tenyerelt ebbe bele, igaz?

Poirot erre egyszerűen csak elismételte, hogy azonnal indul.

– Nem akarja telefonon kifecsegni? Igaza van. A viszontlátásra!

Negyedórával később Poirot már a hosszú, alacsony mennyezetű könyvtárszobában ült a Northway House földszintjén. Még öten voltak ott: Barnett felügyelő, dr. Stillingfleet, Mrs. Farley, az elhunyt milliárdos özvegye, Joanna Farley, a milliárdos egyetlen lánya, és Hugo Cornworthy, a személyi titkár.

Barnett felügyelő diszkrét, katonás külsejű ember volt. Dr. Stillingfleet, aki orvosi minőségében egész más stílusban nyilatkozott meg, mint előzőleg a telefonban, magas, hosszúkás arcú, harmincas férfi volt. Mrs. Farley-ról azonnal látszott, hogy sokkal fiatalabb a férjénél. Csinos, sötét hajú asszony volt. Kemény vonalú szája és fekete szeme semmi jelét nem adta az érzelmeinek. Tökéletesen uralkodott magán. Joanna Farley szőke lány volt, és szeplős. Apjától örökölte előreugró orrát és állát. Értelmes, fürkésző szemmel nézett a világba. A jellegtelen, fiatal Hugo Cornworthy kifogástalanul volt öltözve, és intelligensnek és szorgalmasnak látszott.

Az üdvözlések és bemutatások után Poirot egyszerűen és világosan előadta, milyen körülmények között tett látogatást Benedict Farley-nál, és hogy milyen történetet hallott tőle. Poirot elbeszélését nem kis érdeklődéssel fogadták.

– Ennél különösebb esetet még nem hallottam! – mondta a nyomozó. – Egy álom? Mrs. Farley, ön tudott erről az álomról?

Az asszony bólintott.

– Említette nekem a férjem. Nagyon idegesítette. Én… én azt mondtam neki, hogy biztosan az emésztésével van valami baj – mert, tudják, az étrendje elég különös volt –, és azt javasoltam neki, hogy hívja el dr. Stillingfleetet.

A fiatal orvos a fejét rázta.

– Velem nem konzultált erről. Monsieur Poirot elbeszéléséből azt gondolom, hogy valami Harley Street-i specialistához fordult.

– Szeretném hallani a véleményét, doktor úr – mondta Poirot. – Mr. Farley azt mondta nekem, hogy három orvoshoz ment el. Ön mit gondol a szakvéleményekről, amiket ott kapott?

Stillingfleet a homlokát ráncolta.

– Nem könnyű véleményt alkotni. Azt is be kell kalkulálnunk, hogy amit ő továbbadott magának, nem volt egészen azonos azzal, amit a kollégák mondtak neki. Az csak a laikus interpretációja volt.

– Úgy érti, hogy nem volt pontos a szóhasználata?

– Nem csak erről van szó. Úgy értem, hogy az orvos szakmai nyelven mondta el a véleményét, amiből ő valamit jól-rosszul megértett, majd a saját szavaival átfogalmazta.

– Szóval amit nekem elmondott, az nem egészen az volt, mint amit az orvosok neki mondtak.

– Lényegében igen. Mondhatjuk, hogy végső soron kicsit félre is értette.

Poirot töprengve bólintott.

– Tudjuk-e, hogy kikkel konzultált?

Mrs. Farley a fejét rázta, Joanna Farley pedig megjegyezte:

– Egyikünk sem tudott róla, hogy orvoshoz fordult.

– Hát önnek szólt-e az álmáról? – fordult a lányhoz Poirot.

A lány nemet intett.

– És önnek, Mr. Cornworthy?

– Nekem sem, semmit. Lediktálta azt az önnek szóló levelet, de azt nem sejtettem, hogy miért akarja az ön tanácsát kérni. Azt gondoltam: valami üzletmenetbeli rendellenesség miatt.

Poirot megkérdezte:

– Megtudhatnám Mr. Farley halálának körülményeit?

Barnett felügyelő kérdőn nézett Mrs. Farley-ra, majd dr. Stillingfleetre, és látta, hogy neki kell elmondania az esetet.

– Mr. Farley rendszerint az első emeleten, a szobájában dolgozott délutánonként. Mint hallottam, nagyszabású cégegyesítés volt folyamatban…

A felügyelő Hugo Cornworthyre nézett, aki szolgálatkészen közbeszúrta:

– A Consolidated Coachlines.

– És ezzel kapcsolatban – folytatta Barnett felügyelő – Mr. Farley ráállt, hogy interjút ad két újságírónak. Ilyesmit nagyon ritkán tett, ha jól tudom, legfeljebb ötévente egyszer. A megbeszélt időre, negyed négyre tehát idejött két újságíró: egy az Egyesült Hírektől, és egy az Összeolvadt Hírharsonáktól. Mr. Farley ajtaja előtt várakoztak az emeleten: itt szokott várni mindenki, aki Mr. Farley-hoz jött. Három húszkor sürgős papírokkal küldönc érkezett a Consolidated Coachlines irodájából. Bevezették Mr. Farley szobájába, ahol a küldönc átadta a papírokat. Mr. Farley kikísérte az ajtóig, és onnan kiszólt a két újságírónak. Azt mondta: „Sajnálom, uraim, hogy meg kell várakoztatnom önöket, de sürgős elintéznivalóm van. Igyekszem olyan gyorsan végezni, ahogy csak tudok.”

A két újságíró, Mr. Adams és Mr. Stoddart biztosították Mr. Farley-t, hogy szívesen várnak, amíg neki alkalmas lesz. Ekkor Mr. Farley visszament a szobába, becsukta az ajtót, és többé senki sem látta életben.

– Folytassa! – kérte Poirot.

– Négy után pár perccel – mesélte tovább a felügyelő – Mr. Cornworthy kijött a saját szobájából, ami szomszédos Mr. Farley szobájával, és meglepve látta, hogy a két újságíró még mindig odakint vár. Neki Mr. Farley aláírása kellett volna pár levélre, és úgy gondolta, akkor már egyúttal emlékezteti Mr. Farley-t az újságírókra. Bement tehát Mr. Farley szobájába. Meglepődött, mert nem látta Mr. Farley-t, és azt hitte: a szoba üres. De aztán meglátta, hogy az asztal mögül kilóg a cipője (az asztal az ablaknál áll). Gyorsan odament, és megtalálta a holtan fekvő Mr. Farley-t, aki mellett ott hevert egy revolver. Mr. Cornworthy ekkor kisietett a szobából, és szólt az inasnak, hogy hívja fel dr. Stillingfleetet. A doktor tanácsára Cornworthy a rendőrséget is értesítette.

– A lövést hallotta valaki? – kérdezte Poirot.

– Nem. Elég nagy az utcazaj, és az első emeleten nyitva az ablak. A teherautók zörgése és a dudálás mellett aligha hallhatta meg bárki.

Poirot elgondolkodva bólintott.

– Mikorra teszik a halál beálltát?

Stillingfleet válaszolt neki:

– Mihelyt ideértem, megvizsgáltam a testet: az négy óra harminckét perckor volt. Akkor már legalább egy órája halott volt.

Poirot arca egészen elkomorult.

– Akkor hát lehetséges, hogy éppen akkor halt meg, fél négy előtt két perccel: abban a percben, amiről beszélt.

– Bizony – mondta Stillingfleet.

– Vannak-e ujjlenyomatok a revolveren?

– Igen, az ő ujjlenyomatai.

– És miféle revolver ez?

A felügyelő újra felvette az elbeszélés fonalát:

– Az, amelyiket az íróasztala második fiókjában tartott – ahogy magának is elmondta. Mrs. Farley minden kétséget kizáróan azonosította. És tudja, a szobának nincs más ajtaja, csak az, ami a várakozók felé nyílik. A két újságíró pont szemben ült azzal az ajtóval, és mindketten megesküsznek rá, hogy Mr. Farley felbukkanása után senki sem lépett be oda egészen négy óra utánig, amikor Mr. Cornworthy bement.

– Tehát minden okunk megvan rá, hogy azt gondoljuk: Mr. Farley öngyilkos lett.

Barnett felügyelő ekkor megengedett magának egy kis mosolyt.

– Más lehetőség fel sem merült volna, ha nincs egy zavaró kis momentum.

– És mi volna az?

– A levél, amit maga kapott.

Erre Poirot is elmosolyodott.

– Á, értem! Ahol Hercule Poirot megjelenik, ott azonnal gyilkosságra gyanakszanak!

– Így van – mondta szárazon a felügyelő. – De most már, hogy felvilágosított minket…

Poirot a szavába vágott.

– Egy pillanat!

Mrs. Farley-hoz fordult.

– Volt-e a férje valaha hipnotizálva?

– Nem, soha.

– És nem tanulmányozta véletlenül a hipnózis témáját? Nem érdeklődött iránta?

Az asszony a fejét rázta.

– Nem hiszem.

De most az asszony önuralma elszállt.

– Micsoda szörnyű álom! Hátborzongató! Hogy minden éjszaka ez tért neki vissza… aztán pedig… Ez olyan, mintha… mintha valaki a halálba kergette volna!

Poirot felidézte magában Benedict Farley szavait: „Meg is teszem, amit valójában szeretnék megtenni. Azaz megölöm magamat.”

Megkérdezte az asszonytól:

– Soha nem gondolta, hogy a férje esetleg öngyilkosságot fontolgat?

– Nem… vagyis… néha nagyon furcsán viselkedett…

Joanna Farley szólt közbe józan, rosszalló hangon:

– Apa soha nem lett volna öngyilkos! Hisz annyira vigyázott az egészségére!

Dr. Stillingfleet azt mondta erre:

– Miss Farley, általában nem azok az emberek követnek el öngyilkosságot, akik folyton ezzel fenyegetőznek. Így aztán az öngyilkossági esetek sokszor látszanak megmagyarázhatatlannak.

Poirot felkelt.

– Szabad megnézni a szobát, ahol a tragédia történt? – kérdezte.

– Természetesen. Kérem, dr. Stillingfleet…

Az orvos felkísérte Poirot-t a lépcsőn.

Benedict Farley szobája sokkal nagyobb volt, mint a titkáré a szomszédban. Ez fényűzően volt berendezve süppedős bőrfotelokkal, puha, vastag szőnyeggel és egy gyönyörű, óriási íróasztallal.

Poirot az utóbbi mögé lépett, oda, ahol a szőnyegen egy sötét folt látszott az ablak előtt. Megint eszébe jutottak a milliárdos szavai: „Fél négy előtt két perccel kinyitom az íróasztalom jobb oldali második fiókját, kiveszem a revolvert, amit ott tartok, megtöltöm, és odamegyek vele az ablakhoz. És aztán… aztán… agyonlövöm magam.”

Poirot lassan bólintott. Aztán megkérdezte:

– Az ablak akkor is nyitva volt, mint most?

– Igen. De onnan nem lehet bejutni.

Poirot kidugta a fejét az ablakon. Kívül nem volt párkány, sem mellvéd, és esőcsatorna sem a közelben. Még egy macska sem tudott volna innen beugrani. Szemben a gyárépület tűzfala magasodott: rideg falfelület, amin nem volt egyetlen ablak sem.

Stillingfleet meg is jegyezte:

– Különös, hogy egy gazdag ember ilyen kilátású szobát választ dolgozószobának. Ez olyan, mintha valami börtönfalat nézne folyton.

– Igen – helyeselt Poirot. Behúzta a fejét, és úgy méregette tovább a terjedelmes téglafalat.

– Azt hiszem, ez a fal még fontos lehet.

Stillingfleet kutatóan nézett rá.

– Milyen szempontból? Lélektanilag?

Poirot már visszament az íróasztalhoz. Mint aki csak úgy babrál a dolgokkal, felvett onnan egy eszközt, amit távcsipesznek szokás nevezni. Megnyomta a fogóit, mire a szár teljes hosszában kiugrott. Óvatosan felcsippentett vele egy használt gyufaszálat a földről egy messzebb álló szék mellől, és gondosan belehelyezte a papírkosárba.

– Ha befejezte a játszadozást… – mondta szemrehányóan Stillingfleet.

– Zseniális találmány! – mormolta Hercule Poirot, és rendesen visszatette a csipeszt az íróasztalra. Aztán megkérdezte:

– Hol tartózkodott Mrs. Farley és Miss Farley a… halál időpontjában?

– Mrs. Farley a szobájában pihent, ami egy szinttel feljebb van. Miss Farley pedig festegetett a tetőtéri műtermében.

Hercule Poirot egy-két percig ráérősen dobolt az ujjaival az asztalon. Utána így szólt:

– Szeretnék beszélni Miss Farley-val. Megtenné, hogy megkéri: fáradjon ide egy kicsit?

– Ha akarja!

Stillingfleet kíváncsian nézett Poirot-ra, majd kiment. Néhány perc múlva nyílt az ajtó, és Joanna Farley lépett be rajta.

– Remélem, mademoiselle, nincs ellenére, ha felteszek önnek néhány kérdést.

A lány hűvösen viszonozta Poirot pillantását.

– Kérdezzen tőlem, amit csak akar!

– Ön tudta, hogy az édesapja egy revolvert tartott az íróasztalában?

– Nem.

– Hol volt ön és az édesanyja… akarom mondani: a mostohaanyja, mert, ugye, ez a helyzet…?

– Igen. Louise az apám második felesége. Csak nyolc évvel idősebb nálam. Mit akart kérdezni?

– Hogy hol voltak önök ketten múlt hét csütörtökön? Egészen pontosan csütörtök este?

A lány pár pillanatig gondolkozott.

– Csütörtökön? Hol is? Á, igen, színházba mentünk. A Kacagó kiskutyát néztük meg.

– Az édesapja nem akart önökkel menni?

– Ő nem járt színházba.

– Esténként mit csinált?

– Idebent üldögélt, és olvasott.

– Nem volt kifejezetten társasági ember?

A lány egyenesen Poirot szemébe nézve mondta:

– Az apámnak ritka rossz természete volt. Kizárt, hogy bárki, aki közeli kapcsolatban állt vele, kedvelte volna.

– Ez az állítása, mademoiselle, roppant nyíltságra vall.

– Csak időt spórolok önnek, Monsieur Poirot. Látom én, hogy mire gondol. A mostohaanyám a pénzéért ment hozzá apámhoz. Én pedig azért élek itt, mert nincs pénzem, hogy máshol éljek. Van egy férfi, akivel szeretnék összeházasodni – de ő szegény ember; az apám ráadásul tett róla, hogy az állását is elveszítse. Apám azt akarta, hogy jól menjek férjhez: mi sem lett volna kézenfekvőbb, hiszen én öröklöm a vagyonát.

– Tehát az édesapja után ön örököl?

– Igen. Igaz, Louise-ra, a mostohaanyámra is hagyott negyedmilliót adómentesen, és még pár ingóságot, de a többi engem illet.

A lány váratlanul elmosolyodott:

– Látja, Monsieur Poirot: minden okom megvolt, hogy az apám halálát kívánjam!

– Azt is látom, mademoiselle, hogy megörökölte az édesapja intelligenciáját is.

– Apám okos volt… – mondta töprengve a lány. – És mindig lehetett érezni rajta, hogy erős… hogy vezetésre termett… De mindez elromlott valahol, és ő megkeseredett… könyörtelenné vált…

Hercule Poirot halkan megszólalt:

– Grand Dieu, hogy én mekkora idióta vagyok!

Joanna Farley az ajtó felé fordult.

– Van még esetleg valami?

– Még két kicsi kérdés – mondta Poirot, és felvette a távcsipeszt az asztalról. – Ez mindig itt szokott lenni az asztalon?

– Igen. Apám ezzel szedett fel dolgokat a földről. Nem szeretett hajolgatni.

– És még egy kérdés: jó szeme volt az édesapjának?

A lány Poirot-ra bámult.

– Hát nem, nem látott egyáltalán semmit… már úgy értem: szemüveg nélkül. Gyerekkorától szemüveges volt.

– És szemüveggel jól látott?

– Azzal igen, persze.

– Tudott vele újságot olvasni, és apró betűket is?

– Igen.

– Ez minden, mademoiselle.

A lány távozott.

Poirot az orra alá dörmögte:

– Ostoba voltam. Pedig ott volt végig az orrom előtt! És éppen mert ennyire szem előtt volt, azért nem vettem észre!

Újra kihajolt az ablakon. Odalent, a ház és a gyár fala közötti keskeny közben valami sötét kis tárgyat vett észre.

Hercule Poirot elégedetten bólintott, és visszament a földszintre.

A többiek még mindig a könyvtárszobában voltak. Poirot a titkárhoz fordult.

– Arra kérem, Mr. Cornworthy, hogy részletesen mondja el, hogyan kéretett engem ide Mr. Farley. Például azt, hogy pontosan mikor diktálta le Mr. Farley azt a levelet.

– Szerda délután, fél hatkor, amennyire emlékszem.

– Volt valami különleges utasítása a levél feladására nézve?

– Azt mondta, hogy én magam adjam fel.

– És ön így tett?

– Igen.

– Kapott-e az inas külön utasításokat, hogy hogyan kell engem fogadnia?

– Igen. Nekem szólt, hogy mondjam meg Holmesnak – az inasnak –, hogy fél tízkor jönni fog ide egy úr. Holmesnak meg kellett kérdeznie a látogatótól a nevét, és a levelet is el kellett kérnie tőle és megnézni.

– Ezek elég különös óvintézkedések, nem?

Cornworthy vállat vont. Gondosan megválogatta, hogy mit mond.

– Mr. Farley meglehetősen különös ember volt.

– Mondott még mást is?

– Igen. Hogy az estét kivehetem.

– És ön valóban kivette az estét?

– Igen, vacsora után rögtön elmentem moziba.

– Mikor jött vissza?

– Úgy negyed tizenkettőkor jöttem be a házba, a saját kulcsommal.

– Találkozott-e még aznap este Mr. Farley-val?

– Nem.

– És ő másnap reggel tett-e említést az esti látogatásról?

– Nem.

Poirot hallgatott egy kicsit, és aztán folytatta:

– Amikor megérkeztem ide, nem Mr. Farley szobájába vezettek be.

– Így volt. Mr. Farley utasított, hogy Holmesnak mondjam meg: önt az én szobámba vigye.

– Miért? Ön tudja, hogy ennek mi volt az oka?

Cornworthy nemet intett.

– Soha nem kérdeztem meg Mr. Farley utasításainak az okát – mondta szárazon. – Az őt nagyon bosszantotta volna.

– És általában a saját szobájában fogadta a látogatóit?

– Általában igen, de nem mindig. Néha az én szobámban találkozott velük.

– Volt-e valami oka annak, ha így tett?

Hugo Cornworthy eltöprengett ezen.

– Nem… szerintem aligha… de ezen soha nem gondolkoztam még.

Poirot most Mrs. Farley-hoz fordult egy kérdéssel:

– Megengedi, hogy csengessek az inasnak?

– Természetesen, Monsieur Poirot.

Holmes a csengetésre azonnal jelentkezett: maga volt a megbízhatóság és az udvariasság.

– Csengetett, asszonyom?

Mrs. Farley egy mozdulattal Poirot-ra hárította a választ. Holmes előzékenyen odafordult:

– Igen, uram?

– Holmes, mik voltak az instrukciói aznap este, amikor én idejöttem?

Holmes megköszörülte a torkát, majd így szólt:

– Vacsora után Mr. Cornworthy elmondta nekem, hogy Mr. Farley egy bizonyos Mr. Hercule Poirot-t vár ide fél tízre. Meg kellett kérdeznem az érkező úrtól a nevét, és ezt ellenőriznem kellett úgy, hogy egy pillantást vetek a nála lévő levélre. Azután pedig fel kellett vezetnem Mr. Cornworthy szobájába.

– Arra is utasítást kapott, hogy kopogjon az ajtón?

Az inas arca enyhe viszolygásról árulkodott.

– Ez is Mr. Farley egyik utasítása volt. Mindig kopognom kellett, amikor látogatókat akartam nála bejelenteni… mármint üzleti látogatókat – tette hozzá.

– Á, már értem! Nem tudtam mire vélni… És kapott-e még más utasítást velem kapcsolatban?

– Nem, uram. Amikor Mr. Cornworthy elmondta nekem, amit én most önnek, ő elment hazulról.

– Ez hánykor volt?

– Kilenc előtt tíz perccel.

– És maga még találkozott aznap este Mr. Farley-val?

– Igen, uram. Kilenckor felvittem neki egy pohár forró vizet, ahogy szoktam.

– És akkor ő hol volt: a saját szobájában vagy Mr. Cornworthy szobájában?

– A sajátjában, uram.

– Nem vett észre semmi szokatlan dolgot abban a szobában?

– Szokatlant? Nem, uram.

– Hol volt akkor Mrs. Farley és Farley kisasszony?

– Színházba mentek, uram.

– Köszönöm, Holmes, ennyi volt az egész.

Holmes meghajolt, és kiment a szobából. Poirot a milliárdos feleségéhez fordult:

– Még egy kérdés, Mrs. Farley! A férjének jó volt a szeme?

– Nem. Szemüveg nélkül nem látott jól.

– Nagyon rövidlátó volt?

– Hát igen, a szemüvege nélkül nem boldogult.

– Volt neki több szemüvege is?

– Igen.

– Á! – mondta Poirot. – Ez, azt hiszem, eldönti a dolgot…

A szobában csend volt. Mindenki a székben ülő kis emberre nézett, aki önelégülten simogatta a bajuszát. A felügyelő arcára kiült a zavarodottság, dr. Stillingfleet a homlokát ráncolta, Cornworthy pedig egyszerűen értetlenül nézett. Mrs. Farley meg volt döbbenve, Farley lánya pedig kíváncsinak látszott.

A csendet Mrs. Farley törte meg.

– Én ezt nem értem, Monsieur Poirot! – mondta. – Ott volt az az álom…

– Hát igen – mondta Poirot. – Az álom roppant fontos mozzanat.

Mrs. Farley megborzongott. Azt mondta:

– Eddig soha nem hittem a természetfeletti dolgokban, de most… ha belegondolok, hogy a halála előtt minden egyes éjszaka ezt álmodta…

– Ez egészen rendkívüli – mondta Stillingfleet. – Rendkívüli eset! Poirot, ha nem pont maga mesélte volna, és ha magának nem pont a delikvens…

Stillingfleet zavartan köhécselni kezdett, majd az orvos szerepébe visszalépve így szólt:

– Bocsánat, Mrs. Farley… szóval nem is hinném a történetet, ha nem maga Mr. Farley mondta volna el Poirot-nak…

– Pontosan ez az! – mondta Poirot. Eddig félig lehunyt szemét most hirtelen tágra nyitotta: élénk zöld volt.

– Hogyha nem Benedict Farley mondta volna el nekem…

És elhallgatott, majd körülnézett az őt körbevevő értetlen arcokon.

– Tudják, aznap este voltak bizonyos dolgok, amiket sehogy sem tudtam megmagyarázni. Először is az, hogy miért kellett azt a levelet feltétlenül magammal hoznom.

– Hogy igazolja magát – vetette fel Cornworthy.

– Nem, nem, kedves fiatal barátom! Ez nevetséges. Kell lennie valami más, valódi indoknak. Mert Mr. Farley nemcsak ahhoz ragaszkodott, hogy bemutassam a levelet, de azt is kifejezetten kérte, hogy hagyjam ott nála. Sőt még azután sem dobta el! Ma délután ott találták a papírjai között. Vajon miért tartotta meg?

Joanna Farley szólt közbe:

– Azt akarta, hogy a különös álmára mindenképpen derüljön fény, bármi történjen vele.

Poirot elismerően bólogatott:

– Jól gondolja, mademoiselle! Ez kell hogy legyen az ok, és csakis ez lehet az ok, amiért a levelet megtartotta. Ha Mr. Farley meghal, arra az álomra akkor is fény kell derüljön! Mert nagyon fontos. Az az álom, mademoiselle, létfontosságú!

– És most – folytatta Poirot – rátérek a második, látszólag értelmetlen dologra, amit tapasztaltam aznap este. Miután Mr. Farley elmondta a dolgot, megkértem, hogy mutassa meg nekem azt az íróasztalt és a revolvert. Ő felkelt, hogy megmutassa, de aztán hirtelen mégis elzárkózott ez elől. De vajon miért?

Ezúttal nem volt senki, aki erre felelt volna.

– Másként teszem fel a kérdést. Mi lehetett abban a másik szobában, amit Mr. Farley nem akart megmutatni nekem?

Továbbra is hallgatott mindenki.

– Na igen – folytatta Poirot –, ez egy nehéz kérdés. Mindazonáltal oka volt annak, mégpedig nyomós oka, hogy Mr. Farley engem a titkára szobájában fogadott, és kereken megtagadta, hogy beengedjen a saját szobájába. Volt ugyanis valami abban a szobában, és ő nem hagyhatta, hogy azt meglássam.

És most következik a harmadik megmagyarázhatatlan mozzanat, ami aznap este történt. Már éppen távozni akartam, amikor Mr. Farley visszakérte a levelet, amit küldött nekem. Figyelmetlenségből én egy másik levelet adtam át neki, amit a mosónőm írt. Ő rápillantott, és letette az asztalra. De mielőtt kiléptem volna, rájöttem, hogy milyen bakit csináltam, és visszamentem, hogy kicseréljem a leveleket. Utána eljöttem, de bevallom önöknek, hogy fogalmam sem volt, mit gondoljak a dologról! Teljességgel megmagyarázhatatlannak láttam az egész esetet, és különösen ezt az utolsó mozzanatot.

Egyenként végignézett a jelenlévőkön.

– Még mindig nem értik?

Stillingfleet szólalt meg:

– Azt tényleg nem értem, hogy a mosónőjének mi köze az egészhez, Poirot!

– A mosónőmnek ezúttal nagyon fontos szerep jutott – mondta Poirot. – Az a nyomorult nőszemély, aki minden ingmellemet tönkreteszi, életében most először volt hasznára valakinek. Már biztosan értik is, hiszen annyira egyértelmű! Mr. Farley rápillantott a levelére, és első pillantásra láthatta volna, hogy ez nem az a levél, mégsem szólt semmit. Hogy miért? Mert nem látta jól!

Barnett felügyelő gyorsan közbekérdezett:

– Nem volt rajta a szemüvege?

Hercule Poirot elmosolyodott:

– De igen. Rajta volt. És éppen ez az, ami rendkívül érdekes!

Poirot előrehajolt.

– Mr. Farley álma nagyon fontos szerepet játszott. Ugye, azt álmodta, hogy öngyilkosságot követ el. Majd egy kis idő múlva tényleg öngyilkosságot követett el. Másként mondva: egyedül tartózkodott egy szobában, és ott találtak aztán rá, egy revolverrel, ami mellette feküdt, és senki nem ment be ebbe a szobába, és nem is jött ki onnan abban az időszakban, amikor őt lelőtték. Mit jelent mindez? Azt jelenti, ugyebár, hogy ennek öngyilkosságnak kellett lennie!

– Igen! – mondta Stillingfleet.

Hercule Poirot azonban megrázta a fejét.

– Ellenkezőleg – mondta. – Gyilkosság volt. Szokatlan módon elkövetett, igen ravaszul kitervelt gyilkosság.

Megint előrehajolt, s közben az asztalon dobolt, a szeme pedig zöld fényben ragyogott.

– Miért nem engedett be engem aznap este Mr. Farley a szobájába? Mi volt odabent, amit nem volt szabad látnom? Én azt hiszem, barátaim, hogy éppen… Benedict Farley volt az!

Szélesen rámosolygott a döbbent arcokra.

– Igen, igen! Nem képtelenség, amit beszélek! Miért nem látta az a Mr. Farley, akivel beszéltem, a különbséget a két teljesen különböző levél között? Mert, mes amis, ő egy normális szemű ember volt, aki felvett egy igen erős szemüveget. Egy ilyen szemüveggel gyakorlatilag nem láthatott semmit. Nem így van, doktor?

Stillingfleet halkan felelte:

– De igen, persze.

– És vajon amikor Mr. Farley-val beszéltem, miért éreztem úgy, mintha egy szélhámossal beszélnék, valami színésszel, aki szerepet játszik? Még nem szóltam a beszélgetés helyszínéről. A szoba félhomályos volt, és a zöld ernyős lámpa a szemembe vakított: el volt fordítva a székben ülő alakról. Mennyit láthattam belőle? A híres foltvarrásos köntöst, a hegyes orrot (amit könnyedén meg lehet formázni egy kis testszínű gyurmából), a fehér hajtincset és a szemet rejtő, vastag lencséjű szemüveget. Mi arra a bizonyíték, hogy Mr. Farley-nak létezett ez az álma? Csak amit én hallottam Mr. Farley-tól, és Mrs. Farley tanúvallomása. Mi arra a bizonyíték, hogy Mr. Farley tényleg tartott egy revolvert az íróasztalában? Megint csak az, hogy elmondta nekem, valamint Mrs. Farley szava. Ezt a színjátékot ketten játszották el: Mrs. Farley és Hugo Cornworthy. Cornworthy megírta nekem a levelet, utasította az inast, úgy tett, mint aki elmegy moziba – de rögtön visszatért a házba, a szobájába ment, kimaszkírozta magát, és eljátszotta Benedict Farley-t nekem.

És most érkezünk a mai délutánhoz. Az alkalom, amire Cornworthy már régóta várt, elérkezett. Két tanú is volt a dolgozószoba előtt, aki tanúsíthatta, hogy senki sem ment be és nem is jött ki Benedict Farley szobájából. Cornworthy várt, amíg a forgalom különösen erős nem lett. Akkor kihajolt a szobája ablakán, és a távcsipesszel, amit előzőleg elhozott Farley íróasztaláról, valami tárgyat odatartott Farley ablaka elé. Benedict Farley odalépett az ablakhoz. Cornworthy ekkor visszarántotta a csipeszt, s amikor Farley kutatón kihajolt az ablakon, kint pedig dübörögtek a teherautók, Cornworthy lelőtte az odakészített revolverrel. Emlékeznek, ugye: az ablakkal szemben egy tűzfal van. A gyilkosságnak nem lehetett szemtanúja. Cornworthy ezután még több mint fél órát várt, aztán összeszedett pár papírt, elrejtette közéjük a távcsipeszt és a revolvert, és kilépett a szobájából, be a másikba. A távcsipeszt a helyére tette, a revolvert pedig a földre, miután rányomta a halott ember ujjait, majd kisietett, hogy elújságolja: Mr. Farley „öngyilkos” lett.

Gondja volt rá, hogy a nekem szóló levél előkerüljön, s hogy én eljöjjek, és elmeséljem, mit hallottam Mr. Farley saját szájából: hogy milyen különös „álma” volt, hogy milyen furcsa késztetést érzett, hogy megölje magát! A hipnózis ilyen megnyilvánulását néhány hozzáértő ember ugyan megkérdőjelezheti, de végül úgysem mondhattak volna mást, mint hogy a revolvert tartó kéz valóban Benedict Farley keze volt.

Hercule Poirot pillantása most az özvegy arcán pihent meg. Elégedetten látta rajta, hogy félelmében hamuszínűre változott, és hogy vakrémület tölti el.

– És aztán idővel – fejezte be kedvesen – a happy end is eljött volna: egy negyedmillió, és két szerető szív…

John Stillingfleet doktor és Hercule Poirot a Northway House oldalánál mentek végig. Tőlük jobbra magasodott a gyár tűzfala, felettük pedig, bal kéz felől Benedict Farley és Hugo Cornworthy szobáinak ablakai voltak láthatók. Hercule Poirot most megállt, és felvett valamit a földről: egy fekete játék macskát.

– Voilà – mondta. – Ezt tartotta Cornworthy a távcsipesszel Farley ablaka elé. Emlékszik, mennyire utálta a macskákat? Hát persze hogy azonnal odaugrott az ablakhoz, mihelyt meglátta.

– De mi a fenéért nem jött ki aztán Cornworthy, hogy felvegye, miután leejtette?

– Hogy tehette volna? Azzal magára tereli a gyanút! Másrészt pedig mi van, ha bárki megtalálja ezt? Mindenki arra gondolt volna, hogy biztos valami gyerek kószált erre, és az hagyta itt.

– Hát igen – sóhajtott fel Stillingfleet. – Minden átlagos halandó ezt gondolta volna – de nem a jó öreg Hercule! Tudja, vén csont, én az utolsó percig azt hittem, hogy valami magasröptű teóriával áll majd elő, valami lélektanilag „sugalmazott” gyilkossággal! Szerintem azok ketten is ebben a tévhitben voltak! Micsoda szemét egy nő Farley felesége! Hogy kifordult magából! Az a Cornworthy még meg is úszhatta volna, ha ő nem kap hisztériás rohamot, és nem ugrik magának, hogy kikaparja a szemét. Még épp időben szedtem le magáról…

Elhallgatott, majd ezt mondta:

– De az a lány tetszik nekem. Karakán nő, és esze is van. Ha netán próbálkoznék nála, ugye, senki sem mosná le rólam, hogy hozományvadász vagyok, mi?

– Ezzel már elkésett, barátom! Már van valaki sur le tapis14. Az apja halála megnyitotta az utat a lány boldogsága felé.

– Akárhogy nézem, neki is minden oka meglett volna rá, hogy lepuffantsa kellemetlenkedő felmenőjét…

– Az indíték és az alkalom még együtt sem elégséges – mondta Poirot. – Kell még a bűnözői hajlam is.

– Azon jár az eszem, Poirot, hogy maga nem fog-e elkövetni valami bűntényt… – mondta Stillingfleet. – Mert biztosan meg tudná úszni! Bár szerintem túlságosan könnyű feladat volna magának, s mint ilyet, sportszerűségből meg sem próbálná.

– Tipikus angol okoskodás – mondta erre Poirot.

(Sipos Katalin)

A lámpás

1.

Kétségkívül öreg ház volt. Az egész teret az öregség lengte be, az az elegánsan elégedetlen vénség, ami oly jellemző a püspöki székhelyekre. De a 19-es számú ház volt a legvénebb a vének között, valódi patriarkális komolyság áradt belőle – a szürkék közt a legszürkébbként tornyosult ott, dölyfösen és dermesztőn. Szikár és elutasító épület volt, a kihaltság nyomasztó légköre ült rajta, mint minden olyan házon, amit régóta kerülnek a bérlők, mégis, mintha zsarnokként uralkodott volna a többi ház fölött.

Bármelyik másik városban könnyedén rásütötték volna a „kísértetjárta” bélyeget, de Weyminster nem szerette a kísérteteket, és nem tartotta őket tiszteletre méltó vendégeknek, csupán ha egy „grófi család” tartozékaként érkeztek. Így aztán a 19-es számú házat sohasem titulálták kísértetkastélynak, mégis évről évre kint maradt a tábla: ELADÓ VAGY KIADÓ.

2.

Mrs. Lancaster elismeréssel nézett fel a házra, miközben az igen szószátyár ingatlanügynökkel hajtatott felfelé. Az ügynök szokatlanul emelkedett hangulatban volt, már annak gondolatától is, hogy végre megszabadulhat a 19-es háztól. Miközben bedugta a kulcsot a zárba, egy percre sem szakította meg dicsérő tirádáit.

– Mióta üres a ház? – kérdezte Mrs. Lancaster, az ügynök terjengős szóáradatát félbevágva.

Mr. Raddish (a Raddish és Foplow irodától) kissé zavarba jött.

– Ö… öö… egy ideje… – próbált közömbösen felelni.

– Én is így gondoltam – felelte Mrs. Lancaster szárazon.

A tompán megvilágított hall rideg volt és baljós. Egy nagyobb képzelőerővel megáldott asszony nyilván megborzongott volna, de Mrs. Lancaster történetesen kivételesen gyakorlatias lélek volt. Magas volt, hideg kék szemmel, dús barna haját csak alig színezte egy-két ősz tincs.

Végigjárta a házat padlástól a pincéig, néha egy-egy jól irányzott kérdést tett fel. Amikor a szemle véget ért, az asszony megállt az egyik térre néző, elülső szobában, és szigorúan nézett az ügynökre.

– Mi a baj ezzel a házzal?

Mr. Raddisht meglepetésként érte a kérdés.

– Nos… egy bútorozatlan ház mindig kicsit lehangoló… – próbálkozott ügyetlenül.

– Ostobaság – mondta Mrs. Lancaster. – A bérleti díj nevetségesen alacsony, jelzésértékű csupán. Biztos, hogy van valami oka. Talán kísértetek járják a házat?

Mr. Raddish idegesen megrezzent, de nem felelt semmit.

Mrs. Lancaster élénken figyelte őt. Aztán pár pillanat múlva így folytatta:

– Természetesen az egész ostobaság, én nem hiszek a kísértetekben meg effélékben, és engem személy szerint nem befolyásolhat az ilyesmi abban, hogy kivegyem-e vagy sem a házat. De a szolganépség sajnos igen hiszékeny és könnyen megijed. Ezért igazán méltányolnám, ha elmondaná, pontosan mi az, ami állítólag kísért ebben a házban.

– Én… ööö… igazán nem tudom… – dadogott az ügynök.

– Biztos vagyok benne, hogy tudja – felelt az asszony halkan. – És nem vehetem ki a házat anélkül, hogy tudnám. Mi történt itt? Gyilkosság?

– Ó, dehogy! – kiáltott fel Mr. Raddish, akit még a gondolat is valósággal sokkolt, hogy e tiszteletre méltó téren bármi hasonló megtörténhet. – Csupán… egy gyermek.

– Egy gyermek?

– Igen.

Nem ismerem pontosan a történetet – folytatta akadozva. – Természetesen sok különböző változata van, de ha jól tudom, úgy harminc évvel ezelőtt egy Williams nevű úr vette ki a 19-es számú házat. Semmit sem lehetett tudni róla, nem tartott szolgákat, nem voltak barátai, és ritkán ment ki napközben. Egy gyermeke volt, egy kisfiú. Amikor úgy két hónapja lakott itt, egyszer felutazott Londonba, de alig ért fel a fővárosba, rögtön felismerték, mint körözött személyt. Hogy milyen bűn miatt kereste a rendőrség, nem tudom, de súlyos lehetett, mert a férfi ahelyett, hogy feladta volna magát, öngyilkos lett. Közben a gyermek élt tovább a házban, egyedül. Volt valami kis élelme, rövid időre, és egyre csak várta édesapja hazatértét. Sajnálatos módon, az apja a lelkére kötötte, hogy semmilyen körülmények között ne menjen ki a házból és ne álljon szóba senkivel. Gyönge egészségű, satnya kis teremtés volt, és eszébe sem jutott, hogy apja parancsát megszegje. Éjszakánként a szomszédok, akik nem tudták, hogy apja elment, gyakran hallották szegényt zokogni rettenetes magányában és elzártságában ott az üres házban.

Mr. Raddish elhallgatott.

– És… nos… a gyermek éhen halt – fejezte be a történetet olyan hangon, mintha csak azt jelentette volna be, hogy eleredt az eső.

– Tehát az emberek úgy tartják, hogy ennek a gyermeknek a szelleme kísérti ezt a helyet? – kérdezte Mrs. Lancaster.

– Semmi valós alapja nincs – sietett Mr. Raddish biztosítani az asszonyt. – Senki sem látott semmit, de azt mondják, persze nevetséges az egész, hogy még mindig hallani, ahogy a gyermek sír…

Mrs. Lancaster a bejárati ajtóhoz lépett.

– Nagyon tetszik a ház – mondta. – Ezért az árért közel ilyen házat nem kapok. Átgondolom és jelentkezem önnél.

3.

– Ugye igazán remekül fest a ház, Papa?

Mrs. Lancaster tetszéssel szemlélte új otthonát. A tarka szőnyegek, elegáns bútorok és a sok kis apróság valóban alaposan átformálták a 19-es számú ház baljós hangulatát.

Az asszony egy sovány, hajlott hátú emberhez beszélt, akinek görnyedt válla és finomvágású tudósarca volt. Mr. Winburn nem hasonlított a lányához, sőt, Mrs. Lancaster eltökélten gyakorlatias viselkedése és apja álmodozó szétszórtsága tűz és víz voltak egymáshoz.

– Igen – felelte a férfi mosolyogva. – Senki sem gondolná, hogy kísértet járja.

– Papa, ne beszéljen csacskaságokat! És rögtön az első napunkon itt!

Mr. Winburn elmosolyodott.

– Jól van, kedvesem. Abban megegyezhetünk, hogy kísértetek márpedig nincsenek.

– És nagyon kérem – folytatta Mrs. Lancaster –, egy szót se Geoff előtt. Olyan élénk a képzelőereje.

Geoff Mrs. Lancaster kisfia volt. A család Mr. Winburnből, az ő özvegy leányából és Geoffrey-ből állt.

Eleredt az eső, és az ablakokat verdeste: tipp-topp, tipp-topp.

– Hallgasd csak, nem olyan mintha kis lépések lennének? – kérdezte Mr. Winburn.

– Inkább olyan, mint az eső – válaszolta Mrs. Lancaster mosolyogva.

– De ez… ez valóban lépések zaja! – kiáltott fel az apa és előrehajolt.

Mrs. Lancaster óriási hahotában tört ki.

Hamarosan Mr. Winburnnak is nevetnie kellett. Éppen a hallban teáztak, és a férfi háttal a lépcsőnek ült. Most oda fordította székét.

A kis Geoffrey jött lefelé, meglehetősen lassan és óvatosan, csodálattal vegyes félelemmel tekintve az új helyre, ahogy a kisgyermekek szoktak. A lépcsők polírozott tölgyfából voltak, kárpitozás nélkül. Geoffrey keresztüljött a hallon és megállt anyja mellett. Mr. Winburn összerezzent. Ahogy a gyermek átment a szobán, nagyapja tisztán hallotta azokat a másik lépteket a lépcsőn, mintha valaki jönne Geoffrey nyomában. Bicegő léptek voltak, valahogy fájdalmasak. Mr. Winburn hitetlenül vonta meg a vállát. „Az eső csupán, semmi kétség” – gondolta.

– Látok egy piskótát – szólalt meg Geoff bűbájos közvetlenséggel, mint aki valami érdekes tényre hívja fel a figyelmet.

Édesanyja hamar elértette a célzást.

– Fiacskám, hogy tetszik az új otthonod? – kérdezte.

– Nagyon tetszik – felelte Geoffrey alaposan telitömött szájjal. – Nagyon-nagyon-nagyon. – Miután véleményét ekképp kinyilvánította, ami mindenképpen a legnagyobb megelégedést volt hivatott érzékeltetni, ismét hallgatásba burkolózott, és igyekezett a piskótát a lehető leghamarább eltüntetni.

Miután az utolsó falatot is belapátolta, szónoklatba kezdett:

– Ó, Anyácska, Jane azt mondja, van itt valami padlás – felmehetek oda és felderíthetem? És hogy van egy titkos ajtó is, Jane azt mondja, hogy nincs, de szerintem biztos van, és valahol biztos vannak csövek is, vízcsövek! (arca itt átszellemült) és ugye játszhatok velük, ugye, és megnézhetem a bojjjlert? – az utolsó szót olyan örömmámorban ejtette ki, hogy nagyapja elszégyellte magát, hogy a mérhetetlen gyermeki öröm eme forrása neki csupán kellemetlen képzeteket juttatott eszébe: a meleg vízét, ami sohasem volt meleg, és a vízvezeték-szerelő csillagászati számláit.

– Majd holnap beszélünk erről a padlásról, kicsim – felelt Mrs. Lancaster. – Most pedig hozd az építőkockáidat, és építs egy szép házat vagy mozdonyt.

– Nem akarok hászat építeni.

– Házat.

– Sem házat sem moszdonyt.

– Akkor építs egy bojlert – javasolta nagyapja.

Geoffrey arca felderült.

– Csövekkel?

– Igen, sok-sok csővel.

Geoffrey már boldogan szaladt is a kockáiért.

Még mindig esett az eső. Mr. Winburn fülelt. Igen, bizonyára az esőt hallotta, de akkor is úgy hangzott, mintha léptek közeledtek volna.

Aznap éjjel furcsa álmot látott.

Azt álmodta, hogy egy városban, egy nagyvárosban sétál. De ez a város gyermekek városa volt, egy felnőtt sem lakott itt, csak rengeteg gyerek. Azok pedig sírva szaladgáltak hozzá, és egyre kérdezgették: „Elhozta magával őt is?” Ő pedig álmában mintha értette volna a kérdést, és szomorúan rázta a fejét. Amikor a gyerekek ezt meglátták, elfordultak, és keserűen zokogni kezdtek.

A város és a gyermekek képe lassan elhalványult, Mr. Winburn pedig felébredt és a saját ágyában találta magát. A zokogás még ott visszhangzott a fülében. De éberen máshogy csengett ez a sírás, tisztán kivehető volt, és eszébe jutott, hogy Geoffrey az alatta levő szinten alszik, míg a vigasztalhatatlan gyermeki sírás felülről jött. Felült és gyufát gyújtott. A zokogás azonnal abbamaradt.

4.

Mr. Winburn nem mesélte el lányának az álmát, sem pedig azt, ami azután történt. Pedig meg volt győződve arról, hogy nem csupán a képzelete játszott vele, hamarosan ugyanis megint hallotta ugyanazt a hangot, ezúttal nappal. A szél süvöltött a kéményben, de ez más zaj volt – eltéveszthetetlenül és egyértelműen: szívszaggató fájdalmas zokogás hangja.

Mr. Winburn azt is felfedezte, hogy nem ő az egyetlen, aki hallja ezt. Megütötte a fülét, amikor az egyik szobalány arról fecsegett a másiknak, hogy „nem hiszi, hogy a dajka túlságosan kedves Geoffrey úrfihoz, mert jól hallotta, ahogy a kicsi a lelkét is kísírja, épp ma reggel”. Geoffrey derűsen és erőtől kicsattanva jött le reggelizni aznap reggel, és Mr. Winburn tudta, hogy nem Geoff volt az, aki sírt, hanem az a másik gyermek, akinek bicegő léptei már többször is megijesztették őt.

Csak Mrs. Lancaster nem hallott semmit. Az ő füle talán nem volt finomhangolva a másik világból érkező zajokra.

De egy napon ő is igencsak megrémült.

– Anyuka – kezdte Geoff bánatosan –, bárcsak megengednéd, hogy játsszam azzal a másik kisfiúval.

Mrs. Lancaster mosolyogva nézett fel az íróasztaltól.

– Milyen kisfiúval, kicsim?

– Nem tudom, hogy hívják. A padláson láttam, ott ült a földön és sírt, de amikor észrevett engem, elszaladt. Biztos félős (mondta kisebb megelégedéssel), nem igazi nagy fiú. Aztán meg amikor a gyerekszobában építettem, megállt az ajtóban és nézte ahogy építek. Olyan nagyon magányosnak tűnt, mintha szeretett volna játszani velem. Azt mondtam: „Gyere, építsünk moszdonyt”, de ő nem felelt, és csak nézett, olyan tekintettel, mintha sok-sok csokoládét látna, de az anyukája nem engedi hozzányúlni. – Geoffrey sóhajtott, nyilvánvalóan szomorú személyes emlékei idéződtek fel. – De amikor megkérdeztem Jane-t, hogy ki volt az és hogy játszani szeretnék vele, Jane azt mondta, nincs másik kisfiú a házban, és hogy ne találjak ki butaságokat. Nem szeretem Jane-t.

Mrs. Lancaster felállt.

– Jane igazat beszélt. Nincs másik kisfiú.

– De amikor láttam őt! Ó, Anyuka, hadd játsszam vele, olyan magányos és szomorú. Szeretnék tenni valamit, hogy jobban érezze magát.

Mrs. Lancaster már nyitotta a száját, amikor apja megrázta a fejét.

– Geoff – szólalt meg az öreg lágyan –, az a szegény kisfiú tényleg magányos, és talán jólesne neki, ha megvigasztalnád. De hogy mit kell tenned, azt neked kell kitalálnod, legyen ez egy játék, érted?

– Mert én már mindjárt nagy fiú leszek, ugye, és már egyedül is tudom?

– Igen, mert már mindjárt nagy leszel.

Ahogy a kisfiú kilépett a szobából, Mrs. Lancaster idegesen apjához fordult.

– Papa, micsoda ostobaság ez! Arra bátorítani a fiút, hogy a szolgák alaptalan fecsegésének higgyen!

– Egyik szolga sem mondott semmi ilyesmit – felelte az öreg kedélyesen. – Ő is azt látta, amit én hallottam, és amit tán én is láttam volna, ha az ő korában lennék.

– Hisz ez képtelenség! És én miért nem hallom vagy látom?

Mr. Winburn elmosolyodott, de mosolya furcsán idegen volt, és nem válaszolt.

– Miért? – ismételte meg leánya a kérdést. – És miért mondta neki, hogy tud segíteni, ennek az… akárminek? Teljes nonszensz!

Az öregember elgondolkozva nézett rá.

– Miért ne tudna? – felelte. – Emlékezz ezekre a szavakra:

„Mennynek magasához kiabáltam: mutatott

Lámpás a Sötétben gyerekeknek utat ott,

Végzet keze fényül mi segélyt nyújthata, mit?

Semmit, csak a vakhit sugarát, monda legott.”15

– Ez Geoffrey-ről szól: benne ott van ez a vak hit, minden gyerekben megvan. Csupán ahogy nagyobbra növünk, akkor veszítjük el, dobjuk el magunktól. Néha, öregkorunkban visszatér hozzánk ennek a tudásnak a halvány visszfénye, de a Lámpás legfényesebben a gyermekkorban világít. Ezért gondoltam, hogy Geoffrey talán tud segíteni.

– Nem értem… – mormolta Mrs. Lancaster bátortalanul.

– Én sem igazán. Az a gyermek bajban van, és szeretne szabad lenni. De hogy hogyan? Én nem tudom, de mégis… rettenetes belegondolni is… hogy kisírja a lelkét is… egy kisgyermek.

5.

Egy hónappal e beszélgetés után Geoffrey súlyos beteg lett. Erős keleti szél fújt, és Geoffrey sohasem volt vasból. A doktor csak a fejét csóválta, és kijelentette, hogy az eset igen súlyos. Mr. Winburnnel bizalmasabb volt, és bevallotta, hogy semmi remény nincs a gyógyulásra.

– Ez a kisfiú sohasem érte volna meg a felnőttkort, semmilyen körülmények között – tette hozzá. – Hosszú ideje komoly tüdőproblémái vannak.

Geoffrey ápolása közben történt meg végül, hogy Mrs. Lancaster is felfigyelt a másik kisfiúra. Először a zokogás hangja mintha csak a szél zúgásához tartozott volna, de aztán egyre jobban kivehető lett, végül pedig egyértelművé vált. Később az asszony a néma csendben is hallotta ugyanezt: egy gyermek zokogását, szívszaggató, reménytelen, fájdalmas zokogást.

Geoff állapota egyre rosszabbra fordult, és lázálmában újra meg újra a „kisfiút” emlegette.

– Szeretnék segíteni, hogy kiszabadulhasson! – kiáltozta.

A lázas delíriumot levertség követte. Geoffrey mozdulatlanul feküdt, alig lélegzett, és nem vett tudomást a külvilágról. Semmit sem lehetett tenni, csak várni és figyelni. Ezután jött egy csendes éjszaka, tiszta és nyugodt, amikor a szél se rezdül.

A gyermek hirtelen magához tért. Szeme tágra nyílt. Az anyja mellett a nyitott ajtó felé nézett. Beszélni próbált, anyja pedig közelebb hajolt, hogy meghallja az elhaló suttogást.

– Jól van már, megyek – lehelte a gyermek, és visszazuhant.

Mrs. Lancastert hirtelen jeges rémület fogta el, és a szobán át apjához sietett. Valahol a közelben a másik gyermek kacagott. Boldog, elégedett, győzedelmes és csengő kacaja ott visszhangzott a szobában.

– Félek, nagyon félek – nyöszörögte Mrs. Lancaster.

Apja óvón köré fonta karját. Ekkor hirtelen erős fuvallat lepte meg őket, aztán ugyanolyan csendes lett minden, mint azelőtt volt.

A nevetés elhalt, aztán valami halk nesz hallatszott megint. Kezdetben alig volt kivehető, de ahogy egyre hangosabb és hangosabb lett, már egyértelmű volt: léptek zaja, sietős, távolodó lépteké.

Tipp-topp, tipp-topp tipegtek azok a jól ismert kicsi lábacskák. De most, semmi kétség, hirtelen másik léptek zaja keveredett közéjük: gyorsabb és könnyedebb lépteké.

Először az ajtóhoz siettek a lábak.

Aztán ki az ajtón, le, le, le, s mellettük tipp-topp, tipp-topp, a másik, és a láthatatlan lábacskák együtt lépegettek.

Mrs. Lancaster zaklatott tekintettel pillantott fel:

– Ketten vannak! Ketten!

Elsápadt a hirtelen rémülettől, és a sarokban álló kiságy felé fordult, de apja gyengéden visszatartotta, és a távolba mutatott.

– Ott van – mondta egyszerűen.

Tipp-topp, tipp-topp – egyre halkabban és halkabban.

Aztán – csend.

(Dedinszky Zsófia)

Csak akarni kell

– De legelsősorban az aggodalmakat és az izgalmakat kerülje – mondta dr. Meynell az orvosoktól megszokott, könnyed hangon.

Mrs. Harter, mint általában azok, akikhez ezeket a megnyugtató, de értelmetlen szavakat intézik, inkább látszott bizonytalannak, mint megkönnyebbültnek.

– Fennáll egy kis szívgyöngeség – folytatta zavartalanul az orvos –, de ettől nem kell megijedni. Mindenesetre – tette hozzá – talán ajánlatos lenne beszereltetni egy liftet. Mi a véleménye?

Mrs. Harter aggodalmasnak tűnt.

Dr. Meynell viszont meg volt elégedve magával. Azért szerette jobban a gazdag pácienseket, mint a szegényeket, mert velük szabadabban kiélhette fantáziáját, amikor tanácsot adott nekik.

– Igen, egy liftet – mondta dr. Meynell, igyekezve valami még hóbortosabbat kitalálni, de nem sikerült. – Akkor majd nem fárasztja ki magát annyira. Szép napokon, sík terepen sétát javallok, de az emelkedőket kerülje. És mindenekfölött: kikapcsolódás! Ne gondoljon az egészségi állapotára.

Az idős hölgy unokaöccsével, Charles Ridgewayjel az orvos nyíltabban beszélt.

– Félre ne értsen – mondta. – A nagynénje évekig elélhet még, sőt valószínűleg fog is. Viszont valami hirtelen megrázkódtatás vagy testi kimerülés egy pillanat alatt elviheti, így! – Csettintett az ujjával. – Nagyon nyugodt életet kell élnie. Semmi megerőltetés. Semmi fárasztó dolog. De persze tépelődnie sem szabad. Vidámnak kell lennie, le kell kötni a gondolatait.

– Lekötni a gondolatait… – mondta tűnődve Charles Ridgeway.

Charles igen gondos fiatalember volt. Azonkívül olyan fiatalember, aki szerette kiélni a hajlamait.

Aznap este előrukkolt a rádiókészülék ötletével.

Mrs. Harter, akit már a lift gondolata is eléggé feldúlt, ettől egészen zaklatott lett. Charles azonban nem hagyta annyiban.

– Nem szeretem ezeket az újmódi masinákat – mondta szerencsétlenül Mrs. Harter. – Tudod, a hullámok… az elektromos hullámok. Még megártanának.

Charles fensőbbségesen, de kedvesen rámutatott e teória tarthatatlanságára.

Mrs. Harter azonban, akinek csak igen halvány fogalmai voltak a témáról, de a véleményéhez ragaszkodni szokott, korántsem volt meggyőzve.

– Az a sok villanyosság – mormolta félénken. – Mondhatsz, amit akarsz, Charles, de igenis van, akinek megárt az elektromosság. Nekem például mindig szaggat a fejem vihar előtt. Én már csak tudom. – Diadalmasan bólogatott hozzá.

Charles türelmes fiatalember volt. És kitartó is.

– Drága Mary néném – mondta –, hadd világítsam meg számodra a dolgot.

Valóságos szaktekintélye volt a tárgynak. Egész csinos előadást kerekített róla; lelkesen fecsegett a fénysugárzó csövekről, takarékkatódokról, nagy frekvenciáról, kis frekvenciáról, amplifikációról és kondenzátorokról.

Mrs. Harter e számára érthetetlen szavak tengerében fuldokolva megadta magát.

– Hát jól van, Charles – mormolta –, ha tényleg úgy gondolod…

– Drága Mary néném – lelkesedett Charles –, éppen erre van szükséged, hogy ne unatkozzál meg szomorkodjál.

A dr. Meynell által felírt liftet hamarosan beszerelték, noha kis híján a sírba vitte Mrs. Hartert, aki sok más idős hölgyhöz hasonlóan zsigerileg utálta, ha idegen férfiak mászkálnak a házában. Egytől egyig meggyanúsította őket, hogy az antik ezüstjére pályáznak.

A lift után megérkezett a rádió is. Mrs. Harter csak állt, és nézte a visszataszító tárgyat… a nagy, formátlan dobozt, amelyből mindenféle gombok dudorodtak ki.

Charlesnak minden lelkesedésére szüksége volt, hogy hozzászoktassa, ám Charles elemében volt: ide-oda tekergette a gombokat, és szakszerűen magyarázott.

Mrs. Harter magas támlájú székén ülve türelmesen és udvariasan hallgatta, de közben meg volt győződve róla, hogy ezek az újmódi találmányok nem egyebek, mint kellemetlen nyűgök.

– Hallgasd csak, Mary néni, bejött Berlin! Hát nem fantasztikus? Hallod a pasast?

– Nem hallok én semmi mást, csak zúgást meg recsegést – mondta Mrs. Harter.

Charles tovább tekergette a gombokat. – Brüsszel – jelentette diadalmasan.

– Tényleg? – szólt Mrs. Harter vajmi csekély érdeklődéssel.

Charles megint tekert egyet a gombon, mire hátborzongató üvöltés harsant a szobában.

– Ez meg a kutyamenhely? – kérdezte Mrs. Harter, aki nem nélkülözött bizonyos humorérzéket.

– Haha! – mondta Charles. – Látom, szeretsz viccelni, Mary néni. Ez jó volt.

Mrs. Harter rámosolygott. Nagyon kedvelte Charlest. Néhány éve még egy unokahúga, Miriam Harter lakott vele. A lányt akarta megtenni örökösévé, de Miriam nem aratott fényes sikert. Türelmetlen volt, és láthatóan untatta nagynénje társasága. Folyton eljárt hazulról, „lődörgött”, ahogy Mrs. Harter mondta. Végül belehabarodott valami fiatalemberbe, aki egyáltalán nem tetszett a néninek. Miriamot egy kurta üzenettel, mint romlott árut, visszaküldték az anyjához. Feleségül ment a fiatalemberhez, és Mrs. Harter karácsonyra mindig postázott neki egy készlet zsebkendőt vagy egy asztali futót.

Az unokahúgokból kiábrándulván, Mrs. Harter az unokaöcsökhöz fordult. Charles elejétől fogva nagy sikernek bizonyult. Kellemesen tisztelettudó volt, és élénk érdeklődést mutatott nagynénje ifjúkori emlékei iránt. Ebben éppen az ellentéte volt Miriamnak, aki unatkozott, és ezt ki is mutatta. Charles sohasem unatkozott, mindig jókedvű volt és vidám. Napjában többször is közölte nagynénjével, milyen csodálatos öreg hölgynek tartja.

Nagyon meg lévén elégedve új szerzeményével, Mrs. Harter írt az ügyvédjének, és új végrendelet megszövegezésére utasította. Ezt el is küldték neki, ő pedig jóváhagyta és aláírta.

És most Charles még a rádió dolgában is új babért aratott.

Mrs. Harter előbb ellenséges volt, aztán béketűrő, végül egészen lelkes lett. Sokkal jobban élvezte a készüléket, ha Charles nem volt otthon. Az volt a baj Charlesszal, hogy nem tudta békén hagyni a rádiót. Mrs. Harter beérte annyival, hogy kényelmesen üldögélt a karosszékében, és hallgatta a szimfóniakoncertet, a Lucrezia Borgiáról vagy éppen a tavak élővilágáról szóló előadást, és békében volt a világgal. Nem így Charles. A harmóniát tagolatlan visítások törték meg, miközben lelkesen keresgélte a különféle külföldi adókat. De azokon az estéken, amikor Charles a barátaival vacsorázott, Mrs. Harter nagyon élvezte a rádiót. Eltekert két gombot, ült a magas támlájú széken, és átadta magát az esti programnak.

Három hónappal a rádió beszerzése után történt az első hátborzongató eset. Charles éppen valami bridzspartin volt.

Aznap este balladakoncertet közvetítettek. Egy ismert szoprán énekelte az Annie Laurie-t, de a ballada kellős közepén furcsa dolog történt. A muzsika hirtelen abbamaradt, a zúgás és recsegés folytatódott, aztán az is elhalt. Csend lett, majd megint halk zúgásfélét lehetett hallani.

Mrs. Harternak, maga sem igen tudta, miért, az volt a benyomása, hogy a gépezet valami nagyon távoli helyre kapcsolt, azután tisztán és világosan egy hang, egy kissé ír akcentusú férfihang hallatszott.

– Mary… hallasz, Mary? Itt Patrick beszél… Nemsokára elmegyek érted. Ugye, készen fogsz állni, Mary?

Majd szinte azonnal ismét az Annie Laurie dallama töltötte be a szobát.

Mrs. Harter mozdulatlanul ült székén, keze a karfát szorongatta. Álmodta volna? Patrick! Patrick hangja! Patrick hangja, ebben a szobában, és őhozzá beszélt. Nem, ez csak álom lehetett, vagy hallucináció. Biztosan elszundított egy-két percre. De hogy ilyen furcsa dologról álmodjon… hogy a halott férje szóljon hozzá az éteren át! Egy kicsit megijedt. Mi is volt pontosan, amit hallott?

Nemsokára elmegyek érted. Ugye, készen fogsz állni, Mary?

Valami előérzet volna ez? Szívgyengeség. A szíve. Elvégre ő se lesz már fiatalabb.

– Figyelmeztetés… az volt – mondta Mrs. Harter, lassan és fájdalmasan felkelve a székből, majd rá jellemző módon hozzátette: – És én mennyi pénzt kidobtam arra a liftre!

Élményéről senkinek sem szólt, de a rá következő napokban igen gondterhelt és szórakozott volt.

Aztán jött a második eset. Most is egyedül volt a szobában. A rádió, mely zenekari darabokat közvetített, ugyanazzal a hirtelenséggel elhalt. Megint csend lett, aztán a távolság érzete, s végül Patrick hangja, de nem úgy, amilyen az életben volt… valahogy kifinomultabban, messzebbről, szinte földöntúlian szólt.

– Patrick beszél hozzád, Mary. Most már nemsokára elmegyek érted…

Aztán egy kattanás, zúgás, és folytatódtak a zenekari darabok.

Mrs. Harter a faliórára pillantott. Nem, ezúttal nem aludt el. Ébren, képességei teljes birtokában hallotta Patrick hangját. Nem hallucinált, ezt biztosra vette. Zavarodottan próbálta végiggondolni, mit is magyarázott neki Charles a hanghullámok teóriájáról.

Lehetséges volna, hogy tényleg Patrick beszélt hozzá? Hogy az ő hangja szállt át az űrön? Vannak elveszett hullámhosszok, vagy valami ilyesmik. Emlékezett rá, hogy Charles mesélt neki a „skálahiányokról”. Lehet, hogy ezek az elveszett hullámhosszok az úgynevezett pszichológiai jelenségeket is megmagyarázzák? Bizony, ez egyáltalán nem lehetetlen. Patrick beszélt hozzá. Igénybe vette a modern tudományt, hogy felkészítse őt arra, ami következik.

Mrs. Harter csöngetett a szobalányának, Elizabethnek.

Elizabeth magas, sovány, hatvanéves nő volt. Zord külseje úrnője iránti mérhetetlen szeretetet és ragaszkodást leplezett.

– Elizabeth – szólt Mrs. Harter, amikor hűséges alkalmazottja megjelent –, ugye emlékszik, mit mondtam magának? A szekreter bal felső fiókja. Zárva van… a hosszú kulcs a fehér címkével, az nyitja. Minden ott van, készen.

– Készen, asszonyom?

– A temetésemhez – horkant fel Mrs. Harter. – Pontosan tudja, mire gondolok, Elizabeth. Maga segített betenni oda mindent.

Elizabeth arca elfacsarodott.

– Jaj, asszonyom – mondta gyászos hangon –, ne foglalkozzon az effélékkel! Azt hittem, már sokkal jobban van.

– Előbb vagy utóbb mindnyájan elmegyünk – jelentette ki Mrs. Harter. – Én már hetven múltam, Elizabeth. Na, na, ne legyen nevetséges! Ha mindenáron bőgni akar, csinálja máshol.

Elizabeth szipogva visszavonult. Mrs. Harter nagy szeretettel nézett utána.

– Még mindig ugyanaz a hűséges vén bolond – mondta –, nagyon hűséges. Lássuk csak, mennyit is hagytam rá, száz fontot, vagy csak ötvenet? Száznak kellene lennie.

A dolog annyira foglalkoztatta az öreg hölgyet, hogy másnap levelet írt az ügyvédjének, kérve, küldje el neki a végrendeletét, mert át akarja nézni. Éppen aznap, ebédnél történt, hogy Charles megdöbbentette.

– Jut is eszembe, Mary néni – mondta –, ki az az öreg muksó a vendégszobában? Mármint a képen, a kandalló fölött. Az a vén, szakállas-barkós szivar.

Mrs. Harter zord tekintetet vetett rá.

– Az a te Patrick bátyád fiatal korában – felelte.

– Jaj, ne haragudj, Mary néni! Nem akartam szemtelen lenni, igazán.

Mrs. Harter méltóságteljes biccentéssel fogadta a bocsánatkérést.

Charles bizonytalanul folytatta:

– Csak elgondolkodtam. Tudod…

Tétován abbahagyta, mire Mrs. Harter felcsattant:

– Igen? Mit akartál mondani?

– Semmi különöset – vágta rá sietve Charles. – Az egésznek semmi értelme.

Az öreg hölgy ekkor nem szólt többet, ám később, még aznap, amikor négyszemközt voltak, visszatért a témára.

– Szeretném, ha elárulnád, Charles, miért kérdezősködtél a nagybátyád portréja felől.

Charles zavarba esett.

– Már megmondtam, Mary néni. Ostoba képzelgés volt részemről… teljes képtelenség.

– Charles – szólt Mrs. Harter legzsarnokibb hanghordozásával –, tudni akarom.

– Jól van, nénikém, ha annyira érdekel, hát azt képzeltem, hogy láttam… mármint azt a férfit a képen… láttam, amint kinézett az utolsó ablakból, amikor tegnap este idehajtottam a ház elé. Nyilván valami fényeffektus járatta a bolondját velem. Törtem is a fejem, hogy ki az ördög lehetne, hiszen az arca olyan… korai viktoriánus volt, ha érted, mire gondolok. De aztán Elizabeth azt mondta, nincs senki, se vendég, se idegen a házban, viszont később, este véletlenül betévedtem a vendégszobába, és ott volt az a portré a kandalló fölött. Szakasztott mása annak az embernek, akit látni véltem! Persze egyszerű a magyarázat. A tudatalatti meg minden. Már korábban is felfigyelhettem arra a képre, csak nem jutott el a tudatomig, az ablakba meg egyszerűen odaképzeltem valakit.

– Az utolsó ablakba? – kérdezte éles hangon Mrs. Harter.

– Igen, miért?

– Semmi, semmi – felelte Mrs. Harter.

De azért meg volt döbbenve. Az a szoba a férje hajdani öltözőszobája volt.

Ugyanaznap este, Charles házon kívül lévén, Mrs. Harter lázas türelmetlenséggel hallgatta a rádiókészüléket. Ha harmadszor is hallani fogja a rejtélyes hangot, az véglegesen és kétségen kívül bizonyítja majd, hogy tényleg összeköttetésben áll egy másik világgal.

A szíve ugyan hevesebben vert, mégsem lepődött meg, amikor elkövetkezett a szünet, és a megszokott, halálos csönd után újból megszólalt az a halvány, távoli ír hang.

– Mary, most már készen állsz… Pénteken érted megyek… Pénteken este fél tízkor… Ne félj, nem fogsz fájdalmat érezni… Légy készen…

Majd, jóformán kettévágva az utolsó szót, ismét felharsant a disszonáns zenekari muzsika.

Mrs. Harter néhány percig mozdulatlanul ült. Arca elfehéredett, szája elkékült és kiszáradt.

Felállt, odament az íróasztalához. Reszketeg kézzel a következőket vetette papírra:

Ma este 9.15-kor tisztán hallottam halott férjem hangját. Azt mondta, pénteken este 9.30-kor eljön értem. Ha abban az időpontban meghalnék, szeretném, ha e tényeket közzétennék, mert kétségen kívül bizonyítani fogják a szellemvilággal való érintkezés lehetőségét.

Mary Harter

Mrs. Harter átolvasta, amit írt, borítékba zárta és megcímezte. Majd csengetett, és megjelent Elizabeth. Mrs. Harter felállt az íróasztaltól, és az idős nő kezébe nyomta a levelet.

– Elizabeth – mondta –, ha pénteken este meghalnék, szeretném, ha átadná ezt dr. Meynellnek. Nem – folytatta, látván, hogy Elizabeth tiltakozni kezd –, ne vitatkozzék velem. Többször is hallottam már magától, hogy hisz a megérzésekben. Most nekem is van egy megérzésem. Végrendeletemben hagytam magára ötven fontot. De azt akarom, hogy száz fontot kapjon. Ha nem sikerül elmennem a bankba, mielőtt meghalok, Charles úr majd intézkedik.

Mrs. Harter ismét elfojtotta Elizabeth könnyes tiltakozását. Elhatározása nyomán másnap reggel Charles előtt is szóba hozta a dolgot.

– Ne feledd, Charles, ha történik velem valami, Elizabethnek jár még ötven font.

– Nagyon lehangolt vagy mostanában, Mary néni – mondta vidáman Charles. – Ugyan mi történhetne veled? Dr. Meynell szerint a századik születésnapodat is megülhetjük úgy húsz év múlva!

Mrs. Harter szeretetteljesen rámosolygott, de nem szólt semmit. Pár perccel később megkérdezte: – Mit csinálsz pénteken este, Charles?

Charles egy kissé meglepődött.

– Ami azt illeti, Ewingék meghívtak bridzsezni, de ha akarod, itthon maradok…

– Nem – felelte határozottan Mrs. Harter. – Szó sincs róla. Komolyan gondolom, Charles. Azon az estén éppenséggel egyedül szeretnék lenni.

Charles kíváncsian pillantott rá, de Mrs. Harter ennél többet nem árult el. Bátor és határozott öreg hölgy volt. Úgy érezte, különös élményét egymagában kell átélnie.

Pénteken este nagyon csendes volt a ház. Mrs. Harter szokása szerint az egyenes támlájú széken ült, melyet a kandallóhoz húzott. Minden előkészületet megtett. Aznap délelőtt elment a bankba, kivett ötven fontot, és átadta Elizabethnek, a szobalány könnyes tiltakozása ellenére. Minden személyes holmiját átválogatta és elrendezte, néhány ékszert címkékkel látott el, amelyekre barátok, rokonok nevét írta. Készített továbbá Charles számára egy utasításlistát. A Worcester-teáskészletet Emma kuzin kapja, a sèvres-i vázákat a fiatal William és így tovább.

Most ránézett a kezében tartott hosszúkás borítékra, és kivette belőle az összehajtogatott dokumentumot. A végrendelete volt, amelyet utasítására Mr. Hopkinson megküldött neki. Egyszer már tüzetesen elolvasta, de most újból átfutotta, hogy felelevenítse emlékezetét. Rövid, lényegre törő dokumentum volt. Ötvenfontnyi hagyaték Elizabeth Marshallnak, hűséges szolgálatáért; fejenként ötszáz fontnyi hagyaték egy nővérnek és egy unokatestvérnek; a többi szeretett unokaöccsére, Charles Ridgewayre száll.

Mrs. Harter többször is bólintott magában. Charles nagyon gazdag lesz, amikor ő meghal. Nos, mindig igazán kedvesen viselkedett vele. Mindig jóságos volt, szeretetteljes, vidám fecsegésével elszórakoztatta őt.

Az órára nézett. Három perc múlva fél tíz. Felkészült. És nyugodt volt… egészen nyugodt. Noha többször is elmondta magában ezeket az utolsó szavakat, azért a szíve furcsán, szabálytalanul dobogott. Jóformán nem is volt tudatában, de az idegei pattanásig feszültek.

Fél tíz. A rádió be volt kapcsolva. Vajon mit fog hallani? Egy ismerős hangot az időjárásról, vagy azt a távoli hangot, egy férfi hangját, aki immár huszonöt éve halott?

De egyiket sem hallotta. Ehelyett valami megszokott zajra lett figyelmes, olyan zajra, amelyet jól ismert, de amelynek hallatán ma este jeges kéz szorította marokra a szívét. Motozás a bejárati ajtónál…

És megint. Aztán mintha hideg szél süvített volna keresztül a szobán. Mrs. Harter most már tisztában volt vele, mit is érez. Félt. Nem is félt – rettegett…

És egyszeriben az jutott eszébe: Huszonöt év nagy idő. Patrick már idegen a számomra.

Rémület! Igen, az rohanta meg.

Halk lépés az ajtaja előtt… halk, tétova lépés. Aztán csendben kitárult az ajtó…

Mrs. Harter nehézkesen talpra állt, megtántorodott, tekintetét a nyíló ajtóra függesztette. Valami a kandallórácsra pottyant az ujjai közül.

A fojtott kiáltás a torkában rekedt. Ismerős figura állt a félhomályban az ajtónál, gesztenyevörös szakállal és barkóval, ómódi viktoriánus kabátban.

Eljött érte Patrick!

Szíve görcsbe rándult és megszakadt. Mrs. Harter összeroskadt.

Elizabeth a padlón találta meg egy órával később. Azonnal kihívta dr. Meynellt, és Charles Ridgewayt is hazaszólította a bridzspartiról. De már semmit sem tehettek. Mrs. Harteren többé nem lehetett segíteni.

Elizabethnek csak két nap múlva jutott eszébe a rábízott levél. Dr. Meynell csodálkozva olvasta, és megmutatta Charles Ridgewaynek.

– Furcsa egybeesés – mondta. – A nagynénje nyilvánvalóan hallucinált, a halott férje hangját hallotta. Olyan feszült lehetett, hogy az izgalom végzetesnek bizonyult, és az általa megjelölt időpontban belehalt a megrázkódtatásba.

– Önszuggesztió? – kérdezte Charles.

– Valami olyasmi. Majd közlöm magával a boncolás eredményét, bár szemernyi kétségem sincs felőle. Ilyen körülmények között kívánatos a boncolás, persze csak merőben formai okokból.

Charles megértően bólogatott.

Előző éjjel, amikor a háznép már aludt, eltávolított egy bizonyos vezetéket, amely az ő egy emelettel följebb levő hálószobáját kötötte össze a rádiókészülék hátuljával. Azonkívül, mivel hideg este volt, megkérte Elizabethet, hogy gyújtson be a szobájában, és a tűzben elégetett egy gesztenyevörös szakállat és barkót. Néhai nagybátyja némely Viktória-kori ruhadarabját visszatette a kámforillatú ládába a padlásszobában.

Amennyire megítélhette, teljes biztonságban volt. Terve, amely akkor kezdett körvonalazódni a fejében, amikor dr. Meynell megmondta neki, hogy nagynénje kellő elővigyázatosság mellett még hosszú évekig elélhet, pompásan bevált. Egy hirtelen megrázkódtatás, jelentette ki dr. Meynell. Charles, a szeretetteljes fiatalember, idős hölgyek kedvence, elmosolyodott magában.

A doktor távozása után gépiesen munkához látott. Dönteni kellett bizonyos temetési előkészületekről. Messziről érkező rokonok számára vonatokat kellett kikeresni a menetrendben. Egy vagy két esetben éjszakai szállásról kellett gondoskodni. Charles hatékonyan, módszeresen intézkedett, s közben a maga gondolatai foglalkoztatták.

Szerencsés üzlet! Ez volt a veleje gondolatainak. Senki sem sejtette, legkevésbé az elhunyt nagynéni, milyen veszedelmes helyzetben volt Charles. A külvilág előtt gondosan titkolt cselekedetei bizony hajszál híján börtönbe juttatták.

Lebukás és csőd várt rá, hacsak pár hónapon belül nem sikerül egy nagyobb összeget előteremtenie. Hát… most már minden rendben. Charles újból elmosolyodott. Hála a… igen, nevezzük egyszerűen beugratásnak… nincs abban semmi törvénytelen… megmenekült. Sőt, igen gazdag lett. Ebben egy percig sem kételkedett, hiszen Mrs. Harter nem rejtegette előtte a szándékait.

Mintegy ezekre a gondolatokra rímelve, Elizabeth dugta be a fejét az ajtón, jelentve, hogy Mr. Hopkinson van itt, és beszélni óhajt vele.

Legfőbb ideje, gondolta Charles. Elfojtva magában a vágyat, hogy fütyörészni kezdjen, komor ábrázatot öltve átment a könyvtárszobába. Üdvözölte a precíz kis öregurat, aki több mint huszonöt éven át volt Mrs. Harter jogi tanácsadója.

Az ügyvéd Charles invitálására helyet foglalt, és száraz kis köhintéssel mindjárt rá is tért az üzleti ügyekre.

– Nem egészen értettem a levelét, Mr. Ridgeway. Mintha azt olvastam volna ki belőle, hogy úgy gondolja, a néhai Mrs. Harter végrendelete nálunk van.

Charles rábámult.

– De hát… én így hallottam a nagynénémtől.

– Hogyne, persze. Nálunk is volt.

– Volt?

– Igen, ezt mondtam. Mrs. Harter múlt kedden levélileg intézkedett, hogy a végrendeletet küldjük meg neki.

Charlest nyugtalanság fogta el. Rossz előérzete támadt.

– Nyilván előkerül majd az iratai közül – folytatta kedélyesen az ügyvéd.

Charles nem szólt semmit. Nem merte kinyitni a száját. Már alaposan átvizsgálta nagynénje iratait, ezért egészen bizonyos volt benne, hogy a végrendelet nincs közöttük. Egy-két perc múlva, amikor sikerült erőt vennie magán, ezt meg is mondta az ügyvédnek. Hangja természetellenesen csengett, úgy érezte, mintha hideg víz csorogna végig a gerincén.

– Nem nézte át valaki a személyes holmiját is? – kérdezte Mr. Hopkinson.

Charles azt felelte, hogy igen, Elizabeth, a szobalány átnézte. Az ügyvéd javaslatára behívták Elizabethet. A szobalány komoran, méltóságteljesen meg is jelent, és válaszolt a feltett kérdésre.

Úrnője minden ruháját és személyes holmiját átválogatta. Egészen biztos benne, hogy semmiféle jogi dokumentum nem volt közöttük. Tudja, hogyan fest egy végrendelet… szegény úrnője még a halála napjának reggelén is a kezében tartotta.

– Biztos ebben? – csattant fel az ügyvéd.

– Igen, uram. Ő mondta. És a kezembe nyomott ötven fontot. A végrendelet egy hosszúkás, kék borítékban volt.

– Így van – jegyezte meg Mr. Hopkinson.

– Most jut eszembe – folytatta Elizabeth –, hogy ugyanaz a kék boríték ezen az asztalon hevert a halála utáni reggel… de üresen. Áttettem az íróasztalra.

– Emlékszem, láttam is ott – mondta Charles.

Felállt, és odament az íróasztalhoz. Néhány másodperc múlva egy borítékkal a kezében jött vissza, amit átadott Mr. Hopkinsonnak. Utóbbi szemügyre vette és bólintott.

– Ebben a borítékban küldtem meg a végrendeletet múlt kedden.

A két férfi keményen Elizabethre meredt.

– Parancsol még valamit, uram? – kérdezte az tiszteletteljesen.

– Egyelőre nem, köszönöm.

Elizabeth az ajtó felé indult.

– Egy pillanat – szólt utána az ügyvéd. – Égett tűz aznap este a kandallóban?

– Igen, uram, mindig begyújtottunk.

– Köszönöm.

Elizabeth kiment. Charles előrehajolt, remegő kezét az asztallapon nyugtatva.

– Mi a véleménye? Mire akart kilyukadni az imént?

Mr. Hopkinson megrázta a fejét.

– Csak remélhetjük, hogy előbb-utóbb előkerül. Mert ha nem…

– Ha nem, akkor mi van?

– Akkor, attól tartok, csak egy következtetés lehetséges. Nagynénje azért kérte vissza a végrendeletet, hogy megsemmisítse. S mivel nem akarta, hogy Elizabeth veszítsen rajta, a neki szánt hagyatékot készpénzben adta át.

– De miért? – kiáltotta vadul Charles. – Miért?

Mr. Hopkinson köhintett egyet. Száraz kis köhintés volt.

– Nem… nem volt valami nézeteltérése mostanában a nagynénjével, Mr. Ridgeway? – mormolta.

Charles felszisszent.

– Dehogy volt! – kiáltotta indulatosan. – A legjobb, legszeretetteljesebb kapcsolatban voltunk az utolsó pillanatig.

– Hm – mondta Mr. Hopkinson, kerülve a másik tekintetét.

Charlest szinte sokkolta a gondolat, hogy az ügyvéd nem hisz neki. Vajon mi juthatott a fülébe ennek a vén csontkollekciónak? Charles ügyleteiről éppenséggel tudomást szerezhetett. Mi sem természetesebb, mint hogy feltételezze, ezek a híresztelések Mrs. Harterhez is eljutottak, s nagynéni és unokaöcs összeveszett.

De hát nem így volt! Charles élete legkeserűbb pillanatát élte át. Eddigi hazugságait megették. Most, amikor igazat beszél, nem hisznek neki. Micsoda nevetséges helyzet!

Persze hogy a nagynénje nem égette el a végrendeletet! Persze hogy…

Hirtelen elakadtak a gondolatai. Egy kép merült fel lelki szemei előtt. Egy öreg hölgy, egyik keze a szívéhez szorítva… valami lepottyan… valami papír… rá a vöröslő parazsakra…

Charles arca hamuszínt öltött. Egy rekedt hangot hallott… a sajátját.

– És ha a végrendelet sohasem kerül elő?

– Mrs. Harternek fennmaradt egy előző végrendelete. Dátuma 1920. szeptember. Abban mindenét unokahúgára, Miriam Harterre, férjezett Miriam Robinsonra hagyta.

Miket locsog ez a vén szamár? Miriam? Miriam az unalmas férjével meg a négy bömbölő csemetéjével? Az ő összes ravaszságából… Miriam profitál?

Könyökénél hangosan megcsördült a telefon. Felvette a kagylót. Az orvos kedélyes, jóságos hangját hallotta.

– Maga az, Ridgeway? Gondoltam, ez talán érdekelni fogja. Most végeztünk a boncolással. A halál oka – ahogy feltételeztem. Viszont a szívproblémája jóval súlyosabb volt, mint hittem. A legnagyobb elővigyázatosság mellett sem húzhatta volna tovább két hónapnál. Gondoltam, tudni szeretné. Talán vigaszul szolgálhat.

– Bocsánat – mondta Charles –, megismételné?

– Nem élhetett volna tovább két hónapnál – emelte meg a hangját az orvos. – A dolgok menetén nem lehet változtatni, kedves barátom…

De Charles már lecsapta a kagylót. Úgy rémlett neki, az ügyvéd valahonnan nagyon messziről szól hozzá.

– Szent egek, Mr. Ridgeway, csak nincs rosszul?

Dögöljenek meg! Ez az önelégült ábrázatú ügyvéd. Az az átkozott, vén hülye Meynell. Nincs remény… őrá már csak a börtönfal árnyéka vár.

Úgy érezte, valaki játszott vele, mint macska az egérrel. Valaki, aki most biztosan jót nevet magában…

(Gy. Horváth László)

A kéneus felesége

Herr Schaefer levette a kalapját, és megtörölte izzadt homlokát. Kimelegedett. Éhes volt és szomjas – főleg az utóbbi. De mindenekfelett nyugtalan. A szavanna sárga végtelenje terült el előtte. Háta mögött a Witwatersrand észak felé néző külső sziklái törték meg a horizontot. Messziről, Johannesburg irányából távoli dörgést lehetett hallani. Csakhogy nem mennydörgés volt az, Herr Schaefer tudta jól. Egyhangú volt és rendszeres: a törvényes rend diadalát hirdette a Forradalom erői felett.

Herr Schaefer idegeit ugyancsak megviselte a dolog. Igen kellemetlen helyzetbe csöppent. A statárium gyors, hatékony kihirdetése, majd Smuts tábornok drámai megérkezése szétlőtt gumijú kocsijában, mindez fenekestül felforgatta Schaefer és barátai gondosan kidolgozott tervét, és maga Schaefer is alig úszta meg, hogy lefüleljék. Pillanatnyilag még szabad volt, de a jelene kellemetlen, a jövője pedig problémásabb, hogysem biztatónak lehessen nevezni.

Herr Schaefer ékes német nyelven átkokat szórt az országra, az éghajlatra, a Randra, a munkásokra, főként pedig megbízóira, a vörösökre. Fizetett agitátorként igazi német hatékonysággal teljesítette a feladatát, de katonai neveltetése, a német hadsereg kötelékében Belgiumban töltött évei folyományaképpen csodálattal kellett adóznia Smuts erélyességének, s csak megvetéssel tudott gondolni a képzetlen, fegyelmezetlen csőcselékre, amely az első igazi próbatétel alatt szertehullott.

– Söpredék! – mondta Herr Schaefer, komoran nyalogatva cserepes száját. – Disznók! Semmi fegyverfogási gyakorlat. Semmi rend. Semmi fegyelem. Rongyos kommandók, akik ide-oda nyargalásznak a szavannán. Ah! Ha lett volna egy porosz kiképző őrmesteretek!

Önkéntelenül is kihúzta a derekát. Egy éven át görnyedten kellett járkálnia, és bozontos szakállt kellett növesztenie, hogy káposzta-, karfiol-és krumpliárusi mivolta hihetőbb legyen. Végigfutott a hátán a hideg, ha arra gondolt, hogy bizonyos iratok a katonaság kezébe kerülhettek – iratok, amelyeken a „káposzta” dinamitot jelölt, a krumpli pedig „detonátorként” volt felcímkézve.

A nap már a horizontra süllyedt. Nemsokára beáll az esti hűvösség. Ha elér egy baráti farmra (több ilyen van a környéken, tudta), ott menedéket talál éjszakára, másnap pedig precízen útba igazíthatják a szabadság felé.

Hirtelen összeszűkült a szeme, és elégedetten meredt egy pontra bal felől.

– Kukorica! – mondta Herr Schaefer. – Ahol kukorica nő, ott a farm sem lehet messze.

Jól okoskodott. A durva csapa megművelt földsávon vezetett át. Előbb bennszülött kunyhók csoportjára bukkant, ezeket fürgén elkerülte (nem akarta, hogy meglássák, ha a farm mégsem az lesz, amelyet keresett), majd egy kis dombra felhágva hirtelen megpillantotta magát a farmot is. A szokásos alacsony épület volt, a tető hullámbádogból, két oldalán veranda.

A nap már lebukott, vörös, gyulladásos paca volt csak a láthatáron, s a nyitott ajtóban álló asszony a szürkületbe kémlelt. Herr Schaefer ráhúzta a kalapját a szemére, és odament a lépcsőhöz.

– Nem Mr. Henshel farmja ez? – kérdezte.

Az asszony némán bólintott, és rezzenéstelenül meredt rá kerek kék szemével. Schaefer megkönnyebbülten felszusszantott, és elismerő pillantással méregette az asszonyt. Mindig is csodálta ezeket a nagy mellű holland nőket. Duzzadó keblű, széles csípőjű, fenséges teremtés; már nem fiatal, közelebb van a negyvenhez, mint a harminchoz, itt-ott őszülő szőke haja a széles homloka közepénél simán kettéválasztva, de fenséges, erőteljes, mint valami régi patriarcha felesége.

„Derék anya, aki fiakat szült – gondolta elismerően Herr Schaefer. – És bízzunk benne, hogy jól főz!”

Primitív, egyszerű elvárásai voltak a nőkkel szemben.

– Mr. Henshel vár engem, azt hiszem – mondta a német, majd halkabbra fogta a hangját: – A krumpli iránt érdeklődnék.

Az asszony válasza az volt, amit várt.

– Krumplitermesztők vagyunk. – Jól, bár erős akcentussal ejtette a szavakat. Az angol láthatólag nem az erőssége; Schaefer holland nacionalista család tagjának vélte, aki megtiltja gyermekeinek, hogy a betolakodók nyelvét használják. Az asszony a háta mögé mutatott nagy, munkától koszos kezével.

– Jo’burgból jön – igen?

Schaefer bólintott.

– Ott már mindennek befellegzett. Épp hogy el tudtam menekülni. Azután eltévedtem a szavannán. Tiszta szerencse, hogy idetaláltam.

A holland nő megrázta a fejét. Furcsa, elégedett mosoly derítette fel széles arcát.

– Nem szerencse az, hanem Isten műve. Kerüljön beljebb.

Herr Schaefer helyeselte, ha egy nő vallásos; átlépett a küszöbön. Az asszony félrehúzódott, hogy utat engedjen neki, arcán még ott homálylott a mosoly, és Herr Schaefer agyán átfutott, hogy lehet itt valami, amit ő nem egészen ért. Aztán elhessentette ezt az apróságot.

A házat, mint a legtöbbet errefelé, H alakúra építették. A kellemesen hűvös belső teremből szobák nyíltak mindenfelé. Az asztal étkezéshez volt terítve. A nő megmutatta a hálószobáját, s amikor sajgó lábáról lehúzva a csizmát visszatért a terembe, Henshel már várta. Angol, hitvány, kifejezéstelen arcú kis patkány, szólamoktól és frázisoktól megrészegült alak. Schaefer többnyire ezzel a fajtával dolgozott, úgy ismerte őket, mint a tenyerét. Szidta a kapitalistákat, „a szegények vérét szívó gazdagokat”, a bányakamara aljasságát, méltatta a bányászok hősies kitartását – másról se tudott beszélni, Schaefer pedig fáradtan bólogatott, miközben egyvégtében az ételen és italon járt az esze.

Végül megjelent az asszony egy tál gőzölgő levessel. Asztalhoz ültek, és nekiláttak. Finom volt. Henshel egyfolytában beszélt; a felesége hallgatott. Schaefer odavetett egy-egy kurta szót, vagy csak helyeslően hümmögött. Amikor Mrs. Henshel kiment a szobából a következő fogásért, elégedetten így szólt: – Jól főz a felesége. Szerencsés ember maga. Nem minden holland asszony jó szakács.

Henshel rábámult.

– Nem holland a feleségem.

Schaefer meghökkent, de Henshel türelmetlen hangszíne és valami megnevezhetetlen nyugtalanság, amit önmagában érzékelt, elejét vette a további kérdezősködésnek. Mindenesetre furcsa volt. Meg volt győződve róla, hogy az asszony holland.

Vacsora után kiült a hűvös, félsötét verandára dohányozni. Valahol a házban, a háta mögött ajtó csapódott. Azután patadobogást hallott. Homályos nyugtalansággal előrehajolt, a távolodó hangokra fülelve, majd vadul összerezzent: Mrs. Henshel állt mellette egy csésze gőzölgő kávéval. Letette a kisasztalra.

– A férjem átlovagolt Cloetéhez, hogy megbeszéljék a maga továbbjuttatását holnap reggel – magyarázta.

– Á! Értem.

Különös volt, hogy a nyugtalansága csak nem akar csillapodni.

– Mikor tér vissza?

– Nem sokkal éjfél után.

A nyugtalanság csak nem enyhült. De hát mitől fél? Nyilván nem attól, hogy Henshel átadja a rendőrségnek. Nem, az az ember őszinte – lánglelkű forradalmár. Az a helyzet, hogy neki, Conrad Schaefernek elrongyolódtak az idegei! Márpedig egy német katona (Schaefer öntudatlanul is mindig katonának tekintette magát) ne idegeskedjen. Felvette a csészét, kiitta, és elfintorodott. Micsoda ocsmány lötty a búr kávé! Pörkölt makk! Semmi egyéb – pörkölt makk!

Amikor visszatette a csészét az asztalkára, a mellette álló asszony nagyot sóhajtott. Schaefer már-már el is felejtette, hogy ott van.

– Foglaljon helyet – mondta, de ő maga nem mozdult, hogy felálljon.

Az asszony megrázta a fejét.

– Le kell szednem az asztalt, el kell mosogatnom, és rendet kell tennem a házamban.

Schaefer helyeslően bólintott.

– A gyerekek már lefeküdtek, gondolom – mondta szívélyesen.

Az asszony némi hallgatás után válaszolt csak.

– Nincsenek gyerekeim.

Schaefer meglepődött. Amikor először megpillantotta, biztosra vette, hogy családanya.

Az asszony fogta a csészét, és a bejárati ajtóhoz indult vele. A válla fölött szólt hátra:

– Volt egy. De meghalt…

– Ach! Nagyon sajnálom – felelte jóságosan Schaefer.

Az asszony nem reagált, csak állt ott, mozdulatlanul. És Schaeferben hirtelen százszorosára nőtt a nyugtalanság. Most már határozottan össze is tudta kapcsolni – nem a házzal, nem Henshellel, hanem ezzel a lassú mozgású, fenséges termetű nővel, Henshel feleségével, aki se nem angol, se nem holland. Újra feltámadt benne a kíváncsiság, és kerek perec megkérdezte, milyen nemzetiségű.

– Flamand.

Csattant a szó, az asszony belépett a házba, és Herr Schaefer magára maradt a zavarodottságával és zaklatottságával.

Flamand! Tehát így állunk. Flamand! Agya ide-oda röppent a belgiumi mocsarak és Dél-Afrika napégette fennsíkjai között. Flamand! Nem tetszett neki a dolog. A franciák és a belgák rendkívül észszerűtlenek. Sohasem felejtenek.

Furcsán renyhe volt az agya. Ásított kettőt-hármat, széleset, nagyot. Muszáj lefeküdnie… aludni… aludni… Pfuj! Milyen keserű volt az a kávé… még mindig érzi az ízét.

Fény gyúlt a házban. Felkelt, odament az ajtóhoz. Furcsán bizonytalan volt a lába. A termetes asszonyság odabenn ült, egy kis olajlámpa világánál olvasott. Herr Schaefert különös módon megnyugtatta a súlyos kötet a térdén. A Biblia! Szerette, ha egy nő Bibliát olvas. Ő maga is vallásos volt, mélyen hitt a német Istenben, az Ótestamentum Istenében, a vér és a harc, a mennydörgés és a villámlás, az anyagi jutalom és a borzalmas anyagi bosszú Istenében, aki hamar indulatba jön, és a haragja rettenetes.

Odabotorkált egy székhez (de hát mi baja a lábának?), és kásás, furcsa hangon, egy újabb, hatalmas ásítást elnyomva megkérdezte, melyik részt olvassa.

Az asszony kék szemében, ahogy egyenes szemöldöke alól az övébe kapcsolódott, volt valami mély és kifürkészhetetlen. Így nézhettek az izráeli prófétanők is.

– A Bírák könyve negyedik részét.

Schaefer bólintott, és megint ásított. Muszáj lefeküdnie… de képtelen volt felvergődni a székből… szemhéja lecsukódott…

– A Bírák könyve negyedik részét. – Miről is szól a Bírák könyvének negyedik része? Visszatért, iszonyatba váltott a nyugtalanság. Itt valami baj van… Bírák… Elnyomta az álom. Aláhullott a mélybe… és ment vele a borzalom…

Felébredt, nagy nehezen magához tért… Sok idő telt el… ezt biztosra vette. Hol van? Felsandított a fénybe… fájt a karja, a lába… rosszul érezte magát… a kávé íze még mindig ott volt a szájában… Mi ez az egész? A padlón feküdt, keze-lába törülközőcsíkokkal összekötve, és az asszony baljós alakja toronylott fölébe, az asszonyé, aki nem holland. Hirtelen észbe kapott, és kétségbeejtő rémület lett úrrá rajta. Veszélyben forog… nagy veszélyben…

Az asszony látta, hogyan költözik vissza az öntudat a szemébe, és válaszolt neki, mintha csak kérdezte volna.

– Igen, most már elmondom. Emlékszik, amikor áthaladt egy Voogplaat nevű belga falun?

Ismerős volt a név. Valami porfészek, amelyen átvonult az ezredével.

Az asszony bólintott, és folytatta.

– Odajött az ajtómhoz néhány katonával. Az emberem nem volt otthon, a belga hadseregben harcolt. Az első emberem – nem Henshel, neki csak két éve vagyok a felesége. A fiam, a kicsikém – csak négyéves volt – kiszaladt. Elsírta magát – hiszen gyerek volt még. Megijedt a katonáktól. Maga ráparancsolt, hogy hagyja abba. De nem bírta abbahagyni. Akkor maga felkapott egy húsvágó bárdot – Istenem! –, és leszelte vele a kezét! Nevetett, és azt mondta: „Ez a kéz se fog fegyvert Németország ellen.”

– Nem igaz! – ordította Schaefer. – És ha igaz is… háború volt!

Az asszony ügyet se vetett rá, folytatta.

– Én pofon vágtam magát. Melyik anya ne tette volna? Maga felkapta a gyereket… és a falhoz csapta…

Elhallgatott, hangja megtört, melle hullámzott…

Schaefer felhagyott a tagadással, erőtlenül motyogta:

– Háború volt… háború volt…

Homlokán kiütött a verejték. Egyedül volt ezzel a nővel, segítség mérföldekre sehol…

– Rögtön megismertem magát délután, a szakálla ellenére is. De maga nem ismert meg engem. Azt mondta, a szerencse vezérelte ide – de én tudtam, hogy Isten műve…

Keble hullámzott, szemében fanatikus fény villogott. Schaefer Istene volt az ő Istene is – a bosszú Istene. Valamely régi papnő különös, zord mámora lelkesítette.

– Kezembe adta magát.

Kétségbeesett szavak ömlöttek Schaeferből, érvek, fohászok, könyörgés, fenyegetés. Az asszonyt azonban hidegen hagyták.

– Másik jelet is küldött az Úr. Amikor ma este kinyitottam a Bibliát, rögtön láttam, mire utasít, mit kell tennem. Áldott legyen az asszonyok felett Jáhel, a kéneus Héber felesége…

Lehajolt, és felvett a padlóról egy pörölyt meg néhány hosszú, fényes szeget… Ordítás tört fel Schaefer torkából. Már emlékezett a Bírák könyve negyedik részére, a vendégszeretet megtagadásának drámai történetére! Sisera az ellenségei elől menekül… egy nő áll a sátor előtt… Jáhel az, a kéneus Héber felesége…

És megszólalt a mély, zengő hang, széles flamand tájszólással, a nő szeme fénylett, akár az izráeli asszonyé azokban a régi időkben, és kimondta a diadalmas szavakat:

– Imé ez az a nap, amelyen az Úr kezembe adta ellenségemet…

(Gy. Horváth László)

A kék váza rejtélye

Jack Hartington bánatosan nézte túlságosan felülsuhintott kezdőütése eredményét. A labda fölött állva visszapillantott a kúpra, hogy felmérje a távolságot. Arca ékesen tükrözte a bosszús megvetést, amely eltöltötte. Sóhajtva előhúzta a vasütőt, mérgesen lendített kettőt, megsemmisítve egy százszorszépet és egy fűcsomót, azután a labdára koncentrált.

Egy huszonnégy éves férfinak, akinek egyetlen életcélja, hogy csökkentse a golfhendikepjét, igen nehéz minden idejét és figyelmét a pénzkeresetnek szentelnie. Jack a hétből öt és fél napon át egy mahagóniszerű sírboltba volt zárva a Cityben, szombat délután és vasárnap azonban vallásos buzgalommal a lényegre összpontosított. Ugyanezen célból szobát bérelt a Stourton Heath-i pálya melletti kis hotelben – mindennap hatkor kelt, hogy gyakorolhasson egy órát, mielőtt elcsípné a 8.46-os londoni vonatot.

E terv egyetlen hátránnyal járt: ezen a korai órán egyszerűen képtelen volt eltalálni bármit is. Pocsék kezdést elfuserált vasas ütés követett. Vasfejű nyesései vidáman görögtek a pályán, és minden lyukrészen minimum négyszer kellett gurítania.

Jack felsóhajtott, keményen marokra fogta a vasat, és elismételte magában a varázsszavakat: Bal kar végig föl, szem nem követi.

Lendített… aztán mozdulatlanná merevedett, mert abban a pillanatban éles kiáltás hasított bele a nyári reggelbe.

– Gyilkos – visította a hang. – Segítség, gyilkos!

Női hang volt, és hörgő sóhajban halt el.

Jack ledobta az ütőt, és a hang felé iramodott. Valahonnan a közelből jöhetett. A pályának ez a része eléggé elvadult volt, csupán néhány ház állt a környéken. A közelben pedig csak egy volt, egy mutatós kis házikó, amelyre ódon bája miatt már korábban is felfigyelt. E felé a házikó felé rohant most. Hangás lanka rejtette el szem elől, de Jack egy perc alatt megkerülte, s máris ott volt a kis kallantyús kertkapunál.

Egy lány álldogált a kertben, és Jack rögtön arra gondolt, hogy ő kiálthatott segítségért. De ebben csalódnia kellett.

A kis kosár a lány karján félig tele volt gyommal, s láthatóan csak az imént egyenesedett fel a széles árvácskaszegély mellől, amelyet tisztogatott. Szeme, erre Jack azonnal felfigyelt, éppen olyan volt, mint az árvácskák, bársonyos, lágy és sötét, inkább lila, mint kék. Egyáltalán, egyenes szabású, bíbor színű vászonköntösében egészen úgy festett, mint valami árvácska.

A lány a bosszúság és a meglepetés elegyével pillantott Jackre.

– Bocsánatot kérek – mondta a fiatalember. – Maga kiáltott az előbb?

– Én? Dehogy.

Meglepetése annyira őszintének látszott, hogy Jack zavarba esett. A lány hangja is nagyon lágy és bájos volt, enyhén idegenes lejtésű.

– De hallani csak hallotta – erősködött. – Innen a közelből jöhetett.

A lány elbámult. – Semmit sem hallottam.

Jack értetlenül meredt rá. Teljesen hihetetlen, hogy ne hallotta volna azt az elgyötört segélykiáltást. Ugyanakkor olyan nyugodtnak látszott, hogy hazugságra Jack nem is gyanakodhatott.

– Pedig valahonnan innen jött – jelentette ki.

A lány most már kétkedve méregette.

– És mit kiáltott az illető? – kérdezte.

– Gyilkos… segítség! Gyilkos!

– Gyilkos… segítség, gyilkos – ismételte el a lány. – Valaki viccelt magával, monsieur. Ugyan kit gyilkolhatnának meg itt?

Jack azzal a zavaros gondolattal nézett körül, hátha mindjárt megpillant egy hullát a kerti úton. Még mindig egészen biztosra vette, hogy a kiáltás valódi volt, nem a képzelete játszott vele. Feltekintett a házikó ablakaira. Minden mozdulatlannak és békésnek tűnt.

– Akarja esetleg átkutatni a házunkat? – kérdezte szárazon a lány. Olyan nyilvánvalóan szkeptikusnak látszott, hogy Jack zavara nőttön-nőtt. Elfordult.

– Bocsánat – mondta. – Talán följebbről, az erdőből jöhetett.

Sapkáját megemelintve visszavonult. Hátranézve látta, hogy a lány teljes lelki nyugalommal máris folytatja a gyomirtást.

Egy ideig kutatott az erdőben, de nyomát sem találta, hogy bármi rendkívüli történhetett volna ott. Ennek ellenére biztos volt benne, hogy kiáltást hallott. Végül feladta a keresést, és hazasietett, hogy bekapja reggelijét, és szokásához híven az utolsó másodpercben még elcsípje a 8.46-ost. Lelkiismerete a vonaton sem hagyta nyugodni. Nem kellett volna tüstént jelentenie a rendőrségen, hogy mit hallott? Csakis az árvácskás lány hitetlenkedése tartotta vissza ettől. A lány nyilvánvalóan arra gyanakodott, hogy ő ismerkedni akart vele… és lehet, hogy a rendőrség is erre gyanakodna. Száz százalékig biztos benne, hogy tényleg hallotta azt a kiáltást?

Most már maga sem igen tudta… természetes folyománya ez annak, ha megpróbálunk felidézni egy elillant érzést. Lehet, hogy csak egy madár vijjogott valahol messze, és ebből csinált női hangot a képzelete?

Dühösen elvetette a gondolatot. Női hang volt, és ő hallotta. Éppen a kiáltás előtt pillantott az órájára. Szinte másodpercre pontosan fél nyolc előtt öt perccel hallotta azt a kiáltást. Ez még jól jöhet, ha a rendőrség… ha később felfedeznek valamit.

Aznap este hazafelé izgatottan nézegette az esti lapokat, hátha említenek egy nemrég elkövetett bűntényt. De nem volt bennük semmi efféle, és ő nem is tudta, megkönnyebbülte, vagy csalódott inkább.

Másnap reggel esett – annyira, hogy az még a legelszántabb golfozónak is kedvét szegte volna. Jack a lehető legkésőbb kelt fel, bekapta reggelijét, rohant ki a vonathoz, és ismét mohón lapozgatta az újságokat. Semmi hátborzongató felfedezés továbbra sem. Az esti lapokban úgyszintén.

Fura, gondolta Jack, de hát mit csináljunk. Valami nyavalyás kölyök szórakozhatott fenn az erdőben.

Másnap már korán reggel kinn volt a pályán. A ház előtt elhaladva látta, hogy a lány megint a kertben gyomlál. Úgy látszik, ez a szokása. Egész jó közelítőt ütött, és remélte, hogy ezt a lány is észrevette. A következő kúpról indítva az órájára nézett.

– Fél nyolc lesz öt perc múlva – mormolta. – Na, vajon…

A szavak a torkában rekedtek. Ugyanaz a kiáltás harsant a háta mögül, amely a minap úgy megijesztette. Egy kétségbeesett női hang.

– Gyilkos… segítség, gyilkos!

Jack rohanni kezdett visszafelé. Az árvácskás lány a kapuban állt. Döbbentnek látszott, és Jack diadalmasan nyargalt oda hozzá.

– Na, most biztosan hallotta maga is.

A lány elkerekedett szemében valami megfoghatatlan érzelem tükröződött; hátrahőkölt, és a ház felé pillantott, mint aki be akar menekülni.

Aztán Jackre nézett, és csak rázta a fejét.

– Egyáltalán semmit sem hallottam – jelentette ki csodálkozva.

Jacket mintha főbe kólintották volna. A lány őszintesége olyan egyértelműnek tűnt, hogy nem kételkedhetett a szavaiban. Pedig most nem képzelődött… az lehetetlen… Aztán a lány szelíd, részvétteli hangját hallotta.

– Gránátnyomás érte, ugye?

Jack abban a pillanatban megértette, miért nézett a lány ijedten a ház felé. Azt hiszi, hogy őt kényszerképzetek gyötrik.

Aztán hideg zuhanyként jött a gondolat: lehet, hogy igaza van? Tényleg kényszerképzetek rabja volna? A gondolat úgy megrémisztette, hogy sarkon fordult, és szó nélkül elbotorkált. A lány csak nézte, ahogy távolodik, sóhajtott, majd újból lehajolt a gyomokhoz.

Jack próbált dűlőre jutni magával. Ha még egyszer hallani fogom ezt a micsodát fél nyolc előtt öt perccel, morfondírozott, akkor világos, hogy hallucinálok. De persze nem fogom hallani.

Egész nap ideges volt, korán lefeküdt, elhatározva, hogy másnap reggel próbára teszi ezt a jelenséget.

Ahogy az ilyen esetekben természetes is, fél éjjel nem aludt, aztán megkésve ébredt. Tíz perccel fél nyolc előtt loholt ki a szállodából a golfpálya felé. Rájött, hogy nem ér oda idejében a végzetes helyre, de persze ha a hang merő hallucináció, akkor bárhol meghallhatja. Rohant, szemét az órájára szegezve.

Öt perc múlva fél nyolc. Női kiáltás visszhangja a távolból. A szavakat nem lehetett kivenni, de meg volt győződve róla, hogy ugyanazt a kiáltást hallja, és ugyanonnan jön, valahonnan a házikó környékéről.

E tény különös módon megnyugtatta. Mégis lehet, hogy rossz tréfa az egész. Valószínűtlen ugyan, de talán a lány játszadozik vele. Határozottan kihúzta magát, elővett egy ütőt a zsákból. Játszik néhány lyukat a házikó felé.

A lány szokás szerint a kertben volt. Ma reggel felnézett, s amikor Jack megemelintette a sapkáját, félénken jó reggelt kívánt. Jack szemében szebb volt, mint valaha.

– Szép napunk van, ugyebár? – kiáltott oda vidáman Jack, magában elátkozva közhelyes megjegyzését.

– Igen, nagyon szép.

– Jót tesz a kertnek, gondolom.

A lány mosolygott, és elbűvölő gödröcske jelent meg az arcán.

– Sajnos, nem. A virágaim esőre vágynak. Látja, mind elszáradt.

Jack az invitáló mozdulatra odalépett az alacsony sövényhez, amely a kertet a golfpályától elválasztotta, és bekukucskált a kertbe.

– Én úgy nézem, egész jól elvannak – mondta sután, s közben érzékelte, hogy a lány szánakozva végigméri.

– Hát, a napsütés kétségkívül jót tesz – mondta a lány. – A virágokat meg öntözni is lehet. A nap erőt ad, javítja az egészséget. Monsieur is jobban van ma, látom.

Vállveregető tónusa nagyon bosszantotta Jacket. A fenébe is, gondolta. Ez szuggesztióval akar gyógyítani engem.

– Tökéletesen jól érzem magam – felelte csípősen.

– Akkor minden rendben – mondta csitítóan a lány.

Jack dühösen konstatálta, hogy nem hisznek neki.

Játszott még néhány lyukat, és sietett vissza reggelizni. Evés közben, nem is először, egy férfi kíváncsi pillantását érezte magán, aki a szomszéd asztalnál ült. Középkorú férfi volt, határozott, tekintélyes arcú. Kurta fekete szakállt viselt, szeme átható szürke, könnyed és magabiztos modora pedig azt sejtette, hogy az intelligencia élmezőnyébe tartozik. Jack tudta, hogy Lavingtonnak hívják, s mintha azt is hallotta volna, hogy közismert szakorvos, de mivel ő ritkán fordult meg a Harley Streeten, a neve semmit sem jelentett neki.

Ma reggel azonban nagyon is tudatában volt fürkésző tekintetének, és ez egy kissé megijesztette. Ennyire az arcára volna írva a titka? Szakmai hozzáértése révén ez az ember máris tudná, hogy valami hibádzik a rejtett szürkeállományban?

Jack megborzongott a gondolatra. Igaz volna ez? Tényleg megőrült? Vajon hallucináció ez az egész, vagy valaki megrögzötten szórakozik vele?

Hirtelen felötlött benne egy igen egyszerű próbalehetőség. Eddig mindig egyedül rótta a pályát. És ha valaki más is vele menne? Három dolog történhetne. A hang néma marad. Esetleg mindketten hallják. Vagy… csak ő hallja.

Este hozzálátott terve megvalósításához. Lavingtonra lesz szüksége. Könnyű volt beszélgetésbe elegyednie vele – az idősebb férfi talán már várta is a lehetőséget. Nyilvánvaló volt, hogy Jack valami okból érdekli. Utóbbi tehát könnyedén és egész természetesen javasolta, hogy játsszanak néhány lyukat reggeli előtt.

Valamivel hét előtt indultak. Gyönyörű nap volt, csendes és felhőtlen, de nem túl meleg. Az orvos jól játszott, Jack pocsékul. Agya egyre a közelgő krízisen járt. Lopva az órájára lesett. Tíz perccel fél nyolc előtt értek a hetedik kúphoz, a kúp és a lyuk között helyezkedett el a ház.

A lány, mint mindig, a kertben volt, amikor elhaladtak előtte. Most nem nézett fel.

A két labda a lyukat körülvevő zöldön hevert, Jacké közelebb, az orvosé valamivel messzebb.

– Már csak egy gurításom maradt – mondta Lavington. – Most vagy soha.

Lehajolt, méregette a legmegfelelőbb útvonalat. Jack mereven állt, szeme az órájára tapadt. Öt perc múlva fél nyolc, hajszálpontosan.

A labda fürgén gurult a füvön, a lyuk pereménél megállt, imbolygott, belepottyant.

– Pompás gurítás – mondta Jack. Rekedtnek, idegennek érezte a hangját. Megkönnyebbült sóhajjal tolta feljebb a csuklóján a karórát. Semmi sem történt. Megtört a varázs.

– Ha tud várni egy percet – mondta –, pipára gyújtanék.

Elidőztek hát a nyolcadik kúpnál. Jack megtömte és meggyújtotta a pipáját, ujjai kissé még remegtek közben, de azért nagy kő esett le a szívéről.

– Úristen, micsoda szép nap – jegyezte meg, elégedetten nézegetve a kilátást. – Rajta, Lavington, maga üt.

Es ekkor megtörtént. Abban a másodpercben, amint a doktor ütött. Egy éles, elkínzott női hang.

– Gyilkos… segítség! Gyilkos!

A pipa kiesett Jack megbénult kezéből, amint a hang felé perdült, majd észbe kapva gyorsan a társára pillantott.

Lavington éppen a pályát méregette, kezével ernyőzve a szemét.

– Elég rövidre sikerült… kis híján az akadályban végezte, azt hiszem.

Tehát semmit sem hallott.

Jackkel megfordult a világ. Botladozva lépett egyet-kettőt. Amikor magához tért, a gyepen hevert, és Lavington hajolt föléje.

– Jól van, csak nyugalom.

– Mit csináltam?

– Elájult, fiatalember… vagy legalábbis meggyőző kísérletet tett rá.

– Atyaisten! – nyögte Jack.

– Mi baja? Valami nyomasztja?

– Egy perc, és elmondom, de előbb kérdeznék valamit.

Az orvos is pipára gyújtott, és letelepedett a töltésre. – Kérdezzen csak – mondta egykedvűen.

– Az utóbbi pár napban maga figyelt engem. Miért?

Lavington szeme megcsillant.

– Kínos kérdés. Bárki ránézhet bárkire, nem?

– Ne kerteljen. Komolyan beszélek. Miért figyelt? Fontos okom van erre a kérdésre.

Lavington arca elkomorult.

– Őszinte leszek. Minden jelét felfedeztem magán az olyan embernek, aki erős nyomás alatt van, és érdekelt, hogy mi lehet az eredője.

– Erre könnyen válaszolhatok – mondta keserűen Jack. – Azt hiszem, meg fogok őrülni.

Drámaian elhallgatott, s mivel közlendője nem váltotta ki a várt érdeklődést és megdöbbenést, megismételte.

– Azt mondtam, meg fogok őrülni.

– Sajátságos – mormolta Lavington. – Igen sajátságos.

Jack dühbe gurult.

– Lehet, hogy magának csak ennyi. Az orvosok fenemód érzéketlenek.

– Ugyan, ugyan, ifjú barátom, ne általánosítson. Először is, noha van diplomám, én nem gyógyítok. Szigorúan véve nem is vagyok orvos… legalábbis nem a test orvosa.

Jack kíváncsian ránézett.

– Az elméé?

– Bizonyos értelemben igen, bár én inkább a lélek orvosának nevezném magam.

– Nocsak.

– Érzem a lekicsinylést a hangjában, de hát valamilyen szót mégis használnunk kell arra a tevékeny alkotóelemre, amely elválasztható és külön életet is él húsotthonától, a testtől. Meg kell békélnie a lélek terminussal, fiatalember; nem csak vallási fogalom ez, amit a papok találtak ki. De hívjuk elmének, tudat alatti énnek, vagy bárminek, ahogy tetszik. Az imént megsértődött a hangnemem miatt, de biztosíthatom, igen különösnek találtam, hogy egy ilyen kiegyensúlyozott és tökéletesen normális fiatalembernek az legyen a tévképzete, hogy meg fog háborodni.

– Már meg is háborodtam. Abszolúte flúgos vagyok.

– Megbocsásson, de én ezt nem hiszem el.

– Kényszerképzeteim vannak.

– Vacsora után?

– Nem, reggel.

– Az lehetetlenség – mondta az orvos, és újból meggyújtotta kialudt pipáját.

– Hangokat hallok, amiket senki más nem hall.

– Ezer közül egy ember szabad szemmel látja a Jupiter holdjait. Csak azért, mert a többi kilencszázkilencvenkilenc nem látja őket, nem vonhatjuk kétségbe a Jupiter holdjainak létezését, és semmiképp sem titulálhatjuk az ezrediket őrültnek.

– A Jupiter holdjainak léte tudományosan bizonyított tény.

– Könnyen meglehet, hogy amiket ma kényszerképzeteknek hívunk, holnap tudományosan bizonyított tényekké válnak.

Lavington tárgyilagos tónusa hatni kezdett Jackre. Mérhetetlenül megnyugodott és felderült. Az orvos egy-két percig figyelmesen nézegette, majd bólintott.

– Így már jobb – mondta. – Az a baj magukkal, fiatalemberekkel, hogy határtalan önbizalmukban el sem tudják képzelni, hogy tulajdon filozófiájukon kívül más is létezik, s ha valami kizökkenti magukat ebbeli meggyőződésükből, máris kétségbeesnek. Halljuk, miért gondolja, hogy meg fog őrülni, aztán majd eldöntjük, be kell-e zárnunk, vagy sem.

Jack amilyen szabatosan csak tudta, elmesélte a teljes eseménysort.

– De amit végképp nem értek – fejezte be –, az az, hogy ma miért fél nyolckor hallottam… vagyis öt perccel később.

Lavington elgondolkodott.

– Magánál most mennyi az idő? – kérdezte hirtelen.

– Háromnegyed nyolc – felelte Jack az órájára nézve.

– A válasz egyszerű. Az enyémen öt perc múlva lesz háromnegyed. A maga órája öt percet siet. Ez igen érdekes és fontos momentum… számomra legalábbis. Sőt, felbecsülhetetlenül értékes.

– Hogyhogy?

Jack egyre kíváncsibb lett.

– Nos, a kézenfekvő magyarázat az lenne, hogy az első reggel valóban hallotta azt a kiáltást… akár tréfa volt, akár nem. A következő reggeleken pedig szuggerálta magának, hogy újból hallja, méghozzá ugyanabban az időpontban.

– Biztos vagyok benne, hogy semmi ilyesmit nem tettem.

– Tudatosan nem is, de a tudatalatti gyakran megtréfál bennünket. Csakhogy ez a magyarázat nem helytálló. Ha szuggerálásról volna szó, akkor a maga órája szerinti fél nyolc előtt öt perccel hallotta volna a kiáltást, és semmiképp sem akkor, amikor azt hitte, ez az idő már elmúlt.

– Tehát?

– Nos, nyilvánvaló, nem? Ez a segélykiáltás nagyon is határozott helyet és időt foglal el a térben. A hely annak a házikónak a környéke, az idő pedig öt perccel fél nyolc előtt.

– Igen, de miért éppen én hallom? Nem hiszek a kísértetekben meg az efféle bolondériákban… kopogtató szellemekben, hasonlókban. Miért éppen nekem kell hallanom ezt a nyavalyát?

– Nos, ezt egyelőre még nem tudjuk megállapítani. Különös, de a legjobb médiumok gyakran a nyakas szkeptikusok közül kerülnek ki. Nem azok kapnak kinyilatkoztatást, akiket érdekelnek az okkult jelenségek. Egyesek látnak és hallanak olyasmiket, amiket mások nem… nem tudjuk, miért van ez így, ráadásul tíz esetből kilencben ők nem is akarják látni és hallani ezeket, és meg vannak róla győződve, hogy téveszméktől szenvednek… mint maga is. Olyan ez, mint az elektromosság. Bizonyos anyagok jó vezetők, mások rosszak, sokáig azt sem tudtuk, miért, egyszerűen csak elfogadtuk a tényt. Ma már tudjuk az okát. Egy nap azt is megtudjuk majd, miért hallja maga ezt a valamit, és miért nem hallja a lány. Tudja, mindent a természet törvénye vezérel… olyasmi, hogy természetfölötti, nem létezik. Nehéz munka lesz felderíteni az úgynevezett pszichikai jelenségeket… viszont minden apróság segíthet.

– De én mihez kezdjek? – kérdezte Jack.

Lavington kuncogott.

– Látom, gyakorlatias ember. Nos, ifjú barátom, először is szépen megreggelizik, bemegy a városba, és közben nem rágódik olyasmiken, amiket nem ért. Én pedig szimatolni fogok, kiderítek, amit csak lehet, arról a házikóról. Mert lefogadom, hogy ott van a rejtély középpontja.

Jack talpra állt.

– Rendben van, uram. Elfogadom, de…

– Igen?

Jack kínosan elvörösödött.

– Biztosra veszem, hogy az a lány rendes teremtés – motyogta.

Lavington mosolygott.

– Nem is mondta, hogy csinos a kislány! Nos, fel a fejjel, szerintem a rejtély még őelőtte kezdődött.

Jack lázas kíváncsisággal ért haza aznap este. Most már vakon bízott Lavingtonban; az orvos olyan természetesen fogadta a dolgot, annyira nem jött tőle zavarba, hogy Jack egészen le volt nyűgözve.

Új barátja már a hallban várta, amikor lement vacsorázni, s az orvos javasolta, hogy üljenek egy asztalhoz.

– Van valami hír, uram? – kérdezte mohón Jack.

– Mindenesetre a Hanga-lak történetét összeszedegettem. Először egy öreg kertész és a felesége lakott benne. Az öreg meghalt, az asszony pedig a lányához költözött. Azután egy építési vállalkozó tette rá a kezét, nagy sikerrel felújította, és eladta egy londoni úrnak, aki víkendházként használta. Aztán egy évvel ezelőtt ő is eladta valami Turneréknek… Mr. és Mrs. Turnernek. Úgy veszem ki, eléggé fura pár lehetett. A férfi angol, de a nőt részben orosznak vélték, igen csinos, egzotikus külsejű teremtés volt. Csendesen éltek, senkivel sem közösködtek, alig tették ki a lábukat a kertajtón. A pletyka szerint féltek valamitől… de ezt nem kell feltétlenül elhinnünk.

Egy nap aztán váratlanul eltűntek, kora hajnalban kihurcolkodtak, és sosem jöttek vissza. Az itteni ingatlanügynökség levelet kapott Mr. Turnertől, Londonból, amelyben utasította őket, hogy minél előbb adják el a házat. A bútorokat elárverezték, a házat pedig egy bizonyos Mr. Mauleverer vásárolta meg. Csak két hetet töltött benne, azután meghirdette kiadásra, bútorozottan. Akik most lakják, egy tüdőkóros francia professzor és a leánya. Tíz napja vannak ott.

Jack csendben emésztette a hallottakat.

– Hát, ezzel nem jutottunk előbbre – mondta végül. – Maga mit gondol?

– Én szeretnék többet tudni ezekről a Turnerékről – mondta csendesen Lavington. – Hajnalban távoztak, emlékszik. Úgy hallom, ennek senki sem volt szemtanúja. Mr. Turnert látták azóta… de senkit sem találtam, aki Mrs. Turnert is látta volna.

Jack elsápadt.

– Lehetetlen… csak nem…?

– Ne izgassa fel magát, fiatalember. A halál – főleg az erőszakos halál – torkában az emberek igen erős hatást fejtenek ki környezetükre. Könnyen lehet, hogy a környezet befogadja ezt a hatást, aztán továbbadja egy megfelelően hangolódott személynek… ez esetben magának.

– De miért éppen nekem? – mormolta lázongva Jack. – Miért nem olyan valakinek, aki valami jót is cselekedhetne?

– Maga értelmesnek és céltudatosnak képzeli ezt az erőt, és nem vaknak, gépiesnek. Én nem hiszek a földhöz kötött szellemekben, akik egy bizonyos ponton kísértenek egy bizonyos céllal. Amit azonban már sokszor tapasztaltam, s ezért nem tarthatom merő véletlennek… az valamiféle vak tapogatózás az igazság felé… vak erők föld alatti ténykedése, amely tétován ugyan, de mindig ezt a célt szolgálja…

Összerázkódott, mint aki valami rögeszmétől próbál szabadulni, és mosolyogva nézett Jackre.

– De hagyjuk ezt a témát… legalábbis ma este – javasolta.

Jack készséggel beleegyezett, de rájött, hogy nem is olyan könnyű kivetni gondolataiból a témát.

A hétvégén maga is szorgos kutatást folytatott, de nem jutott sokkal többre, mint a doktor. A reggeli előtti golfozásról azonban egyszer s mindenkorra letett.

A következő szem az események láncolatában váratlanul érte. Egy nap, amikor hazatért a munkából, közölték vele, hogy egy ifjú hölgy vár rá. Mérhetetlen meglepetésére kiderült, hogy a kerti lány az – az árvácskás lány, ahogy magában nevezte. Nagyon ideges és zavart volt.

– Ugye megbocsát, monsieur, amiért felkerestem? Valamit el kell mondanom önnek… én…

Bizonytalanul körbepillantott.

– Menjünk be ide – mondta Jack, és az éppen üres női szalonba vezette; sivár helyiség volt, csupa vörös plüssel kárpitozva. – Foglaljon helyet, Miss… Miss…

– Marchaud, monsieur. Felise Marchaud.

– Foglaljon helyet, Mademoiselle Marchaud, és mondjon el mindent.

Felise engedelmesen leült. Most sötétzöld ruhát viselt, s a büszke kis arc szebb és bájosabb volt, mint valaha. Jack dobogó szívvel telepedett le melléje.

– A következőről van szó – fogott bele Felise. – Csak kis ideje vagyunk itt, de már az elején hallottuk, hogy a házat… a mi édes kis házunkat… kísértet járja. Nincs az a cseléd, aki megmaradna benne. Engem ez persze nem zavar… én el tudom látni a ménage16-t, és főzni is tudok.

Angyal, gondolta a fülig belehabarodott fiatalember. Csodás teremtés. De igyekezett a tárgyilagos megfigyelő pózát felölteni.

– Ez a mese a kísértetekről szerintem butaság… legalábbis négy nappal ezelőttig azt hittem. Monsieur, már négy napja folyton ugyanazt álmodom. Egy hölgy áll ott… szép, magas, szőke. A kezében egy kék porcelánváza. Kétségbe van esve… nagyon kétségbe van esve, állandóan felém nyújtja a vázát, mintha könyörögne, hogy csináljak vele valamit. De sajnos beszélni nem tud, és én… nem tudom, mire akar kérni. Ezt álmodtam az első két éjszakán… de tegnapelőtt volt valami más is. Ő meg a kék váza lassan tovatűnt, és hirtelen a hangját hallottam, kiáltott… és én tudtam, hogy ez az ő hangja, érti… és, jaj, monsieur, ugyanazokat a szavakat kiáltotta, amelyeket ön említett aznap reggel. „Gyilkos… segítség! Gyilkos!” Rémülten riadtam fel. Csak rossz álom volt, nyugtatgattam magam, a szavak pedig merő véletlenek. De múlt éjjel újra jött az álom. Mi lehet ez az egész, monsieur? Hiszen ön is hallotta! Mit tegyünk?

Felise arca egészen kétségbeesett volt. Apró kezét összekulcsolva, könyörgő tekintettel nézett Jackre. Utóbbi nyugalmat színlelt.

– Semmi baj, Mademoiselle Marchaud. Ne aggódjék. Megmondom, mit tennék én a maga helyében, ha megengedi. Elmesélném ezt az egész történetet egy barátomnak, aki szintén itt tartózkodik, dr. Lavingtonnak.

Felise jelezte, hogy hajlandó erre, Jack pedig elment felkutatni Lavingtont. Néhány perc múlva meg is érkeztek.

Lavington tüzetesen szemügyre vette a lányt, miközben Jack kapkodva bemutatta őket egymásnak. Néhány komoly szóval megnyugtatta Felise-t, és figyelmesen végighallgatta a történetét.

– Ez igen különös – mondta végül. – Az apjának beszélt róla?

Felise a fejét rázta.

– Nem akartam felzaklatni. Még most is nagyon beteg – könny futotta el a szemét –, ezért eltitkolok előle mindent, ami felizgatná.

– Értem – mondta kedvesen Lavington. – Örülök, hogy eljött hozzánk, Mademoiselle Marchaud. Hartingtonnak, mint tudja, az önéhez nagyon hasonló élményben volt része. Azt hiszem, most már jó nyomon vagyunk. Más nem jut eszébe?

Felise gyors kézmozdulatot tett.

– Hát persze! Milyen ostoba vagyok! Hiszen ez az egész történetnek a lényege. Nézze csak, monsieur, mit találtam az egyik faliszekrény mögött! Biztosan a polcról esett le.

Egy piszkos rajzpapírdarabot nyújtott feléjük, amelyre vízfestékkel női alakot skicceltek. Egyszerű mázolmány volt, de valószínűleg élethű. Magas, szőke nő állt rajta, arca valamiképp nem egészen angolos. A mellette levő asztalon egy kék porcelánváza látszott.

– Csak ma reggel találtam – magyarázta Felise. – Monsieur le docteur, ez annak a nőnek az arca, akit álmomban láttam, és a váza is ugyanaz.

– Bámulatos – jegyezte meg Lavington. – A rejtély kulcsa nyilvánvalóan a kék váza. Kínainak nézem, valószínűleg jó régi. Érdekes dombormintája van.

– Kínai bizony – jelentette ki Jack. – Pontosan ilyet láttam nagybátyám gyűjteményében… tudják, nagy gyűjtője a kínai porcelánoknak, emlékszem, nemrég láttam nála egy ugyanilyet.

– A kínai váza – tűnődött Lavington. Egy-két percig gondolataiba merült, majd hirtelen felemelte a kezét, és különös fény villant a szemében. – Hartington, mióta van a nagybátyja tulajdonában az a váza?

– Mióta? Nem is tudom.

– Gondolkodjék! Nemrég vásárolhatta?

– Nem tudom… igen, azt hiszem, most, hogy jobban meggondolom. Engem nemigen érdekelnek a porcelánok, de emlékszem, amint mutogatta „új szerzeményeit”, és ez is köztük volt.

– Kevesebb, mint két hónapja? Turnerék alig két hónapja távoztak a Hanga-lakból.

– Igen, azt hiszem.

– Jár a nagybátyja vidéki vásárokra?

– Hogyne, folyton a piacokat bújja.

– Akkor egyáltalán nem valószínűtlen a feltevésünk, hogy ezt a porcelánt Turnerék holmijának kiárusításán vette. Különös egybeesés… vagy talán éppen ez az, amit én az igazság vak tapogatózásának nevezek. Hartington, azonnal meg kell tudakolnia a nagybátyjától, hol vásárolta ezt a vázát.

Jack keserves arcot vágott.

– Sajnos az lehetetlen. George bácsi éppen a kontinensen tartózkodik. Azt se tudom, hová írhatnék neki.

– Meddig lesz távol?

– Legalább három hétig, egy hónapig.

Csend lett. Felise nyugtalanul pillantott egyik férfiról a másikra.

– Hát semmit sem tehetünk? – kérdezte félénken.

– De igen, egyvalamit tehetnénk – mondta fojtott izgalommal a hangjában Lavington. – Talán szokatlan, de higgyék el, beválik. Hartington, el kell hoznia azt a vázát. Hozza le ide, s ha mademoiselle megengedi, a Hanga-lakban töltünk egy éjszakát a kék vázával.

Jacknek borsózott a háta.

– Mit gondol, mi fog történni? – kérdezte feszengve.

– Halvány fogalmam sincs… de őszintén hiszem, hogy a rejtély megoldódik, és a kísértetet végleg elűzzük. Még az is lehet, hogy a vázának dupla feneke lesz, és találunk benne valamit. Ha semmilyen jelenség nem manifesztálódik, akkor a fejünket kell használnunk.

Felise összecsapta a kezét.

– Nagyszerű ötlet! – kiáltott fel.

Szeme lelkesedéstől fénylett. Jack korántsem volt ennyire lelkes… őszintén szólva alaposan be volt gyulladva, de ezt semmi pénzért be nem ismerte volna Felise előtt. A doktor úgy viselkedett, mintha javaslata a világ legtermészetesebb dolga volna.

– Mikor tudja elhozni a vázát? – kérdezte Felise Jack felé fordulva.

– Holnap – felelte Jack vonakodva.

Most már végig kell csinálnia, de annak a kétségbeesett segélykiáltásnak az emlékét, amely minden reggel kísértette, kíméletlenül el kell fojtania, s amennyire lehet, nem is szabad gondolnia rá.

Másnap este elment nagybátyja házába, és elhozta a szóban forgó vázát. Most, hogy újra látta, még jobban meg volt győződve róla, hogy ugyanolyan, mint amit az a vízfestmény ábrázol, de bármilyen gondosan nézegette is, semmi jelét nem látta, hogy valami titkos rekesz volna benne.

Este tizenegykor érkezett Lavingtonnal a Hanga-lakba. Felise már várta őket, és halkan ajtót nyitott, még mielőtt kopogtak volna.

– Jöjjenek be – suttogta. – Apám alszik odafenn, ne ébresszük fel. Főztem önöknek kávét, erre tessék.

Bevezette őket egy lakályos kis nappaliba. A rácson spirituszlámpa állt, s ő fölé hajolva illatos kávét készített nekik.

Azután Jack kicsomagolta a többszörösen körbetekert kínai vázát. Felise meredten bámulta.

– Igen, igen! – kiáltotta. – Ez az… bárhol megismerném.

Közben Lavington a maga előkészületeit végezte. Minden dísztárgyat eltávolított egy asztalkáról, és a szoba közepére helyezte. Három széket tett köréje. Azután átvette Jacktől a vázát, és az asztal közepére állította.

– Készen vagyunk – mondta. – Oltsák el a lámpákat, és sötétben üljük körül az asztalt.

A többiek engedelmeskedtek. Ismét Lavington hangja hallatszott a sötétségből.

– Ne gondoljanak semmire… vagy éppen gondoljanak mindenfélére. Ne erőltessék az agyukat. Lehet, hogy egyikünknek médiumi adottságai vannak. Ha igen, ez a személy transzba fog esni. Ne feledjék, semmitől sem kell félnünk. Vessék ki a félelmet a szívükből, és lebegjenek, lebegjenek…

Hangja elhalt, csend lett. A csend percről percre egyre több lehetőséggel telt meg. Könnyű volt Lavingtonnak azt mondania: „Vessék ki a félelmet a szívükből.” Jacket nem félelem, hanem valóságos pánik fogta el. És majdnem bizonyosra vette, hogy Felise is így érez. Egyszerre csak a lány halk, rémült hangját hallotta.

– Valami rettenetes fog történni. Érzem.

– Vessék ki a félelmet – mondta Lavington. – Ne küzdjenek a hatás ellen.

Jack úgy érezte, fuldoklik… nagyon közel járt a gonosz…

Azután elmúlt a konfliktus pillanata. Lebegett… lebegett lefelé valami vízen… szemhéja lecsukódott… béke… sötétség…

Jack megmoccant. Nehéz volt a feje… nehéz, mint az ólom. Hamarjában azt sem tudta, hol van.

Napfény… madarak… Feküdt, nézett fel az égre.

Hirtelen minden eszébe jutott. Az üldögélés. A kis szoba. Felise és az orvos. Mi történt?

Felült, feje kellemetlenül lüktetett, körülnézett. Egy kis ligetben feküdt, nem messze a háztól. Senki sem volt a közelben. Elővette az óráját. Döbbenten konstatálta, hogy nappali fél egy van.

Talpra kecmergett, és rohant, ahogy csak a lába bírta, a ház felé. Nyilván megijedtek, amiért nem tért magához a transzból, és kihozták a szabad levegőre.

A házikóhoz érve hangosan kopogott. Nem hallott választ, az élet semmi jele sem mutatkozott. Biztosan segítségért mentek. Vagy… Jacket meghatározhatatlan félelem kerítette hatalmába. Mi történt az éjjel?

Visszasietett a szállodába. Éppen érdeklődött volna a portán, amikor valaki úgy oldalba vágta, hogy kis híján felbukott. Méltatlankodva fordult hátra, és egy asztmásan vihogó, ősz hajú öregurat pillantott meg.

– Nem számítottál rám, mi, fiacskám? Ugye nem számítottál rám? – kérdezte az illető.

– Nahát, George bácsi, azt hittem, több száz mérföldre vagy innen… valahol Itáliában.

– Hah, csakhogy nem vagyok! Tegnap este szálltam partra Doverban. Arra gondoltam, kocsival megyek föl Londonba, és közben beugrom hozzád. Erre mit látok? Egész éjjel házon kívül voltál, he? Szép kis viselkedés…

– George bácsi – vágott a szavába komoran Jack. – Egy egészen rendkívüli történetet kell elmesélnem neked. Fogadok, hogy nem fogod elhinni.

– Biztos nem fogom – nevetett az öregúr. – De rajta, fiacskám, rajta.

– Előbb ennem kell valamit– mondta Jack. – Éhen halok.

Bevezette nagybátyját az étkezőbe, és egy kiadós reggeli közben előadta az egészet.

– És csak az isten tudja, hová lettek – fejezte be.

Nagybátyját a gutaütés környékezte.

– A váza – nyögte ki végül. – A kék váza! Az hova lett?

Jack értetlenül meredt rá, de a szózuhatag súlya alatt lassan mindent felfogott.

Nagybátyjából ömlöttek a szavak.

– Ming-kori… felbecsülhetetlen… gyűjteményem ékessége… legalább tízezer fontot ér… Hoggenheimer, az amerikai milliomos ajánlatot tett… a maga nemében páratlan az egész világon… A kutyafáját, mit műveltél a kék vázámmal?

Jack berontott az irodába. Fel kell kutatnia Lavingtont. Az ifjú hölgy az irodában hidegen végigmérte.

– Dr. Lavington tegnap éjjel távozott… autóval. Ezt az üzenetet hagyta önnek.

Jack feltépte a borítékot. A levél rövid volt és lényegre törő.

Kedves fiatal barátom!

Nos, leáldozóban-e a természetfeletti ideje? Aligha… főleg ha új tudományos köntösbe öltöztetik. Szívélyes üdvözletünket küldöm Felise, a nagybeteg apa és a magam nevében. Tizenkét óra előnyünk van, ennyi bőségesen elegendő lesz.

Kiváló tisztelettel,

Ambrose Lavington,

a lélek orvosa

(Gy. Horváth László)

A kék muskátli

– Amikor tavaly itt jártam… – kezdte Sir Henry, de aztán elhallgatott.

Vendéglátó háziasszonya, Mrs. Bantry érdeklődve nézett rá.

A Scotland Yard egykori rendőrfőnöke régi barátait, Bantry ezredest és feleségét látogatta meg, akik St. Mary Meadtől nem messze laktak.

Mrs. Bantry tollat tartott a kezében, és épp azt kérdezte Sir Henrytől, szerinte kit hívjanak meg hatodiknak az aznap esti vacsorára.

– Igen? – mosolygott rá Mrs. Bantry bátorítóan. – Amikor tavaly itt járt?

– Mondja csak – tűnődött Sir Henry –, ismer egy bizonyos Miss Marple-t?

Mrs. Bantry elképedt. Mindent várt, csak ezt nem.

– Hogy ismerem-e? Hát ki nem ismeri?! Tipikus mesebeli vénkisasszony. Igazán drága kis teremtés, csak hát olyan reménytelenül régimódi. Csak nem azt akarja mondani, hogy őt hívjam meg?

– Meglepődött?

– Bevallom, egy kicsit igen. Eszembe nem jutna, hogy maga… de hát biztosan jó oka van rá.

– A magyarázat igen egyszerű. Amikor tavaly itt jártam, szokásunkká vált, hogy megoldatlan rejtélyeket próbáljunk kibogozni; öten vagy hatan voltunk – Raymond West, a regényíró találta ki az egészet. Mindenki elmondott egy történetet, amelynek csak ő ismerte a megoldását, a többiek nem. Játékos kis logikai tornának szántuk – kíváncsiak voltunk, ki az, aki a legjobban meg tudja közelíteni az igazságot.

– És?

– Ahogy ilyenkor már csak lenni szokott – először még azt se vettük észre, hogy Miss Marple egyáltalán játszani szeretne; de nagyon udvariasak voltunk vele – nem akartunk belegázolni a drága kis teremtés lelkébe. A vicc az egészben meg az, hogy minden egyes alkalommal simán lepipált minket.

– Hogy micsoda?!

– Ahogy mondom – úgy beletrafált a közepébe, hogy csak pislogtunk.

– De hát ez elképesztő! Ez a drága kicsi Miss Marple szinte ki se teszi a lábát St. Mary Meadből!

– No, persze. De szerinte pont ezáltal korlátlan lehetősége nyílik arra, hogy megfigyelje az emberi természetet – mintha csak mikroszkópot tartana föléje.

– Ebben azért lehet valami – ismerte el Mrs. Bantry. – Az emberi kisszerűségeket legalábbis alaposan meg lehet ismerni így. De azért azt nem hiszem, hogy élne egy valóban izgalmas bűnöző itt a környéken. Talán Arthur kísértethistóriájával azért megpróbálkozhatnánk. Igazán hálás lennék, ha Miss Marple tudna rá találni valami megoldást.

– Nem is tudtam, hogy Arthur hisz a kísértetekben.

– Dehogy hisz! Éppen ezért nem érti az egészet. Egy barátjával esett meg a dolog, George Pritcharddal. Szegény George, annyira hétköznapi ember, és hogy ilyen rettenetes tragédiát kelljen megérnie! Vagy igaz ez a rendkívüli történet, vagy pedig…

– Vagy pedig micsoda?

Mrs. Bantry nem válaszolt. Egy-két perc múlva aztán mintegy mellékesen azt mondta:

– Tudja, szeretem George-ot. Mindenki szereti. Az ember sehogy se hiheti, hogy ő… de hát persze olyan rémséges dolgok történnek a világban.

Sir Henry bólintott. Ő aztán csak tudta, jobban is, mint Mrs. Bantry, hogy az emberek olykor milyen rémséges dolgokra képesek.

Eljött az este, és ahogy Mrs. Bantry végignézett az ebédlőasztala körül ülő vendégein (közben megborzongott egy kicsit, mert az ebédlőben – mint rendesen az angol ebédlőkben – fogvacogtató hideg volt), szemét kis ideig a férje jobbján ülő, merev tartású idős hölgyön nyugtatta. Miss Marple fekete csipkekesztyűt viselt, vállát ódon csipkekendő fedte, galambősz haján kis csipkefőkötő. A dologházról meg a körzeti védőnő viselt dolgairól társalgott élénken dr. Lloyddal, az idősödő orvossal.

Mrs. Bantry egyre csak csodálkozott. Már az is megfordult a fejében, hogy Sir Henry alaposan beugratta – de ennek nem sok értelme volna. Alig hihető, hogy igaz legyen, amit erről az idős hölgyről mondott.

Pillantása továbbsiklott, és gyengéd szeretettel megállapodott széles vállú, egészségtől kicsattanó férjén, aki épp a lovas történeteivel traktálta Jane Heliert, a csodaszép, népszerű színésznőt. Jane, aki, ha lehet, civilben még szebb volt, mint a színpadon, tágra nyílt szemmel hallgatta, és időnként mérsékelt lelkesedéssel kommentálta a hallottakat: „Ó, igazán?” „Még ilyet!” „Hát ez tényleg fantasztikus!” Halvány fogalma sem volt a lovakról, de nem is érdekelték.

– Arthur, drágám – szólalt meg Mrs. Bantry –, halálra untatod szegény Jane-t. Hagyd a csudába a lovaidat, és meséld el neki inkább a kísértethistóriádat. Tudod, azt a George Pritchard-félét.

– Hogy mi, Dolly? Ó, hát nem is tudom…

– Sir Henry is nagyon kíváncsi rá. Reggel már mondtam neki pár szót az esetről. Nagyon érdekes lenne hallani, ki mit gondol róla.

– Ó, kérem! – ujjongott Jane. – Imádom a kísértethistóriákat!

– Hm – habozott Bantry ezredes. – Soha nem hittem igazán a természetfölötti dolgokban. De azért ez…

Nem hiszem, hogy valaki is ismerné önök közül George Pritchardot. Nagyon derék fiú. A felesége – nos, ő már meghalt szegény. Annyit mondhatok, hogy míg élt, a férjének nem volt sok nyugta tőle. Hipochonder volt a lelkem – az igazat megvallva valami baja tényleg lehetett szegénynek, de bármi volt is az, mindig jócskán rájátszott. Szeszélyes, követelőző, lehetetlen egy asszonynak ismertük. Reggeltől estig csak panaszkodott. Elvárta, hogy a férje egész nap körülötte ugráljon, de semmi se volt elég jó neki, és folyton csak hisztériázott. Meg vagyok róla győződve, hogy a legtöbb férj már rég fejbe csapta volna az első keze ügyébe eső tárggyal. Nincs igazam, Dolly?

– Rémes egy perszóna volt – erősítette meg Mrs. Bantry. – Ha George Pritchard agyonütötte volna egy baltával, és akár csak egyetlen nő is ül az esküdtszékben, simán felmentik.

– Valójában nem is tudom, hogy kezdődött ez az egész. George nem sokat beszélt róla. Azt azért lehetett tudni, hogy Mrs. Pritchard gyengéje a jövendőmondás volt – a távolbalátás, tenyérjóslás meg minden efféle. George nem bánta. Ha a feleségét szórakoztatja az ilyesmi, hát csak rajta. De ő nem kért belőle, és ez is a számlájára került.

Az ápolónővérek egyre-másra cserélődtek a házban, néhány hét után Mrs. Pritchard mindegyiket kiutálta. Az egyik fiatal nővérke azonban nagyon odavolt ezért a jövendőmondó maszlagért, és Mrs. Pritchard egy darabig kifejezetten kedvelte. Aztán egyik napról a másikra a lány hirtelen kiesett a kegyeiből, és az asszony ragaszkodott hozzá, hogy hagyja el a házat. Egy másik nővér mellett kardoskodott, aki egyszer már volt nála – idősebb, tapasztalt ápolónő volt, aki jól tudott bánni a neurotikus betegekkel. Copling nővér George szerint derék asszony volt, értelmesen lehetett vele beszélni. Hűvös egykedvűséggel tudta kezelni Mrs. Prichard hisztériáját és idegrohamait.

Mrs. Pritchard az ebédjét mindig fent költötte el, George és a nővér pedig rendszerint akkor beszélte meg a délutáni menetrendet. Az a gyakorlat alakult ki, hogy kettő és négy között a nővér kimenőt kapott, de „szívességből”, ahogy mondani szokás, néha csak tea után ment el, ha George-nak dolga akadt a kora délutáni órákban. Azon a napon a nővér úgy tervezte, hogy meglátogatja a testvérét Golders Greenben, és ezért lehet, hogy egy kicsit későn érkezik csak vissza. George nem volt túlságosan boldog az ötlettől, mert már elígérkezett golfozni. Copling nővér azonban megnyugtatta.

– Egyikünk sem fog hiányozni, Mr. Pritchard. – Huncut fény csillant meg a szemében. – Mrs. Pritchardnak a miénknél izgalmasabb társasága lesz a délután.

– Kicsoda?

– Várjunk csak, nehogy eltévesszem. – Copling nővér csillogó szemmel elmosolyodott. – Zarida, a jövő titkainak tudója.

– Jézus Máriám! – nyögött fel George. – Ez megint valami új, nem?

– Abszolút mértékben. Azt hiszem, még az elődöm, Carstairs nővér ajánlotta. Mrs. Pritchard most fog megismerkedni vele. Arra kért, hogy írjak a nőnek, és ma délutánra hívjam meg.

– Hát, akárhogy is van, én megyek golfozni – mondta George, és hálatelt szívvel gondolt Zaridára, a jövő titkainak tudójára.

Amikor hazaért, Mrs. Pritchardot rendkívül feldúlt állapotban találta. Az asszony, mint rendesen, most is azon a kanapén feküdt, ahol gyengélkedni szokott, kezében egy üvegcse repülősót szorongatott, és sűrű időközönként jókat szippantott belőle.

– George! – sivította. – Hát mit mondtam én neked erről a házról?! Abban a percben, ahogy beléptem ide, rögtön éreztem, hogy valami nincs rendjén. Mondtam vagy nem?!

George erőt vett magán, és ahelyett, amit szíve szerint mondott volna – Állandóan ezt hajtogatod –, csak annyit felelt: – Nem mondhatnám, hogy emlékszem rá.

– Soha nem emlékszel semmire, ami nekem fontos. Hogy milyen közönyösek a férfiak! De te, George, még az átlagnál is érzéketlenebb vagy!

– Ugyan, Mary drágám, ne mondj már ilyet.

– Látod, ez az asszony azonnal tudta. Pedig mennyit mondtam én neked! Ahogy belépett, elfehéredve meghőkölt – már ha érted, hogy mire gondolok –, és azt mondta: „A gonosz van jelen itt – a gonosz és a rettentő veszedelem. Érzem.”

Botor módon George harsányan felnevetett.

– Na, hallod, legalább ma délután kaptál valamit a pénzedért!

A felesége becsukta a szemét, és mélyet szippantott az üvegcséből.

– Mennyire gyűlölsz engem! Ha a halálomon volnék, még akkor is biztosan csak gúnyolódnál és nevetnél rajtam!

George erőteljesen tiltakozott, és néhány perc múlva a felesége tovább mesélt a látogatásról.

– Nevess ki, ha akarsz, de én azért mégis elmondom, mi történt. Ebben a házban veszély fenyeget engem – ő mondta, ez az asszony!

George-nak Zarida iránt korábban érzett hálája szertefoszlott. Tökéletesen tisztában volt vele, ha a felesége egyszer a fejébe vette, hogy másik házba akar költözni, akkor nem lehet megingatni.

– Mi mást mondott még? – kérdezte.

– Nem tudott túl sokat mondani. Annyira felizgatta magát. Egy dologra azonban figyelmeztetett. Volt néhány szál ibolya a szobámban, egy pohárban. Rájuk mutatott, és elhűlve felkiáltott: „Ezeket azonnal vigye ki innen! Ne tartson kék virágot – soha semmiféle kék virágot ne tartson! A kék virág végzetes az ön számára – ezt jól jegyezze meg!”

– És tudod jól – tette még hozzá Mrs. Pritchard –, mindig mondtam neked, a kék színtől idegenkedem. Ösztönösen iszonyodom tőle.

George sokkal bölcsebb volt annál, semhogy megjegyezze, ezt most hallja életében először. Ehelyett inkább azt kérdezte meg, hogy nézett ki a titokzatos Zarida. Mrs. Pritchard lelkesen válaszolt.

– Fekete hajfonatát feltekeri a füle fölött, a szeme félig hunyva, körülötte nagy, sötét karikák, a száját és az állát fátyol takarja, és valahogy olyan éneklő hanghordozással beszél – valami határozott külföldi akcentusa van, talán spanyol, azt hiszem.

– Bevetett mindent, ami ilyenkor kell – kacagott vidáman George.

A felesége azonnal becsukta a szemét.

– Szörnyen érzem magam – mondta. – Csöngess a nővérért. A bárdolatlan viselkedés felzaklat, amint te nagyon is jól tudod.

Két napra rá Copling nővér komor arccal lépett oda George-hoz.

– Volna szíves Mrs. Pritchardhoz jönni, kérem. Kapott egy levelet, és roppantul felizgatta magát.

A feleségét a levéllel a kezében találta. Az asszony átnyújtotta neki az írást.

– Olvasd el – suttogta.

George elolvasta. Illatos papírra íródott, nagy, fekete betűkkel.

„Megjelent előttem a jövő. Fogadja meg a tanácsomat, nehogy aztán már késő legyen. Óvakodjon a teliholdtól. A kék kankalin Figyelmeztetést jelent; a kék mályvarózsa Veszélyt; a kék muskátli Halált…”

Épp még mielőtt kirobbant volna belőle a nevetés, George elkapta Copling nővér pillantását, aki egy villanásnyi szemjátékkal belefojtotta a kacagást. Kínos félszegséggel azt mondta: – Az az asszony biztos csak meg akar ijeszteni, Mary. Ne felejtsd el, hogy kék kankalin meg kék mályvarózsa nincs is.

Mrs. Pritchard azonban zokogni kezdett, és kijelentette, hogy a napjai meg vannak számlálva. Copling nővér kikísérte George-ot az előtérbe.

– Micsoda képtelen ostobaság ez az egész! – fakadt ki George.

– Magam is úgy gondolom.

A nővér hangja valahogy szokatlanul csengett, és George döbbenten meredt rá.

– Csak nem hiszi, nővér, hogy…

– Nem, dehogy, Mr. Pritchard. Nem hiszek a jövőbe látásban. Gyerekes badarságnak tartom. Az viszont aggaszt, hogy akkor mégis mi értelme lehet ennek. A jövendőmondók többnyire nyerni akarnak a bolton. De ennek a nőnek, úgy látom, semmi haszna nem származik abból, hogy rémisztgeti Mrs. Pritchardot. Nem értem, miért teszi. Valami másról lehet itt szó…

– Éspedig?

– Mrs. Pritchard azt mondja, ez a Zarida valahogy halványan ismerősnek tűnt neki.

– No és?

– És nekem ez nem tetszik, Mr. Pritchard, ennyi az egész.

– Nem is tudtam, hogy maga ennyire babonás, nővér.

– Nem vagyok én babonás, uram; csak éppen tudom, mikor gyanús nekem valami.

Az első döbbenetes eset úgy négy nappal ezután következett be. Hogy mindent jól értsenek, le kell írnom Mrs. Pritchard szobáját…

– Jobb, ha ezt rám hagyod, szívem – szólt közbe Mrs. Bantry. – A szoba falát tapéta borította, tudják, az az újfajta, amin egy sereg virág van, mintha az ember virágoskertben lenne. Persze úgy, ahogy van, nem hiteles az egész, mert az egyszerűen lehetetlen, hogy a valóságban ez a rengeteg sok virág mind egyszerre nyílik…

– Dolly, drágám, ne ragadjon magával a szenvedélyes kertművelési precizitásod – figyelmeztette gyengéden a férje. – Mindannyian tudjuk, hogy megszállott kertész vagy.

– De hát ez tényleg képtelenség! – tiltakozott Mrs. Bantry. – Hogy lehet egy csokorba szedni a harangvirágot, a nárciszt, a csillagfürtöt, a mályvarózsát, az őszirózsát meg azt a sok egyebet?!

– Felettébb szakszerűtlen – bólogatott Sir Henry. – De talán haladjunk tovább a történettel.

– Nos, a nagy halom virág között kankalin is volt, egy csomó sárga meg rózsaszín kankalin, és – na, innen inkább te folytasd, Arthur, ez a te történeted.

Bantry ezredes átvette a szót.

– Egy reggel Mrs. Pritchard elkezdte vadul rángatni a csengőt. Összeszaladt a ház – mindenki azt hitte, végveszélyben van; de semmi ilyesmit nem tapasztaltak. Az viszont igaz, hogy rettentően feldúlt volt, és a tapétára mutatott. Ott pedig, mi tagadás, a többi virág közt egy kék kankalin pompázott.

– Ó! – kiáltott fel Miss Helier. – Milyen hátborzongató!

– Felvetődött a kérdés: vajon a kék kankalin nem volt-e ott korábban is? George szerint igen, és a nővér is hajlott erre. De Mrs. Pritchard ezt semmi pénzért nem volt hajlandó elfogadni. Soha azelőtt nem vette észre, hogy a virág ott lett volna, és az éjjel ráadásul telihold volt. Rettenetesen felkavarta az eset.

– Aznap találkoztam George Pritcharddal, ő mesélte el a dolgot – mondta Mrs. Bantry. – Elmentem a feleségéhez, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy nevetségessé tegyem előtte ezt az egész ügyet, de hiába. Amikor eljöttem tőle, már komolyan aggódtam. Emlékszem, összefutottam Jean Instow-val, és előadtam neki a történetet. Fura egy lány ez a Jean. Azt kérdezi tőlem: „És tényleg ennyire kiborította az eset?” Elmondtam neki, szerintem Mrs. Pritchard annyira babonás, hogy nagyon könnyen akár bele is halhat a rémületbe.

Amit aztán erre felelt, igazán megdöbbentett. „Hát, lehet, hogy még ez lenne a legjobb megoldás.” Ezt mondta, képzeljék csak el! És mindezt olyan hűvös tárgyilagossággal, olyan szenvtelen hangon, hogy egészen megrémített. Tudom persze, hogy manapság gyakran megesik az ilyen – hogy az emberek ilyen nyíltan kegyetlenek; de én képtelen vagyok megszokni az ilyesmit. Valahogy nagyon különösen mosolygott rám, és hozzátette: „Magának persze nem tetszik, hogy ezt gondolom, de így van, higgye el. Most mondja meg, mit ér így Mrs. Pritchard élete? Az égvilágon semmit; aztán meg csak pokollá teszi a férje életét is. A legjobb, ami George Pritcharddal történhetne, ha a felesége tényleg szörnyethalna rémületében.” Azt válaszoltam neki, hogy pedig George olyan nagyon jó hozzá. Mire ő azt felelte: „Akkor meg aztán igazán megérdemelne ennyit az a szegény ember. Olyan jóképű férfi. Az a csinos kis nővér, aki legutóbb dolgozott náluk, az is így gondolta. Mi is a neve? Ja igen, Carstairs. Erre föl Mrs. P. rögtön ki is dobta.”

Ez aztán már igazán nem volt kedvemre, hogy Jean ilyeneket mond. Az ember óhatatlanul gondol ezt-azt…

Mrs. Bantry sokat sejtetően elhallgatott.

– Hogyne, drágám – mondta Miss Marple csendesen. – Ez már csak így van. Csinos lány ez a Miss Instow? Golfozik, ha nem csalódom, igaz?

– Igen. Mindenféle sportban nagyon ügyes. Kedves arcú, vonzó teremtés, a haja mézszőke, a bőre napbarnított, a szeme meg átható kék. Mi persze mindig is azt gondoltuk, hogy ő meg George – már úgy értem, ha a dolgok másként alakulnak – olyan nagyszerűen illenének egymáshoz.

– Jó barátok voltak, ő meg George? – kérdezte Miss Marple.

– Ó, hogyne, nagyon is.

– Nem gondolod, Dolly, drágám – érdeklődött mélabúsan Bantry ezredes –, hogy most már talán folytathatnám?

– Jó, hagyjuk, Arthur hadd térjen vissza a kísérteteihez – jegyezte meg Mrs. Bantry lemondóan.

– A történet további részét magától George-tól tudom – folytatta az ezredes. – A rá következő hónap vége felé Mrs. Pritchard szemmel láthatóan egyre inkább pánikba esett. Bejelölte a naptárban, mikor lesz legközelebb holdtölte, és amikor eljött az az este, a nővért is meg George-ot is behívta a szobájába, és kérte, nézzék meg alaposan a tapétát. Rózsaszín és piros mályvarózsákat láttak, de kéket egyet sem. Aztán, amikor George is kiment a szobából, az asszony magára zárta az ajtót…

– Reggel pedig egy nagy, kék mályvarózsát talált a falon – vetette közbe Miss Helier csúfondárosan.

– Ahogy mondja, pontosan – felelte Bantry ezredes. – Helyesebben, majdnem pontosan. A tapétán több mályvarózsa is virított, és annak, amelyik az asszony ágya fölött volt, az egyik virága valóban kékké változott. George igazán megdöbbent; de minél kevésbé értette a dolgot, természetesen annál inkább elutasította, hogy komolyan vegye ezt a cirkuszt. Azt hajtogatta, hogy biztos csak valami ostoba tréfa az egész. Az sem érdekelte, hogy az ajtó egész éjjel zárva volt, meg az sem, hogy Mrs. Pritchard már akkor észrevette a változást, amikor még teljesen egyedül volt, és még senkinek nem nyitott ajtót – még Copling nővérnek se.

Az eset tehát megdöbbentette George-ot; és ugyanakkor esztelen dolgokat kezdett művelni. A felesége ki akart költözni a házból, de ő ezt az istennek se engedte. Most először életében kezdett hajlani rá, hogy higgyen a természetfölötti erőkben, de ezt persze nem vallotta be. Általában beadta a derekát, ha a felesége nagyon akart valamit, de most megmakacsolta magát. Folyton azt ismételgette, hogy a felesége nem fog bohócot csinálni belőle. Pokolian lehetetlen helyzet alakult ki.

És aztán a következő hónap is eltelt, mint egy pillanat. Mrs. Pritchard már nem tiltakozott úgy, mint arra számítani lehetett volna. Azt hiszem, annyira babonás volt, hogy úgy gondolta, a sorsát úgysem kerülheti el. Egyre csak azt mondogatta: „A kék kankalin – figyelmeztetés; a kék mályvarózsa – veszély; a kék muskátli – halál.” Folyton az ágyában feküdt, és az ágyához legközelebb eső rózsaszínes-pirosas muskátlikat figyelte.

Kezdett már mindenkinek az idegeire menni a dolog. Már a nővért is a frász kerülgette. Két nappal holdtölte előtt odament George-hoz, és könyörgött neki, vigye el a házból Mrs. Pritchardot. George dühbe gurult.

– Még ha az összes francos virág is kék ördöggé változna azon az átkozott falon, akkor sem tudna senkit sem megölni! – üvöltözte.

– Pedig megtörténhet. Ölt már meg embert az ijedség.

– Ugyan már! – ordította George.

Mindig is volt benne egy jó adag csökönyösség. Hiába beszél neki az ember. Szerintem titkon azt gondolta, az egész hókuszpókuszt a felesége csinálja, mert hisztériájában valami morbid tervet eszelt ki.

Aztán eljött az a végzetes éjszaka is. Szokása szerint Mrs. Pritchard magára zárta az ajtót. Különös, emelkedett idegállapotba került, és ugyanakkor mégis valahogy nagyon nyugodt volt. A nővér aggódott is miatta, szeretett volna injekciót beadni neki, valami ajzószert, sztrichnint, de Mrs. Pritchard visszautasította. A maga módján, azt hiszem, szinte élvezte a helyzetet. George szerint ez így is volt.

– Nagyon könnyen előfordulhat – jegyezte meg Mrs. Bantry. – Az egész dolgot nyilván körüllengte valami különös, varázsos káprázat.

– Másnap reggel nem volt vad csengőrángatás. Mrs. Pritchard többnyire nyolc körül kelt. Amikor még fél kilenckor sem jött ki, a nővér hangosan bekopogott. Hogy nem jött semmi válasz, előkerítette George-ot, és erősködött, hogy az ajtót be kell törni. Így is tettek, egy vésővel felfeszítették.

Copling nővérnek elég volt egyetlen pillantást vetnie az ágyon mozdulatlanul elnyúló testre. Elküldte George-ot, hogy hívja ki az orvost, de már késő volt. Mrs. Pritchard a doktor szerint már legalább nyolc órája halott volt. A repülősó ott hevert mellette az ágyon, a falon pedig, a feje fölött, az egyik rózsaszínes-pirosas muskátli ragyogó mélykékké változott.

– Iszonyatos – borzongott meg Miss Helier. Sir Henry a homlokát ráncolta.

– Semmi egyéb részlet?

Bantry ezredes megrázta a fejét, Mrs. Bantry viszont gyorsan azt felelte:

– A gáz.

– Miféle gáz? – kérdezte Sir Henry.

– Amikor az orvos megérkezett, enyhe gázszagot lehetett érezni, és igaz, ami igaz, a kandalló gázcsapja egy kissé el volt fordítva; de csak olyan kicsit, hogy az igazán nem számíthatott.

– Mr. Pritchard és a nővér nem vették észre, amikor reggel beléptek a szobába?

– A nővér azt mondta, ő érzett valami kis gázszagot. George a gázt nem érezte, valami furcsa kis rosszullét azonban mégis erőt vett rajta – de azt a megdöbbenésnek tulajdonította, és vélhetőleg az is volt az oka. Mindenesetre a gázmérgezés szóba sem jöhetett. Alig lehetett érezni a szagát.

– És itt vége is a történetnek?

– Nem, még nincs. Mindenféle szóbeszéd kelt szárnyra. A szolgálók, ugye, meghallottak egyet s mást – azt például, amikor Mrs. Pritchard azt vágta az ura fejéhez, hogy az mennyire gyűlöli őt, és még akkor is csak gúnyolódna rajta, ha a halálán lenne. Meg más, későbbi dolgokat is felemlegettek. Egy nap, hogy George sehogy se volt hajlandó más ház után nézni, azt mondta neki Mrs. Pritchard: „Jól van, majd ha meghalok, remélem, mindenki tudni fogja, hogy te öltél meg.” És hogy még szerencsétlenebbül alakuljanak a dolgok, a felesége halálát megelőző nap valami gyomirtót kevert, hogy majd azzal pusztítsa ki a gazt a kerti utakról. Az egyik fiatal szolgáló látta, hogy a méreggel bajlódik, meg azt is, hogy később egy pohár tejet visz fel a feleségének.

A szóbeszéd egyre csak terjedt, és egyre hangosabb lett. Az orvos kiállította a halotti bizonyítványt, nem tudom, mi állt benne pontosan – sokk, szívszélhűdés, szívroham? –, mindenesetre nyilván valami orvosi kifejezés, nem sokat jelent. A lényeg az, hogy a szegény asszony alig egy hónapja pihent a sírjában, amikor egy beadvány nyomán elrendelték az exhumálást.

– És a boncolás, jól emlékszem, semmiféle eredményt nem hozott – mondta Sir Henry komoran. – Megint egy eset, amelynek nagyobb volt a füstje, mint a lángja.

– Az egész história tényleg nagyon különös – szólalt meg Mrs. Bantry. – Vegyük például azt a jövendőmondót, Zaridát. Azon a címen, ahol állítólag lakott, soha senki még a hírét sem hallotta!

– Egyetlenegyszer bukkant fel, hogy úgy mondjam, a derült égből. Ami, megjegyzem, kék. Hát ez jó, ez a derült kék ég!

– Mi több – tette hozzá Mrs. Bantry –, a kis Carstairs nővér, aki állítólag beajánlotta, még ő se hallott róla soha.

Egymásra néztek.

– Rejtélyes egy történet – mondta dr. Lloyd. – Az ember persze megpróbálhat találgatni. De hát találgatni, csak úgy…

Megrázta a fejét.

– Feleségül vette Mr. Pritchard Miss Instow-t? – kérdezte Miss Marple a maga szelíd módján.

– Ezt most miért kérdezi? – érdeklődött Sir Henry.

Miss Marple tágra nyitotta ibolyakék szemét.

– Miért, hát nem nagyon is fontos? – kérdezett vissza. – Nos tehát, összeházasodtak?

Bantry ezredes szomorúan ingatta a fejét.

– Mi, hogy is mondjam, számítottunk valami ilyesmire – de hát ennek már másfél éve. Még azt sem hiszem, hogy gyakran találkoznának.

– Ez nagyon fontos – mondta Miss Marple. – Igen, rendkívül fontos.

– Akkor, azt hiszem, mi ketten most ugyanazt gondoljuk – jegyezte meg Mrs. Bantry. – Azt gondolod, ugye…

– Ugyan, Dolly – szólt közbe a férje. – Nincs semmi alapod arra, amit most mondani akarsz. Nem vádolhatsz meg embereket, csak úgy, mindenféle bizonyíték nélkül.

– Arthur, kérlek, megint olyan… olyan férfi módra gondolkozol. A férfiak soha nem mernek kimondani semmit. Végül is magunk között vagyunk. Épp csak támadt egy fantasztikus, vad ötletem, hogy esetleg – mondom esetleg – Jean Instow jósnőnek álcázta magát. Ne felejtsék el, akár viccből is tehette. Egy pillanatig sem gondolom, hogy bármi bajt akart volna okozni vele; de ha mégis megtette, és ha Mrs. Pritchard elég ostoba volt ahhoz, hogy ijedtében szörnyethaljon… Gondolom, ez az, amire Miss Marple is gondol.

– Nem, kedvesem, nem egészen – felelte Miss Marple. – Tudják, ha arra készülnék, hogy megöljek valakit – ami persze még álmomban sem jutna eszembe, mert hát az olyan gonosz dolog, amúgy meg még egy legyet sem tudnék agyonütni, bár tudom, olykor meg kell tenni az ilyesmit, és biztos vagyok benne, hogy a kertész is a lehető leghumánusabban végez a darazsakkal. Ejnye már, hol is tartottam?

– Hogy mi lenne, ha meg akarna ölni valakit – segítette ki Sir Henry.

– Ó, igen, persze, persze. Szóval, ha ilyesmire készülnék, semmiképpen nem gondolnám elegendőnek, hogy a rémületre bízzam a dolgot. Tudom, lehet időnként olvasni emberekről, akik ijedtükben szörnyethaltak, de szerintem ez mégiscsak rendkívül bizonytalan kimenetelű, és a leglabilisabb idegrendszerű emberek többnyire sokkal bátrabbak, mint hinnénk. Én feltétlenül biztosra mennék, és minden egyes lépést nagy gonddal elterveznék.

– Miss Marple, komolyan megrémít – dünnyögte Sir Henry. – Remélem, soha nem jut eszébe, hogy eltegyen láb alól. Nem sok esélyem lenne.

Miss Marple szemrehányóan nézett rá.

– Azt hittem, elég világosan értésére adtam, hogy ilyen fertelmes gazság soha még csak meg se fordulna a fejemben. Egyszerűen csak megpróbáltam beleképzelni magam egy… egy bizonyos illető helyzetébe.

– George Pritchardra gondol? – kérdezte Bantry ezredes. – Ezt soha nem tudnám elhinni róla – bár, őszintén szólva, még a nővér szerint is ő tette, akit a haláleset után úgy egy hónappal felkerestem. Nagyjából akkor, amikor az exhumálást végezték. Arról fogalma sem volt, miként történhetett a dolog – valójában nem mondott semmit ezzel kapcsolatban –, de az elég világosnak tetszett nekem, hogy úgy gondolta, valami módon George a felelős a felesége haláláért. Meg volt győződve róla.

– Hát, meglehet, nem is járt olyan messze az igazságtól – mondta dr. Lloyd. – És ne felejtsék el, egy nővér mindig tudja. Elmondani ugyan nem mondhatja – bizonyítéka nincs rá –, de tudja.

Sir Henry előrehajolt.

– Na, bökje már ki, Miss Marple – kérlelte. – Nagyon elmerült valamiben, látom. Nem akarja elmondani nekünk?

Miss Marple összerezzent, és halványan elpirult.

– Ó, bocsánat – mondta. – A körzeti védőnőnkön járt az eszem. Nagyon bonyolult kérdés.

– Bonyolultabb kérdés, mint a kék muskátli, ugye?

– Minden a kankalinon múlik – kezdte Miss Marple. – Úgy értem, Mrs. Bantry azt mondta, volt sárga meg rózsaszín is. Ha rózsaszín volt, amelyik kékké változott, akkor összeáll a kép. De ha esetleg sárga lett volna…

– Rózsaszín volt – adta meg a választ Mrs. Bantry. Értetlenül bámult. Mindenki Miss Marple-ra meredt.

– Akkor ez, úgy látom, megoldja a kérdést – állapította meg Miss Marple. Szánakozva ingatta a fejét. – Mert hát, ugye, a darazsak idénye is akkorra esett, meg minden. És persze ott a gáz.

– Fölteszem, számtalan vidéki tragédia jutott hirtelen az eszébe, igaz? – évődött Sir Henry.

– Nem éppen tragédiák – felelte Miss Marple. – És semmiképpen nem bűntények. De az igaz, hogy kissé emlékeztet a körzeti védőnőt érintő gondunkra. A nővérek végül is éppen olyan emberek, mint bárki más, és gondoljanak csak bele, mindig milyen kifogástalanul kell viselkedniük, aztán meg folyton azt a kényelmetlen gallért hordják, és úgy össze vannak zárva a családdal – csoda hát, ha olykor történik egy s más?

Sir Henry szemében felvillant a felismerés szikrája.

– Carstairs nővérre gondol?

– Ó, dehogy. Nem Carstairs nővérre. Copling nővérre. Hallhattuk, volt már ő korábban is a háznál, sokat segített Mr. Pritchardnak, aki, ahogy mondják, igazán vonzó férfi. Biztosra veszem, a szegény teremtés azt hitte – de talán ebbe ne menjünk bele. Nem hiszem, hogy tudott volna Miss Instow-ról, és persze később, amikor megtudta, a férfi ellen fordult, és ott akart ártani neki, ahol csak tudott. Gondolom, a levél árulta el, nem?

– Miféle levél?

– Ó, hát Mrs. Pritchard kérésére írt a jósnőnek, aki aztán el is jött, mintha csak a meghívásnak tenne eleget. De később kiderült, hogy azon a címen soha nem lakott ilyen nevű személy. Ez jól mutatja, hogy Copling nővér keze volt a dologban. Csak mondta, hogy megírja a levelet – nem az a legvalószínűbb hát, hogy ő maga volt a jósnő?

– Látja, erre a levéldologra nem figyeltem fel – mondta Sir Henry. – Pedig mennyire fontos, csakugyan.

– Nem volt veszélytelen lépés – folytatta Miss Marple –, mert Mrs. Pritchard az álruha ellenére is felismerhette volna esetleg. Ekkor viszont a nővér persze eljátszhatta volna, hogy csak tréfált.

– Mire gondolt – kérdezte Sir Henry –, amikor azt mondta, hogy egy bizonyos illető helyében maga nem bízta volna a rémületre a dolgot?

– Az a módszer nem feltétlenül vezet eredményre – felelte Miss Marple. – Nem, én azt hiszem, hogy a riogatás meg a kék virág, ha szabad ilyen katonai szóhasználattal élnem – itt zavartan elnevette magát –, nem volt egyéb, mint álcázás.

– És mi volt mögötte?

– Tudom – mondta Miss Marple bocsánatkérően –, hogy ezekkel a darazsaimmal már egész bogarasnak tűnök. Szegénykéim, ezrével irtják őket, és ráadásul többnyire ilyen szép, nyári napokon. Emlékszem viszont, hogy amikor a kertészem ciánkálit kevert egy bödön vízbe, arra gondoltam, nini, hát ez mennyire hasonlít a repülősóra! És ha az igazi helyett egy repülősós üvegcsébe tennék… mindenesetre az a szegény asszony mindegyre a repülősóját szagolgatta. Azt mondták az imént, ott találták meg az ágyán, a keze mellett. Aztán, miközben Mr. Pritchard az orvosnak ment telefonálni, a nővér nyilván visszacserélte az igazira, és épp csak egy kicsit megnyitotta a gázcsapot, hogy senki ne érezhesse a mandulaszagot, meg hogy meglegyen a magyarázat, ha valaki netán kissé rosszul érezné magát; én egyébként mindig azt hallottam, hogy a ciánnak nem marad nyoma, ha elég hosszú idő eltelik. Persze az is lehet, hogy tévedek, és valami egészen más volt az üvegben – de, gondolom, ez már igazán nem számít semmit.

Miss Marple megállt, egy kicsit kifújta magát.

Jane Helier előrehajolt, és azt kérdezte: – De mi van a kék muskátlival meg a többi virággal?

– A nővérek – felelte Miss Marple – mindig tartanak maguknál lakmuszpapírt, nem igaz? Hogy… hát szóval, hogy vizsgálatokat végezzenek. Nem a legkellemesebb téma, ne is időzzünk el ezen tovább. Egy darabig magam is voltam ápolónő. – Finoman elpirult. – Sav hatására a kék szín pirossá változik, a piros pedig lúg hatására kékké. Nem olyan nagy ügy egy kis piros lakmuszpapírt ráragasztani egy piros virágra – közvetlenül az ágy mellett, persze. Aztán pedig, amikor a szegény asszony a repülősójából szippantgatott, az ammónia erős kigőzölgése a virágot kékké változtatta. Rendkívül agyafúrt ötlet. A muskátli akkor még természetesen nem volt kék, amikor Mrs. Pritchardra rátörték az ajtót – ki figyelt akkor arra? Csak később tűnt fel nekik. Amikor a nővér kicserélte az üvegcséket, a szalmiáksót egy ideig szorosan a tapétához tartotta, gondolom.

– Mintha csak ott lett volna a szobában, Miss Marple – jegyezte meg Sir Henry.

– Ami aggaszt, az az – szólt ismét Miss Marple –, hogy mi lesz szegény Mr. Pritcharddal és azzal a kedves lánnyal, Miss Instow-val. Valószínűleg egymást gyanúsítják, és kerülik a találkozást – az élet meg elszáll, mint egy pillanat.

Megcsóválta a fejét.

– Nem kell aggódnia – mondta Sir Henry. – Ami azt illeti, az én tarsolyomban is van még valami. Letartóztattak nemrég egy ápolónőt, azzal a váddal, hogy meggyilkolta egyik betegét, aki csinos kis összeget hagyott rá. Ciánkálit tett a repülősós üvegcsébe. Copling nővér újra kipróbálta a trükkjét. Miss Instow-nak és Mr. Pritchardnak most már semmi oka, hogy kételkedjen az igazságban.

– Ó, hát ez nagyszerű! – örvendezett Miss Marple. – No, nem az újabb gyilkosságra gondolok, nehogy azt higgyék! Az igazán nagyon szomorú, és csak azt mutatja, mennyi gonoszság gyűlt fel a világban, és ha az ember egyszer utat enged neki… jut eszembe, muszáj befejeznem dr. Lloyddal azt a kis beszélgetést, amit a körzeti védőnőről kezdtünk el.

(Etédi Péter)

Sir Arthur Carmichael különös esete

(Dr. Edward Carstairs, a néhai neves

pszichológus feljegyzéseiből)

1.

Tökéletesen tisztában vagyok azzal, hogy az itt leírt különös és tragikus eseményeknek két, meglehetősen eltérő olvasata van. Az én véleményem azonban sohasem ingott meg. Meggyőztek arról, hogy a történetet kihagyás nélkül, egészében írjam meg, és hiszek benne, hogy a tudománynak tartozunk annyival, hogy ezen furcsa és megmagyarázhatatlan tények ne süllyedjenek a felejtés mocsarába.

Az üggyel barátom, dr. Settle távirata révén ismerkedtem meg. A távirat említette ugyan a Carmichael nevet, ám ezen túl nem sok konkrétummal szolgált, mégis, a benne írtaknak megfelelően felültem a 12.20-as, Paddingtonról a hertfordshire-i Woldenbe tartó vonatra.

A Carmichael név nem volt ismeretlen számomra. Felületes kapcsolatban voltam a néhai Sir William Carmichaellel, bár az utolsó tizenegy évben nem volt szerencsém találkozni vele. Emlékeztem rá, hogy egyetlen fia volt, a jelenlegi báró, aki manapság huszonhárom év körül járhat. Halványan rémlett, hogy keringtek bizonyos pletykák Sir William második házassága körül, de képtelen voltam a részleteket felidézni, csupán annyit, hogy a szóbeszéd a második Lady Carmichaelt tüntette fel igen rossz színben.

Settle az állomáson várt.

– Jó, hogy eljött – mondta, miközben kezet fogtunk.

– Szívesen. Ha jól értem, az én szakterületembe vág?

– Nagyon is.

– Tehát pszichológiai eset? Valami szokatlan tünettel? – kockáztattam meg.

Ekkorra már felvettük a poggyászomat, és a lovas kocsiban ültünk, ami az állomásról Wolden felé tartó hárommérföldes úton vitt minket. Settle pár percig hallgatott, aztán hirtelen kitört belőle:

– Az egész dolog felfoghatatlan! Adott egy huszonhárom éves fiatalember, aki minden szempontból teljesen normális. Kellemes, szeretetre méltó fiú, a szokásosnál nem több önhittséggel, nem kivételesen brilliáns elme, de az angol arisztokrata fiatalember tökéletes mintapéldánya. Egyik este a legkiválóbb egészségben tér nyugovóra, majd másnap reggel a faluban kóborolva találnak rá, félig elmeháborodottként, aki még a hozzátartozóit és barátait sem ismeri fel.

– Ó! – kiáltottam fel izgatottan. Ez az eset érdekesnek ígérkezik. – Teljes memóriavesztés? És mikor történt ez?

– Tegnap este, augusztus 9-én.

– Nem érte semmi sokk, ami kiválthatta ezt az állapotot?

– Semmi, amiről tudnék.

Hirtelen gyanút fogtam.

– Csak nem hallgat el valamit előlem?

– N-nem.

Habozása csak megerősítette gyanúmat.

– Mindent tudnom kell.

– Ennek semmi köze Arthurhoz. Csak a… házhoz.

– A házhoz? – ismételtem meglepetten.

– Magának van tapasztalata az ilyesmiben, nem igaz, Carstairs? Maga már „vizsgált” kísértetjárta házakat. Mit gondol az egészről?

– Tíz esetből kilencben csalás az egész – feleltem. – De minden tizedik… nos, találkoztam már olyan jelenségekkel, amelyek realista nézőpontból teljesen megmagyarázhatatlanok. Én hiszek az okkult dolgokban.

Settle bólintott. Épp ekkor fordultunk be a birtok kapuján. Settle ostorával egy alacsony fehér házra mutatott a domboldalban.

– Arról a házról van szó – mondta. – Van valami abban a házban, valami felfoghatatlan… valami hátborzongató. Mindannyian érezzük… Pedig én nem vagyok babonás ember.

– De milyen formában jelentkezik ez? – kérdeztem.

Settle maga elé meredt.

– Jobban örülnék, ha nem tudna semmit. Tudja, ha maga teljesen naivan érkezne, fogalma sem lenne semmiről… és maga is érezné… nos, akkor…

– Értem – feleltem –, valóban jobb lesz így. De azt megköszönném, ha elmondana egy kicsit többet a családról.

– Sir William kétszer házasodott – fogott bele Settle. – Arthur az első feleségétől született. Kilenc évvel ezelőtt ismét megnősült, és a jelenlegi Lady Carmichael fölötte rejtélyes figura. Csupán félig angol, és, ha jól sejtem, ázsiai vér folyik ereiben.

Settle elhallgatott.

– Settle, maga nem szíveli Lady Carmichaelt.

Settle őszintén beismerte.

– Valóban nem. Mindig is baljós figurának tartottam. Tehát, hogy folytassam, Sir Williamnek a második feleségétől is született egy fia, aki most nyolcéves. Sir William három éve hunyt el, és az ifjú Arthur örökölte a címet és a birtokot. Mostohaanyja és féltestvére továbbra is itt laktak vele Woldenben. El kell mondanom magának, hogy a birtok ugyancsak rossz anyagi helyzetben van. Sir Arthur jövedelme szinte teljes egészében a fenntartásra megy el. Sir William csupán évi pár száz fontot tudott hagyni a feleségére, de Arthur szerencsére mindig is remekül kijött a mostohaanyjával, és csak örült annak, hogy egy fedél alatt fog lakni vele. De aztán…

– Igen?

– Két hónappal ezelőtt Arthur eljegyzett egy bűbájos fiatal hölgyet, Miss Phyllis Pattersont. – Settle lehalkította hangját, és nem minden érzelemtől mentesen folytatta: – Jövő hónapban lett volna az esküvő. Miss Patterson is itt szállt meg. Képzelheti, milyen kétségbeesett…

Némán bólintottam.

Most már majdnem a házhoz ért a fogat. Tőlünk jobbra lankás zöld pázsit volt, és hirtelen elbűvölő kép jelent meg előttem. Egy fiatal lány közeledett lassan a gyepen át a ház felé. Nem viselt kalapot, és a napfény csak fokozta csodálatos aranyszőke hajának ragyogását. Kezében egy kosár rózsát hozott, lábánál pedig egy pompás szürke perzsamacska tekergőzött hízelkedve, ahogy a lány lépkedett előre.

Kérdőn Settle-re néztem.

– Ez Miss Patterson – mondta.

– Szegény lány – feleltem –, szegény lány. Milyen csodás látványt nyújt a rózsákkal és a szürke macskával.

Ekkor valami tompa hangot hallottam, és gyorsan oldalra pillantottam a barátomra. A gyeplő kicsúszott a kezéből, arca pedig holtsápadt lett.

– Mi történt? – kiáltottam fel.

Settle csak nagy erőfeszítések árán szedte össze magát.

Pár perc múlva megérkeztünk, és barátomat követve a zöld társalgóba siettem, ahol már uzsonnához terítettek.

Amint beléptünk egy középkorú, de gyönyörű asszony emelkedett fel, és sietett elénk kinyújtott kézzel.

– Jó barátom, dr. Carstairs – Lady Carmichael.

Le sem tudom írni, milyen ösztönös iszonyat futott végig rajtam, amikor megragadtam a felkínált kezet, melyet ez az elragadó úriasszony nyújtott felém, aki valami baljós ernyedtséggel mozgott, felidézve bennem Settle megjegyzését az asszony feltételezett keleti származásáról.

– Nagyon örülök, hogy eljött, dr. Carstairs – mondta mély, zengő hangon –, és kérem, próbáljon nekünk segíteni ebben a nagy bajban.

Valami közhellyel válaszoltam, ő pedig átnyújtotta a teás csészét.

Pár perccel később belépett a szobába a lány, akit odakint láttam a pázsiton. A macska nem volt már vele, de a rózsás kosarat még mindig a kezében szorongatta. Settle bemutatott neki, mire a lány izgatottan fordult hozzám:

– Ó, dr. Carstairs! Dr. Settle már oly sokat mesélt magáról! Úgy érzem, maga biztosan tud segíteni szegény Arthuron.

Miss Patterson igazán bájos teremtés volt, bár arca sápadt volt, szeme alatt pedig sötét karikák látszottak.

– Drága hölgyem – válaszoltam megnyugtatólag –, igaza van, nem szabad feladniuk a reményt. Az emlékezetvesztés és személyiségzavar a legtöbbször rövid életű, és a beteg bármelyik pillanatban visszanyerheti korábbi egészségét.

Phyllis megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy ez Arthurnál csak holmi személyiségzavar – felelte. – Ez egyszerűen nem ő. Semmi sincs benne a korábbi Arthurból. Ez nem ő…

– Phyllis, drágám – monda Lady Carmichael lágy hangon –, itt a teád.

De abból, ahogy az asszony pillantását a lányra szegezte, tudtam, hogy Lady Carmichael nem szíveli igazán jövendőbeli menyét.

Miss Patterson visszautasította a teát, én pedig, hogy oldjam a feszültséget, ezt kérdeztem:

– Hát az a szép cica nem kap egy tálka tejet?

A lány zavartan nézett rám.

– Milyen cica?

– Amelyik magát kísérte az imént a kertben…

Szavaimat csörömpölés szakította félbe. Lady Carmichael felborította a teáskannát, és a forró víz a padlóra ömlött. Próbáltam orvosolni a dolgot, Phyllis Patterson pedig kérdőn nézett Settle-re. Barátom felállt.

– Carstairs, megnézné most a beteget?

Azonnal követtem. Miss Patterson is velünk jött. Felmentünk az emeletre, és Settle elővett a zsebéből egy kulcsot.

– Néha rátör a vándorolhatnék – magyarázta –, úgyhogy általában bezárva tartom az ajtót, ha elmegyek.

Elfordította a kulcsot a zárban, és belépett.

A fiatalember az ablaknál ült, és a lenyugvó nap utolsó sugarai aranysárga fényt vetettek rá. Meglepően mozdulatlan volt, szinte ernyedt, mintha minden egyes izma ellazult volna. Először úgy hittem, nem vett észre minket, mígnem hirtelen megláttam, hogy pillái alól minket figyel. Amikor tekintete találkozott az enyémmel, lesütötte szemét és pislogott egyet. De nem mozdult.

– Szervusz, Arthur – szólt hozzá Settle vidáman. – Miss Patterson és egy jó barátom eljöttek meglátogatni.

De az ablaknál ülő fiú csak pislogott. Egy pillanattal később azonban észrevettem, hogy megint minket figyel – sunyin és titokban.

– Kérsz uzsonnát? – kérdezte Settle még mindig nagy hangon és vidáman, mintha egy kisgyermekhez beszélne.

Az asztalra tett egy bögre tejet. Kérdőn húztam fel szemöldökömet.

– Akármilyen furcsa – mondta Settle –, az egyetlen, amit hajlandó meginni, az a tej.

Pár pillanat múlva, Sir Arthur összeszedte magát, minden sietség nélkül, ernyedt testébe porcikáról porcikára erő költözött, és lassan odament az asztalhoz. Azt vettem észre, hogy mozgása tökéletesen hangtalan, léptei némák voltak. Amikor odaért az asztalhoz, hatalmasat nyújtózott: egyik lábát hátranyújtotta, a másikon egyensúlyozott. Ezt a mozdulatot szinte a végtelenségig kitartotta, majd ásított. Soha nem láttam még ilyen ásítást! Mintha az egész arcát elnyelte volna.

Ezután minden figyelmét a tej felé fordította, és lehajolt az asztalhoz, hogy ajkai a bögrét érintsék.

Settle kérdő tekintetemre így felelt:

– Arthur egyáltalán nem használja a kezét. Mintha valami primitív ősállapotba süllyedt volna. Különös, ugye?

Éreztem, ahogy mellettem Phyllis Patterson megremeg, és nyugtatólag a karjára tettem a kezem.

A tej elfogyott, és Arthur Carmichael még egyet nyújtózott, aztán ugyanazokkal a puha, hangtalan léptekkel visszatért az ablakhoz, és leült a párkányra, ugyanazzal az ernyedt tartással, mint azelőtt, és onnan pislogott ránk.

Miss Patterson kihívott minket a folyosóra. Egész testében remegett.

– Ó, dr. Carstairs! – kiáltott fel. – Ez nem ő! Az a valami ott bent nem Arthur! Azt megérezném… azt tudnám!

Szomorúan megcsóváltam a fejem.

– Az elme különös játékokat tud játszani velünk, Miss Patterson.

Be kell vallanom, hogy megdöbbentett az eset. A fiatalember szokatlan tüneteket mutatott. Habár azelőtt soha nem találkoztam az ifjú Carmichaellel, volt valami különös a járásában, és abban, ahogy pislogott – emlékeztetett valamire vagy valakire, de nem tudtam pontosan, mire vagy kire.

A vacsorát csendben költöttük el, a társalgás terhét nagyrészt Lady Carmichael és jómagam viseltük. Amikor a hölgyek visszavonultak, Settle a háziasszonyról szerzett benyomásaimról kérdezett.

– Be kell vallanom – mondtam –, hogy mindenfajta ok vagy észszerűség nélkül mélységes ellenszenvet érzek iránta. Igaza volt, valóban keleti vér csörgedezik benne, és úgy hiszem, komoly természetfeletti erővel rendelkezik. Ez az asszony kivételes misztikus energiákkal bír.

Settle mintha mondani akart volna valamit, de visszafogta magát, és csak egy-két perc múlva jegyezte meg:

– Valósággal odavan a kisfiáért.

Vacsora után ismét a zöld társalgóban ültünk. Épp befejeztük a kávét, és döcögős társalgást folytattunk a nap eseményeiről, amikor a macska keserves nyávogásba kezdett az ajtó előtt, követelve, hogy eresszük be őt. Senki rá sem hederített, én viszont, nagy állatbarát lévén, pár pillanattal később felálltam, és így szóltam:

– Beengedhetem szegénykét, Lady Carmichael?

A háziasszony arca elsápadt, de mintha alig észrevehetően biccentett volna a fejével, amit én beleegyezésnek véltem, az ajtó felé indultam, és kinyitottam. De a folyosó odakint üres volt.

– Különös – mondtam –, meg mertem volna esküdni rá, hogy macskanyávogást hallottam.

Amikor visszaültem a helyemre, azt vettem észre, hogy mindenki engem figyel. Igen kellemetlen érzés volt.

Korán nyugovóra tértünk. Settle elkísért a szobámba.

– Megvan minden, amire szüksége van? – kérdezte a szobában körbepillantva.

– Igen, köszönöm.

Settle azonban még most sem távozott, hanem kissé sután álldogált, mint aki még szeretne valamit mondani, de nem tudja, hogyan fogjon hozzá.

– Apropó, ha jól emlékszem, azt mondta, van valami hátborzongató ebben a házban? Nos, egyelőre teljesen normálisnak tűnik nekem.

– Szóval maga szerint ez egy vidám ház?

– Az adott körülmények között aligha mondanám ezt, hiszen egyértelműen nagy szomorúság árnyékol be mindent. De ami a természetfölötti behatásokat illeti, nos, a ház tökéletesen normálisnak tűnik.

– Jó éjszakát – felelte Settle kimérten. – És szép álmokat.

Az álmok pedig meg is érkeztek. Úgy tűnt, Miss Patterson szürke macskája nagy hatást tett elmémre. Mintha egész éjszaka csak arról a szerencsétlen állatról álmodtam volna.

Hirtelen felriadva azonnal rájöttem, miért tolakodott a macska annyira előre álmaimban. Az állat ott nyivákolt kitartóan az ajtóm előtt. Ilyen zajban lehetetlen volt aludnom. Meggyújtottam a gyertyát és az ajtóhoz mentem. A szobám előtti folyosó üres volt, de a nyivákolás továbbra sem hallgatott el. Új gondolat ütött szöget a fejembe. A szerencsétlen teremtést bizonyára bezárták valahova, ahonnan képtelen kitörni. Balra, a folyosó végén Lady Carmichael szobája volt. Ezért jobbra indultam, de néhány lépés után a hangot ismét a hátam mögül hallottam. Hátat fordítottam, és megint meghallottam a nyávogást, ezúttal egyértelműen jobbról.

Megborzongtam, valószínűleg a folyosón támadt huzattól, és gyors léptekkel visszasiettem a szobámba. Most mindenütt csend honolt, és hamarosan újra elszunnyadtam – hogy másnap csodaszép nyári verőfényre ébredjek.

Öltözködés közben kinéztem az ablakon, és megláttam éjszakai nyugalmam megzavaróját. A szürke macska lassan és óvakodva osont a pázsiton. Úgy gondoltam, hogy a tőle nem messze csiripelő és tollászkodó madárrajt szemelte ki áldozatul.

De ekkor valami nagyon különös dolog történt. A macska egyenesen továbbment, és áthaladt a madárrajon, olyan közel hozzájuk, hogy bundájával szinte súrolta a madarakat, ám azok meg se rezzentek. Felfoghatatlan volt a dolog számomra – teljességgel megmagyarázhatatlan.

Annyira lenyűgözött ez a jelenség, hogy a reggelinél kénytelen voltam szóba hozni.

– Lady Carmichael, tudta, hogy önnek nagyon különleges macskája van? – fordultam a háziasszonyhoz.

Egy csésze megcsörrent a csészealjon, és Phyllis Pattersonra néztem, akinek ajkai szétnyíltak, lélegzete szapora lett, és komoly tekintettel meredt rám.

Egy pillanatig csend volt, aztán Lady Carmichael félreérthetetlenül barátságtalan hangon így felelt:

– Itt valami tévedés van. A házban nincs macska, nekem sohasem volt macskám.

Nyilvánvaló volt, hogy valami olyasmibe ütöttem az orromat, amibe nem kellett volna, ezért gyorsan témát váltottam.

De nem hagyott nyugodni a dolog. Miért jelentette ki Lady Carmichael, hogy nincs macska a házban? Lehetséges, hogy a macska Miss Pattersoné, és letagadták létezését a házigazda előtt? Talán Lady Carmichael azon hölgyek közül való, akik különös ellenszenvvel viseltetnek a macskák iránt – sok ilyenről hallani manapság. Nem tűnt igazán hihető magyarázatnak, de pillanatnyilag meg kellett elégednem vele.

Betegünk állapota változatlan volt. Ezúttal alaposan megvizsgáltam, és közelebbről volt alkalmam tanulmányozni viselkedését, mint előző nap. Javaslatomra megengedték, hogy az ifjú Arthur minél több időt családja körében töltsön. Azt reméltem, hogy egyrészt jobb alkalom nyílik a megfigyelésre, ha nincs szobafogságban, másrészt pedig hogy a mindennapi rutin talán újraéleszti az értelem szikráját benne. Viselkedése azonban változatlan maradt. Csendes volt, és szelíd, mint aki nincs is jelen, de közben titkon intenzíven figyelt minket. Egy dolog igazán meglepett vele kapcsolatban: a mostohaanyja iránt mutatott őszinte vonzódása. Miss Pattersonra rá se hederített, de mindig igyekezett Lady Carmichael közelébe ülni, egyszer pedig észrevettem, hogy a fejét az asszony vállához dörgöli, ezzel az együgyű gesztussal nyilvánítva ki szeretetét.

Nagyon aggasztott az eset. Nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy van valami kulcs, ami eddig elkerülte a figyelmemet.

– Rettentően különös ez az eset – mondtam Settle-nek.

– Igen – felelte –, nagyon elgondolkodtató. – Settle úgy nézett rám, mint aki titkol valamit. – Mondja, nem emlékezteti a fiú valamire?

Szavai kellemetlenül értek, mert eszembe juttatták saját, egy nappal korábbi megérzésemet.

– Mégis mire? – kérdeztem.

Settle megrázta a fejét.

– Talán csak képzelődöm – mormolta.

És nem beszélt többet az ügyről.

Az esetet mindenképpen valami rejtély övezte. Továbbra is az a zavaró érzésem volt, hogy valami kulcsfontosságú dolog, ami mindent megmagyarázna, elkerülte a figyelmemet. És egy kevésbé fontos részletkérdésen is homály ült. Nevezetesen a szürke macska ügyén. Ez a dolog valamiért nem hagyott nyugodni. Macskákról álmodtam – és állandóan azt képzeltem, hogy nyávogást hallok. Olykor-olykor megpillantottam a távolban a fenséges állatot. Folyamatosan ott zakatolt a fejemben, hogy valami rejtély kapcsolódik hozzá. Egyik délután hirtelen ötlettől vezérelve odamentem az egyik inashoz, hogy tudakozódjam.

– Kérdezhetek öntől valamit a macskával kapcsolatban? – szólítottam meg.

– Milyen macska, uram? – kérdezett vissza udvariasan, de meglepetéssel.

– Nem volt a házban… nincs a házban macska?

– Asszonyomnak volt egy macskája, uram. Pompás háziállat. De el kellett altatni. Nagy kár érte, mert fenséges teremtmény volt.

– Egy szürke macska? – kérdeztem óvatosan.

– Igen, uram, perzsamacska.

– És azt mondja, hogy el kellett altatni?

– Igen, uram.

– Biztos benne, hogy elpusztult?

– Egészen biztos, uram. Asszonyom nem hagyta, hogy az állatorvos végezzen vele, hanem ő maga vállalta. Alig egy hete történt. Ott van eltemetve szegény a bükkfa tövében.

Azzal elvonult, magamra hagyva elmélkedéseimmel.

Miért állította Lady Carmichael olyan biztosan, hogy sohasem volt macskája?

Az a megérzésem támadt, hogy a macska rejtélye valamiért kulcsfontosságú az egész ügyben. Megkerestem Settle-t és félrevontam.

– Settle – kezdtem bele –, kérdezni szeretnék öntől valamit. Látott-e vagy hallott-e ön macskát ebben a házban?

Barátomat látszólag nem lepte meg a kérdés, sőt, mintha egyenesen várta volna.

– Hallottam, de sohasem láttam – felelte.

– De hiszen az első nap, amikor megérkeztem – kiáltottam fel –, ott volt a pázsiton Miss Patterson lábánál!

Settle rezzenéstelen arccal nézett rám.

– Csak Miss Pattersont láttam a pázsiton. Senki mást.

Kezdtem kapiskálni.

– Ezek szerint… a macska az?

Settle bólintott.

– Meg akartam tudni, hogy minden rávezetés nélkül is meghallja-e ön ugyanazt, amit mi hallunk.

– Tehát mindenki hallja?

Ismét bólintott.

– Különös – mormoltam elgondolkozva. – Még sohasem hallottam olyat, hogy macska kísértene egy házat.

Elmondtam neki, amit az imént az inastól hallottam. Settle ugyancsak meglepődött:

– Ez nekem is új. Fogalmam sem volt róla.

– De mit jelenthet ez? – kérdeztem elbizonytalanodva.

– Csak a jó ég tudja! – csóválta Settle a fejét. – De egy dolgot elmondhatok magának, Carstairs, félek. Az a hang… olyan fenyegető.

– Fenyegető? – kérdeztem vissza élesen. – Mégis kit fenyeget?

Settle tanácstalanul széttárta kezét:

– Fogalmam sincs.

Csak aznap este, vacsora után jöttem rá, mire gondolt Settle valójában. A zöld társalgóban ültünk, akárcsak érkezésem estéjén, amikor meghallottuk a szűnni nem akaró, hangos nyávogást az ajtó elől. Ezúttal azonban a hang egyértelműen dühös volt – egy vadállat elnyújtott és baljós üvöltése. Amikor pedig elhallgatott, hirtelen megcsörrent az ajtó fémkilincse, mintha kívülről egy dühödt mancs rázta volna.

Settle felugrott.

– Esküszöm, hogy ez valódi! – kiáltott fel.

Odarohant az ajtóhoz, és feltépte.

De semmi nem volt odakint.

Settle a homlokát törölgette. Phyllis holtsápadt volt, és reszketett, Lady Carmichael fehér volt, mint a vászon. Az egyetlen, aki fel sem vette a dolgot, az Arthur volt, aki elégedetten és nyugodtan, mint egy gyermek, kucorgott mostohaanyja lábánál, fejét az asszony térdére hajtva.

Miss Patterson a karomra tette a kezét, és együtt mentünk fel az emeletre.

– Jaj, dr. Carstairs! – kiáltotta. – Mi lehet ez? Mit jelent ez az egész?

– Még nem tudjuk, drága hölgyem – feleltem. – De feltett szándékom, hogy kiderítsem. Ne féljen. Meg vagyok győződve arról, hogy az ön személyét itt semmi veszély nem fenyegeti.

Miss Patterson kételkedve nézett rám:

– Úgy gondolja?

– Biztos vagyok benne – feleltem komolyan. Felidéztem, milyen szeretettel tekergőzött a macska a lány lábainál, és tudtam, hogy nem tévedek. A fenyegetés nem neki szólt.

Jó ideig próbáltam elaludni, de végül csak valami felszínes szunyókálásba süllyedtem, amelyből riadtan ébredtem. Valami recsegő vagy sercegő hangot hallottam, mintha valamit hevesen kettétéptek volna. Kiugrottam az ágyból és kiszaladtam a folyosóra. Ugyanabban a pillanatban Settle is kirontott szemközti szobájából. A hang tőlünk balról jött.

– Hallja, Carstairs, hallja? – kérdezte izgatottan.

Gyors léptekkel Lady Carmichael ajtajához mentünk. Egy szót sem szóltunk, de a hang elhallgatott. Gyertyáink fénye tompán tükröződött Lady Carmichael ajtajának fényes felületén. Egymásra néztünk.

– Tudja, mi volt ez? – kérdezte Settle félig súgva.

Bólintottam.

– A macska karmai széttéptek valamit. – Megremegtem. Egyszer csak felkiáltottam és lejjebb eresztettem gyertyámat. – Nézze csak, Settle!

Amit mutattam, egy szék volt, a falhoz támasztva… az ülése pedig feltépve és csíkokra szaggatva…

Megvizsgáltuk közelebbről az anyagot. Settle rám nézett, én pedig bólintottam.

– Macskakarmok – szólt, mélyet lélegezve. – Egyértelmű. – Tekintete a székről a csukott ajtóra vándorolt. – Lady Carmichael. Neki szól a fenyegetés.

Aznap éjjel már nem jött álom a szememre. A dolgok arra a pontra jutottak, hogy lépni kellett. Amennyire én tudtam, egyetlen ember kezében volt a kulcs a megoldáshoz. Úgy sejtettem, Lady Carmichael többet tud, mint amennyit elárult nekünk.

Háziasszonyunk holtsápadt volt, amikor másnap reggel lejött étkezni, és csak piszkálgatta az ételt tányérján. Biztosra vettem, hogy komoly erőfeszítések árán tartja csak magát. Reggeli után megkértem, hadd váltsak vele néhány szót. Azonnal a tárgyra tértem.

– Lady Carmichael – mondtam –, nyomós okom van feltételezni, hogy az élete komoly veszélyben forog.

– Valóban? – kérdezte, ügyesen nemtörődömséget színlelve.

– Ebben a házban egy olyan Dolog… egy olyan Lény van jelen, aki egyértelműen ellenséges önnel szemben.

– Micsoda badarság – sziszegte megvetőn. – Azt gondolja, hiszek az effajta ostobaságokban?

– Az ajtaja előtt álló szék kárpitját tegnap valaki csíkokra szaggatta – közöltem szárazon.

– Valóban? – felhúzta a szemöldökét, és meglepetést színlelt, de láttam rajta, hogy semmi újat nem mondok neki. – Bizonyára valami rossz tréfa.

– Nem az volt – feleltem hévvel. – És nagyon szeretném, ha a saját biztonsága érdekében elmondaná nekem… – haboztam.

– Mégis mit? – kérdezte.

– Bármit, ami csak fényt deríthetne erre az ügyre.

Az asszony felkacagott.

– Semmit sem tudok – felelte –, semmit sem.

Akármennyire hangsúlyoztam is a veszélyt, e kijelentésétől nem tágított. Én mégis bizonyos voltam abban, hogy Lady Carmichael mindenkinél többet tud, és szándékosan hallgat el bizonyos kulcsmozzanatokat, melyekről nekünk, többieknek elképzelésünk sincs. Mégis lehetetlenségnek tűnt szóra bírni őt.

Eltökéltem azonban, hogy megteszek minden lehetséges óvintézkedést, mert meggyőződésemmé vált, hogy a Lady Carmichaelt fenyegető veszély valós és közeli. Mielőtt este nyugovóra tért volna, Settle és én alaposan átvizsgáltuk a szobáját. Megegyeztünk abban, hogy felváltva fogjuk figyelni a folyosót.

Az első őrséget én vállaltam, s ez minden incidens nélkül lezajlott, azután három órakor Settle felváltott engem. Az előző napi virrasztás miatt halálosan kimerült voltam, és azonnal elaludtam. És igen különös álmot láttam.

Azt álmodtam, hogy a szürke macska az ágy lábánál ül, és esdeklő tekintetét rám szegezi. Rögtön tudtam – ahogy az álmokban lenni szokott –, hogy azt szeretné, ha követném. Így is tettem, és a macska elvezetett engem a nagy lépcsőházon át az alsó szintre, majd jobbra, a ház átellenes szárnyában lévő terembe, ami egyértelműen a könyvtár volt.

Ott az egyik oldalon megállt, és két mellső mancsát addig emelte, míg el nem érte az egyik alacsonyan fekvő könyvespolcot. Eközben végig ugyanazzal a könyörgő tekintettel figyelt.

De ekkor a macska és a könyvtár elhomályosult, és arra ébredtem, hogy beköszöntött a reggel.

Settle őrsége is eseménytelenül zajlott, de kíváncsian hallgatta az álmomat. Kérésemre elkísért engem a könyvtárba, amely minden részletében megegyezett az álomban látottal. Pontosan meg tudtam mutatni azt a helyet, ahonnét az állat utolsó, szomorú pillantását rám vetette.

Mindketten némán és tanácstalanul álltunk ott. Hirtelen eszembe jutott valami, és lehajoltam, hogy elolvassam a könyv címét ezen a bizonyos helyen. Észrevettem, hogy a sor foghíjas.

– Egy könyvet kivettek innen – mondtam Settle-nek.

Erre ő is lehajolt.

– Nocsak – mondta. – A polc hátuljából egy szög áll ki, ami kiszakított egy darabot a hiányzó kötetből.

Settle óvatosan leválasztotta a papírdarabot. Alig volt egy egycentis darabka, de fontos szó állt rajta: „A macska…”

– Mindjárt szívszélhűdést kapok – mondta Settle. – Ez egyszerűen hátborzongató.

– Bármit megadnék érte, ha tudnám, milyen könyv hiányzik innen. Mit gondol, ki lehetne deríteni valahogyan?

– Talán van valahol egy katalógus. Vagy meg lehetne kérdezni Lady Carmichaelt…

Megráztam a fejem.

– Lady Carmichael semmit sem fog elárulni.

– Úgy gondolja?

– Biztos vagyok benne. Amíg mi a sötétben tapogatózunk és találgatunk, Lady Carmichael pontosan tudja, mi történt. De valamilyen okból hallgat. Inkább vállalja a legborzalmasabb veszedelmet, mintsem hogy kinyissa a száját.

A nap eseménytelenül telt, némiképp a vihar előtti csendet idézte bennem. Az a különös érzésem támadt, hogy az ügy megoldásához közeledik. Eddig csak a sötétben kutakodtunk, de hamarosan látni fogunk. A tények mind a kezünkben voltak, csupán arra a szikrára vártak, amely megvilágítja őket, felfedve valós értelmüket és összefüggéseiket.

És így is történt! Mégpedig a legkülönösebb módon.

Mindannyian ismét a zöld társalgóban ültünk vacsora után. Valamennyien hallgattunk. Olyan csend volt, hogy a szobán egyszer csak egy egér szaladt át – és ebben a pillanatban történt a dolog.

Arthur Carmichael egyetlen hatalmas ugrással pattant fel székéből. Úgy iszkolt az egér után, mint a nyíl. Az egér eltűnt a lambéria mögött, de az ifjú Arthur lekucorodott és leste őt, miközben teste tovább reszketett az izgalomtól.

Rettenetes volt! Soha még hasonlóan bénító látványban nem volt részem. Nem kellett többet gondolkoznom azon, mire is emlékeztet Arthur Carmichael puha lépteivel és figyelő szemével. Abban a pillanatban egy elképesztő, hihetetlen és felfoghatatlan magyarázat rajzolódott ki bennem. Azonnal elvetettem mint lehetetlenséget… mint képtelenséget… De kitörölni már nem tudtam a fejemből.

Nehéz felidéznem, mi történt ezután. Az egész valahogy zavarosnak és valószerűtlennek tűnt. Tudom, hogy valahogyan feljutottunk a szobáinkba, és kurtán jó éjszakát kívántunk egymásnak, szinte reszketve kerülve a másik tekintetét, nehogy abból saját félelmeink köszönjenek vissza ránk.

Settle letelepedett Lady Carmichael ajtaja elé, hogy az éjszaka első felében ő vigyázzon rá, mielőtt én hajnali 3-kor átveszem az őrséget. Nem aggódtam különösebben Lady Carmichaelért, gondolataimat túlságosan lefoglalta az imént megtalált hihetetlen és lehetetlen megoldás. Hiába mondogattam magamnak, hogy képtelenség, az elmém mégis vissza-visszatért a gondolathoz, valósággal felvillanyozódva.

De az éjszaka csendjét egyszer csak megzavarta valami. Settle kiáltását hallottam, ahogy engem hív. Kirontottam a folyosóra.

Settle teljes erővel dörömbölt Lady Carmichael ajtaján.

– Az ördög vigye ezt az asszonyt! – kiáltotta. – Bezárta az ajtót.

– De hiszen…

– Ott van bent! Ott van vele! Nem hallja?

A zárt ajtó mögül elnyújtott, vad nyávogás hallatszott. Aztán egy borzasztó sikoly… és még egy… Felismertem Lady Carmichael hangját.

– Az ajtó! – üvöltöttem. – Be kell törnünk. Még egy perc és késő.

Vállunkat az ajtónak vetettük és teljes erővel nekiveselkedtünk. Az ajtó hatalmas reccsenéssel adta meg magát, mi pedig majdnem beestünk a szobába.

Lady Carmichael az ágyon feküdt, valóságos vérfürdőben. Soha nem láttam még ilyen retteneteset. Még vert a szíve, de a sérülései súlyosak voltak, a torkán a bőrt valaki csíkokra szaggatta… Megremegtem, és ezt suttogtam: „A karmok…” A babonás rémület szinte letaglózott.

Óvatosan kitisztítottam és bekötöttem a sebeit, és azt javasoltam Settle-nek, hogy a sérülések eredetét tartsuk titokban, különösen Miss Patterson előtt. Írtam egy táviratot, hogy azonnal küldjenek egy kórházi nővért, amint a távírda reggel kinyit.

Az ablakon már besütöttek a nap első sugarai. Letekintettem a pázsitra.

– Öltözzön és menjünk – mondtam hirtelen Settle-nek. – Lady Carmichaelnek nincs már szüksége ránk.

Settle hamar elkészült, és együtt mentünk a kertbe.

– Mit akar csinálni?

– Kiásom a macska tetemét – vetettem oda neki. – Biztosnak kell lennem…

A fészerben találtam egy ásót, és munkához láttunk a nagy bükkfa tövében. Az ásás hamar sikerrel járt. Nem volt kellemes munka, az állat már egy hete halott volt. De láttam, amit látni akartam.

– Ez az a macska! – mondtam. – Ugyanaz, mint amit első nap láttam, amikor megérkeztem.

Settle megszagolta. A keserűmandula-szag még mindig érezhető volt.

– Cián – mondta.

Bólintottam.

– Mit gondol? – kérdezte kíváncsian.

– Ugyanazt, amit maga!

Jól láttam, hogy ugyanaz az elgondolás neki is megfordult a fejében.

– Lehetetlen! – mormolta. – Képtelenség! Ez a természet és a tudomány minden törvényének ellentmond… – Hangja megremegett. – Az az egér tegnap este… De nem! Nem lehet, képtelenség!

– Lady Carmichael nagyon különös asszony – mondtam. – Természetfölötti, hipnotikus erőkkel rendelkezik. Ősei Keletről származtak. Vajon hogyan használhatta ezeket az erőket egy olyan gyönge és melegszívű teremtésen, mint Arthur Carmichael? Gondoljon csak bele, Settle, ha Arthur Carmichael megmarad ilyen reménytelen elmeháborodottnak, aki rajong érte, a birtok ténylegesen az ő és a fia kezében lesz – a saját édesfiáéban, akit imád. Arthur pedig éppen nősülni készült!

– Mégis mit tegyünk, Carstairs?

– Semmit sem tehetünk – feleltem. – De mindent el kell követnünk azért, hogy megóvjuk Lady Carmichaelt a bosszútól.

Lady Carmichael lassan lábadozott. Sérülései az elvártnak megfelelően gyógyultak – bár a rettenetes támadás nyomait valószínűleg élete végéig viseli majd.

Még soha nem éreztem magam ilyen tanácstalannak. Az erő, ami legyőzött minket, zavartalanul létezhetett tovább – és bár e pillanatban nyugalomban maradt, minden bizonnyal csak várakozott. Egy dolgot tökéltem el magamban: amint Lady Carmichael eléggé felépül, azonnal el kell távolítanunk őt Woldenből. Remélni lehetett, hogy az erő rettenetes megtestesülése nem fogja követni őt. Így teltek-múltak a napok.

Szeptember 18-át jelöltem ki Lady Carmichael költözésére. De 14-én reggel váratlan vészhelyzet állt elő.

Éppen a könyvtárban voltam, és Settle-lel Lady Carmichael esetének részleteit vitattuk, amikor egy zaklatott szobalány rontott be.

– Uram! Siessen! – kiáltotta. – Arthur úr beleesett a tóba! Ahogy belépett a csónakba, az megindult vele, ő pedig elveszítette az egyensúlyát és beborult. Az ablakból láttam.

Egy percet sem késlekedtem, azonnal rohanni kezdtem. Settle a nyomomban. Phyllis épp kint volt, és hallotta, mi történt. Ő is velünk sietett.

– Ne aggódjanak – kiáltotta. – Arthur remek úszó.

Nekem azonban rossz előérzetem volt, és megkettőztem lépteimet. A tó felszíne mozdulatlan volt. Az üres csónak lustán ringatózott a vízen, de Arthurnak nyoma sem volt.

Settle levetette kabátját és cipőjét.

– Bemegyek – kiáltotta. – Maga pedig fogja a csónakcsáklyát és próbáljon meg a másik csónakból kutakodni. Nem túl mély a víz.

Végtelenségnek tűnő ideig hiába kerestük. Egyik perc követte a másikat. Aztán, amikor már épp feladtuk volna a reményt, megtaláltuk és kihúztuk a partra Arthur Carmichael látszólag élettelen testét.

Amíg élek, nem felejtem azt a végtelen fájdalmat Phyllis arcán.

– Nem… nem lehet, hogy… – és ajkai képtelenek voltak megformálni a szót.

– Ne féljen, kedvesem – kiáltottam neki. – Sose féljen, visszahozzuk.

De legbelül nem reménykedtem. A fiú legalább fél órát töltött víz alatt. Settle-t elszalajtottam a házba meleg takarókért és egyéb szükséges holmikért, én pedig megkezdtem a mesterséges lélegeztetést.

Több, mint egy óráig megfeszítetten dolgoztunk, de semmi életjelet nem láttunk. Intettem Settle-nek, hogy vegye át ismét a helyem, én pedig Phyllishez léptem.

– Attól tartok – kezdtem óvatosan –, nem sok jóval szolgálhatok. Arthuron már nem lehet segíteni.

Egy pillanatig egészen rezzenéstelen maradt, aztán hirtelen mozdulattal rávetette magát az élettelen testre.

– Arthur! – kiáltott fel kétségbeesetten. – Arthur! Gyere vissza hozzám! Gyere vissza! Gyere vissza!

Hangja messze visszhangzott a nagy csendben. Egyszer csak megragadtam Settle karját.

– Nézze! – mondtam.

A vízbefúlt arcára egy kis szín tért vissza. Érezni kezdtem a szívverését.

– Folytassa a lélegeztetést! – kiáltottam. – Mindjárt magához tér!

A percek innentől mintha repültek volna. Hihetetlenül rövid idő elteltével Arthur kinyitotta a szemét.

Azonnal láttam a különbséget. Ezek a szemek értelmet sugároztak, egy ember szemei voltak…

Pillantása Phyllisen állapodott meg.

– Phil! – szólt erőtlenül. – Te vagy az? Azt hittem, csak holnap érkezel.

A lány még képtelen volt megszólalni, de rámosolygott jegyesére.

– De mégis, hol vagyok? És miért érzem magam ilyen iszonyatosan? Mi történt velem? Üdv, dr. Settle!

– Majdnem megfulladt, ez történt – válaszolta dr. Settle sötéten.

Arthur elfintorodott.

– Mindig azt hallottam, hogy pokoli érzés visszatérni odaátról. De hogy lehet ez? Talán alvajáró lennék?

Settle megrázta a fejét.

– Be kell vinnünk őt a házba – szólaltam meg, előlépve.

Arthur rám bámult, Phyllis pedig bemutatott neki.

– Dr. Carstairs, aki szintén nálunk száll meg.

Arthurt közrefogva indultunk el a házba. A fiú egyszer csak felpillantott, mintha egy gondolat hasított volna belé.

– De doktor, ugye 12-ére már jól leszek?

– Tizenkettedikére? – kérdeztem vissza óvatosan. – Augusztus 12-ére gondol?

– Igen, péntekre.

– Ma szeptember 14-e van – vágott közbe Settle.

A fiún látszott, hogy teljesen összezavarodott.

– De… de hiszen ma augusztus 8-a van, nem? Ezek szerint beteg voltam?

Phyllis gyorsan közbelépett, és lágy hangon nyugtatta meg kedvesét:

– Igen, Arthur, nagyon beteg voltál.

Arthur a homlokát ráncolta.

– Nem értem. Tegnap este még teljesen jól voltam, amikor este lehunytam a szemem… azaz hogy az nem is tegnap este volt… Persze álmodtam valamit… Emlékszem bizonyos álmokra… – Összevonta a szemöldökét, ahogy próbált visszaemlékezni. – Mi is volt az…? Valaki valami retteneteset művelt velem… én pedig… mérges voltam… elkeseredett… Aztán azt álmodtam, hogy macska vagyok – igen, macska! Viccesnek hangzik, ugye? Nem volt vidám álom. Inkább nagyon is szörnyű. De nem tudom pontosan felidézni. Ha megpróbálok visszagondolni rá, elillan.

Vállára tettem kezem.

– Ne is próbálja felidézni, Sir Arthur – mondtam komolyan. – Érje be azzal, hogy elfelejtheti.

Arthur csodálkozva nézett rám, aztán bólintott. Hallottam, ahogy Phyllis megkönnyebbülten sóhajt. Közben odaértünk a házhoz.

– Amúgy pedig – szólalt meg Sir Arthur hirtelen –, hol van a mater?

– Nos… beteg lett – mondta Phyllis egy percnyi szünet után.

– Ó! Szegénykém! – Arthur hangja valódi aggodalmat árult el. – Hol van most? A szobájában?

De ajkamra fagyott a folytatás. A társalgó ajtaja kinyílt, és pongyolába öltözve Lady Carmichael lépett ki a hallba.

Tekintetét Arthurra szegezte, és arcán eltéveszthetetlenül a bűnös ember halálos rémületét láttam. A borzongató félelemtől arca szinte minden emberi vonását elveszítette. Kezét torkához kapta.

Arthur gyermeki rajongással közelített felé.

– Üdvözlöm, mater! Ó, tehát magát is leverte a lábáról valami? Rettentően sajnálom!

Az asszony egyre hátrált, tágra nyílt pupillákkal. Aztán hirtelen, egy elátkozott lélek sikoltásával hanyatt zuhant, be a nyitott ajtón.

Odarohantam hozzá, és fölé hajoltam, aztán magamhoz intettem Settle-t.

– Csitt – mondtam. – Kísérje fel a fiút csendben az emeletre, aztán jöjjön vissza. Lady Carmichael meghalt.

Settle pár perc múlva visszatért.

– Mi volt ez? – kérdezte. – Mi okozta a halált?

– A sokk – feleltem komoran. – A sokk, hogy Arthur Carmichaelt újra az életbe visszatérve találta. De mondhatjuk azt is, és én ebben hiszek, hogy ez Isten igazságos ítélete.

– Hogy érti? – kérdezte kételkedve.

– Életet életért – mondtam jelentőségteljesen.

– De hiszen…

– Tudom, hogy egy furcsa és megjósolhatatlan baleset révén Arthur Carmichael szelleme visszatérhetett a testébe. De ez nem változtat azon, hogy Arthur Carmichaelt meggyilkolták.

Ijedt tekintettel nézett rám.

– Ciánnal? – kérdezte halkan.

– Igen – feleltem. – Ciánnal.

2.

Settle és én nyilvánosan sohasem hangoztattuk nézeteinket. Nem valószínű, hogy bárki hitelt adott volna ezeknek. A hivatalos álláspont szerint Arthur Carmichael időszakos emlékezetkiesésben szenvedett, Lady Carmichael pedig egy hirtelen rátört mániás rohamban tépte fel torkát. A szürke macska nem volt más, csupán a képzelet szüleménye.

De van két tény, ami számomra döntő jelentőségű. Az egyik a szétszaggatott szék a folyosón. A másik még ennél is jelentősebb. Amikor megtaláltuk a könyvtári katalógust, hosszas kutatás után kiderült, hogy a hiányzó kötet egy régi, obskúrus munka volt az emberek és állatok közötti metamorfózis leírásával!

És még egy dolog. Boldog vagyok, hogy elmondhatom: Arthur nem tud semmit. Phyllis azoknak a szörnyű heteknek a titkát mélyen a szívébe zárta, és soha, de soha nem fogja felfedni férjének, akit mindennél jobban szeret, és aki hangjának hallatán a síron túlról tért vissza hozzá.

(Dedinszky Zsófia)

A szárnyak szava

1.

Silas Hamer először egy hideg februári estén hallotta. Hamer és Dick Borrow egy vacsoráról ballagtak hazafelé, amit Bernard Seldon ideggyógyász adott. Borrow szokatlanul csendes volt, és Silas Hamer kíváncsian érdeklődött, hogy mi jár a fejében. Borrow válasza ugyancsak meglepte.

– Azon gondolkoztam, hogy a ma esti vendégek közül csupán kettő van, aki boldognak mondhatja magát. És ez a két férfi, különös módon, nem más, mint maga meg én.

Valóban különös, hiszen elképzelni sem lehetett két, egymástól gyökeresebben eltérő embert, mint Richard Borrow-t, a keményen dolgozó kelet-londoni lelkészt, és Silas Hamert, a sima modorú, önelégült milliomost, akinek vagyona legendás volt.

– Tudja, mi a furcsa? – folytatta Borrow. – Azt hiszem, maga az egyetlen elégedett milliomos, akivel valaha találkoztam.

Hamer egy pillanatig hallgatott. De amikor megszólalt, hangja másként csengett, mint szokott.

– Valaha nyomorult, fagyoskodó kis rikkancs voltam. Arra vágytam, ami most az enyém: fényűzésre és kényelemre, amit a pénz jelent. Nem érdekelt a pénzzel járó hatalom. Pénzre vágytam, de nem azért, hogy erős legyek, hanem hogy pazarolhassam – csak magamra! Őszinte vagyok, látja. Nem lehet mindent pénzen megvenni, mondják – és milyen igaz. De én mindent meg tudok venni, amire vágyom, ezért elégedett vagyok. Materialista vagyok, Borrow, abszolút materialista.

A kivilágított főútvonalhoz értek, és a fények csak megerősítették az iménti hitvallást. Silas Hamer alakját a vastag szőrmebéléses kabát még erősebbnek mutatta, és a fehér fény még jobban kiemelte az álla alatt sorakozó hurkákat. Szöges ellentétben állt vele Dick Borrow keskeny aszkétaarca, és fanatikus, álmodozó szeme.

– Sokkal inkább maga az – folytatta Hamer éllel –, akit képtelen vagyok megérteni.

Borrow elmosolyodott.

– Siralom, nélkülözés és éhezés vesz körül mindennap – a testi szenvedés teljes tárháza! De egy Látomás mindig tovább éltet. Ezt nem könnyű megérteni, ha valaki nem hisz a látomásokban – és úgy gondolom, maga ezek közé tartozik.

– Nem hiszek semmi olyasmiben, amit nem láthatok, hallhatok vagy érinthetek – felelte Silas Hamer közönyösen.

– Rendben van. Ez a különbség kettőnk közt. Nos, isten áldja, engem most elnyel a föld.

Ekkor érték el a földalatti-állomás kivilágított lejáratát, ahonnét Borrow járata indult hazafelé.

Hamer egyedül folytatta útját. Örült neki, hogy korábban elküldte az autót, és inkább a sétát választotta ezen az estén. A levegő csípős volt és hideg, és kellemes érzés volt, ahogy a szőrmekabátban tagjait átjárta a jóleső meleg.

Mielőtt átkelt volna az úton, egy pillanatra megállt a járdaszegélynél. Egy nagy motorhajtású busz közeledett felé. Hamert végtelen nyugalom járta át, míg várta, hogy a busz elhaladjon. Ha még előtte át akart volna érni, sietnie kellett volna – és minden sietség visszatetsző volt számára.

Egy kopottas emberroncs fordult le előtte részegen a járdáról. Hamer hallotta a kiáltást, aztán látta, ahogy a buszvezető sikertelenül próbálja félrekapni a kormányt – végül csak állt ott mélán, egyre növekvő iszonyattal figyelve azt a rongyokba burkolt, mozdulatlan testet az út közepén.

Mintegy varázsütésre, hatalmas tömeg gyűlt össze, közepén két rendőrrel és a buszvezetővel. De Hamer tekintete borzongással vegyes izgalommal továbbra is arra az élettelen ruhakupacra meredt, aki valaha élő ember volt – ember, akárcsak ő maga! Megremegett, mintha valami rémképet látna.

– Ne vádolja magát a naccsúr – közölte a mellette álló, tagbaszakadt férfi. – Nem vót itt mit tenni. Ennek mán úgyis kampec volt.

Hamer a férfira meredt. Az az elgondolás, hogy a szerencsétlent meg lehetett volna menteni, őszintén szólva eszébe sem jutott. Ahogy így belegondolt, teljes képtelenségnek tűnt. Ha ő ilyen ostobaságra vetemedett volna, most ő lenne az, aki… A gondolatmenet itt hirtelen megszakadt, és Hamer eltávolodott a tömegtől. Egész testét olyan megfoghatatlan és legyűrhetetlen rettegés járta át, hogy beleremegett. Be kellett ismernie magának, hogy fél – hogy nagyon fél a Haláltól. A Haláltól, ami rémületes gyorsasággal és könyörtelen bizonyossággal sújt le gazdagra és szegényre egyaránt…

Megszaporázta lépteit, de a félelme vele tartott, továbbra is hideg, borzongató markában tartva őt.

Hamer csodálkozott magán, hiszen tudta, hogy alapjában véve sohasem volt gyáva. Öt évvel korábban ez a félelem nem lehetett volna így úrrá rajta, állapította meg. Akkoriban az Élet nem volt ilyen kedves neki… Igen, ez az! Az Élet szeretete lehet a rejtély kulcsa. Most a kezében van minden, amit az élet csak nyújthat neki – és egy ellensége van csak, a Halál, ami mindent tönkretesz.

A kivilágított keresztútról lefordult, és egy magas falak között vezető, szűk sikátorra tért, hogy levágja az utat a térhez, ahol műkincseiről híres háza állt.

Az utca zaja egyre inkább elhalt háta mögött, csupán lépteinek tompa koppanása volt az egyetlen hang az éjszakában.

És ekkor, szemből, a sötétből egy másik hang csendült fel. A falnak támaszkodva egy férfi ült, és fuvolázott. Az utcazenészek népes törzséből, semmi kétség – de miért választott magának ilyen különös helyet? A rendőrség ilyen késő éjjel bizonnyal nem… de Hamer elmélkedése hirtelen megszakadt, amikor döbbenettel vette észre, hogy a férfinak nincs lába. Mellette, a falnak támasztva egy pár mankó állt. Hamer már azt is látta, hogy nem is fuvolán játszik, hanem valami furcsa hangszeren, amelynek hangjai sokkal magasabbak és tisztábbak voltak, mint egy fuvoláé.

Az ember csak játszott tovább. Ügyet sem vetett Hamerre. Fejét hátravetette vállára, mintha a saját muzsikája okozta öröm emelné fel, a hangok pedig egyre csak ömlöttek hangszeréről, tisztán és ujjongón, egyre magasabban és magasabban…

Furcsa dallam volt, szigorúan véve csupán egyetlen frázis, hasonló ahhoz a lassú futamhoz, amit a hegedűk játszanak a Rienziben, újra meg újra megismételve, másik hangnembe modulálva, de egyre magasabban és minden alkalommal egyre nagyobb és féktelenebb szabadsággal.

Nem hasonlított semmihez, amit Hamer korábban hallott. Volt valami meghökkentő benne, valami lelkesítő, valami felemelő… Hamer hirtelen görcsösen kinyújtotta mindkét kezét, és belekapaszkodott a falba. Egyetlen dolog járt csupán a fejében: lent kell maradnia, minden áron lent kell maradnia…

Egyszer csak észrevette, hogy a zene elhallgatott. A láb nélküli ember a mankójáért nyúlt. És ott állt ő, Silas Hamer, mint egy elmeháborodott, a kőfalba kapaszkodva – azon egyszerű okból, hogy az a teljességgel abszurd érzése volt (képtelenség még csak kimondani is!), hogy felemelkedik a talajról, hogy a zene felröpíti őt…

Felkacagott. Micsoda bolondság! Hiszen a lába egy pillanatra sem hagyta el a földet, csupán képzelődött! A famankók gyors kopogása a járdán megerősítette, hogy a nyomorék odébbállt. Hamer addig nézett utána, amíg a férfi háta el nem tűnt a sötét éjszakában. Micsoda különös figura!

Komótosabban folytatta útját, de elméjét tovább üldözte annak a képtelen, furcsa érzésnek az emléke, amikor lábai alól hirtelen eltűnt a talaj…

Hirtelen ötlettől vezérelve egyszer csak megfordult, és sietve arra vette az irányt, amerre a másik férfi távozott. Nem juthatott messzire – hamar utol kell érnie.

Amint meglátta a mankóin lassan előrehintázó, torz alakot, kiabálni kezdett.

– Hé! Egy pillanatra!

A férfi megállt, és mozdulatlanul várt, amíg Hamer odaért. Egy lámpa világított éppen a feje fölött, és fényénél tisztán látszott a férfi minden vonása. Hamernek a meglepetéstől még a lélegzete is elállt. A férfi arca a leggyönyörűbb arc volt, amit valaha látott. Kortalan volt – nem fiú már, annyi bizonyos, mégis az ifjúság volt a legjellemzőbb vonása: az ifjúság és a szertelen, túláradó életerő.

Hamer hirtelen nem tudta, hogyan is fogjon hozzá.

– Nézze csak – kezdte ügyetlenül –, szeretném tudni, mi volt az a dal, amit az imént játszott?

A férfi elmosolyodott. Mosolya mintha az egész világot boldogsággal töltötte volna meg…

– Egy régi dallam volt ez… réges-régi dallam… Több éves… több száz éves…

Artikulációja különösen tiszta volt és karakteres: minden szótagnak egyforma hangsúlyt adott. Nem volt angol, de Hamer képtelen volt megállapítani nemzetiségét.

– Maga nem angol? Honnét való?

Ajka ismét széles, boldog mosolyra húzódott.

– A tengeren túlról jöttem, uram. Régen jöttem már… nagyon-nagyon régen…

– Bizonyára szörnyű baleset érte. Mostanában történt?

– Jó ideje már, uram.

– Micsoda balszerencse mindkét lábát elveszíteni!

– Így volt jól – mondta az ember nagyon nyugodtan. Szeme különös, nyugodt méltósággal állapodott meg beszélgetőpartnerén. – Úgyis átkozott volt.

Hamer egy pénzérmét tett a férfi kezébe, és sarkon fordult. Felzaklatta és összezavarta ez a beszélgetés. „Átkozott volt!” – hogy lehet ilyet mondani? Bizonyára valami betegség következtében operálták meg, de akkor is – milyen különösen csengett ez!

Hamer gondolataiba mélyedve tért haza. Hiába próbálta kitörölni az esetet emlékezetéből. Ahogy feküdt az ágyában, és a kábulat kezdte magával ragadni tagjait, hirtelen egy órát hallott a közelből, ami éppen egyet ütött. Az egyetlen ütést csend követte – a csendet pedig alig hallhatóan egy ismerős hang törte meg… A felismerés hirtelen csapott belé, Hamer érezte, hogy gyorsabban ver a szíve. A férfi volt az utcáról, ő fuvolázott, valahol nem is messze…

A hangok könnyedén szálltak, ugyanaz a huncut lassú rész, ugyanaz a fülbemászó kis dallam…

– Hátborzongató – mormolta maga elé Hamer. – Igazán hátborzongató… mintha szárnya lenne…

Egyre tisztábban és tisztábban, egyre magasabbra és magasabbra szállt a dallam – minden új nekirugaszkodásra az előző fölé emelkedett, és vitte magával őt is. Hamer ezúttal nem küzdött ellene, hagyta magát felemelni… Fel… fel… A hangok áradata mind magasabbra és magasabbra emelte őt… győzedelmesen és szabadon sodorta tovább.

Magasabbra és magasabbra… A hangok már az emberi hang határain túl szárnyaltak, mégis folytatódtak tovább, fel, egyre fel… Talán már elérték végcéljukat, a legtökéletesebb magasságot?

Fel… fel…

De valami húzni kezdte – húzni lefelé. Valami nagy, nehéz, megállíthatatlan erő. Könyörtelenül húzta, húzta lefelé… lefelé…

Hamer az ágyban feküdt és a szemközti ablakra bámult. Aztán nehéz és fájdalmas lélegzetvételek közepette kinyújtotta az egyik karját. A mozdulat meglepően esetlennek tűnt számára. Az ágy puhasága szinte bántotta, akárcsak a nehéz függönyök az ablaknál, melyek elfogták előle a fényt és a levegőt. A plafon mintha össze akarta volna nyomni őt. Mintha valami fojtogatta volna, fuldokolni kezdett. Megmozdult a takaró alatt, és saját testének a súlya tűnt most a legbántóbbnak minden közül…

2.

– A tanácsát kérem, Seldon.

Seldon egy kissé hátratolta a széket az asztaltól. Kíváncsi volt rá, mi az oka ennek a négyszemközti vacsorának. Hamert alig látta tél óta, és ezen az estén valami megfoghatatlan változásra figyelt fel barátján.

– Csupán arról van szó – kezdte a milliomos –, hogy aggódom magam miatt.

Seldon elmosolyodott, ahogy rápillantott.

– Hiszen kicsattan az egészségtől.

– Nem is arról van szó – tétovázott Hamer egy pillanatig, majd halkan hozzátette –, attól félek, hogy elveszítem a józan eszem.

Az ideggyógyász mohó érdeklődéssel pillantott fel. Lassú mozdulattal töltött magának egy pohár portóit, aztán szúrósan vacsorapartnerére pillantva halkan megkérdezte:

– Mégis miből gondolja?

– Valami történt velem. Valami hihetetlen, megmagyarázhatatlan. Lehetetlen, hogy igaz legyen, tehát nyilván én kezdek megőrülni.

– Mondjon el mindent részletesen! – kérte Seldon.

– Nem hiszek a természetfölötti erőkben – kezdte Hamer –, sohasem hittem. De ez a dolog… A legjobb lesz, ha szép sorjában elmesélem az egészet. Múlt télen kezdődött, azon az estén, amikor önnél vacsoráztam.

Ezután röviden és velősen elmesélte a hazaúton történteket, és azok különös folytatását.

– Ezzel kezdődött az egész. Képtelen vagyok szabatosan elmesélni, de az az érzés… egyszerűen csodálatos volt. Semmihez sem hasonlítható, amit valaha éreztem, ébren vagy álmomban. És ez azóta is folytatódik… Nem minden este, csak néhanapján. A zene, a felemelkedés érzése, a sodrás élménye… aztán pedig a rettenetes béklyók, a földre visszahúzó erő, végül pedig a fájdalom – az ébredés okozta valódi, fizikai fájdalom. Mint amikor valaki egy magas hegyről jön le – ismeri az érzést, amikor a fülünkbe fájdalom hasít? Ugyanezt érzem, de megtöbbszöröződve – és vele együtt a saját nehézkedésemet is, a bezártság fojtogató érzését…

Itt elhallgatott, és szünetet tartott.

– A szolgák már azt hiszik, megőrültem. Képtelen voltam elviselni a falakat és a tetőt, úgyhogy berendeztem magamnak egy helyet a ház legtetején, a szabad ég alatt, ahol nincsenek se bútorok, se függönyök, semmi fullasztó dolog… De még így is, a szomszédos házak ugyanolyan rosszak. Vidéken, a nyílt mezőn szeretnék lenni, valahol, ahol lélegzethez jutok – itt Seldonra pillantott. – Mi tud erre mondani? Van rá valami magyarázat?

– Hmmm – hümmögte Seldon. – Rengeteg magyarázat van rá. Lehet, hogy hipnózis alá került, vagy saját magát hipnotizálja. Talán gyengék az idegei. Az is lehet, hogy csupán egy visszatérő álom.

Hamer megrázta a fejét.

– Egyik magyarázat sem állja meg a helyét.

– Lehet más is – mondta Seldon óvatosan –, amit általában nem szoktunk elfogadni…

– De maga elfogadja?

– Ó, igen! Rengeteg olyan dolog van, amit nem értünk, és nem is tudunk észérvekkel megmagyarázni. Sok felfedezés áll még előttünk, és én hiszek abban, hogy nyitottnak kell lennünk.

– Mégis mit tanácsol, mit tegyek? – kérdezte Hamer rövid hallgatás után.

Seldon hirtelen előrehajolt:

– Több dolgot tehet. Utazzon el Londonból, keresse meg azt a „nyílt mezőt”. Talán az álmok akkor megszűnnek majd.

– Azt nem tehetem – mondta Hamer gyorsan. – Oda jutottam már, hogy nem bírom ki nélkülük, nem akarok megszabadulni tőlük.

– Aha! Sejtettem. Másik lehetőség, hogy keresse meg a nyomorékot. Most látatlanban mindenféle természetfölötti erőkkel ruházza fel azt az embert. Beszéljen vele. Törje meg a varázst.

Hamer ismét csak a fejét rázta.

– Miért nem?

– Mert félek – felelte Hamer egyszerűen.

Seldon türelmetlenül legyintett.

– Nem szabad ennyire vakon hinnie benne! Ez a dallam, a médium, amivel minden kezdődik, milyen is pontosan?

Hamer dúdolni kezdte, Seldon pedig talányos arckifejezéssel hallgatta.

– Kicsit emlékeztet a Rienzi nyitányára. Valóban van valami felemelő benne, mintha szárnyai lennének. Engem mégsem repít fel a földről. És az ön repülései mindig ugyanolyanok?

– Nem, nem – Hamer izgatottan hajolt előre. – Mindig változik. Minden alkalommal egyre többet látok. Nehéz elmagyarázni, tudja, mindig azt érzem, hogy egy megszabott pont felé haladok… hogy a zene afelé igyekszik vinni engem – nem egyből, hanem mintha egymást követő hullámokkal lökne felfelé, egyre magasabbra és magasabbra, mígnem eléri a legmagasabb pontot, ahonnét nincs tovább. Ott maradok addig, amíg vissza nem húznak a földre. Ez nem is egy hely, sokkal inkább egy állapot. Először még nem tudatosult bennem, de aztán apránként rájöttem, hogy más dolgok is ott vannak körülöttem, és arra várnak, hogy észrevegyem őket. Gondoljon egy kiscicára. Hiába van szeme, először nem lát még velük – vak, és meg kell tanulnia látni. Ugyanígy volt velem is. A halandó szem és fül mit sem ért, de ott volt valami hozzájuk hasonlatos érzékszerv, amit addig sohasem használtam – valami testetlen érzékelés. És apránként ez az érzékszerv egyre ügyesebb lett, és észlelte a fényeket… aztán a hangokat… aztán a színeket… Mindet homályosan és kontúrok nélkül – sokkal inkább a tudatuk, mintsem valódi látványuk vagy hangjuk észlelése volt ez. Először a fény volt, ami egyre erősebb, egyre tisztább lett… aztán a homok, széles sávban húzódó vöröses homok… itt-ott pedig hosszú, egyenes vonalban vízerek, mintha csatornák lennének…

Seldon izgatottan szívta be a levegőt.

– Csatornák! Ez igazán érdekes. Folytassa.

– De mindez mit sem számított, illetve a későbbiekben lényegtelenné vált. Kezdtek valódivá válni viszont olyan dolgok, amiket nem láttam, csak hallottam… Például valami szárnysuhogáshoz hasonló zaj… ami valahogy, nem tudom, miért, olyan fenségesnek tűnt! Itt lent nincs is ehhez fogható. Aztán egy másik csoda, láttam, láttam őket: magukat a Szárnyakat! Ó, Seldon, a Szárnyak!

– Mégis mik voltak azok? Emberek – angyalok – madarak?

– Nem tudom, nem láttam – még nem… De a színük! Szárny-szín – itt a mi világunkban nincs is ilyen… valami csodálatos szín!

– Szárny-szín? – ismételte Seldon. – És az milyen?

Hamer türelmetlenül legyintett.

– Hogyan mondhatnám el magának? Próbálja meg elmagyarázni egy vak embernek, milyen a kék szín! Ez egy olyan szín, amit maga még sohasem látott – szárny-szín!

– És azután?

– Azután? Ennyi az egész. Egyelőre eddig jutottam. De a visszaérkezés minden alkalommal egyre rosszabb – egyre fájdalmasabb. Nem értem, miért. Meg vagyok győződve róla, hogy a testem sohasem hagyja el az ágyat. Ezen a helyen, ahová eljutok, nincs semmiféle fizikai jelenlétem, ez bizonyos. Miért fáj tehát olyan rettenetesen?

Seldon némán megrázta a fejét.

– A visszaérkezés – valami borzalmas… Az a nehézkedés –aztán a fájdalom, minden egyes porcikámban és idegemben, és a fülem, mintha szét akarna robbanni. És minden olyan hatalmas erővel nyom, mindennek súlya lesz, és az ember börtönben érzi magát. Fényre, levegőre, térre vágyom – mindenekelőtt térre, hogy lélegzethez juthassak! És szabadságra…

– És mi van azokkal a dolgokkal – kérdezte Seldon –, amelyek egykor sokat jelentettek önnek?

– Ez a legrosszabb az egészben. Ugyanannyira kívánom őket, mint azelőtt, talán még jobban. És ezek a dolgok, a kényelem, a luxus, az élvezetek, mintha a Szárnyakkal ellentétes irányba húznának. Örökös harcban állnak egymással – és el sem tudom képzelni, mi lesz a vége.

Seldon csak ült, és hallgatott. Ez a különös történet, amit az imént megosztottak vele, valóban fantasztikusnak tűnt. Talán téveszméről van szó, hallucinációról – vagy lehet, hogy van benne valami? És ha igen, akkor miért épp Hamerrel történik ez? Vele, a materialistával, aki sohasem hitt a lélekben, és mindig a testi örömöket éltette, akiről a legkevésbé gondolnánk, hogy fogékony egy másik világ jelenségeire.

Az asztal túlsó feléről Hamer idegesen figyelte.

– Azt hiszem, az egyetlen, amit tehetünk: várunk – mondta Seldon óvatosan. – Várunk, és meglátjuk, mi történik.

– De nem tudok! Mondom, hogy nem tudok! Abból, amit mond, látom, hogy nem érti. Kettészakít ez a szörnyű huzavona, ez az öldöklő harc közöttük…

– Úgy érti, a test és a lélek között? – igyekezett pontosítani Seldon.

Hamer komolyan ránézett.

– Így is mondhatjuk. Akárhogyan is, elviselhetetlen kín… Nem szabadulhatok…

Bernard Seldon ismét csak megcsóválta a fejét. Fogva tartotta a megmagyarázhatatlan szorítása. De volt még egy javaslata.

– A maga helyében én megkeresném az a nyomorékot – mondta.

De amikor hazafelé ballagott, ezt mormolta maga elé: „Csatornák – csak nem?”

3.

Másnap reggel Silas Hamer új eltökéltséggel lépett ki a házból. Elhatározta, hogy megfogadja Seldon tanácsát, és megkeresi a láb nélküli embert. Szíve mélyén azonban meg volt győződve arról, hogy keresése hiábavaló lesz, és hogy a férfi bizonyára úgy eltűnt azóta, mintha a föld nyelte volna el.

A sikátor két oldalán lévő épületek teljesen elzárták az utat a napfény elől, és az utcácska sötét és rejtelmes volt. Csak egyetlen helyen, úgy félúton volt egy rész, ahol hiányos volt a fal, és itt gyönyörű aranysugár vetődött be, és világította meg ragyogón a földön ülő alakot. Egy ember volt az – igen, ugyanaz a férfi!

Hangszere a falnak támasztva pihent mankói mellett, ő pedig színes krétákkal készített motívumokat a földre. Két rajz már kész volt, kápráztató szépségű és finomságú erdei jelenetek, hajladozó fákkal és csörgedező patakkal, amely mintha igazi lett volna.

Hamer megint csak elbizonytalanodott. Ez az ember tényleg csupán egy utcazenész, vagy utcai festő? Vagy talán ennél sokkal több…?

Hirtelen minden önfegyelem elpárolgott a milliomosból, és zaklatottan és vadul kiáltott rá a férfira:

– Ki maga? Az isten szerelmére, ki maga?

A férfi pillantása találkozott az övével, mosolygott.

– Miért nem válaszol? Szólaljon már meg, beszéljen!

Ekkor észrevette, hogy a férfi elképesztő gyorsasággal rajzol egy csupasz kődarabra. Hamer tekintete követte a férfi kezét… Néhány laza mozdulat, és hatalmas fák szökkentek a magasba. Azután egy szikladarabon ücsörgő férfi… kezében fúvós hangszer… Egy különlegesen szép arcú férfi… kecskelábon…

A sánta férfi keze fürgén megsimította a követ. A férfi a képen továbbra is a sziklán ült, de kecskelába eltűnt. Tekintete találkozott Hamerével.

– Átkozott volt – mondta.

Hamer izgatottan bámult rá. Mert a férfi arca ugyanaz az arc volt, mint a képen, de valahogy furcsán és hihetetlenül gyönyörűbb. Mintha az intenzív és túláradó életörömön kívül minden más eltűnt volna róla.

Hamer sarkon fordult, és szinte menekült, végig a sikátoron, ki a napfényre, és közben mániákusan ismételgette magának:

– Ez lehetetlen… lehetetlen. Megbolondultam… vagy álmodom.

De az arc, Pán isten arca nem eresztette.

Hamer a parkba ment és leült egy székre. Csendes időszak volt ez, csupán néhány nörsz ült a gyerekekkel a fák árnyékában, a zöld pázsiton pedig, akárcsak szigetek a tenger vizén, néhol egy-egy férfialak heverészett.

„Nyomorult csavargók” – gondolta Hamer, és ez mindig a legnagyobb szerencsétlenség szinonimája volt számára. Ma azonban, hirtelen, irigyelni kezdte őket…

Mert az összes teremtett lélek közül csupán ők tűntek szabadnak. Alattuk a föld, fölöttük az ég, a világ, ahol szabadon vándorolhatnak… semmi sem gátolta vagy kötötte meg őket.

Mint a villám, hasított belé a gondolat, hogy ami őt a legkönyörtelenebbül a földhöz láncolja, az nem más, mint amit mind közül a legjobban becsül és istenít – a vagyona! Mindig is úgy tartotta, ez a legnagyobb erő a világon, most pedig, hogy aranymarkában szorongatja őt, most érzi csak igazán, mennyire igaza volt… A saját pénze tartja lekötözve…

De valóban így van? Vagy van valami mélyebb és valódibb igazság, amit még nem értett meg? A pénze vagy a pénz iránti szeretete a bűnös? A saját teremtménye béklyózza le – de nem maga a vagyon, hanem a vagyon szeretete a börtönlánc.

Most már pontosan megértette, mi az a két erő, ami kettészakítja őt – az anyagi világ ölelése, ami körülvette és magába zárta, és vele szemben a tiszta, sürgető hívás, amit magában csak a Szárnyak Szavának nevezett.

És míg az egyik hadakozott és csüggött rajta, a másik megvetette a harcot, és nem hajolt meg az erőszaknak. Csak szólította őt – szüntelen. Olyan tisztán hallotta, mintha szavakat mondott volna.

– Velem nem egyezkedhetsz – mondta a hang –, mert én mindenek fölött állok. Ha követni akarod a szavam, fel kell adnod minden mást és meg kell szabadulnod azoktól az erőktől, amelyek leláncolnak. Mert engem csak az követhet, aki Szabad…

– De én nem tudom… képtelen vagyok… – kiáltotta Hamer.

Néhány ember feléje fordult, és nézte ezt a nagydarab embert, aki magában beszélt.

Tehát áldozatot kell hoznia, feláldoznia azt, ami a legkedvesebb számára, egy darabot magából…

Egy darabot magából – és eszébe jutott a láb nélküli ember…

4.

– Magát meg milyen jószerencse hozta felénk? – kérdezte Borrow.

Hamer valóban idegenül hatott a kelet-londoni misszióban.

– Sok prédikációt végighallgattam – kezdte a milliomos –, mindegyik arról szól, hogy milyen csodákat tudnának tenni a megfelelő tőke birtokában. Azért jöttem, hogy elmondjam: a tőke biztosítva van.

– Ez nagyon kedves öntől – felelte Borrow, némi meglepetéssel. – Tehát egy nagyobb adományt szán nekünk?

Hamer keserűen mosolygott.

– Úgy is mondhatjuk. Az egész vagyonomat.

– Micsoda?

Hamer üzletemberhez méltó szabatossággal ismertette a részleteket. Borrow feje csak úgy kavargott.

– Tehát… tehát azt mondja, hogy a teljes vagyonát átruházza, abból a célból, hogy a kelet-londoni szegények nyomorán enyhítsen, és engem jelöl ki a vagyon kezelőjének?

– Pontosan.

– De miért – miért?

– Nem tudom elmagyarázni – felelte Hamer lassan. – Emlékszik a februári beszélgetésünkre a látomásokról? Nos, egy látomás lepett meg.

– Hiszen ez nagyszerű! – Borrow közelebb hajolt, szeme ragyogott.

– Semmi nagyszerű nincs benne – mondta Hamer szárazon. – Egy jottányit sem érdekel a kelet-londoni szegények sorsa! Csak egy kis életrevalóság kéne nekik. Én is szegény voltam egykor – de sikerült meggazdagodnom. Viszont most meg kell szabadulnom a pénzemtől, és nem akarom, hogy ezek az ostoba mindenféle társaságok kaparintsák meg. Magában megbízom. Táplálja vele a testeket vagy a lelkeket – lehetőség szerint inkább az előbbit. Én éheztem – de tegyen, ahogy jónak látja.

– Soha nem hallottam még ilyesmiről – dadogott Borrow.

– Akkor tehát ennyi lenne – folytatta Hamer. – Az ügyvédek mindent elrendeztek, én pedig aláírtam a papírokat. Meg kell mondanom, meglehetősen elfoglalt voltam az elmúlt két hétben. Csaknem olyan nehéz dolog megszabadulni egy vagyontól, mint amilyen nehéz megszerezni.

– De azért valamennyit csak megtartott magának?

– Egy pennyt sem! – felelte Hamer vidáman. – Na, azért ez nem igaz! Itt egy kétpennys a zsebemben.

És nevetett.

Aztán elköszönt jócskán összezavarodott barátjától, és kisétált a misszióból a szűk, bűzös utcákra. A szavak, amelyeket az imént olyan derűsen ejtett ki, visszacsengtek fülébe, és most a veszteség fájdalmas érzését keltették benne. „Egy pennyt sem!” Hatalmas vagyonából semmi sem maradt. Rettegés fogta el – félt a szegénységtől, az éhségtől, a hidegtől. A meghozott áldozat semmi boldogságot nem jelentett számára.

De egy dolog számított csak: hogy az anyagi világ súlya és átka már nem nehezedett rá, és nem béklyózta le. A láncok eltépése megsebezte és lesújtotta, de a szabadság érzése visszaadta erejét. Testi szükségletei talán tompítják majd a szárnyak szavát, de nem ölhetik meg azt, mert halhatatlan és örök.

A levegő már őszies volt, hideg szél borzongatta meg Hamert. Fázott, reszketett, és éhes volt – elfelejtett ebédelni. Úgy tűnik, a jövője nem sokat várat magára. Elképesztőnek tűnt számára, hogy mindent feladott: a kényelmet, a kiszolgálást, a meleg szobát! A teste kétségbeesetten tiltakozott… De akkor megint megsuhintotta a szabadság boldogító és felemelő érzése.

Hamer habozott. A földalatti-állomás közelében járt éppen, zsebében még ott lapult a kétpennys. Az az ötlete támadt, hogy elmegy a parkhoz, ahol alig két hete figyelte a heverésző semmittevőket. E kalandnál tovább nem gondolt a jövőjével. Most már biztos volt benne, hogy megbolondult – józan emberek nem tesznek ilyesmit, mint ő. De akárhogyan is, a bolondság csodálatos dolognak tűnt számára.

Igen, most azonnal indul a park nyílt pázsitjára, és az, hogy földalattival menjen oda, különösen fontos volt számára. Mert a földalatti az elnyomott, eltemetett életet jelképezte. Ebből a börtönből szabadon fog kiemelkedni a tágas rétek és fák közé, amelyek elrejtik a környező házak nyomasztó közelségét.

A lift gyorsan és könyörtelenül vitte a föld mélyére. Körötte a levegő súlyos és élettelen volt. A peron legvégén állt meg, távol az embertömegtől. Balra tőle nyílt az alagút, amelyből a kígyószerűen előbukkanó szerelvényt várták. Az egész hely valahogy a poklot juttatta eszébe. Senki nem volt mellette, csupán egy fiú ült az egyik ülésen, magába omolva, látszólag alkoholmámorát pihenve ki.

A távolból a vonat baljós dübörgése hangzott fel. A fiú felállt a székből, bizonytalan léptekkel Hamer mellé dülöngélt, és a peron széléről kukucskált az alagútba.

Aztán – az egész hihetetlenül gyorsan történt – a fiú elveszítette egyensúlyát, és előrezuhant…

Hamer fejébe százával tolultak a gondolatok. Eszébe jutott a ruhakupac, amin a busz hajtott át, aztán hallotta a rekedtes hangot: „Ne vádolja magát a naccsúr. Nem vót itt mit tenni.” És ekkor döbbent rá, hogy ezt az életet csak úgy lehet megmenteni, ha ő maga menti meg. Senki más nem volt mellettük, a vonat pedig csak egyre közeledett. Az egész villámgyorsan szaladt át elméjén. Aztán, a megvilágosodással együtt, furcsa nyugalom telepedett rá.

Csupán egyetlen rövid másodperce volt dönteni, és abban a pillanatban pontosan tudta, hogy halálfélelme nem tűnt el. Rettegett a haláltól. És különben is, nem hiábavaló az egész? Két élet, egy helyett?

A peron túlsó végén álló rémült szemtanúk számára semmi idő sem telt el a fiú megtántorodása és a férfi ugrása között – a vonat pedig feldübörgött az alagútban, megállíthatatlanul.

Hamer gyorsan a fiú után kapott. Semmiféle hősies gesztus nem volt ebben, reszkető teste csupán engedelmeskedett a másvilági lény parancsának, aki áldozatot követelt. Utolsó erejével visszarántotta a fiút a peronra, maga pedig bezuhant…

És ekkor meghalt benne a félelem. Az anyagi világ már nem béklyózta le többé. Megszabadult bilincseitől. Egy pillanatra úgy rémlett, mintha Pán vidám sípját hallaná. Aztán – egyre közelebbről és egyre hangosabban, minden mást elnyelve – a Szárnyak csapkodtak körülötte, boldogan, megszámlálhatatlanul… bekerítve és betakarva őt…

(Dedinszky Zsófia)

Geryon Gulyája

1.

– Tényleg bocsásson meg, amiért így rátörtem önre, Monsieur Poirot!

Miss Carnaby két kézzel markolászta kézitáskáját, és előredőlve, nyugtalanul meredt Poirot arcába. Szokásához híven most is lihegett.

Hercule Poirot szemöldöke megemelkedett.

– Emlékszik rám, ugye? – kérdezte feldúltan Miss Carnaby.

Hercule Poirot szeme felcsillant.

– Hogyne emlékeznék önre! – mondta. – Ön az egyik legeredményesebb bűnöző, akivel valaha találkoztam az életben!

– Jaj, istenem, Monsieur Poirot, muszáj ilyeneket mondania? Ön olyan kedves volt hozzám. Emilyvel gyakran emlegetjük, és ha látunk bármit az újságban magáról, rögtön kivágjuk, és emlékkönyvbe ragasztjuk. Ami pedig Augustust illeti, megtanítottuk egy új mutatványra. Ha azt mondjuk neki, hogy „Halj meg Sherlock Holmes kedvéért! Halj meg Mr. Fortune kedvéért! Halj meg Sir Henry Merrivale kedvéért! Halj meg Monsieur Hercule Poirot kedvéért!”, akkor ledobja magát a földre, és úgy elterül, mint egy darab fa: tökéletesen mozdulatlanul fekszik, amíg nem szólunk!

– Ez nagyon megtisztelő – mondta Poirot. – És hogy van ce cher Auguste17?

Miss Carnaby összekulcsolta a kezét, és minden ékesszólását latba vetette kínai pincsije dicséretében.

– Monsieur Poirot, az az állat okosabb, mint valaha. Mindent tud. Tudja, a minap épp egy babakocsis gyermekben gyönyörködtem, amikor hirtelen rántást éreztem: Augustus igyekezett minden erejével elharapni a pórázt. Hát nem okos?

Poirot hunyorított.

– Úgy sejtem, Augustusból sem hiányoznak azok a bűnözői hajlamok, amikről az imént beszéltünk!

Miss Carnaby nem nevetett. Kedves, pufók arcán aggodalom és szomorúság ült. Elfúló hangon mondta:

– Monsieur Poirot, annyira aggódom.

– Mi a baj? – kérdezte Poirot nyájasan.

– Tudja, Monsieur Poirot, félek, tényleg félek, hogy menthetetlenül megrögzött bűnözővé válok, már ha szabad így mondanom. Folyton ilyesmin jár az eszem!

– Milyesmin?

– Furcsábbnál furcsább ötleteim támadnak, tegnap például egy postahivatal kirablásának tényleg egészen kézenfekvő terve jutott az eszembe. Nem gondolkodtam rajta: egyszerűen csak jött! És egy másik zseniális módszer is a vámszabályok kijátszására. Az a meggyőződésem, a legteljesebb meggyőződésem, hogy működne.

– Valószínűleg igen – mondta Poirot szárazon – Az ön ötleteinek mindig megvan ez a veszélyük.

– Ez nagyon aggaszt engem, Monsieur Poirot. Engem szigorú elvek szerint neveltek, számomra semmi sem lehet nyugtalanítóbb, mint hogy ilyen törvénytelen, ilyen igazán bűnös gondolatok jutnak az eszembe. Azt hiszem, részben az is a baj, hogy rengeteg szabad időm van mostanában. Otthagytam Lady Hoggint, és most egy idős hölgy alkalmazásában állok: naponta felolvasok neki, és a leveleit írom. A levelekkel hamar végzek, és ahogy a felolvasásba belekezdek, ő elalszik, és én ott maradok tétlenül, jártatom az agyamat, és mindannyian tudjuk, hogy a sátán az ilyen tétlenül járó agynak örül a legjobban.

– Ugyan, ugyan – mondta Poirot.

– Nemrég olvastam egy könyvet, egy egészen újszerű könyvet, németből fordították. Nagyon érdekes megvilágításban tárgyalja a bűnözői hajlamot. Az embernek, ezt szűrtem le belőle, szublimálnia kell az ösztöneit. Igazából emiatt jöttem el önhöz.

– Valóban? – kérdezte Poirot.

– Ez a helyzet, Monsieur Poirot. Úgy érzem, igazából nem is annyira bűnözésre, hanem izgalomra vágyom! Az életem sajnos merő unalom. Néha úgy érzem, hogy az a… izé… kampány a kínai pincsikkel volt az egyetlen időszak, amikor igazán éltem. Nagyon helytelenítendő, persze, de mint az a könyv is mondja, az ember nem fordíthat hátat az igazságnak. Azért jöttem el önhöz, Monsieur Poirot, mert azt reméltem, hogy talán lehetséges lenne… lehetséges lenne szublimálni ezt az izgalom utáni vágyat azzal, hogy a jó oldalon élem ki, ha szabad így kifejeznem.

– Vagy úgy! – mondta Poirot. – Ezek szerint egy kollégát üdvözölhetek önben.

Miss Carnaby elpirult.

– Ez nagy önteltség a részemről, tudom. De ön volt olyan kedves…

Elhallgatott. Fakókék szemében volt valami egy kutya rimánkodásából, amely reménytelenül is reménykedik, hogy leviszik sétálni.

– Szóval ez az elképzelése – mondta Poirot vontatottan.

– Természetesen okosnak egyáltalán nem vagyok okos – magyarázkodott Miss Carnaby. – De van tehetségem… az alakoskodásra. Muszáj is, hogy legyen, különben az embert rögtön elbocsátanák a társalkodónői állásból. És mindig úgy találtam, hogy ha valaki ostobábbnak mutatkozik annál, mint amilyen, annak általában jó hozadéka van.

Hercule Poirot nevetett.

– Ön elbűvöl engem, mademoiselle.

– Ó, drága Monsieur Poirot, maga micsoda aranyos ember! Ezek szerint remélhetek? Történetesen épp most hullt az ölembe egy kisebb örökség… egy egészen aprócska örökség, de lehetővé teszi a nővérem és jómagam számára, hogy beosztással ellegyünk belőle, így hát megengedhetem magamnak, hogy ne kizárólag a fizetést nézzem.

– Meg kell fontolnom, hogy az ön tehetségét hol lehetne legjobban kamatoztatni – mondta Poirot. – Vagy van esetleg saját ötlete?

– Nahát, maga igazi gondolatolvasó, Monsieur Poirot! Aggódom mostanában egy barátnőm miatt. Meg is akartam osztani önnel ezt a gondom. Természetesen szóljon nyugodtan, ha ez az egész csak egy öreglány agyszüleménye, képzelődése csupán. Az ember talán hajlamos eltúlozni a dolgot, és tervszerűséget lát abban is, ami csupáncsak a véletlen műve.

– Nem hiszem, hogy ön túlzásokba esne, Miss Carnaby. Mondja el, mi nyomja a lelkét.

– Nos, van egy barátnőm, egy igen kedves barátnőm, bár az utóbbi években nem túl sokat láttam. Emmeline Cleggnek hívják. Észak-Angliába ment férjhez, jó anyagi körülmények közé került, amin a férje pár évvel ezelőtt bekövetkezett halála sem rontott. Az özvegység azonban boldogtalanná és magányossá tette, és tartok tőle, hogy némiképp butuska és hiszékeny. A vallás, Monsieur Poirot, nagy segítséget és erőt tud adni az embernek… valláson persze a hagyományos, ortodox vallást értem.

– Úgy érti, a görögkatolikusokat? – kérdezte Poirot.

Miss Carnaby ezen megütközni látszott.

– Ó, nem, dehogy. Az anglikán egyházat. És bár én nem szívelem a római katolikusokat, ők legalább egy elismert egyház. És a metodisták és a kongregacionalisták is mind jól ismert, tiszteletre méltó gyülekezetek. Én ezekről a fura szektákról beszélek. Sorra alakulnak. Egyfajta érzelmi vonzást gyakorolnak, de erősen kétlem, van-e mögöttük igazi lelki tartalom.

– Úgy gondolja, hogy a barátnője egy ilyesféle szekta áldozata?

– Igen. Feltétlen így gondolom. A „pásztor nyája”, így hívják magukat. Devonshire-ben székelnek, egy festői szépségű birtokon a tengerpart mellett. A hívek úgynevezett „visszavonulásra” gyűlnek oda. Ez egy kéthetes időszak, vallási szertartásokkal, rituálékkal. Ezenkívül évente három nagy ünnepük van: a „legelősarjadás”, a „legelőkiteljesedés” és a „legelőaratás”.

– Ez az utóbbi sületlenség – jegyezte meg Poirot. – Legelőt nem lehet aratni.

– Az egész egy nagy sületlenség – kapott rajta Miss Carnaby. – A szekta a mozgalom vezetője köré összpontosul, akit „nagy pásztornak” neveznek. Egy bizonyos dr. Andersen. Nagyon jóképű férfi, és azt hiszem, imponáló a fellépése is.

– Ami vonzza a nőket, ugye?

– Attól félek, igen – sóhajtott Miss Carnaby. – Az apám is nagyon jóképű férfi volt. Ami olykor visszás dolgokat szült a parókián. Azon vetélkedtek, ki hímezze az oltárterítőt, aztán ott volt a templomi munka megosztása…

Elmerengve a fejét csóválta.

– A „nagy nyáj” főleg nőkből áll? – kérdezte Poirot.

– Tudtommal legalább háromnegyed részük az. Aki férfi van, az többnyire sült bolond! A mozgalmat a nők tartják fenn… meg persze az adományaik.

– Aha! – mondta Poirot. – Akkor elérkeztünk a lényeghez. Szépítgetés nélkül, ez az egész ön szerint svindli?

– Nekem őszintén ez a meggyőződésem, Monsieur Poirot. És van még egy dolog, ami aggaszt. A tudomásomra jutott, hogy szegény barátnőm annyira belehabarodott ebbe a vallásba, hogy a most megírt végrendeletében az összes vagyonát a mozgalomra hagyta.

– Ezt sugallták neki? – vágott közbe élesen Poirot.

– Őszintén szólva nem. Ez teljesen az ő ötlete volt. A nagy pásztor megmutatta neki az utat egy újfajta élethez, úgyhogy mindene, amije van, halála után a magasztos ügyre száll. Ami igazán aggaszt…

– Igen? Folytassa!

– Volt több igen gazdag nő az adományozók között. Tavaly hárman is meghaltak közülük.

– Úgy, hogy minden pénzüket erre a szektára hagyták?

– Igen.

– És a rokonaik ebbe szó nélkül beletörődtek? Nagyon csodálkoznék, ha nem mentek volna perre.

– Tudja, Monsieur Poirot, ehhez a gyülekezethez rendszerint magányos nők tartoznak. Olyanok, akiknek nincsenek igazán közeli rokonaik vagy barátaik.

Poirot megfontoltan bólogatott. Miss Carnaby sietve hozzátette:

– Természetesen nincs jogom, hogy bármit is állítsak. Amennyire sikerült utánajárnom, úgy néz ki, nincs semmi gyanús a halálukban. Az egyik, ha jól emlékszem, influenzát követő tüdőgyulladás volt, egy másik pedig gyomorfekély. Semmiféle gyanús körülmény nem merült fel az égadta világon, ha érti, mire gondolok, és az elhalálozások sem a Zöld Lankák-menedékben következtek be, hanem odahaza. Nincs kétségem afelől, hogy ezen a téren minden tökéletesen rendben van, mindazonáltal… nos, én nem szeretném, ha valami ilyesmi történne Emmie-vel is.

Összekulcsolta a kezét, a tekintete könyörgőn Poirot-ra meredt.

Poirot egy-két percig némaságba burkolózott. Amikor újra megszólalt, másképp csengett a hangja. Komor és baljós volt.

– Megadná nekem, vagy utánajárna, név és cím szerint kik voltak ezek a szektatagok, akik az utóbbi időben elhaláloztak?

– Természetesen, Monsieur Poirot.

– Mademoiselle – folytatta eltűnődve Poirot –, ön rendkívül bátor és eltökélt nő. Nincs híján a színészi adottságoknak sem. Hajlandó lenne elvállalni egy olyasfajta munkát, ami esetleg nem kis veszéllyel jár?

– Nincs semmi, amit jobban áhítanék – mondta a kalandvágyó Miss Carnaby.

Poirot figyelmeztetőleg felemelte a kezét.

– Ha van egyáltalán kockázat a dologban, akkor az nem lesz lebecsülendő. Ne feledje, ez vagy vaklárma, vagy nagyon is komoly. Hogy melyikről van szó, az csak úgy derülhet ki, ha ön is tagja lesz a „nagy nyájnak”. Azt javaslom, túlozza el, mekkora vagyont örökölt. Ön most egy jómódú nő, akinek nincs semmi határozott célja az életben. Vitatkozzon össze ezzel az Emmeline barátnőjével: jelentse ki, hogy ez a vallás, amit ő felvett, sületlenség. Ő majd minden erejével azon lesz, hogy megtérítse. Hagyja rábeszélni magát, hogy lemenjen a Zöld Lankák-menedékbe. Ott majd áldozatául esik dr. Andersen meggyőző erejének és személyes varázsának. Gondolom, ezt illetően nincs szüksége instrukciókra.

Miss Carnaby szerényen mosolygott.

– Azt hiszem, menni fog a dolog! – duruzsolta.

2.

– Nos, barátom, mi szél hozta erre?

Japp főfelügyelő figyelmesen nézte a kis embert, aki feltette a kérdést. Majd szomorúan azt mondta:

– Ez cseppet sem olyan, ami az ínyemre volna, Poirot. Úgy utálom ezeket a loncsos hajú, vallási hóbortban szenvedőket, mint a bűnt! Csak átverik a nőket a halandzsájukkal. Ez a fickó azonban óvatos. Nincs semmi, amivel meg lehetne fogni. Csupa hibbant dolog, de ártalmatlan.

– Megtudott bármit erről a dr. Andersenről?

– Utánanéztem a múltjának. Ígéretes vegyészi karriernek nézett elébe, amíg ki nem rúgták valamelyik német egyetemről. Úgy néz ki, az anyja zsidó volt. Mindig nagyon érdekelték a keleti mítoszok és vallások, az összes szabad idejét ezeknek szentelte, és különböző cikkeket írt a témában. Ezek közül némelyik számomra kész badarságnak hangzik.

– Szóval nincs kizárva, hogy valódi fanatikus?

– Azt kell hogy mondjam, szakasztott úgy néz ki!

– És mi van azokkal, akiknek odaadtam a nevét-címét?

– Azokkal nincs mit tenni. Miss Everitt vastagbélfekélyben halt meg. Az orvos egészen biztos benne, hogy minden a legnagyobb rendben a kréta körül. Mrs. Lloyddal tüdőgyulladás végzett. Lady Westernnel tuberkulózis. Évek óta szenvedett benne, jóval azelőtt megkapta, hogy ezzel a kompániával összejött volna. Miss Lee tífuszban halt meg: úgy hírlik, valami franciasalátát evett fenn Észak-Angliában, attól fertőződött meg. Hárman közülük az otthonukban estek ágynak és haltak meg, Mrs. Lloyd pedig egy szállodában Dél-Franciaországban. Ami ezeket az elhalálozásokat illeti, nem kapcsolódnak semmilyen módon a nagy nyájhoz vagy Andersen devonshire-i ingatlanához. Véletlen egybeesés az egész. Minden tökéletesen rendben, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Hercule Poirot felsóhajtott.

– És mégis, mon cher, az az érzésem, hogy ez Hercules tizedik munkája, és hogy ez a dr. Andersen a Geryon nevű szörny, akit nekem küldetésem elpusztítani.

Japp aggodalmasan nézett rá.

– Figyeljen ide, Poirot, maga az utóbbi időben nem olvas túl sok zagyva irodalmat?

– Az én megjegyzéseim mindig találóak, világosak és helytállóak – felelte Poirot méltóságteljesen.

– Akár maga is alapíthatna egy új vallást – mondta Japp. – A krédója a következő lehetne: Hercule Poirot-nál nincs okosabb ember a földön, ámen. Refrén da capo, ad libitum18!

3.

– Itt a béke az, ami a legcsodálatosabb! – Miss Carnaby átszellemülten, hatalmas kortyokban habzsolta a levegőt.

– Én megmondtam neked, Amy – mondta Emmeline Clegg.

A két barátnő a hívogatóan áttetsző kék tengerre néző lejtőn üldögélt. Harsogó zöld volt a fű; a föld és a sziklák sötétvörös fényben izzottak. Az újabban Zöld Lankák-menedéknek nevezett kicsiny birtok egy körülbelül hatholdnyi hegyfokon terült el. Csak egy keskeny földnyelvvel kapcsolódott a szárazföldhöz, úgyhogy szinte szigetnek számított.

Mrs. Clegg nagy átéléssel szavalni kezdett:

– Vöröslő ország, fény és ígéret földje, hol a háromszoros sorsnak kell beteljesülnie!

Miss Carnaby mélyet sóhajtott, és azt mondta:

– A Mester ezt milyen szépen mondta a tegnap esti szertartáson!

– Várj csak, mit fogsz szólni a ma estihez! Ma este ünnep van, legelőkiteljesedés! – felelte a barátnője.

– Ó, már alig várom – mondta Miss Carnaby.

– Csodálatos szellemi élményként fogod megtapasztalni – ígérte a barátnője.

Miss Carnaby egy hete érkezett a Zöld Lankák-menedékbe. A következő szavakkal állított be:

– Szóval mi ez az ostobaság? Most őszintén, Emmie, egy olyan értelmes nő, mint te… stb. stb.

A dr. Andersennel való bemutatkozó találkozás során pedig már az elején leszögezte:

– Nem szeretném ittlétem okát hamis színben feltüntetni, dr. Andersen. Az apám az anglikán egyház lelkésze volt, és én sohasem inogtam meg a hitemben. Nem hódolok be pogány tanoknak.

A jól megtermett, aranyszőke férfiú rámosolygott. A mosolya jókedvről és megértésről árulkodott. A férfi megbocsátón nézett a vele pont szemközt ülő, kövérkés, meglehetősen harcias nőszemélyre.

– Kedves Miss Carnaby! – mondta. – Ön Mrs. Clegg barátnője, és mi szívesen látjuk ebben a minőségében. És higgye el, a mi tantételeink nem pogányak. Itt mi minden vallást örömmel fogadunk, és ugyanolyan tiszteletben részesítjük.

– Mindet azért nem kéne – vetette oda a néhai Thomas Carnaby tiszteletes nyakas leánya.

A Mester hátradőlt a székében, és zengő hangon így szólt:

– Atyám házában sok szoba van… Gondoljon erre, Miss Carnaby.

A fogadószobából eltávozva Miss Carnaby odasúgta a barátnőjének:

– Tényleg nagyon jóképű férfi.

– Igen – felelte Emmeline Clegg. – De a szellemisége a legcsodálatosabb.

Miss Carnaby egyetértett. A barátnőjének igaza volt, ezt érezte maga is, a megtisztultság auráját, a szellem kisugárzását…

Visszafogta magát. Nem azért jött ide, hogy a nagy pásztor szellemi vagy másmilyen varázsának a prédájául essen. Maga elé képzelte Hercule Poirot-t. Egészen távolinak tűnt, és furcsán e világinak…

Amy, Amy, fékezd magad, figyelmeztette magát Miss Carnaby. Ne feledd, miért vagy itt…

De ahogy a napok peregtek, azon kapta magát, hogy szinte ellenállás nélkül behódol a Zöld Lankák áhítatának. A béke, a keresetlenség, az egyszerű, mégis ízletes ételek, a szertartások szépsége, bennük a szeretetről és az imádatról szóló énekekkel, a Mester egyszerű, mégis megindító szavai, melyekkel csupa olyasmire szólít fel, ami az emberi értékek közt a legjobb és legmagasztosabb – a világ minden viszálya és rútsága ki volt rekesztve innen. Itt csak a béke és a szeretet honolt…

És aznap este volt a nyár nagy ünnepsége, a legelők kiteljesedésének ünnepe. Amely során őt, Amy Carnabyt gyülekezeti taggá avatják: eggyé válik a nyájjal.

Az ünnepséget a Beavatottak Szent Karámjának nevezett, csillogó fehér betonépületben tartották. Itt gyülekeztek a hívek nem sokkal napnyugta előtt. Juhbőr mellényt és sarut viseltek. A karjuk csupaszon maradt. Dr. Andersen egy emelvényen állt a karám közepén. A sudár termetű, aranyszőke hajú, kék szemű férfi a szőke szakállával, markáns arcélével vonzóbb nem is lehetett volna. Zöld köntösbe öltözött, és arany pásztorbot volt nála.

A magasba emelte, és a gyülekezetre halálos csend borult.

– Hol vannak a juhaim?

– Itt vagyunk, ó, pásztor! – hangzott a válasz a tömegből.

– Töltsétek meg a szíveteket hálával és örömmel. Ez az öröm ünnepe.

– Ez az öröm ünnepe, és mi örömmel vagyunk töltekezve.

– Számotokra ne legyen többé keserűség, ne legyen többé fájdalom. Csak öröm!

– Csak öröm…

– Hány feje van a pásztornak?

– Három feje van: egy fej aranyból, egy fej ezüstből, egy fej zengő bronzból.

– Hány teste van a juhnak?

– Három teste van: egy test húsból, egy test kárhozatból, egy test fényből.

– Hogyan nyertek befogadást a nyájba?

– A vér szentsége által.

– Készen vagytok-e e szentség felvételére?

– Készen.

– Kössétek be a szemetek, és nyújtsátok ki a jobbotok!

A hívők engedelmesen bekötötték a szemüket az erre a célra biztosított zöld színű kendőkkel. A többiek példáját követve Miss Carnaby is előrenyújtotta a karját.

A nagy pásztor elhaladt nyájának sorai előtt. Apró kiáltások hallatszottak, fájdalmas vagy gyönyörteli nyögések.

Miss Carnaby indulatosan azt mondta magában: „Ez az egész kész istenkáromlás! Az ilyesfajta vallási hisztéria elítélendő. Meg kell őriznem a nyugalmamat, és meg kell figyelnem, hogyan reagálnak a többiek. Engem nem kerít hatalmába… Engem nem…”

A nagy pásztor odaért hozzá. Miss Carnaby érezte, hogy a kezét megfogják, feltartják, aztán éles, metsző fájdalmat érzett, mintha tűt szúrtak volna belé. A nagy pásztor halkan mormolta:

– A vér szentsége telítsen el örömmel…

Továbblépett.

Nemsokára parancsszó harsant.

– Vegyétek le a kendőt, és adjátok át magatokat a lelki gyönyöröknek!

A nap már alábukóban volt. Miss Carnaby körülnézett. A többiekkel együtt lassan kifelé haladt az épületből. Hirtelen felszabadultnak, boldognak érezte magát. Leomlott a selymes, puha fűbe. Honnan vette, hogy ő magányos középkorú nő, aki senkinek se kell? Az élet csodálatos – ő maga is csodálatos! Vele van a gondolat hatalma – és az álomé. Nincs semmi, amit ne tudna véghez vinni!

Vad örömmámor csapott magasra benne. Hittársait figyelte maga körül: hirtelen mintha mindenki aránytalanul megnőtt volna.

Mintha lábra keltek volna a fák… – mondta magában áhítattal.

Felemelte a kezét. Ez tudatos mozdulat volt: a földgolyó csak az ő parancsaira vár. Caesar, Napóleon, Hitler – szegény, szánalmas, jelentéktelen figurák! Fogalmuk se lehet róla, hogy ő, Amy Carnaby mire képes! Holnap megteremtheti a világbékét, a nemzetek közti barátságot. Nem lesz többé háború, nem lesz többé szegénység, betegség. Ő, Amy Carnaby megvetheti az új világ alapjait.

De fölösleges a sietség. Az idő végtelen… Percre perc, órára óra jön. Miss Carnaby úgy érezte, mintha keze-lába ólomból volna, de a gondolatai önfeledten csapongtak. Ha úgy tetszik, bekalandozhatja az egész világegyetemet. Elaludt, de alvás közben is álmodott… Végtelen terekről… hatalmas épületekről… egy új és csodálatos világról…

A világ fokozatosan zsugorodott. Miss Carnaby felásított. Megmozgatta elmerevedett tagjait. Mi történt tegnap óta? Végigálmodta az éjszakát…

Fenn volt a hold. Fényénél Miss Carnaby éppen kivehette óráján a mutatókat. Nagy megdöbbenésére háromnegyed tízen álltak. A nap, ezt biztosan tudta, nyolc óra tízkor ment le Alig telt el valamivel több mint másfél óra? Ez lehetetlen. És mégis…

– Nagyon érdekes – dünnyögte magában Miss Carnaby.

4.

– Nagyon fegyelmezetten be kell tartania az utasításaimat – mondta Hercule Poirot. – Érti, ugye?

– Ó, igen, Mr. Poirot. Megbízhat bennem.

– Tett említést arról, hogy szándékában áll támogatni a szektát?

– Igen, Mr. Poirot. Magával a Mesterrel… pardon, dr. Andersennel beszéltem. Mély átéléssel elmondtam neki, hogy micsoda lelki megvilágosodást jelentett számomra ez az egész, pedig gúnnyal telve jöttem ide, és elszánással, hogy a hitemet megtartom. És… őszintén szólva nem is nagyon kellett erőlködnöm, hogy ilyesmiket mondjak. Tudja, dr. Andersennek fantasztikus vonzereje van.

– El tudom képzelni – vetette közbe Hercule Poirot szárazon.

– Egészen meggyőző a modora. Az ember tényleg úgy érzi, hogy őt a pénz egyáltalán nem érdekli. „Adj, amennyit tudsz – ezt mondta azzal a lekenyerező mosolyával. – Ha semmit nem tudsz adni, az se baj. Attól még a nyájhoz tartozol.” Azt feleltem: „Jaj, dr. Andersen, annyira azért nem állok rosszul. Épp most örököltem egy tekintélyes summát egy távoli rokontól, és bár gyakorlatilag mindaddig nem nyúlhatok a pénzhez, amíg az összes formaságokon nem esünk túl, egy dolgot mihamarabb nyélbe akarok ütni.” És aztán elmondtam neki, hogy végrendeletet készítek, amelyben az egészet a Testvériségre kívánom hagyni. Elmondtam, hogy nincsenek közeli hozzátartozóim.

– És ő nagylelkűen elfogadta a hagyatékot?

– Teljesen szenvtelen volt ez ügyben. Azt felelte, sok-sok hosszú év fog eltelni, mire eltávozom, és neki elhihetem, hogy a lelki kiteljesedés hosszú, örömteli élete vár rám. Tényleg olyan megindítóan beszél.

– Efelől nincsenek kétségeim – jegyezte meg Poirot kimérten. Aztán hozzátette: – Utalt az egészségi állapotára?

– Igen, Mr. Poirot. Beszámoltam neki, hogy tüdőproblémáim voltak, és hogy ez már nem is egyszer kiújult, de néhány éve a legutóbbi szanatóriumi kezelés remélhetőleg teljesen kigyógyított.

– Kitűnő!

– De tényleg nem értem, hogy ha egyszer a tüdőm makkegészséges, mi szükség van rá, hogy tüdőbetegnek mondjam magam.

– Legyen nyugodt, szükség van rá. Beszélt a a barátnőjéről?

– Igen. Szigorúan bizalmasan megsúgtam neki, hogy a drága Emmeline-re az özvegyi öröksége mellé egy még annál is nagyobb pénzösszeg száll rövidesen egy nagynénitől, aki igen szorosan kötődik hozzá.

– Eh bien, ez egy darabig remélhetőleg biztonságot jelent Mrs. Clegg számára!

– Jaj, Mr. Poirot, valóban úgy gondolja, hogy itt valami nincs rendben?

– Épp ezt iparkodom kideríteni. Találkozott egy bizonyos Mr. Cole-lal odalenn a menedékben?

– A legutóbb, amikor lementem, volt ott egy Mr. Cole. Elég különös ember. Fűzöld rövidnadrágban jár, és csakis káposztát eszik. Ő az egyik legfanatikusabb hívő.

– Eh bien, minden jól alakul. Minden elismerésem az eddig végzett munkájáért. Most már jöhet az őszi ünnepség.

5.

– Miss Carnaby! Várjon egy pillanatra!

Mr. Cole karon ragadta Miss Carnabyt. A szeme lázasan fénylett.

– Látomásom volt… egészen rendkívüli látomásom. Tényleg muszáj elmondanom önnek.

Miss Carnaby felsóhajtott. Némiképp tartott Mr. Cole-tól és az ő látomásaitól. Voltak pillanatai, amikor határozottan úgy érezte, hogy Mr. Cole őrült.

Ráadásul ezeket a látomásait néha nagyon kínosnak találta. Bizonyos szókimondó passzusokra emlékeztették abban a tudatalattiról szóló igencsak újmódi német könyvben, amelyet Devonba jövetele előtt olvasott.

Mr. Cole csillogó szemmel, izgalomtól remegő ajkakkal belefogott.

– Éppen meditáltam, tudja, az élet kiteljesülése járt a fejemben, a legmagasztosabb öröm, amit a gondolat közössége kínál, amikor a szemem hirtelen felpattant, és…

Miss Carnaby megacélozta magát, és abban bízott, hogy amit Mr. Cole látott, az nem az lesz, ami a múltkor – nevezetesen egy isten és egy istennő rituális menyegzője az ősi Sumerban.

– Láttam – Mr. Cole egészen közel hajolt, vadul fújtatott, a szemében jól láthatóan (igen, minden kétséget kizáróan) ott lobogott a téboly lángja –, láttam Illés prófétát, ahogyan tüzes szekerén leereszkedik a mennyből.

Miss Carnaby megkönnyebbülten sóhajtott fel. Akkor már inkább Illés, gondolta, Illéssel semmi gond.

– Odalent Baál oltárai álltak – folytatta Mr. Cole –, több száz és száz. Egy hang kiáltott rám: Fogadd be szemeiddel, amit látni fogsz, jegyezd fel, és tégy róla tanúbizonyságot…

Elhallgatott. Miss Carnaby udvariasan megkérdezte:

– És?

– Az oltárokra áldozatok voltak odakötözve, tehetetlenül csak a késre vártak. Szüzek és szüzek százával… ifjú, gyönyörű, meztelen szüzek…

Mr. Cole cuppanó hangot adott ki magából. Miss Carnaby elpirult.

– Aztán jöttek a hollók, Északról eljöttek Odin hollói. Összetalálkoztak Illés hollóival, együtt köröztek az égen, aztán lecsaptak, kivájták a szemüket az áldozati személyeknek… Lőn jajveszékelés, fogaknak csikorgatása! És kiáltott a hang: „Ímé az áldozat! Pecsételje meg a vérszerződést, amely ezen a napon köttetett Jehova és Odin között!” Aztán a papok nekiestek az oltáron fekvőknek, felemelték késeiket, belemerítették áldozataikba…

Miss Carnaby kétségbeesetten igyekezett szabadulni zaklatójától, akinek mostanra a szadista kéjtől a nyála is kicsordult.

– Bocsásson meg egy percre! – Miss Carnaby sieve leszólította Lipscombot, a Zöld Lankák bejáratánál álló kapusfülke őrét, aki a gondviselés különös kegye folytán épp arra járt. – Nem tudom, nem tudná-e megtalálni nekem a brosstűmet. Valahol errefelé veszthettem el.

Lipscombra nem terjedt ki a Zöld Lankákon eluralkodó általános kellem és emelkedettség. Kurtán csak annyit mordult, hogy nem látott semmiféle brosst. Nem az ő dolga megkeresni elveszett dolgokat. Megpróbálta lerázni Miss Carnabyt, de ő nem hagyta magát, ott jött mellette és a brosstűjéről fecsegett, amíg biztos távolságban nem tudta maga mögött a lánglelkű Mr. Cole-t.

Ebben a pillanatban maga a Mester lépett ki a Nagy Karámból, és nyájas mosolya arra bátorította Miss Carnabyt, hogy kiöntse neki a lelkét: nem gondolja-e, hogy Mr. Cole teljesen… teljesen…

A Mester a vállára helyezte a kezét.

– Ki kell űznöd magadból a félelmet – mondta. – A tökéletes szeretet elűzi a félelmet…

– De én azt hiszem, Mr. Cole őrült. Azok a látomásai…

– Ez azért van – mondta a Mester –, mert még tisztátalanul lát… esendő mivolta lencséjén át. De eljő a nap, amikor majd a lélek tükrével lát… lélektől lélekig.

Miss Carnaby meghökkent. Igen, persze, innen nézve… Sietve könnyebb célpontot keresett.

– És azt sem értem – kérdezte –, miért kell Lipscombnak ilyen förtelmesen undoknak lennie.

A Mester ismét megfürdette mennyei mosolyában.

– Lipscomb – mondta – a mi hűséges házőrzőnk. Durva, primitív lélek, de hűséges… a végsőkig hűséges.

Továbbment. Miss Carnaby látta, ahogy megáll Mr. Cole mellett, a kezét a vállára teszi. Miss Carnaby bízott benne, hogy talán a Mester hatására a látomások iránya változni fog.

Mindenesetre az őszi ünnepségig már csak egy hét volt hátra.

6.

Az ünnep előtti nap délutánján Miss Carnaby egy kis teázóban találkozott Poirot-val Newton Woodbury álmos kisvárosában. Miss Carnaby kipirult arccal érkezett, és még a szokásosnál is zaklatottabb volt. A teáját kortyolgatva ült, és egy száraz teasüteményt forgatott az ujjai közt.

Poirot számos kérdést feltett, amikre Miss Carnaby kurtán válaszolgatott. Végül Poirot ezt kérdezte:

– Hányan lesznek a ünnepségen?

– Azt hiszem, százhúszan. Ott lesz Emmeline és természetesen Mr. Cole is… Ő mostanában tényleg nagyon furcsán viselkedik. Látomásai vannak. Néhányról beszámolt nekem, tényleg egészen furák. Remélem, őszintén remélem, hogy nem őrült. Aztán elég sok új tag jelen lesz, csaknem húsz.

– Helyes. Tudja, mit kell tennie?

Miss Carnaby némi habozás után, különös hangon felelt:

– Tudom, mit kötött a lelkemre, Monsieur Poirot…

– Três bien!19

Amy Carnaby tisztán és jól hallhatón befejezte a mondatot:

– De nem fogom azt tenni.

Hercule Poirot rábámult. Miss Carnaby felállt. Hangja pergővé, hisztérikussá vált.

– Ön ide küldött, hogy kémkedjek dr. Andersen után. A legkülönbözőbb dolgokkal gyanúsította. Csakhogy ő csodálatos ember, nagy tanító! Hiszek benne egész szívemmel-lelkemmel! És nem fogok többé kémkedni magának, Monsieur Poirot! Én egy vagyok a pásztor juhai közül. A Mesternek üzenete van a világ számára, és mostantól testemmel és lelkemmel hozzá tartozom! És engedje meg, hogy a teámat magam fizessem.

Azzal a drámai hatást kissé lerontva lecsapott az asztalra egy shillinget meg három pennyt, és kiviharzott a teázóból.

– Nom d’un nom d’un nom20 – dörmögte Hercule Poirot.

A pincérnőnek kétszer is szólnia kellett hozzá, mire rájött, hogy a számlát nyújtja. A pillantása találkozott egy mogorva kinézetű férfi vizsla tekintetével a szomszéd asztalnál. Poirot elvörösödött, fizetett, és kiment.

Az agya lázasan dolgozott.

7.

A juhnyáj ismét összegyűlt a Nagy Karámban. Felhangzott a rituális kérdezz-felelek.

– Készen vagytok-e a szentség felvételére?

– Készen.

– Kössétek be a szemetek, és nyújtsátok ki a jobbotok!

A nagy pásztor pompás zöld köntösében végighaladt a várakozók sorfala közt. Miss Carnaby szomszédja, a káposztaevő, látomásos Mr. Cole gyönyörteli nyögést hallatott, ahogy a tű a húsába mélyedt.

A nagy pásztor megállt Miss Carnaby előtt. A karjáért nyúlt…

– El a kezekkel! Hozzá ne…

Hihetetlen, példátlan szavak. Dulakodás, dühödt üvöltés. Zöld kendők repülnek le a szemekről… elképesztő látványban van részük: a nagy pásztor ott vergődik a juhbőrt viselő Mr. Cole és egy másik hívő kezei közt.

Pattogó, hivatalos hangon a hajdani Mr. Cole így szólt:

– …és letartóztatási parancsom van ön ellen. Figyelmeztetem, hogy minden, amit mond, az a bírósági tárgyaláson ön ellen bizonyítékként felhasználható.

Mostanra további alakok bukkantak fel a Nagy Karám ajtajában: kék egyenruhás alakok.

– Itt a rendőrség! – kiáltott valaki. – Elviszik a Mestert! Elviszik a Mestert…

Mindenki döbbenten, elborzadva állt… Számukra a nagy pásztor vértanú volt, akinek az összes nagy tanító példájára mártíromságot kell elszenvednie a külvilág értetlensége és üldöztetése okán…

Eközben Cole detektívfelügyelő gondosan elcsomagolta a nagy pásztor kezéből kihullott injekciós fecskendőt.

8.

Poirot nyájasan megrázta Miss Carnaby kezét, és bemutatta Japp főfelügyelőnek.

– Íme, az én bátor kolléganőm!

– Elsőrendű munka volt, Miss Carnaby – mondta Japp főfelügyelő. – Maga nélkül nem boldogultunk volna, az egyszer biztos!

– Jaj, de drága! – kiáltott fel Miss Carnaby egészen felajzva. – Olyan kedves öntől, hogy ezt mondja. Tudja, attól tartok, igazából még élveztem is a dolgot. Az izgalom, tudja, meg hogy szerepet játszhattam. Néha teljesen elragadott a hév. Egészen beleéltem magam, hogy én is olyan buta tyúk vagyok, mint a többiek.

– Ez volt a sikere titka! – mondta Japp. – Hogy ilyen természetesen csinálta. Azt a gazembert ennél kevesebb nem csalta volna lépre. Agyafúrt fickó.

Miss Carnaby odafordult Poirot-hoz.

– Az borzasztó pillanat volt ott a teázóban. Nem tudtam, mitévő legyek. Egyik pillanatról a másikra rögtönöznöm kellett.

– Nagyszerűen csinálta! – mondta Poirot melegen. – Azt hittem, valamelyikünknek elment az esze. Egy másodpercre az is megfordult a fejemben, hogy komolyan gondolja.

– Nagyon megdöbbentem – mondta Miss Carnaby. – Miközben bizalmasan beszélgettünk, egyszer csak megláttam az ablaküvegben, hogy a menedék kapuőre, Lipscomb a mögöttem lévő asztalnál ül. Még most se tudom, hogy a véletlen műve volt-e, vagy tényleg engem követett. Mondom, azt tettem, ami a pillanat hevében tőlem telt, és reméltem, hogy ön meg fogja érteni.

– Megértettem – mosolygott Poirot. – Csak egy ember ült elég közel ahhoz, hogy hallhassa, mit beszélünk, és miután kijöttem a teázóból, úgy rendeztem, hogy kövessék. Miután egyenesen a menedékhez ment, rájöttem, hogy mégiscsak megbízhatom önben, és hogy nem fog visszatáncolni. Viszont féltem, hogy most még nagyobb veszélybe kerül.

– Tényleg… tényleg veszélyben voltam? Mi volt a fecskendőben?

– Elmondja, vagy mondjam én? – kérdezte Japp.

Poirot magánál tartotta a szót.

– Mademoiselle – szólt komoran –, ez a dr. Andersen tökélyre vitt egy módszert, amivel embereket szipolyozhatott ki és gyilkolhatott meg, méghozzá tudományos alapon. Élete legnagyobb részét bakteriológiai kutatásoknak szentelte. Más név alatt biológiai laboratóriumot tartott fenn Sheffieldben. Különböző baciluskultúrákat tenyésztett ki. Az ünnepségeken az volt a szokása, hogy kis, de még hatásos mennyiséget fecskendez be hívőinek a Cannabis indicából, közönséges nevén hasisból. Ez hallucinációkat és örömérzetet okoz. Így kötötte magához hívőit. Ez volt az általa ígért lelki gyönyörök hátterében.

– Nagyon figyelemreméltó – mondta Miss Carnaby. – Tényleg nagyon figyelemreméltó érzés volt.

Hercule Poirot bólintott.

– Ezek voltak tehát a tarsolyában: domináns személyiség, tömeghisztéria-keltő képesség és kábítószer-kínálat. Volt azonban egy további trükkje is. A magányos nők hálából és hitbuzgóságból a vagyonukat végrendeletileg a szektára hagyták. Ezek a nők egymás után elhaláloztak. Odahaza haltak meg, és látszólag természetes okból. Anélkül, hogy a részletekbe túlságosan belebonyolódnék, megpróbálom elmagyarázni. Bizonyos baktériumokból hathatós tenyészetek állíthatók elő. A Coli communis nevű baktériummal például vastagbélfekély okozható. A tífuszbacilust sem nehéz bejuttatni a szervezetbe. A pneumococcust sem. Van egy gümőbacilusokból készült oltóanyag, amely ártalmatlan az egészséges emberre, de a régi gümőkórheget begyullasztja. Ugye, micsoda ördögi fortély? Ezek a végzetes megbetegedések az ország más és más részein történnek, különböző orvosok kezelik őket, gyanúnak még csak az árnyéka sem vetődhet fel. Emellett, mint megtudtam, dr. Andersen egy olyan szert is kikísérletezett, amely egy adott baktérium hatását egyidejűleg késlelteti és fokozza is.

– Igazi sátán ez az ember! – kiáltott Japp főfelügyelő.

– Arra kértem, említse meg neki, hogy ön hajlamos a tébécére – folytatta Poirot. – Amikor Cole letartóztatta a doktort, gümőkórbacilus volt a fecskendőjében. Minthogy ön egészséges, önnek nem árthatott volna a szer, ezért akartam, hogy a tüdőbetegségét hangsúlyozza. Rettenetesen féltem, nehogy dr. Andersen valami másfajta bacilus mellett döntsön, de az ön bátorságára tekintettel hagynom kellett, hogy vállalja a kockázatot.

– Ó, az teljesen természetes volt – élénkült fel Miss Carnaby. – Szeretem a kockázatot. Én csak a bikától félek a réten, meg a hasonlóktól. De van elég bizonyíték ahhoz, hogy elítéljék azt a szörnyeteget?

Japp vigyorgott.

– Bizonyíték van bőven. A kezünkre került a laboratóriuma, az összes tenyészete, minden!

– Azt hiszem, elképzelhető, hogy gyilkosságok hosszú sorozatát követte el – tűnődött Poirot. – De állítom, hogy nem azért bocsátották el arról a német egyetemről, mert az anyja zsidó volt. Ez csak mesebeszéd arra, hogy miért jött ide, meg hogy rokonszenvet ébresszen maga iránt. Igazából szerintem tiszta árja vér folyik az ereiben.

Miss Carnaby felsóhajtott.

– Qu’est ce qu’il y a?21 – kérdezte Poirot.

– Eszembe jutott, milyen csodálatos álmot láttam az első ünnepségen… gondolom, a hasis tette. Az egész világot olyan szépen elrendeztem! Vége a háborúknak, vége a szegénységnek, betegségnek, vége minden csúfságnak…

– Szép álom lehetett – mondta Japp irigyen.

Miss Carnaby felpattant.

– Haza kell mennem. Emily már nagyon aggódhat. És hallom, drága Augustusomnak is rettenetesen hiányzom.

Hercule Poirot mosolyogva mondta:

– Talán attól félt, hogy az ő példájára ön is „meghal Hercule Poirot-ért”!

(Tábori Zoltán)

A piros lámpa

– Juj, ez olyan izgalmas – mondta a bájos Mrs. Eversleigh, kerekre nyitva szép, de kissé üres kék szemét. – A nőknek sokak szerint hatodik érzékük is van; maga szerint igaz ez, Sir Alington?

A híres elmegyógyász gúnyosan mosolygott. Mérhetetlenül megvetette a bájos ostobákat, mint amilyen ez a vendégtársa is. Alington West megfellebbezhetetlen szaktekintélye volt a különféle elmekóroknak, s helyzetével és önnön fontosságával tökéletesen tisztában is volt. Kissé nagyképű, hízásra hajlamos ember volt Sir Alington West.

– Rengeteg butaságot összehordanak erről, tudom, Mrs. Eversleigh. De hát mit is jelent a kifejezés, hogy hatodik érzék?

– Maguk, tudósok mindig olyan szigorúak. Pedig az ember néha egész döbbenetes módon tud dolgokat… egyszerűen tud, megérez, úgy értem… néha már hátborzongató… de tényleg. Claire érti, mire gondolok, igaz-e, Claire?

Kissé sértődött csücsörítéssel, leejtett vállal háziasszonyuk felé fordult.

Claire Trent nem válaszolt azonnal. Kisebb vacsoratársaság volt jelen – ő és a férje, Violet Eversleigh, Sir Alington West és az unokaöccse, Dermot West, ez utóbbi egyben Jack Trent jó barátja. Jack Trent vette fel a fonalat: kissé testes, pirospozsgás arcú, nyájas mosolyú, kellemes, ráérős nevetésű férfi.

– Szamárság, Violet! A legjobb barátnője életét veszti valami vonatbalesetben. Magának meg rögtön eszébe jut, hogy múlt kedden fekete macskával álmodott – jaj de jó, hiszen ezek szerint egész idő alatt érezte, hogy valami történni fog!

– Nem, nem, Jack, összekeveri az előérzetet az intuícióval. Rajta, Sir Alington, tessék beismerni, hogy előérzetek igenis vannak!

– Bizonyos fokig lehetséges – mondta vonakodva az orvos. – De persze nagy szerepet játszik a véletlen is, no meg aztán az ember már csak hajlik arra, hogy felfújjon egy történetet.

– Szerintem nincs olyan, hogy előérzet – szólalt meg hirtelen Claire Trent. – Vagy intuíció, vagy hatodik érzék, amikről annyit lefetyelünk. Mindnyájan úgy rohanunk végig az életen, akár egy ismeretlen úti cél felé száguldó vonat a sötétben.

– Nem hinném, hogy ez jó hasonlat, Mrs. Trent – mondta Dermot West, aki most először emelte fel a fejét, és szólt bele a társalgásba. Szürke szeme egész különösen villogott sötétre barnult arcában. – Tudja, elfeledkezik a lámpákról.

– Lámpákról?

– Igen, zöld, ha minden rendben, piros… ha veszély közeleg!

– Piros… ha veszély közeleg… jaj de izgalmas! – lehelte Violet Eversleigh.

Dermot ingerülten fordult el tőle.

– Ki lehetne fejezni persze másképp is. Vigyázat, veszély! Piros a lámpa! Légy óvatos!

Trent furcsálkodva bámult rá.

– Ezt úgy mondtad, mintha valóságos élmény lenne mögötte, öregfiú.

– Van is… illetve volt.

– Mesélj!

– Hozok egy példát. Odakinn Mezopotámiában, a fegyverszünet megkötése után egy este beléptem a sátramba, és fura érzés fogott el. Veszély! Légy óvatos! Sejtelmem sem volt, mi lehet az. Körbejártam a tábort, összevissza kellemetlenkedtem, óvintézkedéseket foganatosítottam egy arab támadás esetére. Aztán visszamentem a sátramba. Alighogy beléptem, még erősebben rám tört ugyanaz az érzés. Veszély! A végén fogtam egy takarót, kimentem a szabadba, beleburkolóztam, és kinn aludtam.

– És?

– Másnap reggel, amint beléptem a sátramba, egy félméteres kés állt ki az ágyamból, éppen ott, ahol feküdtem volna. Hamar felgöngyölítettem az ügyet… az egyik arab szolga volt. A fiát agyonlőttük kémkedésért. Mit szól ehhez, Alington bácsi… ehhez az én piros lámpás esetemhez?

A specialista diplomatikusan mosolygott.

– Igen érdekes történet, kedves Dermot.

– De nem fogadja el fenntartás nélkül, ugye?

– Dehogynem, kétségkívül volt valamilyen veszélyelőérzeted, ahogyan mondtad is. Én csupán az eredetét vonom kétségbe. Szerinted kívülről jött, valami külső forrásból hatott a lelkületedre. Ma már azonban tudjuk, hogy szinte minden belülről jön… az ember tudatalattijából.

– A jó öreg tudatalatti! – mondta Jack Trent. – Manapság mindent vele magyarázunk.

Sir Alington meg sem hallotta a szavait.

– Úgy vélem, ez az arab valami pillantással vagy más jellel elárulta magát. A tudatos éned ezt észre sem vette, vagy elfelejtette, a tudatalattid viszont nem. A tudatalatti sohasem felejt. Sőt, úgy gondoljuk, analizálni és következtetni is képes, az ember magasabb rendű vagy tudatos akaratától függetlenül. A tudatalattid tehát hitt abban, hogy merénylet készül ellened, és sikerült is rákényszerítenie a félelmét a tudatos értelmedre.

– Elismerem, ez meggyőzően hangzik – mosolyodott el Dermot.

– Csak így nem olyan izgalmas – fintorgott Mrs. Eversleigh.

– Az is lehetséges, hogy tudat alatt tisztában voltál az illetőből feléd áradó gyűlölettel. Az, amit régen telepátiának hívtunk, kétségkívül létezik, csak az irányító körülményeket nem értjük még kellőképpen.

– Voltak más ilyen esetei is? – kérdezte Dermottól Claire.

– Igen, voltak, de nem ilyen látványosak… ezeket, gondolom, a véletlenek közé lehet sorolni. Egyszer például elutasítottam egy meghívást egy vidéki kúriába, mert megint kigyulladt az a „piros lámpa”. A ház azon a hétvégén leégett. Nos, Alington bácsi, itt hol jön be a tudatalatti én?

– Azt mondanám, hogy sehol – válaszolta mosolyogva Sir Alington.

– Viszont biztosan van rá valami más remek magyarázata. Halljuk, halljuk! Közeli rokonnal nem kell tapintatoskodni.

– Édes öcsém, szerintem azért utasítottad el a meghívást, mert semmi kedved nem volt elmenni, aztán a tűzeset után bebeszélted magadnak, hogy valami figyelmeztetett a veszélyre, és ebben most már fenntartás nélkül hiszel is.

– Reménytelen – nevetett Dermot. – Ha fej, maga nyer, ha írás, én veszítek.

– Rá se rántson, Mr. West – kiáltotta Violet Eversleigh. – Én hiszek a maga piros lámpájában. Az a mezopotámiai eset volt az utolsó?

– Igen… egészen addig, amíg…

– Folytassa!

– Á, semmi.

Dermot csak ült szótlanul. Már majdnem kibökte, hogy: „Amíg ma este ide nem jöttem.” Önkéntelenül tolultak az ajkára ezek a szavak, olyan gondolatot öntve formába, amelyet tudatosan még fel sem fogott, ám tisztában volt vele, hogy mégis igaz. A piros lámpa felizzott a sötétben. Veszély! Veszély közeleg!

De miért? Miféle veszély fenyegethetné itt? Itt, a barátai házában? Persze… igen, igen, egy bizonyos veszély kétségkívül fenyeget. Ránézett Claire Trentre – fehér, karcsú termetére, arany hajára. De hát ez a veszély már jó ideje fennáll… és nemigen fog akuttá válni. Hiszen Jack Trent a legjobb barátja, sőt több is annál, ő mentette meg az életét a flandriai csatatéren, Viktória-keresztre is fölterjesztették érte. Jack derék fickó, egyike a legderekabbaknak. Pokoli pech, hogy neki éppen Jack feleségébe kellett beleszeretnie. Egy nap majd túlteszi magát rajta, talán. Az ilyesmi nem fájhat örökké. Ki kell éheztetnie… ez az, ki kell éheztetnie. Az asszony sohasem fog rájönni… s ha rájönne is, nem törődne vele. Ő csak egy szobor, egy szép szobor, aranyból és elefántcsontból és halvány rózsaszín korallból… királyoknak való játékszer, nem igazi nő.

Claire… már a nevének a gondolata, magában kimondva is fájdalmat okozott neki. Túl kell tennie magát rajta. Más nőket is szeretett ezelőtt. De nem így!, súgta valami. Nem így. Hát ez a helyzet… szívfájdalom, igen, de nem veszély. A piros lámpa veszélye nem innen fenyeget. Az valami másban rejlik.

Körbenézett az asztalon, és most először ötlött fel benne, milyen szokatlan kis vendégség ez. A nagybátyja, példának okáért, ritkán jár el vacsorázni efféle meghitt társaságokba. És Trenték nem is a barátai: egészen ma estig Dermot azt sem tudta, hogy ismeri őket.

Ürügy persze volt rá. Egy elég híres médiumot várnak szeánszra vacsora után. Sir Alington kijelentette, hogy valamennyire érdekli a spiritualizmus. Igen, ez lehetett az ürügy.

Nem akart kimenni a fejéből a szó. Ürügy. Vajon a szeánsz csak ürügy arra, hogy a specialista részvétele a vacsorán természetesnek hasson? S ha igen, mi a valódi célja a jelenlétének? Egy egész sereg részlet zúdult át Dermot agyán, apróságok, amikre korábban fel se figyelt, vagy, ahogy a nagybátyja mondaná, a tudatos énje nem rögzítette őket.

A nagy orvos többször is furán, nagyon furán nézett Claire-re. Mintha vizsgálgatta volna. Claire kényelmetlenül érezte magát a pillantásai alatt. Meg-megrándult a keze. Ideges volt, ijesztően ideges, és – lehetséges volna? – félt. Mitől fél annyira?

Dermot felrezzenve tért vissza az asztal körül folyó beszélgetéshez. Mrs. Eversleigh-nek sikerült elérnie, hogy a nagy ember a szakmájáról meséljen.

– Kedves hölgyem – mondta éppen –, de hát mi is voltaképpen az elmebaj? Biztosíthatom, minél inkább tanulmányozzuk a témát, annál nehezebb konkrétumokat megfogalmazni róla. Bizonyos fokig mindnyájan becsapjuk magunkat, s ha odáig megyünk, hogy azt képzeljük, mi vagyunk az orosz cár, akkor elzárnak vagy legalábbis korlátoznak bennünket. De idáig hosszú az út. Vajon melyik részén kellene felállítanunk a táblát: „Eddig a normalitás, odaát az őrület”? Egyszerűen nem tudjuk. És mondok még valamit – ha a téveszmében szenvedő történetesen befogja a száját, minden valószínűség szerint sohasem tudjuk megkülönböztetni a normális egyénektől. Az elmebajosok rendkívüli józansága igen érdekes dolog.

Sir Alington élvezettel kortyolgatta a borát, és rámosolygott a társaságra.

– Sokszor hallottam már, hogy nagyon ravaszak – jegyezte meg Mrs. Eversleigh. – Mármint ezek az őrültek.

– Bizony. És a tévképzet elfojtása gyakran katasztrofális következménnyel jár. Mindenféle elfojtás veszélyes, erre már megtanított bennünket a pszichoanalízis. Akinek valami ártalmatlan hóbortja van, és ki is élheti, az ritkán billen át a határvonalon. De bármely férfi – hallgatott egy sort – vagy bármely nő, aki egyébként tökéletesen normálisnak látszik, akár közvetlen veszélyforrást is jelenthet a közösségre nézve.

Tekintete szelíden végigvándorolt az asztal mentén Claire-ig, majd vissza.

Borzasztó félelem kerítette hatalmába Dermotot. Erről lenne szó? Erre céloz a nagybátyja? Lehetetlen, ugyanakkor…

– És mindez azért, mert elfojtjuk magunkat – sóhajtott fel Mrs. Eversleigh. – Én tisztában vagyok vele, hogy az embernek igenis mindig kifejezésre kell juttatnia a személyiségét. Mert a másik eshetőség iszonyúan veszélyes.

– Drága Mrs. Eversleigh – tiltakozott az orvos –, ön teljesen félreértett engem. A baj oka az agy fizikai anyagában gyökerezik… néha valami külső hatástól, például egy ütéstől ered, néha meg, sajna, velünk születik.

– Az öröklődés igen szomorú dolog – sóhajtott fel tétován a hölgy. – Tüdőkór, miegymás.

– A tuberkulózis nem örökletes – mondta Sir Alington szárazon.

– Nem-e? Én mindig azt hittem. De az elmebaj az! Szörnyű. És mi még?

– A köszvény – mosolygott Sir Alington. – Meg a színvakság… ez utóbbi nagyon érdekes egyébként. Közvetlenül csak a hímnemű egyedekre származik át, a nőneműekben lappang, így azután igen sok a színvak férfi, de ahhoz, hogy egy nő színvak legyen, lappangania kellett az anyjában és jelen kellett lennie az apjában… ami meglehetősen ritka kombináció. Ezt nevezik nemfüggő öröklődésnek.

– Milyen érdekes. De az elmebajjal nem így van, ugye?

– Az elmebajt férfiak és nők egyaránt örökölhetik – jelentette ki komoran az orvos.

Claire hirtelen felállt, és olyan erővel lökte hátra a székét, hogy az felborult. Nagyon sápadt volt, ujjai feltűnően rángatóztak.

– Ugye… ugye nem maradnak itt, a szobában sokáig? – mondta szinte rimánkodva. – Pár perc, és megérkezik Mrs. Thompson.

– Egy pohár portói, és máris csatlakozunk önökhöz – mondta Sir Alington. – Hisz végül is azért jöttem, hogy lássam ennek a csodálatos Mrs. Thompsonnak a bemutatóját, nem igaz? Haha! Nem mintha efféle csábításra szükségem lett volna – hajolt meg háziasszonya felé.

Claire halványan elmosolyodott, és Mrs. Eversleigh-vel együtt távozott a szobából.

– Félek, szakmai dolgokkal untattam magukat – jegyezte meg az orvos, amint visszatelepedett a székébe. – Ne haragudjon, öregem.

– Semmi baj – vetette oda Trent.

Feszültnek, aggodalmasnak tűnt. Dermot most először érezte magát kívülállónak barátja társaságában. E két ember valami olyan titkot rejtegetett, amiben még egy régi barát sem osztozhat. Ugyanakkor ez az egész légből kapottnak és hihetetlennek rémlett. Mert ugyan mi támasztaná alá? Semmi, csak néhány különös pillantás meg egy asszony idegessége.

Nem sokáig időztek a borral, és éppen akkor értek fel a szalonba, amikor bejelentették Mrs. Thompsont.

A médium kövérkés, középkorú nő volt, nevetséges bíborvörös bársonyruhában, a hangja harsány és közönséges.

– Remélem, nem késtem el, Mrs. Trent – mondta derűsen. – Kilencben állapodtunk meg, ugye?

– Nagyon pontosan érkezett, Mrs. Thompson – felelte Claire kedves, kissé fátyolos hangján. – Hát ez volna a mi kis társaságunk.

További bemutatásokra nem került sor, úgy látszik, ez volt a szokás. A médium okos, átható tekintetével végigmérte őket.

– Remélem, jó eredményeket kapunk majd – jegyezte meg élénken. – El sem tudom mondani, mennyire utálom, amikor nem váltok ki teljes megelégedést, hogy úgy mondjam. Egyszerűen megőrjít. De azt hiszem, Shiromakóval – tudják, ő a japán vezérlőm – ma este jó lesz az összeköttetésem. Nagyon jó állapotban vagyok, és a sajtos melegszendvicset is visszautasítottam, pedig imádom az olvasztott sajtot.

Dermot félig mulatva, félig bosszankodva hallgatta. Milyen prózai ez az egész! Másrészt persze nem elhamarkodva ítél-e? Hiszen végül is minden természeti – a médiumok állítják, hogy a rájuk ruházott hatalom természeti eredetű, csak még nem értjük kellőképpen. Egy nagy sebész is tart az emésztési zavaroktól egy bonyolult operáció előtt. Mrs. Thompson miért ne aggódhatna?

Körberakták a székeket, és a lámpákat úgy rendezték el, hogy szükség szerint tompítani vagy erősíteni lehessen a fényt. Dermot észrevette, hogy Sir Alington nem tett fel tesztkérdéseket, és a szeánsz részletei felől sem érdeklődött. Nem, ez a Mrs. Thompson-féle mutatvány csak ürügy. Sir Alington más céllal jött ide. Eszébe jutott, hogy Claire édesanyja külföldön halt meg. Volt körülötte valami rejtély is… Öröklődés…

Felrezzent, és a környezetére fordította figyelmét.

Mindenki helyet foglalt, a fényeket eloltották, csak egy kis piros ernyős lámpa maradt égve egy távolabbi asztalkán.

Egy darabig a médium halk, egyenletes lélegzésén kívül semmit sem hallottak. A lélegzés fokozatosan egyre horkolásszerűbb lett. Majd, olyan hirtelen, hogy Dermot beleremegett, hangos csattanás hallatszott a szoba távoli sarkából. Aztán megismétlődött a másik irányból. Majd csattanások valóságos crescendóját hallották. Aztán elhaltak, és váratlanul éles, gúnyos kacagás futott végig a szobán.

Csend lett, amit egy Mrs. Thompsonéra egyáltalán nem emlékeztető, átható, furcsa lejtésű hang tört meg.

– Itt vagyok, uraim – mondta. – Itt vagyok bizzony. Van valakinek kérdése?

– Ki vagy te? Shiromako?

– Bizzony. Shiromako. Réges-rég meghaltam már. Dolgozom. Boldog vagyok.

Shiromako életéből következtek különféle részletek. Unalmas volt és érdektelen, Dermot sokszor hallott már effélét. Mindenki boldog, nagyon boldog, üzenetek jöttek homályosan bejelentett rokonoktól, leírásuk annyira általánosságokban mozgott, hogy szinte bárkire ráillett. Előbb egy idős hölgy, valamelyik jelen levő édesanyja szónokolt, közhelyes jó tanácsokat osztogatva, olyan lelkesedéssel, amely aligha illett a tárgyhoz.

– Valaki más is kapcsolatot keres – közölte Shiromako. – Nagyon fontos üzenete van az egyik úr számára.

Csend lett, majd egy új hang szólt, gonosz, már-már démoni kuncogással vezetve be mondókáját.

– Haha! Hahaha! Jobb lesz, ha nem mégy haza. Fogadd meg a tanácsomat.

– Kihez beszélsz? – kérdezte Trent.

– Hármótok közül az egyikhez. A helyében én nem mennék haza. Veszély! Vér! Nem sok… de épp elég. Nem, ne menj haza! – A hang halkult. – Ne menj haza!

A hang elhalt. Dermotban meghűlt a vér. Biztosra vette, hogy a figyelmeztetés neki szól. Ma este valamiképpen veszély leselkedik rá.

A médium sóhajtott, aztán felnyögött. Kezdett magához térni. Kigyúltak a lámpák, és Mrs. Thompson felegyenesedett székében, szeme verdesett.

– Jól ment, kedvesem? Őszintén remélem, hogy igen.

– Nagyon jó volt, köszönjük, Mrs. Thompson.

– Shiromako beszélt, gondolom.

– Ő meg mások is.

Mrs. Thompson ásított.

– Hullafáradt vagyok. Teljesen kikészültem. Nagyon kimeríti ez az embert. Hát, örülök, hogy sikerült. Kicsit féltem, hogy valami kellemetlenség fog történni. Fura érzésem van ebben a szobában.

Hátranézett két vaskos válla felett, és zavart mozdulatot tett.

– Nem tetszik ez nekem – mondta. – Nem volt valami váratlan haláleset önök között mostanában?

– Hogy érti azt, hogy közöttünk?

– Közeli rokonok… meghitt barátok. Semmi? Nos, ha hatásvadász akarnék lenni, azt mondanám, ma este a levegőben lógott a halál. Persze lehet, hogy ez csak az én butaságom. Viszontlátásra, Mrs. Trent. Örülök, hogy elégedettségükre szolgáltam.

Azzal Mrs. Thompson elvitorlázott bíborvörös bársonyruhájában.

– Remélem, érdekesnek találta, Sir Alington – mormolta Claire.

– Roppant érdekes este volt, kedves asszonyom. Köszönöm a lehetőséget. Én búcsúzom is. Ugye, innen bálba mennek mindannyian?

– Nem tart velünk?

– Nem, nem. Nálam szabály, hogy fél tizenkettőkor ágyban a helyem. Jó éjszakát! Jó éjt, Mrs. Eversleigh. Dermot, szeretnék pár szót váltani veled. Elkísérsz? Később majd csatlakozhatsz a többiekhez a Grafton-teremben.

– Persze, bácsikám. Akkor ott találkozunk, Trent.

Kevés szó hangzott el nagybácsi és unokaöcs között a Harley Street felé vezető rövid úton. Sir Alington kurtán bocsánatot kért, amiért eltérítette Dermotot, és biztosította róla, hogy csak pár percig tartja fel.

– Megvárjon a kocsi, fiam? – kérdezte, amikor kiszálltak.

– Á, fölösleges, bácsikám. Majd fogok egy taxit.

– Rendben van. Nem szeretem túl sokáig feltartani Charlsont. Jó éjt, Charlson! Hová az ördögbe tettem a kulcsomat?

A kocsi elhúzott, Sir Alington pedig a lépcsőn állva kutatott a zsebeiben.

– Biztosan a másik kabátomban hagytam – mondta végül. – Légy szíves, csengess be. Johnson alighanem még fenn lesz.

A rendíthetetlen Johnson hatvan másodpercen belül valóban ajtót nyitott.

– Elhánytam a kulcsomat, Johnson – magyarázta Sir Alington. – Hozzon whiskyt és szódát a könyvtárba.

– Igenis, Sir Alington.

Az orvos besietett a könyvtárszobába, és lámpát gyújtott. Intett Dermotnak, hogy csukja be az ajtót.

– Nem tartalak fel sokáig, Dermot, de valamit el kell mondanom neked. Csak képzelem, vagy valóban táplálsz némi… tendresse22-t Mrs. Trent iránt?

Dermotnak arcába szökött a vér.

– Jack Trent a legjobb barátom.

– Megbocsáss, ez nem válasz a kérdésemre. Tudom, hogy nézeteimet a válásról meg effélékről módfelett puritánnak gondolod, de ne feledd, hogy te vagy az egyetlen közeli rokonom és örökösöm.

– Szó sincs semmiféle válásról – mondta mérgesen Dermot.

– Nincs bizony, és ennek én valószínűleg jobban ismerem az okát, mint te. Az okot most nem árulhatom el, de szeretnélek figyelmeztetni. Az a nő nem lehet a tiéd.

A fiatalember állta nagybátyja pillantását.

– Tisztában vagyok vele… engedje meg, talán jobban is, mint gondolná. Tudom, miért vett részt a mai vacsoravendégségen.

– Hogy? – Az orvos láthatóan meglepődött. – Honnan tudod?

– Mondjuk, hogy kitaláltam. Jól sejtem, hogy… szakértői minőségében volt jelen?

Sir Alington róni kezdte a szobát.

– Teljesen igazad van, Dermot. Magamtól természetesen nem árulhattam el neked, de attól félek, hamarosan úgyis köztudott lesz.

Dermotnak elszorult a szíve. – Úgy érti, máris… elhatározásra jutott?

– Igen, a családban már előfordult elmebaj… az anyai ágon. Szomorú, nagyon szomorú ügy.

– El sem akarom hinni.

– Megértelek. A laikus számára nem nyilvánvalóak a jelek.

– És a szakember számára?

– A bizonyíték egyértelmű. És ilyen esetekben a pácienst a lehető leghamarabb felügyelet alá kell helyezni.

– Uramisten! – suttogta Dermot. – De hát csak úgy ukmukfukk senkit sem lehet elzáratni.

– Kedves Dermot! Csak olyan pácienseket helyezünk zár alá, akik szabadon veszélyt jelentenének a közösségre.

– Veszélyt?

– Igen komoly veszélyt. Ez minden valószínűség szerint a gyilkos téboly egy speciális válfaja. Így volt már az anyja esetében is.

Dermot felnyögve elfordult, és kezébe temette az arcát. Claire… fehér, arany Claire!

– Tekintve a körülményeket – folytatta ráérősen az orvos –, kötelességemnek éreztem, hogy figyelmeztesselek.

– Claire – mormolta Dermot. – Szegény Claire-em.

– Igen, mindnyájunktól kijár neki a részvét.

Dermot hirtelen felkapta a fejét.

– Én ezt nem hiszem el. Az orvosok is tévedhetnek. Mindenki tudja. Minden jelenségben a maguk szakterületét keresik.

– Na de kedves Dermot! – csattant fel Sir Alington.

– Akkor se hiszem el… és ha igaz volna, az sem érdekel. Szeretem Claire-t. Ha velem jön, elviszem innen… messzire… kiragadom a mindenbe belekontárkodó orvosok kezei közül. Őrizni fogom, vigyázok rá, menedéket nyújtok neki a szerelmemmel.

– Semmi ilyesmit nem teszel. Megőrültél?

Dermot megvetően nevetett.

– Maga szerint nyilván.

– Jól érts meg, Dermot. – Sir Alington arca egészen vörös lett az elfojtott szenvedélytől. – Ha elköveted ezt a gyalázatos tettet, megszüntetem a járadékot, amit most folyósítok neked, új végrendeletet készítek, és mindenemet kórházakra hagyom.

– Csináljon az átkozott pénzével, amit akar – mondta halkan Dermot. – A nő, akit szeretek, akkor is az enyém lesz.

– Egy nő, aki…

– Egy szót se róla, mert istenemre, megölöm! – kiáltotta Dermot.

Az üvegcsilingelésre hátrapördültek. Nem hallották a vita hevében, hogy Johnson, tálcáján a poharakkal, belépett. Arca a jó cseléd rendíthetetlenségét tükrözte, de Dermot eltűnődött rajta, vajon mennyit hallott.

– Rendben van, Johnson – mondta Sir Alington kurtán. – Lefekhet.

– Köszönöm, uram. Jó éjszakát, uram.

Johnson visszavonult.

A két férfi egymásra meredt. A közjáték elcsitította a vihart.

– Bácsikám – mondta Dermot. – Nem lett volna szabad így beszélnem magával. Tökéletesen megértem, hogy a saját szempontjából igaza van. De én már régóta szeretem Claire Trentet. A tény, hogy Jack Trent a legjobb barátom, eddig nem engedte, hogy megvalljam szerelmemet Claire-nek. De a mostani körülmények között ennek már semmi jelentősége. A gondolat, hogy anyagi megfontolások eltántoríthatnának tőle, képtelenség. Azt hiszem, mindketten elmondtuk, amit akartunk. Jó éjszakát.

– Dermot…

– Nincs értelme a további vitának. Jó éjt, Alington bácsi.

Kisietett, és becsukta maga mögött az ajtót. Az előszoba sötét volt. Átvágott rajta, kinyitotta a bejárati ajtót, becsapta maga mögött, és kilépett az utcára.

Egy taxi éppen akkor tette ki utasát egy valamivel odébb levő háznál, Dermot intett neki, és a Graftonba vitette magát.

A bálterem ajtajában egy pillanatra megállt, zúgott a feje. A zajos dzsessz, a mosolygó nők… mintha egy egészen más világba csöppent volna.

Talán csak álmodta az egészet? Lehetetlennek érezte, hogy sor került arra a komor beszélgetésre a nagybátyjával. Claire libegett el előtte, mint valami liliom, fehér-ezüst ruhája karcsú termetére simult. Rámosolygott Dermotra, arca nyugodt volt és derűs. Csakis álom lehetett az egész.

A tánc abbamaradt. Egyszerre csak ott volt előtte az asszony, és felmosolygott az arcába. Dermot, mintha álmodna, felkérte. A karjaiban volt; és újra felhangzottak a karcos dallamok. Érezte, hogy Claire egy csöppet elernyed.

– Fáradt? Hagyjuk abba?

– Ha nem haragszik. Keressünk egy helyet, ahol beszélhetnénk. Mondanom kell magának valamit.

Nem álom volt hát. Dermot visszapottyant a földre. Hogyan képzelhette egy pillanatig is, hogy nyugodt és derűs az asszony arca? Nyúzott volt az aggodalomtól, a rettegéstől. Vajon mennyit tudhat?

Keresett egy csendes zugot, és leültek egymás mellé.

– Nos – mondta Dermot erőltetetten könnyed hangon –, valamit mondani akart nekem.

– Igen. – Claire lesütötte a szemét. Idegesen játszadozott a ruhája bojtjával. – De nehéz…

– Mondja csak, Claire.

– Arról van szó… azt szeretném… ha elmenne egy időre.

Dermot meglepődött. Mindenre számított, de erre nem.

– Azt akarja, hogy utazzam el? Miért?

– Jobb az őszinteség, nem igaz? Tudom, hogy maga… úriember és jó barátom. Azért akarom, hogy menjen el, mert… mert hagytam, hogy belehabarodjak magába.

– Claire!

Megdöbbentették, főbe kólintották a szavai.

– Kérem, ne higgye, hogy elbizakodottságomban azt képzelem, maga… maga valaha is belém szerethet. Csak arról van szó… hogy nem vagyok valami boldog… és… jaj, istenem, szóval jobb lenne, ha elmenne.

– Claire, hát tényleg nem tudja, hogy… hogy bolondulok magáért, amióta csak ismerem?

Az asszony az arcára emelte ámuló tekintetét.

– Ez igaz? Már régóta?

– A kezdet kezdetétől.

– Jaj! – kiáltott fel Claire. – Hát miért nem mondta? Miért nem szólt akkor! Amikor még a magáé lehettem volna! Miért most mondja, amikor már késő? De nem, őrült vagyok… mit is beszélek! Sohasem lehettem volna a magáé.

– Claire, hogy érti azt, hogy „most, amikor már késő”? A… a nagybátyám az oka? Az, amire rájött?

Az asszony bólintott, és könnyek csurogtak az arcán.

– Ide hallgasson, Claire, ne higgye el ezt az ostobaságot. Ne is gondoljon rá. Inkább jöjjön velem. Elmegyünk a délszaki tengerekre, a zöld drágakőhöz hasonló szigetekre. Boldog lesz, és én vigyázok magára, velem biztonságban lesz.

Átölelte. Magához vonta, érezte, ahogy remeg. Aztán Claire hirtelen kitépte magát a karjaiból.

– Jaj, ne, kérem! Hát nem érti? Most már nem lehet. Olyan… visszataszító lenne… igen, visszataszító. Én mindig jó akartam lenni… és most… még ez is visszataszítóvá válna.

Dermot összezavarodott, nem értette. Az asszony könyörögve nézett rá.

– Kérem – mondta. – Én jó akarok maradni.

Dermot szó nélkül felállt és távozott. Annyira megindították és meggyötörték Claire szavai, hogy egyelőre nem tudott vitába szállni vele. Kivette a kalapját és kabátját a ruhatárból, s közben összeütközött Trenttel.

– Hahó, Dermot, ilyen korán elmégy?

– Igen, nincs kedvem táncolni ma este.

– Pocsék egy este, az már igaz – mondta csüggedten Trent. – És a te gondod semmi az enyémhez képest.

Dermot hirtelen pánikba esett, hogy Trent netán a bizalmába akarja avatni. Csak azt ne… bármit, csak azt ne!

– Hát akkor viszlát – mondta sietve. – Megyek is haza.

– Haza? És a szellemek figyelmeztetése?

– Megkockáztatom. Jó éjt, Jack.

Dermot lakása nem volt messze. Gyalog ment, szükségét érezte, hogy a hűvös éjszakai levegő lehűtse lázas agyát. Kulcsával kinyitotta az ajtót, és lámpát gyújtott a hálószobában.

Abban a pillanatban, aznap már másodszor, megrohanta a piros lámpa érzése. Akkora erővel tört rá, hogy kis időre még Claire-t is kitörölte az agyából.

Veszély! Veszélyben van. Most, ebben a szobában.

Hiába is próbálta nevetéssel elűzni a félelmét. Az is lehet, hogy titkon csak félszívvel próbálkozott. Eddig a piros lámpa mindig idejében figyelmeztette, hogy elkerülhesse a katasztrófát. Babonaságán mosolyogva gondosan végigjárta a lakást. Lehet, hogy valami gonosztevő hatolt be, és lesben áll valahol. Ám kutatása nem járt eredménnyel. Inasa, Milson elutazott, a lakás teljesen üres volt.

Visszament a hálószobába, és homlokát ráncolva, lassan levetkőzött. Veszélyérzete ugyanolyan erős volt, mint az imént. Odalépett egy fiókhoz, hogy zsebkendőt vegyen elő, és egyszerre mozdulatlanná merevedett. Valami ismeretlen csomó púposodott a fiók közepén.

Ideges ujjakkal félretolta a zsebkendőket, és kiemelte az alattuk rejtőző tárgyat. Egy revolver volt.

Dermot elképedve vizsgálgatta. Ismeretlen gyártmány, nemrég lőttek ki belőle egy golyót. De ezen kívül semmit sem értett. Valaki aznap este tehette a fiókjába. Amikor vacsorához öltözött, még nem volt ott, erre megesküdött volna.

Éppen tette vissza a fiókba, amikor csengőhangra rezzent. Újra és újra csengett, szokatlanul hangos volt az üres lakás csöndjében.

Ki állhat az ajtaja előtt ezen az órán? Csakis egy válasz ötlött fel benne… az ösztönös, ismétlődő válasz.

Veszély… veszély… veszély.

Valami számára is érthetetlen késztetésnek engedve Dermot eloltotta a lámpát, belebújt a széken heverő nagykabátba, és ajtót nyitott.

Két férfi állt odakinn. Mögöttük kék uniformist pillantott meg. Rendőr!

– Mr. West? – kérdezte az egyik férfi.

Dermot úgy érezte, igen hosszú idő telt el, mire válaszolni tudott. A valóságban néhány másodpercbe telt csak, hogy inasa színtelen hanghordozását egész tűrhetően utánozva kijelentette: – Mr. West még nem jött haza.

– Szóval nem jött haza? Na, akkor szépen bemegyünk és megvárjuk.

– Arról szó sem lehet.

– Ide hallgasson, jóember, én Verall felügyelő vagyok a Scotland Yardról, és letartóztatási parancsom van a maga gazdája ellen. Meg is nézheti, ha akarja.

Dermot átfutotta az orra alá dugott papirost, vagy legalábbis úgy tett, és kábán kérdezte: – Miért? Mit követett el?

– Gyilkosság. Sir Alington West, Harley Street.

Dermot fejében egymást kergették a gondolatok, miközben meghátrált félelmetes vendégei előtt. A nappaliba ment, és lámpát gyújtott. A felügyelő követte.

– Nézzen körül – utasította társát. Majd Dermothoz fordult. – Maga itt marad, jóember. Nem akarom, hogy kislisszoljon, és figyelmeztesse a gazdáját. Mellesleg hogy hívják?

– Milsonnak, uram.

– Mikorra várja haza a gazdáját, Milson?

– Nem tudom, uram, bálba készült, úgy sejtem. A Graftonba.

– Onnan már egy órával ezelőtt eljött. Biztos, hogy nem járt itthon?

– Nem hinném, uram. Valószínűleg meghallottam volna, amint bejön.

Abban a pillanatban belépett a szomszéd szobából a másik férfi. A revolvert hozta. Izgatottan odavitte a felügyelőhöz. Elégedettség suhant végig a felügyelő arcán.

– Ez már döfi – mondta. – Nyilván beosont és kiosont anélkül, hogy maga hallotta volna. Egyszóval meglógott. Mennem kell. Cawley, maga itt marad, és szemmel tartja ezt a fickót. Lehet, hogy többet tud a gazdájáról, mint állítja.

A felügyelő elsietett. Dermot megpróbálta kiszedni a részleteket Cawley-ból, aki egészen beszédesnek bizonyult.

– Az ábra teljesen világos – magyarázta. – A gyilkosságot jóformán azonnal felfedezték. Johnson, az inas nem sokkal korábban ment föl lefeküdni, úgy rémlett neki, mintha lövést hallott volna, és visszament. Sir Alingtont holtan találta, a szívét fúrta át a golyó. Rögtön telefonált nekünk, mi pedig odamentünk és kihallgattuk.

– Így aztán világos lett az ábra? – kérdezte Dermot.

– Persze. Ez az ifjú West a bácsikájával érkezett a lakásba, és éppen veszekedtek, amikor Johnson bevitte az italt. Az öregfiú azzal fenyegetőzött, hogy új végrendeletet készít, az ifiúr meg azt hangoztatta, hogy agyonlövi. Alig öt perccel később jött a lövés. Hát ez bizony teljesen világos.

De mennyire. Dermot elszoruló szívvel döbbent rá, milyen egyértelmű bizonyíték szól ellene. És nincs más kiút, csak a menekülés. Munkára fogta az eszét. Felajánlotta, hogy főz teát. Cawley örömmel elfogadta. Már átkutatta a lakást, és tudta, hogy nincs hátsó kijárat.

Megengedte Dermotnak, hogy kimenjen a konyhába. Dermot feltette a vizet, összekoccintott néhány csészét és csészealjat. Majd a tolóablakhoz lopózott, és kinyitotta. A lakás a második emeleten volt, s az ablak mellett egy kis drótlift futott fel-le acélkábelen a kiszállított árukkal.

Dermot egy szempillantás alatt kinn termett, és mászni kezdett lefelé az acélsodronyon. Véresre marta a kezét, de ő csak mászott tovább.

Pár perccel később óvatosan előmerészkedett az épület mögül. A sarkon befordulva egy alakba ütközött, aki a járdán állt. Teljes elképedésére Jack Trentet ismerte fel benne. Trent mintha tökéletesen tisztában lett volna a helyzet veszélyességével.

– Úristen! Dermot! Gyere, ne ácsorogjunk itt!

Karon fogta, végigvezette egy mellékutcán, majd egy másikon. Megpillantottak egy magányos taxit, leintették és beszálltak. Trent a maga címét adta meg a sofőrnek.

– Pillanatnyilag az a legbiztonságosabb hely. Ott eldönthetjük, mit csináljunk, hogy lerázhassuk ezeket a hülyéket. Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek, mielőtt a rendőrség betoppan.

– Én azt se tudtam, hogy hallottál róla. Jack, ugye nem hiszed el…

– Persze hogy nem, öregem, dehogy hiszem. Annál jobban ismerlek. Mindenesetre ronda egy ügy. Odajöttek, és mindenféléket kérdeztek… mikor érkeztél meg a Graftonba, mikor távoztál és így tovább. Dermot, szerinted ki nyírta ki az öregfiút?

– Fogalmam sincs. De akárki csinálta, ugyanaz tette a revolvert a fiókomba. Igen közelről figyelhetett bennünket.

– Fene furcsa volt az a szeánsz. „Ne menj haza.” Ezek szerint az öreg Westnek szólt. Hazament, erre agyonlőtték.

– Rám is érvényes – mondta Dermot. – Hazamentem, és egy eldugott revolvert meg egy rendőrfelügyelőt találtam.

– Hát, remélem, énrám nem sújt le – mondta Trent. – Itt is vagyunk.

Fizetett, ajtót nyitott, és felvezette Dermotot a sötét lépcsőn első emeleti kis dolgozószobájába.

Kitárta az ajtót, Dermot belépett, Trent pedig villanyt gyújtott mögötte.

– Itt egyelőre biztonságban leszel – jegyezte meg. – És most összedughatjuk a fejünket, és eldönthetjük, mihez kezdjünk.

– Hülyét csináltam magamból – bökte ki Dermot. – Szembe kellett volna néznem a helyzettel. Most már világosabban látok. Ez az egész egy összeesküvés. Mi az ördögöt nevetsz?

Mert Trent hátravetette magát a székében, és csak úgy rázta a kacagás. Volt valami borzasztó ebben a hangban… sőt az egész emberben. Furán villogott a szeme.

– De még milyen ügyes összeesküvés – zihálta. – Dermot, neked véged.

Magához húzta a telefont.

– Mit csinálsz? – kérdezte Dermot.

– Felhívom a Scotland Yardot. Közlöm velük, hogy itt a madárka – méghozzá lakat alatt. Igen, bezártam az ajtót, amikor bejöttünk, a kulcsa a zsebemben van. Ezt a másik ajtót itt mögöttem hiába is nézed. Ez Claire szobájába vezet, és ő mindig bezárja a túloldalon. Tudod, fél tőlem. Már réges-régóta. Mindig tudja, mikor jár az eszem a késen… a hosszú, éles késen. Nana…!

Dermot rá akarta vetni magát, de Trent előkapott egy revolvert.

– Ez a második – mondta vigyorogva. – Az elsőt a fiókodba dugtam… miután agyonlőttem vele az öreg Westet… Mit bámulsz ott a fejem fölött? Azt az ajtót? Fölösleges, még ha kinyitná is Claire – és neked persze lehet, hogy kinyitná –, lepuffantanálak, mielőtt odaérnél. Téged nem szíven lőnélek… éppen csak megsebeznélek, hogy ne oldhass kereket. Tudod, hogy elég jó lövő vagyok. Egyszer az életedet is megmentettem. Én hülye. Nem, nem, azt akarom, hogy lógjál… igen, lógjál. A kést nem neked tartogatom. Hanem Claire-nek… a bájos, fehér és lágy Claire-nek. Az öreg West tudta. Azért jött ide ma este, hogy lássa, őrült vagyok-e. Be akart csukatni… hogy ne eshessek neki Claire-nek a késsel. De én ravasz voltam. Elcsentem a kulcsát, meg a tiédet is. A bálból azonnal leléptem, amint odaértünk. Láttam, amint kijössz a házából, én meg bementem. Lepuffantottam, és távoztam. Aztán a lakásodra siettem, és otthagytam a revolvert. Majdnem egyszerre értünk a Graftonba, és a kulcsodat visszacsempésztem a zsebedbe, amikor elbúcsúztunk. Szívesen elmondok neked mindent. Úgyse hallja senki, és amikor majd felakasztanak, azt akarom, hogy tudd, nekem köszönheted. Nincs menekvés. Nevetnem kell… Úristen, nevetnem kell! Mire gondolsz? Mi a fenét nézel úgy?

– Arra gondolok, amit nemrég mondtál. Jobban tetted volna, Trent, ha nem jössz haza.

– Hogy érted?

– Nézz hátra.

Trent megpördült. A közlekedőajtóban ott állt Claire… és Verall felügyelő.

Trent fürge volt. A revolver csak egyet durrant… és célba talált. Trent rázuhant az asztalra. A felügyelő mellette termett, Dermot pedig úgy bámulta Claire-t, mintha álmodna. Összefüggéstelen gondolatok cikáztak az agyában. A nagybátyja… a veszekedésük… a kolosszális félreértés… az angol törvények, amelyek sohasem választanák el Claire-t az elmebeteg férjétől… „mindnyájunktól kijár neki a részvét”… az összeesküvés Claire és Alington bácsi között, amin a ravasz Trent átlátott… Claire kiáltása: „Visszataszító… visszataszító…” Igen, de most…

A felügyelő kiegyenesedett.

– Meghalt – mondta bosszúsan.

– Igen – hallotta Dermot a saját hangját. – Mindig is jó lövő volt.

(Gy. Horváth László)

A baba

1.

A baba a bársonnyal bevont nagy karosszékben hevert. A szobában félhomály volt: London felett sötét az ég. A szürkészöld félhomályban a zsályazöld kárpit, a függöny, a szőnyegek színe összeolvadt. A baba is valósággal beleolvadt környezetébe. Hevert, hosszan elnyúlva zöld bársonyruhájában, zöld bársonysapkájában, festett arcával. Nem olyan baba volt, amilyenre a gyerekek vágynak. Ő volt a Bábu, a gazdag nők divatszeszélye, a baba, aki a telefon mellett hever vagy a díványpárnák között. Ott nyúlt el, ernyedten, és valahogy mégis – különösen élőn. Mint a huszadik század dekadens terméke.

Sybil Fox besietett a szobába. Szabásminták voltak a kezében. Enyhén meglepve, zavartan pillantott a babára. Egy pillanatra eltűnődött – de aztán már ilyesmi járt a fejében: „Hova lett a kék bársony szabásmintája? Hova tehettem? Biztos, hogy az előbb még itt volt.” Kiment a folyosóra, és felkiabált a műhelybe:

– Elspeth, Elspeth, magánál van a kék bársony szabásmintája? Mrs. Fellows-Brown minden pillanatban megjöhet.

Visszament a szobába, meggyújtotta valamennyi lámpát. Megint a babára pillantott. – De hát hol a csudában… á, itt van. – Felemelte a földről a szabásmintát. Odakint az ismerős csikordulás hallatszott, megállt a lift, és a következő percben pincsikutyája kíséretében befújtatott a szobába Mrs. Fellows-Brown, mint a vidéki állomásra érkező rozoga vicinális.

– Nemsokára szakadni fog az eső – közölte. – Mintha dézsából öntenék.

Lehúzta kesztyűjét, ledobta szőrmeboáját. Alicia Coombe lépett a szobába. Mostanában már csak akkor jött be, amikor különleges kuncsaft érkezett. És Mrs. Fellows-Brown ebbe a kategóriába tartozott.

Elspeth, a műhelyfőnöknő hozta a műhelyből a ruhát, Sybil pedig ráadta Mrs. Fellows-Brownra.

– Nagyszerű – mondta. – Remekül áll. Mintha a nagyságos asszonyra öntötték volna.

Mrs. Fellows-Brown oldalt fordult, úgy nézett a tükörbe.

– Nem tagadom – mondta –, a maguk ruháiban slankabb a hátsóm.

– Nagyságos asszony sokkal vékonyabb, mint három hónappal ezelőtt – biztosította Sybil.

– Ó, dehogy – legyintett Mrs. Fellows-Brown –, bár nem tagadom, ebben a ruhában tényleg úgy nézek ki. Talán a szabás teszi… határozottan hízeleg. Mintha nem is volna hátsóm – már persze csak akkora, mint a legtöbb nőnek. – Sóhajtva végigsimított szóban forgó testrészén. – Mindig is ez volt a problémám – mondta. – Persze sokáig be tudtam húzni, de akkor meg természetesen az elülső részemet kellett kidüllesztenem. De most már az se megy, mert most már pocakom is van. Elöl-hátul meg nem lehet egyszerre behúzni.

– Látná némelyik vevőmet, asszonyom! – mondta Alicia Coombe.

Mrs. Fellows-Brown változatos tornagyakorlatokat végzett a tükör előtt.

– A pocak rosszabb, mint a hátsó – állapította meg. – Jobban látszik. Vagy talán azért gondolja az ember, mert ha beszélget valakivel, azzal szembenéz, és az illető nem látja az ember hátsóját, a hasát viszont igen. No mindegy, nekem jelenleg az a módszerem, hogy a hasamat húzom be, a hátsóm meg csináljon, amit akar. – Még jobban hátracsavarta nyakát, aztán hirtelen felkiáltott: – Jaj, az a maguk babája! Hideglelést kapok tőle! Mióta van itt?

Sybil bizonytalan pillantást vetett Alicia Coombe-ra, aki tétován nézett rá vissza.

– Nem is tudom… – mondta kényelmetlenül. – Egy ideje. Nem emlékszem. Szörnyű, mennyire romlik a memóriám! Sybil, mióta van meg ez a baba?

– Nem tudom – felelte kurtán Sybil.

– Egy biztos: a hideg lel ki tőle – jelentette ki Mrs. Fellows-Brown. – Egészen kísérteties! Tisztára olyan, mintha figyelne bennünket, aztán majd jót nevet a markába. Én a maguk helyében megszabadulnék tőle. – Megborzongott, majd ismét a ruhapróba részleteinek szentelte figyelmét. Legyene a ruha ujja két centivel rövidebb, vagy ne? Hát a szoknya hossza? E lényegbevágó kérdések kielégítő tisztázása után Mrs. Fellows-Brown visszabújt a ruhájába, és indulni készült. De elmenőben még visszanézett a babára.

– Nem – rázta meg a fejét. – Határozottan nem tetszik nekem ez a baba. Tisztára olyan, mintha ő volna az úr a házban. Ez nem egészséges.

– Ezt vajon hogy értette? – kérdezte Sybil, amikor Mrs. Fellows-Brown mögött becsukódott az ajtó.

Mielőtt azonban Alicia Coombe válaszolhatott volna, ismét felbukkant Mrs. Fellows-Brown feje az ajtónyílásban.

– Szent isten, egészen megfeledkeztem Fu-Lingről. Hol vagy, gyönyörűségem? Nahát!

A zöld bársonyfotel felé bámult. A két nő követte a pillantását. A pincsi a fotel előtt ült, és meredten bámulta az ernyedten heverő babát. A dülledt szemű kis kutyapofán se öröm, se harag nem tükröződött – tökéletesen kifejezéstelen volt. Egyszerűen csak bámult.

– Gyere szépen, anyuci kis boldogsága – gügyögött Mrs. Fellows-Brown.

Anyuci kis boldogsága azonban a füle botját se mozgatta.

– Napról napra engedetlenebb – jelentette ki büszkén Mrs. Fellows-Brown, mintha kutyája erényeit fitogtatná. – No, gyere szépen, Fu-Ling! Uzsonnaidő. Kapsz finom sonkácskát.

Fu-Ling egy hajszálnyit fordított fején, megvető pillantást vetett úrnőjére, majd tovább bámulta a babát.

– Egészen elvarázsolta ez a baba – állapította meg Mrs. Fellows-Brown. – Pedig azelőtt észre se vette. Igaz, én se. Itt volt egyáltalán legutóbb?

A két nő összenézett. Sybil összevonta a szemöldökét, Alicia Coombe-é magasba szökkent. – Mondom – szólt Miss Coombe –, egyszerűen semmire nem emlékszem mostanában. Mióta van meg a baba, Sybil?

– Honnan került ide? – tudakolta Mrs. Fellows-Brown. – Vették?

– Ó, dehogy. – Alicia Coombe-ot valósággal megdöbbentette a feltevés. – Dehogy. Gondolom… gondolom, valakitől kaphattam. – Megrázta a fejét. – Őrjítő! – kiáltott fel. – Egyszerűen őrjítő, hogy minden kimegy az ember fejéből!

– No, ne butáskodj, Fu-Ling – mondta szigorúan Mrs. Fellows-Brown. – Gyerünk. Különben kénytelen leszlek felvenni.

Fel is vette. Fu-Ling méltatlankodva felvakkantott. Amikor távoztak, Fu-Ling dülledt szemű képe hátrafordult. Még akkor is feszült figyelemmel csüggött a fotelben heverő babán.

2.

– Az a baba – mondta Mrs. Groves, a takarítónő – tisztára kiborít, bizony isten.

Mrs. Groves végzett a padló feltörlésével, felállt, és lassan körbejárt a tollseprűvel.

– Fura – mondta. – Tegnapig észre se vettem. Aztán egyszerre mintha csak mellbe vágott volna.

– Nem tetszik? – kérdezte Sybil.

– Mondom, Mrs. Fox, hogy tisztára kiborít – közölte a takarítónő. – Nem Istentől való, ha érti, hogy gondolom. Az a lógó lába, meg ahogy ott hever, meg az a sunyi pillantása. Nem egészséges dolog ez, nekem elhiheti.

– Eddig egy szóval se említette, hogy nem tetszik – mondta Sybil.

– Hisz mondom, észre se vettem, csak ma reggel… Persze tudom, itt van egy darab ideje, de…

Mrs. Groves elhallgatott. Zavart kifejezés suhant végig az arcán. – Ilyesmiről szok álmodni az ember – mondta. Összeszedte takarítószereit, kiment a próbaszobából, át a folyosóról nyíló szalonba.

Sybil a kényelmesen pihenő babára meredt. Egyre nagyobb értetlenség tükröződött az arcán. Alicia Coombe lépett be, Sybil pedig sarkon fordult.

– Miss Coombe, csakugyan: mióta van itt ez a szerzet?

– Micsoda, a baba? Drágám, tudja, hogy milyen rossz a memóriám. Tegnap is – micsoda buta história! – elindultam arra az előadásra, és amikor leértem az utcára, egyszer csak rájöttem, hogy nem tudom, hova megyek. Törtem és törtem a fejemet. És a végén azt mondtam magamnak, hogy biztosan a Fortnum Áruházba indultam. Tudtam, hogy a Fortnumnál akartam venni valamit. Hát, ha hiszi, drágám, ha nem, már hazaértem és a teámat is megittam, és csak akkor jutott eszembe az előadás. Persze mindig hallottam, hogy az ember a kor előrehaladtával szenilis lesz, de az az érzésem, hogy nálam azért ez még egy kicsit korai. Most épp arra nem emlékszem, hova tettem a táskámat – no és a szemüvegemet. Hova tehettem azt a szemüveget? Még az előbb is rajtam volt – épp olvastam valamit az újságban.

– A szemüveg ott van a kandallópárkányon – mondta Sybil, és már nyújtotta is Miss Coombe-nak. – Honnan szerezte a babát? Kapta valakitől?

– Arra sem emlékszem – mondta Alicia Coombe. – Valaki adhatta, vagy talán küldte… No de annyi biztos, nagyon jól belesimul a környezetbe, nem gondolja?

– Túlságosan is – mondta Sybil. – Fura, de én se emlékszem, mikor vettem észre, hogy itt van.

– Vigyázzon, nehogy maga is úgy járjon, mint én – intette Alicia Coombe. – Hiszen maga még olyan fiatal.

– De igazán nem emlékszem, Miss Coombe. Tegnap csak úgy véletlenül ránéztem, és azt gondoltam, hogy van benne valami… igen, Mrs. Grovesnak igaza van: valami kísérteties. Aztán eszembe jutott, hogy ez a gondolat már régebben is megfordult a fejemben. És megpróbáltam felidézni, mikor – és egyszerűen képtelen voltam bármire is emlékezni! Egyrészt az volt az érzésem, hogy még sohasem láttam ezt a babát – de aztán mégsem. Inkább mintha már régen itt volna, de én csak most vettem észre.

– Lehet, hogy egy szép napon csak úgy beröppent az ablakon, seprűnyélen – mondta Alicia Coombe. – Nos, most már mindenesetre idetartozik. – Körülnézett. – Már el sem igen lehetne képzelni ezt a szobát nélküle, ugye?

– Elég baj – mondta Sybil, és enyhe borzongás futott rajta végig.

– Mi a baj?

– Hogy el se lehet képzelni a szobát nélküle.

– Mindannyian megzavarodtunk ettől a babától? – kérdezte türelmetlenül Alicia Coombe. – Mi baj van ezzel a szerencsétlen jószággal? Olyan, mint egy hervadt káposztalevél – de talán csak azért, mert nincs rajtam szemüveg. – Feltette a szemüvegét, és szigorú tekintettel mérte végig a babát. – Igen – mondta. – Már látom, mire gondol. Tényleg egy kicsit kísérteties… Bánatos a képe, de… egy kicsit ravasz is, és meglehetősen eltökélt.

– Fura, hogy Mrs. Fellows-Brown annyira iszonyodott tőle – mondta Sybil.

– Ő aztán nem szokta megválogatni a szavait – legyintett Alicia Coombe.

– De csakugyan fura, hogy milyen nagy hatást tett rá a baba.

– Az emberek néha megutálnak dolgokat.

– Lehet, hogy ez a baba tényleg nem is volt itt, csak tegnap került ide – kacagott fel kissé idegesen Sybil. – Ahogy mondja, Miss Coombe: talán berepült az ablakon, és egyszerűen betelepedett!

– Nem – rázta meg a fejét Alicia Coombe. – Egészen biztos, hogy itt van már egy ideje. Csak talán láthatatlan volt tegnapig.

– Nekem is az az érzésem – mondta Sybil –, hogy már egy ideje itt van… és mégsem emlékszem, hogy észrevettem volna, egészen tegnapig.

– Most már hagyjuk ezt abba, kedvesem – mondta határozottan Alicia Coombe. – Már a hideg futkároz a hátamon. Semmi szükség rá, hogy mindenféle természetfeletti képességet tulajdonítsunk ennek a szerzetnek. – Felemelte a babát, megrázta, helyreigazította a vállát, aztán leültette egy másik székre. A baba menten összecsuklott.

– Egyáltalán nem életszerű – meredt a babára Alicia Coombe. – És valahogy, isten tudja, mégis mintha élne, nem?

3.

– Juj, de megrémisztett – mondta Mrs. Groves, amíg a tollseprűvel körbejárt a szalonban. – Legszívesebben be se tenném többé a lábam a próbaszobába!

– Mi rémisztette meg? – tudakolta Miss Coombe. Az asztalnál ült, és könyvelt. – Ez a nő azt képzeli – mondta, inkább magának, mint Mrs. Grovesnak –, hogy évente csináltathat két estélyi ruhát, három délutáni ruhát meg egy kosztümöt, és nem fizet érte egy garast sem! Hogy némelyeknek miféle elképzelésük van az életről!

– Az a baba… – mondta Mrs. Groves.

– Micsoda, már megint a babánk?

– Igen, ahogy ott ül az íróasztalnál, tisztára mintha ember volna. A frászt hozza rám!

– Miket beszél?!

Alicia Coombe felállt, nagy léptekkel átszelte a szobát, kiment a folyosóra, és belépett a próbaszobába. Az egyik sarokban egy kis női íróasztal állt, az elébe húzott széken pedig ott ült a baba, hosszú karja az íróasztalon.

– Valakinek nagyon tréfás kedve támadt – mondta Alicia Coombe. – Ahogy ideültették, csakugyan egész természetesnek látszik.

Ebben a pillanatban jött le a lépcsőn Sybil Fox, karján a ruha, amelyet aznap délelőttre készítettek elő próbára.

– Jöjjön ide, Sybil. Nézze csak: a babánk itt ül az íróasztalomnál, és levelet ír!

A két nő a babát nézte.

– Nevetséges! – mondta Alice Coombe. – Vajon ki ültette ide? Maga volt?

– Én nem – mondta Sybil. – Biztosan valamelyik varrólány fentről.

– Buta vicc – mondta Alicia Coombe. Felemelte a babát, és a heverőre dobta.

Sybil óvatosan egy székre teregette a ruhát, aztán felment a műhelybe.

– Ismerik azt a babát – kérdezte –, azt a bársonyruhás babát odalent a próbaszobában?

A varrólányok felnéztek.

– Hát persze, Mrs. Fox, ismerjük.

– Ki ültette oda az íróasztalhoz, tréfából?

A lányok bámultak. Elspeth, a műhelyfőnök szólalt meg:

– Odaültették az íróasztalhoz? Én ugyan nem.

– Én sem – mondta az egyik lány. – Hát te, Marlene?

Marlene a fejét rázta.

– Nem maga viccelt, Elspeth?

– Még hogy én! – mondta fanyarul Elspeth, aki mindig úgy nézett, mintha tele volna a szája gombostűvel. – Van énnekem épp elég dolgom, nem fogok babákkal játszani!

– Ide hallgassanak – mondta Sybil, és maga is meglepődött, hogy a hangja megremegett. – Nagyon jó vicc volt, és szeretném tudni, ki csinálta.

– Hisz most mondtuk, Mrs. Fox! – méltatlankodtak a varrólányok. – Egyikünk se, igaz, Marlene?

– Én aztán nem – mondta Marlene. – És ha Nellie és Margaret azt mondja, hogy ő sem, akkor közülünk egyik se volt.

– És én is megmondtam, hogy nem nyúltam hozzá. Mire megy ki ez az egész, Mrs. Fox? – kérdezte Elspeth.

– Talán Mrs. Groves akart viccet csinálni? – kérdezte Marlene.

Sybil megrázta a fejét.

– Mrs. Groves biztosan nem. Nagyon megijedt, amikor meglátta a babát.

– No, most már én is kíváncsi vagyok rá – mondta Elspeth. – Lemegyek, és megnézem.

– Már nincs ott – mondta Sybil. – Miss Coombe elvette az íróasztal elől, és a heverőre dobta. Nos… – Egy pillanatra elhallgatott. – Csak azt akarom mondani, hogy valaki odaültette az íróasztal előtti székre, mert viccesnek találta. És… és nem értem, miért nem mondja meg, hogy ő volt.

– De hiszen kétszer is mondtam, Mrs. Fox – szólt Marlene. – Igazán nem értem, mért gondolja, hogy hazudunk. Egyikünk se csinálna ilyen butaságot.

– Ne haragudjanak – mondta Sybil. – Nem akartam felbosszantani magukat. De hát… végül is ki tehette?

– Talán ő maga állt fel és sétált az íróasztalhoz! – vihogott Marlene.

Ki tudja, miért, Sybilnek nem volt ínyére ez a magyarázat.

– No mindegy, hagyjuk az egész csacsiságot – mondta, és lement.

Alicia Coombe egész vidáman dúdolgatott. Körülnézett a szobában.

– Már megint elveszítettem a szemüvegemet – közölte –, de igazában nem is baj. Pillanatnyilag nem is akarok semmit se látni. Csak az a baj, persze, hogy ha valaki annyira vaksi, mint én, és elveszíti a szemüvegét, akkor kell hogy legyen egy tartalék szemüvege, amivel megtalálhatja a másikat, mert különben hogyan keresse meg?

– Majd én megkeresem – ígérte Sybil. – Az előbb még megvolt.

– Amikor maga felment, bementem a másik szobába. Biztosan odavittem magammal a szemüveget.

És átment a másik szobába.

– Tulajdonképpen bosszantó – mondta Alicia Coombe. – Szeretnék már végre elkészülni ezekkel a számlákkal. De mihez kezdjek szemüveg nélkül?

– Felmegyek, és lehozom a hálószobából a tartalék szemüvegét – ajánlkozott Sybil.

– Csakhogy pillanatnyilag nincs tartalék szemüvegem – mondta Alicia Coombe.

– Miért, hova lett?

– Azt hiszem, tegnap hagyhattam el, amikor ebédelni mentem. Felhívtam a vendéglőt, és a két üzletet is, ahol megfordultam.

– Jaj, istenem – sóhajtott Sybil. – Akkor az lesz a legjobb, ha három szemüveget tart.

– Ha három szemüvegem volna – mondta Alicia Coombe –, azzal tölteném az életemet, hogy keresem valamelyiket. Mégiscsak az a legjobb, ha egy van. Akkor muszáj addig keresnem; amíg meg nem találom.

– Hát valahol csak kell lennie – mondta Sybil. – Nem járt máshol, csak ebben a két szobában. Itt pedig nincs, tehát akkor nyilván a próbaszobában tette le valahova.

Visszament, körüljárt, minden zugba benézett. Végezetül eszébe jutott valami: felemelte a babát a heverőről.

– Megvan! – kiáltott ki a másik szobába.

– Igazán? Hol volt?

– A drágalátos babája alatt. Alighanem akkor dobhatta le, amikor a babát visszatette a heverőre.

– Dehogyis dobtam le. Hogy dobhattam volna le?

– Akkor nyilván a baba dugta el, tréfából! – mondta elkeseredve Sybil.

– Tudja – mondta Alicia, és elgondolkodva nézett a babára –, el is tudom képzelni róla. Nagyon értelmesnek látszik, nem gondolja, Sybil?

– Nem tetszik nekem az arca – mondta Sybil. – Tisztára úgy néz, mintha tudna valamit, amit mi nem tudunk.

– Szerintem nagyon aranyos, és nagyon szomorú a tekintete – vélte Alicia Coombe. De nem sok meggyőződés csendült a hangjából.

– Még hogy aranyos?! Szerintem egyáltalán nem – mondta Sybil.

– Hát nem… talán nem… No mindegy, lássunk a munkánkhoz. Lady Lee tíz perc múlva itt lesz. Szeretném addig megírni és elküldeni ezeket a számlákat.

4.

– Mrs. Fox! Mrs. Fox!

– Tessék, Margaret – szólt Sybil. – Mi a baj?

Sybil épp az asztal fölé hajolt, és egy selyemanyagot szabott.

– Jaj, Mrs. Fox, már megint az a baba. Levittem a barna ruhát, ahogy mondta, és az a baba megint ott ül az íróasztalnál! De nem én tettem oda – egyikünk se volt. Higgye el, Mrs. Fox, igazán nem mi voltunk!

Sybil kezében kissé megcsúszott az olló.

– Ejnye – mondta mérgesen –, nézze, mit csináltam maga miatt. No nem baj, majd helyrehozom. Hát mit beszél arról a babáról?

– Már megint ott ül az íróasztalnál.

Sybil lement, és belépett a próbaszobába. A baba az íróasztalnál ült, pontosan úgy, mint előzőleg.

– Igencsak megmakacsoltad magadat, mi? – kérdezte a babától Sybil.

Minden teketória nélkül felkapta, és visszatelepítette a heverőre.

– Itt a helyed, fiacskám – mondta. – Szépen itt maradsz.

Azzal átment a másik szobába.

– Miss Coombe.

– Tessék, Sybil?

– Valaki a bolondját járatja velünk. Az a baba megint ott ült az íróasztalnál.

– Mit gondol, ki lehet?

– Csak valamelyik lány a műhelyből – mondta Sybil. – Biztosan remek viccnek tartja. Persze égre-földre esküdöznek, hogy nem ők voltak.

– Maga szerint melyik volt az? Margaret?

– Nem hiszem. Roppant furcsa volt az arca, amikor bejött és elmondta. Talán az a vihogó Marlene.

– Akármelyik csinálta, nagyon ostoba tréfa.

– Hát persze hogy az. Tiszta hülyeség. De én véget vetek neki – mondta komoran Sybil.

– Mit akar csinálni?

– Majd meglátja.

Aznap este, amikor hazaindult, kívülről ráfordította a kulcsot a próbaszoba ajtajára.

– Bezárom az ajtót – mondta –, és a kulcsot magammal viszem.

– Aha – bólintott Alicia Coombe. Halvány mosoly játszott az ajka körül. – Látom, azt hiszi, én voltam az, igaz? Hogy szórakozottságomban bemegyek, és azt hiszem, hogy én írok az íróasztalnál, de ehelyett felveszem a babát, és őt ültetem oda, hogy írja meg a leveleimet. Erre gondol? És hogy aztán megfeledkezem az egészről?

– Hát ez is egy lehetőség – ismerte be Sybil. – Mindenesetre biztos akarok lenni benne, hogy ma este senki nem fog semmiféle buta tréfát elkövetni.

Másnap reggel Sybilnek az volt az első dolga, hogy kulcsával kinyitotta a próbaszoba ajtaját, és komoran bemasírozott. Mrs. Groves gondterhelt arccal és harcra kész tollseprűvel már várta a folyosón.

– Most majd meglátjuk! – mondta Sybil.

Aztán elakadt a lélegzete, és visszahőkölt.

A baba az íróasztalnál ült.

– Még ilyet! – sápítozott a háttérben Mrs. Groves. – Ez tényleg nem Istentől való! Ej, Mrs. Fox, hisz maga holtsápadt! Mindjárt összeesik! Igyon valamit. Miss Coombe-nak biztosan akad egy korty jóféléje odafönt!

– Nincs semmi bajom – jelentette ki Sybil.

A babához lepett, óvatosan felemelte, és átvitte a szobán.

– Valaki megint viccet csinált – állapította meg Mrs. Groves.

– Ezúttal igazán nem tudom, hogyan tehette bárki – mondta lassan Sybil. – Tegnap este bezártam az ajtót. Maga is tudja, hogy senki sem juthatott be a szobába.

– Talán van még valakinek kulcsa – vélekedett Mrs. Groves.

– Nem hiszem – mondta Sybil. – Eddig még sohasem zártuk be ezt az ajtót. Régimódi kulcsa van, és nincs belőle több, csak ez az egy.

– Talán valamelyik másik ajtó kulcsa is nyitja.

Végigpróbálták a ház valamennyi kulcsát, de egyik sem illett a próbaszoba zárjába.

– Csakugyan nagyon furcsa, Miss Coombe – mondta később Sybil, amikor együtt ebédeltek.

Alicia Coombe-nak láthatólag tetszett a dolog.

– Egészen különös eset, kedvesem – mondta. – Írnunk kellene azoknak az ezotériás kutatóknak. Talán küldenek valakit – egy médiumot esetleg – megnézni, hogy van-e valami furcsaság azzal a szobával.

– Úgy látom, egyáltalán nem aggasztja a dolog – mondta Sybil.

– Bevallom, tulajdonképpen élvezem – mosolygott Alicia Coombe. – Az én koromban egészen jó mulatság, ha egyáltalán történik valami. De azért… – tette hozzá elgondolkodva – igazából nincs ínyemre a dolog. Mármint az a baba kissé felfuvalkodott, nem gondolja?

Aznap este Sybil és Alicia Coombe együttesen zárták be kívülről az ajtót.

– Még most sem tudok szabadulni a gondolattól – mondta Sybil –, hogy valaki tréfát űz velünk, bár fogalmam sincs, miért…

– Gondolja, hogy reggel megint ott találjuk őnagyságát az íróasztalnál? – kérdezte Alicia.

– Igen – bólintott Sybil. – Azt hiszem.

Tévedtek. A baba nem ült az íróasztalnál. Hanem az ablakpárkányon. És kinézett az utcára. És megint furán élethű volt a tartása.

– Szörnyen buta história. – ingatta a fejét Alicia Coombe, amikor délután felhajtottak egy gyors csésze teát. Hallgatólagos megegyezéssel nem a próbaszobában, mint rendesen, hanem Alicia Coombe szobájában, a folyosó túloldalán.

– Milyen értelemben buta?

– Úgy értem, nincs itt semmi igazából. Csak egy baba, ami mindig változtatja a helyét.

A napok múltával a helyzet egyre furább lett. A baba most már nem csak az éjszaka folyamán változtatta helyét. Ahányszor beléptek a próbaszobába – még ha csak néhány percre voltak is távol –, más és más helyen találták. Ha a heverőn hagyták, legközelebb a széken ült. Aztán egy másik széken. Néha az ablakpárkányon, máskor megint az íróasztalnál.

– Oda megy, ahová éppen kedve tartja – mondta Alicia Coombe. – Szerintem mulattatja a dolog.

A két nő lenézett az ernyedten heverő, puha bársonyruhás figurára, a festett selyemarcra.

– Néhány darab régi bársony meg selyem és egy kis festék – ennyi az egész – mondta Alicia Coombe. Feszült volt a hangja. – Nem gondolja, hogy… khm… megszabadulhatnánk tőle?

– Hogyhogy? – kérdezte szinte döbbenten Sybil.

– Hát mondjuk… bedobhatnánk a kandallóba. Elégetnénk, mint valami boszorkányt… Vagy pedig – tette hozzá tárgyilagos hangon – egyszerűen kidobhatnánk a szemétbe.

– Nem hiszem, hogy ezzel bármit is elérnénk – mondta Sybil. – Valaki bizonyára kiszedné a szemétből, és visszahozná.

– Vagy elküldhetnénk valahova – folytatta Alicia Coombe. – Valamelyik társaságnak, amelyik mindig levetett holmit kér. Vagy valamilyen jótékony célú kiárusításra. Szerintem még ez a legjobb ötlet.

– Nem tudom… – mondta lassan Sybil. – Én félnék.

– Mitől?

– Attól, hogy visszatér.

– Mint valami postagalamb?

– Úgy.

– Nem gondolja, hogy lassan kezdünk megbolondulni? – kérdezte Alicia Coombe. – Vagy talán én teljesen becsavarodtam, maga meg mindent rám hagy?

– Nem – mondta Sybil. – De szörnyű rossz érzésem van – rémes érzés. Hogy a baba erősebb nálunk. Hogy kibabrál velünk.

– Ez a kis rongycsomó?

– Igen. Ez a kis rongycsomó. Mivelhogy annyira eltökélt. Véghez viszi az akaratát. Mert az a szoba most már az övé!

– Igen – bólintott Alicia Coombe. Körülnézett a szobában. – Persze mindig is az övé volt – a színe meg minden… Én azt hittem, illik a szobához – pedig a szoba illik őhozzá. Hát nem képtelenség – tette hozzá elkeseredetten –, hogy egy baba csak úgy belép az életünkbe, és mindent kisajátít?! Mrs. Groves már nem is hajlandó eljönni és kitakarítani ebben a szobában.

– Mert fél a babától?

– Mindig valamilyen kifogással áll elő. – Aztán Alicia fojtott hangon hozzátette: – Mit csináljunk, Sybil? Már engem is teljesen kiborít. Hetek óta dolgozni sem tudok. Egyetlen ruhát nem voltam képes megtervezni.

– Nekem meg minduntalan megcsúszik a kezemben az olló – vallotta be Sybil. – Mindenféle ostoba hibát követek el. Talán mégiscsak írnia kellene annak az ezotériás társaságnak…

– Bolondnak néznének – legyintett Alicia Coombe. – Nem gondoltam a múltkor komolyan. Nem, alighanem muszáj lesz folytatnunk, amíg csak…

– Amíg csak…?

– Nem is tudom – nevette el magát kényszeredetten Alicia.

Másnap reggel Sybil zárva találta a próbaszoba ajtaját.

– Miss Coombe, magánál van a kulcs? Maga zárta be tegnap este?

– Igen – bólintott Alicia Coombe. – Bezártam, és zárva is marad.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy egyszerűen lemondok arról a szobáról. Legyen a babáé. Minek nekünk két szoba? Próbálhatunk itt is.

– De hiszen ez a saját nappali szobája.

– Nincs rá szükségem. Van egy szép hálószobám. Majd átrendezem, hogy nappali szobának is használhassam.

– És a próbaszobába soha többé nem akar bemenni? – kérdezte hitetlenkedve Sybil.

– Ahogy mondja.

– No de mi lesz a takarítással? Rémesen meggyűlik a por!

– Gyűljön! – mondta eltökélten Alicia Coombe. – Ha egy baba birtokába veszi azt a szobát – ám vegye. Legyen az övé. És takarítson ő! – Majd hozzátette: – Ugyanis gyűlöl bennünket.

– A baba? Gyűlöl bennünket? – képedt el Sybil.

– Igen – bólintott Alicia. – Nem is tudta? De hiszen látszik a tekintetén.

– Igen – mondta elgondolkodva Sybil. – Valószínűleg észrevettem én is. És nyilván ezt éreztem egész idő alatt – hogy gyűlöl bennünket, és el akar innen kergetni.

– Gonosz kis jószág – mondta Alicia Coombe. – Hát most megkapta, amit akart.

Ezek után békésebben folyt tovább az élet. Alicia Coombe bejelentette alkalmazottainak, hogy átmenetileg nem használja a próbaszobát – túlságosan sok munkát ad a takarítás, magyarázta.

Csakhogy még aznap meghallotta, amint az egyik varrólány így szól a másikhoz:

– Tisztára bedilizett az öreglány. Mindig gondoltam, hogy már egészen gyagyás – mindent elhagy, mindent elfelejt. De ez már több a soknál, hát nem? Tisztára begolyózott attól a babától.

– Csak nem gondolod, hogy tényleg dilis? – kérdezte egy másik. – Lehet, hogy egy szép napon még kést fog ránk?!

Fecsegve odébbálltak, Alicia pedig füstölgött magában. Még hogy begolyózott! Aztán bánatosan hozzátette gondolatban: – Ha Sybil nincs, alighanem én is azt hinném magamról, hogy megbolondultam. De én is, Sybil is meg még Mrs. Groves is – hát azért valami csak lehet a dologban! Csak tudnám, mi lesz a vége?

Három hét elteltével Sybil így szólt Alice Coombe-hoz:

– Azért valamikor mégiscsak be kell mennünk abba a szobába.

– Miért?

– Biztosan nagyon meggyűlt a kosz. És minden megmolyosodik. Kitakarítunk, aztán megint bezárjuk.

– Sokkal szívesebben tartanám zárva, és nem mennék be.

– Azt kell hinnem, hogy maga még nálam is babonásabb! – mondta Sybil.

– Valószínűleg – bólintott Alicia Coombe. – Én kezdettől fogva jobban hittem az egészben, mint maga, de eleinte, hogy is mondjam… valahogy izgalmasnak találtam. Nem is tudom. Most egyszerűen – félek. Nem szeretnék bemenni abba a szobába.

– Hát én pedig igen – mondta Sybil. – És be is megyek.

– Tudja, mi a baj magával? – kérdezte Alicia Coombe. – Egyszerűen nem hagyja békén a kíváncsiság.

– Jó. Akkor nem hagy békén a kíváncsiság. Szeretném a tulajdon szememmel látni, mit művelt az a baba.

– Változatlanul az a véleményem, hogy okosabb, ha békén hagyjuk – mondta Alicia. – Átengedtük neki a szobát, ennyivel érje be. Ne zavarjuk. – Aztán elkeseredetten felsóhajtott. – Micsoda zagyvaságokat hordunk itt össze!

– Igen. Zagyvaságokat hordunk össze, de mi egyebet tehetnénk? Legjobb lesz, ha ideadja azt a kulcsot.

– Jó, jó, adom.

– Szerintem attól fél, hogy kieresztem a babát. Holott véleményem szerint neki semmiség volna áthatolni a csukott ajtón, ablakon, ha éppen úgy tartaná kedve.

Sybil elfordította a kulcsot, és bement a szobába.

– De furcsa! – kiáltott fel.

– Mi olyan furcsa? – kukkantott át Sybil válla fölött Alicia Coombe.

– Egy szem por nincs a szobában. Az ember azt hinné, ennyi idő után…

– Igen. Csakugyan furcsa.

– Na, és ott van ő – mondta Sybil.

A baba valóban ott volt a heverőn. De nem a szokásos ernyedt pozitúrájában. Egyenes derékkal ült, a háta mögött párna. Mintha ő volna a ház úrnője, és várná a vendégeit.

– Igen otthonosan érzi magát – állapította meg Alicia Coombe. – Talán elnézését kellene kérnem a tolakodásért!

– Menjünk – mondta Sybil.

Kihátrált a szobából, behúzta az ajtót, és megint ráfordította a kulcsot.

A két nő egymásra bámult.

– Csak tudnám, miért rémít meg bennünket ennyire… – sóhajtott Alicia Coombe.

– Úristen, hát kit nem rémítene meg?!

– Úgy értem, mi történt valójában? Igazán semmi – egy bábféleség mozog ide-oda a szobában. Talán nem is maga a báb – hanem valami szellem.

– Pompás gondolat.

– Igen, csakhogy nem hiszek benne. Szerintem – maga a baba az.

– És csakugyan nem sejti, honnan került ide?

– A leghalványabb fogalmam sincs – jelentette ki Alicia. – Minél többet töröm rajta a fejemet, annál biztosabb vagyok benne, hogy nem vettem, és nem is kaptam. Azt hiszem, hogy csak úgy… jött.

– És ahogy jött, úgy el is megy majd egyszer?

– Nem tudom, miért menne el – mondta Alicia. – Hisz megkapott mindent, amire vágyott.

De a baba láthatólag mégsem kapott meg mindent, amire vágyott. Másnap, amikor Sybil bement a szalonba, elakadt a lélegzete. Felkiáltott az emeletre.

– Miss Coombe, Miss Coombe, jöjjön le!

– Mi baj van?

Alicia Coombe sántikálva jött le a lépcsőn – reumás volt a jobb térde.

– Mi a baj, Sybil?

– Oda nézzen!

Megálltak a szalon ajtajában. A kanapé karfáján terpeszkedett a baba.

– Kijött – sikított Sybil. – Kijött a szobából! Most már ez a szoba is kell neki!

Alicia Coombe lezökkent egy székre az ajtó mellett. – A végén be fogja kebelezni az egész üzletet – mondta.

– Nincs kizárva – bólintott Sybil.

– Te komisz, alamuszi, rosszindulatú dög – sziszegett a babára Alicia. – Mit gyötörsz bennünket? Nem kellesz nekünk.

Úgy látta – és nem csak ő: Sybil is –, hogy a baba megmoccan. Mintha a végtagjai még jobban elernyednének. Hosszú karja a kanapé karfáján hevert, félig eltakart arca mintha a karja alól kandikálna ki. Méghozzá alamuszi, rosszindulatú tekintettel.

– Szörnyeteg! – kiáltott Alicia. – Nem bírom tovább!

Azzal átsántikált a szobán, felkapta a babát, az ablakhoz lépett, kinyitotta, és a babát kihajította az utcára, Sybilben benne rekedt a lélegzet. Aztán rémülten felkiáltott.

– Jaj, Alicia, ezt nem lett volna szabad! Nem lett volna szabad!

– Tennem kellett valamit – mondta Alicia Coombe. – Egyszerűen nem bírtam tovább!

Sybil is az ablakhoz lépett. A baba a járdán hevert, ernyedten, arccal lefelé.

– Megölte! – suttogta Sybil.

– Ne beszéljen butaságokat… Hogy ölhettem volna meg valamit, ami bársonyból, selyemből, festékből van? Nem igazi!

– Nagyon is igazi… – suttogta Sybil.

– Úristen! – hőkölt vissza Alicia. – Az a gyerek…

Egy rongyos kislány hajolt a járdán heverő baba fölé. Végignézett az utcán – ahol ilyenkor reggel alig járt egy-két ember, csak autók szaladgáltak –, aztán, a látottakkal elégedetten, lehajolt, felkapta a babát, és átfutott az utca túlsó oldalára.

– Állj meg! Állj meg! – kiáltott utána Alicia. Aztán Sybilhez fordult.

– Az a gyerek nem viheti el a babát! Nem szabad! A baba veszedelmes – gonosz. Meg kell állítanunk.

De nem ők állították meg. Hanem a forgalom. Ebben a pillanatban három taxi közeledett egyik irányból és két teherautó a másikból. A gyerek megrekedt egy járdaszigeten. Sybil lerohant a lépcsőn, Alicia Coombe a nyomában. A két nő egy teherautó meg egy személyautó között zegzugolva végre a szigetre ért, mielőtt a gyerek átmehetett volna a túloldalra.

– Nem viheted el azt a babát – mondta Alicia Coombe. – Add vissza.

A gyerek felnézett rá. Vézna kislány volt, nyolcévesforma. Bandzsított.

– Mér annám vissza? – kérdezte dacosan. – Kihajítsák az ablakon – láttam. Ha kihajította, nem kell magának, hát most már az enyim.

– Veszek neked másik babát! – zihálta Alicia. – Gyere, megyünk a játékboltba – megkapod a legeslegszebb babát! De ezt add vissza.

– Nem én – mondta a gyerek. És karja védőn a bársonybaba köré kulcsolódott.

– Vissza kell adnod – mondta Sybil. – Nem a tiéd.

Kinyújtotta kezét, hogy elvegye a babát a gyerektől, de az vadul toporzékolni kezdett, és visított, ahogy a torkán kifért.

– Nem adom! Igenis nem adom! Most már az enyim! Én szeretem! Maguk nem szeretik! Utálják! Ha nem utálnák, nem hajították volna ki az ablakon! Én szeretem, és neki ez kell! Azt akarja, hogy szeressék!

És angolnaügyességgel siklott át a járművek között, átrohant az úttesten, befordult egy sikátorba, és mire a két nő átvergődött volna az autók között, már eltűnt a szemük elől.

– Elment – mondta Alicia.

– Azt mondta: a baba azt akarja, hogy szeressék… – suttogta Sybil.

– Talán egész idő alatt ezt akarta – mondta Alicia. – Hogy szeressék…

És a londoni forgalom sűrűjében a két nő riadtan pillantott egymásra.

(Borbás Mária)

A Halál Kopója

1.

Először egy amerikai újságírótól, William P. Ryantől hallottam az esetről. Éppen hazatérni készült New Yorkba, amikor Londonban együtt vacsoráztunk, és futólag megemlítettem neki, hogy másnap Folbridge-be utazom.

Azonnal felkapta a fejét, és ezt kérdezte:

– A cornwalli Folbridge-be?

Jó, ha ezerből egy ember tudja, hogy Cornwallban van egy Folbridge nevű város – a legtöbben azt hiszik, a hampshire-i Folbridge-re gondolok. Ezért aztán Ryan kérdése felkeltette kíváncsiságomat.

– Igen – feleltem. – Ismeri?

Csak annyit felelt, meglepődött, hogy említettem. Azután megkérdezte, hogy véletlenül nem ismerem-e a Trearne nevű házat ott Folbridge-ben.

Kérdése még jobban felcsigázott.

– Hogyne ismerném. Sőt, épp Trearne-be tartok most is. A ház ugyanis a nővéremé.

– Nahát – felelte William P. Ryan –, ez aztán nem semmi!

Arra kértem, hogy hagyjon fel végre a titkolózással, és árulja el, miről van szó.

– Ehhez vissza kell mennem egészen a háború elejére, ekkor történt ugyanis velem az eset.

Nagyot sóhajtottam. 1921-ben jártunk, abban az időben pedig az utolsó dolog, amire az ember emlékezni akart, az a háború kezdete. Örültünk, hogy épp kezdtük elfelejteni… Ezenkívül pedig tudtam, hogy William P. Ryan hajlamos háborús élményeit ugyancsak bő lére eresztve előadni.

De már nem volt visszaút.

– A háború kezdetén Belgiumban jöttem-mentem a lapom megbízásából, így jutottam el egy kis faluba, nevezzük X.-nek. Igazi porfészek volt, de volt benne egy nagyobb apácazárda. Fehér ruhás apácák éltek benne – hogyishívják, nem jut eszembe a rend neve. Nem baj, lényegtelen. Nos, ez a falu épp a németek vonulási útvonalára esett. Megérkezett a lovasság…

Idegesen fészkelődni kezdtem. William P. Ryan nyugtatólag emelte fel a kezét.

– Ne aggódjon – mondta –, nem követtek el atrocitásokat a németek! Megtörténhetett volna az is, de ezúttal máshogy fordult. A támadók a zárda felé vették az irányt, és amikor odaértek, az egész a levegőbe repült.

– Ó! – kiáltottam fel, ugyancsak meglepve.

– Különös, nemde? Persze mondhatnánk azt is, hogy a németek ünnepeltek, és dobálóztak a saját gránátjaikkal, de az igazság az, hogy nem volt náluk ilyesmi – nem robbantó-specialisták voltak. Másrészt viszont honnan érthettek volna a zárda lakói a robbanószerekhez? Szép kis apácák, mondhatom!

– Valóban különös – értettem egyet.

– Kíváncsi voltam tehát, mit mondanak a falubeliek. Számukra tiszta és világos volt a magyarázat: semmi kétség, itt egy kiváló, száz százalékig hatékony isteni csoda történt. Az egyik apácáról az a hír járta, hogy valóságos szent, aki néha transzba esik, és látomásai vannak. És a parasztok szerint ő csinálta az egészet. Felszólt az égbe, és villámot hívott le a gaz támadókra – ami aztán beléjük is csapott, meg minden másba a környéken. Meg kell hagyni, ügyes kis trükk! Az igazságot végül, idő hiányában sohasem sikerült kiderítenem. De a csodák akkoriban nagyon divatosak voltak – a mons-i angyalok, meg a társai –, így végül leírtam a sztorit, beletettem néhány könnyfakasztó részletet, jól kidomborítottam az egész vallásos maszlagot, és elküldtem az újságomnak. Amerikában persze nagyon bejött az olvasóknak, akkoriban zabálták az efféle történeteket.

De írás közben valahogy egyre jobban kezdett érdekelni a dolog (ha érti, miről beszélek). Szerettem volna megtudni, mi is történt valójában. A helyszínen semmit sem lehetett látni – csupán két fal maradt a helyén, az egyiken pedig fekete lőpornyom látszott, épp olyan alakú, mint egy vadászkopó.

A falubeliek halálra voltak rémülve ettől a jeltől: a Halál kopójaként emlegették, és semmi szín alatt nem mentek arrafelé napnyugta után.

A babonaság mindig is érdekelt, és szerettem volna megismerni az apácát, aki ezt a bűvésztrükköt csinálta. Kiderült, hogy életben van, és más menekültekkel együtt Angliába került. Nekiveselkedtem hát, hogy felleljem a nyomát, és nemsokára kiderítettem, hogy a cornwalli Folbridge-ben él, Trearne-ban.

Bólintottam.

– A nővérem sok belga menekültet fogadott be a háború elején, úgy húszat.

– Nos, eltökélt szándékom volt, hogy amint időm engedi, felkeresem őt, hogy a saját szájából halljam a tragédia történetét. De ahogy az lenni szokott, mindig elfoglalt voltam, és ahogy egyik dolog jött a másik után, ez valahogy kiment a fejemből. És Cornwall amúgy is olyan messze van. Annyira elfelejtettem az egészet, hogy csak most jutott eszembe az egész, ahogy Folbridge-et említette.

– Meg kell kérdeznem a nővéremet – mondtam. – Talán hallott valamit a dologról. A menekültek persze már rég hazatértek azóta.

– Hát persze. Mindenesetre ha a nővére tud valamit, hálás lennék, ha azt megírná nekem.

– Természetesen így lesz – válaszoltam szívélyesen.

Azzal elváltunk.

2.

Csupán Trearne-ba való megérkezésem másnapján jutott eszembe ismét a történet. Épp a nővéremmel uzsonnáztam a teraszon.

– Kitty, nem volt a belga menekültjeid között egy apáca? – kérdeztem.

– Csak nem Mária Angelika nővérre gondolsz?

– Lehetséges – feleltem –, mesélj róla valamit!

– A leghátborzongatóbb teremtés, akit valaha ismertem. Még mindig itt él.

– Hol? A házadban?

– Nem, nem, a faluban! Dr. Rose intézte el. Emlékszel a doktorra?

Megráztam a fejem.

– Emlékszem, hogy volt egy nyolcvanhárom éves öregember…

– Igen, dr. Laird, de ő azóta meghalt. Dr. Rose csak pár éve él itt. Fiatal ember, és igen lelkes minden újdonság iránt. Mária Angelika nővér különösen felkeltette az érdeklődését. Annak a nőszemélynek folyton látomásai meg jelenései vannak, ami orvosi szempontból állítólag roppant izgalmas. Szegény pára, nem volt hova mennie – meg szerintem nincs is ki mind a négy kereke –, de nagyon meggyőző, ha érted, mire gondolok – na, mindenesetre szerencse volt, hogy dr. Rose-nak sikerült szállást kerítenie neki a faluban. A doktor meg monográfiát ír róla, ha jól tudom, vagy hogy is hívják az ilyesmit, amit az orvosok írni szoktak.

Elhallgatott, aztán így folytatta:

– De te honnan tudsz róla?

– Igen különös történetet hallottam.

Azzal elmeséltem, mit hallottam Ryantől. Kitty érdeklődéssel figyelte.

– Tőle aztán tényleg kitelik egy ilyen robbantás, ha szabad ilyet mondanom.

A kíváncsiságom nőttön nőtt.

– Azt hiszem, szívesen elbeszélgetnék vele.

– Tedd azt. Kíváncsi vagyok, mit gondolsz róla. De először keresd fel dr. Rose-t. Ha befejeztük az uzsonnát, le is sétálhatsz a faluba.

Javaslatát köszönettel elfogadtam.

Dr. Rose éppen otthon volt. Bemutatkoztam neki. Szívélyesen fogadott, de volt valami a modorában, ami ugyancsak taszított. Túl rámenős volt, ami cseppet sem imponált.

Attól a pillanattól kezdve, hogy Mária Angelika nővér nevét kiejtettem a számon, feszülten figyelt. Látszott rajta, mennyire érdekli a téma. Neki is előadtam Ryan történetét.

– Nos – kezdte tűnődve –, ez sok mindent megmagyaráz.

Lopva rám pillantott, aztán így folytatta.

– A nővér esete valóban különösen izgalmas. Valami súlyos pszichés sokk érhette, mielőtt hozzánk került, és egyfajta felfokozott elmeállapotban volt. A lehető legkülönösebb hallucinációi voltak. De a személyisége amúgy sem mindennapi. Ha van kedve, látogassa meg velem. Igazán figyelemreméltó teremtés.

Azonnal kaptam az alkalmon.

Elindultunk. A falu szélén lévő kis kunyhó felé vettük az irányt. Folbridge rendkívül festői falucska. A Fol folyó torkolatánál helyezkedik el, főleg a folyó keleti partján, mert a túlpart túl meredek az építkezéshez, bár egypár házacska ott is megkapaszkodott a hegyoldalban. A doktor háza például az egyik szikla legszélén egyensúlyozott, a nyugati parton, alatta a tenger hatalmas hullámai csapdosták a fekete kősziklákat.

A kunyhó, ahová igyekeztünk, a lapályon épült, messze a tengertől.

– A körzeti gondozónővér él itt – magyarázta dr. Rose –, és Mária Angelika nővér vele lakik. Én intéztem így, hogy állandóan képzett felügyelet legyen a közelében.

– Milyen a viselkedése? Normálisnak tűnik? – kérdeztem kíváncsian.

– Hamarosan maga is eldöntheti – felelte mosolyogva.

A gondozónővér, egy dundi, kedves kis teremtés éppen indult a biciklijén, amikor megérkeztünk.

– Jó estét, nővér, hogy van a beteg? – kiáltott oda a doktor.

– Ahogy mindig, doktor úr. Csak ül, ölbe tett kézzel, de gondolatban messze jár. Legtöbbször nem felel, ha kérdezem, bár az is igaz, hogy még mindig alig érti a nyelvünket.

Rose biccentett, és amint a nővér elkerekezett, a kunyhó ajtajához ment, hangosan bekopogott, és belépett.

Mária Angelika nővér az ablaknál ült egy karosszékben. Amikor beléptünk, fejét az ajtó felé fordította.

Különös arca volt: sápadt, szinte áttetsző, hatalmas szemmel. Tekintetéből valami végtelen szomorúság áradt.

– Jó estét, nővér – köszöntötte a doktor franciául.

– Jó estét, monsieur le docteur.

– Engedje meg, hogy bemutassam egy barátomat, Mr. Anstruthert.

Meghajoltam, ő pedig sápadt mosollyal felém biccentett.

– Hogy érzi magát? – kérdezte a doktor, miközben letelepedett mellé.

– Ahogy mindig – felelt, aztán rövid szünet után így folytatta. – Olyan, mintha semmi sem lenne valóságos. Napok telnek el, hetek vagy hónapok? Nem is tudom. Csak az álmaim tűnnek igazinak.

– Ezek szerint továbbra is sokat álmodik?

– Állandóan, állandóan… és, nem tudom, érti-e… de az álmok valódibbnak tűnnek, mint az életem.

– Az otthonáról szokott álmodni… Belgiumról?

A nővér megrázta a fejét.

– Nem, egy olyan országról álmodom, ami sohasem létezett. De maga ezt pontosan tudja, monsieur le docteur. Hiszen olyan sokszor meséltem magának.

Elhallgatott, majd hirtelen ezt mondta:

– De talán ez az úriember szintén doktor? Csak nem az elmekór szakértője?

– Nem, nem – nyugtatta dr. Rose, de ahogy biztatóan mosolygott, észrevettem, milyen hegyesek a szemfogai, és hogy az egész ember valahogy farkasra emlékeztet. A doktor így folytatta:

– Úgy gondoltam, örül majd Mr. Astruthernek. Belgiumról hozott hírt magának, hallott valamit az ön egykori zárdája felől.

A nővér rám nézett. Arcát enyhe pír lepte el.

– Semmiség, igazán – siettem közbevágni. – Csupán a minap együtt vacsoráztam egy barátommal, aki a zárda lerombolt falairól mesélt nekem.

– Tehát lerombolták!

Halk felkiáltás volt ez, inkább saját magának, mintsem nekünk szólt. Aztán ismét rám pillantott, és habozva így szólt:

– Mondja, monsieur, a barátja említette, hogy hogyan rombolták le?

– Robbanás történt – feleltem, aztán hozzátettem: – A parasztok azóta félnek arra menni napnyugta után.

– Mitől félnek?

– Az egyik fal romjain egy sötét jel látszik, ettől rettegnek babonásan.

A nővér közelebb hajolt:

– És mondja, monsieur, gyorsan, mondja! Milyen jel ez?

– Egy hatalmas kutya árnyképe – feleltem. – A parasztok a Halál Kopójának nevezik.

Dermesztő sikoly szakadt fel ajkáról.

– Ó! Tehát igaz… minden igaz! Az összes emlékem igaz! Nem csupán rémálom volt, hanem valóban megtörtént!

– Mi történt, nővér? – kérdezte a doktor nyugodt hangon.

Mária Angelika zaklatottan az orvos felé fordult.

– Emlékeztem. Ott, a lépcsőkön, emlékeztem rá, hogyan kell. Úgy használtam az erőmet, ahogyan régen használtuk. Az oltár lépcsőin álltam, és könyörögtem nekik, hogy ne közelítsenek. Kértem, hogy távozzanak békével. De nem hallgattak rám, egyre csak jöttek felém, a figyelmeztetés ellenére. És akkor… – A nővér előredőlt és különös mozdulatot tett. – És akkor rájuk uszítottam a Halál Kopóját…

Lehunyt szemmel, egész testében reszketve hanyatlott hátra a székén.

Az orvos felállt, a kredencből elővett egy poharat, és félig megtöltötte vízzel, majd hozzáadott egy-két cseppet egy kis üvegcséből, amit a zsebéből vett elő. Aztán a nővérnek nyújtotta.

– Igya ki ezt – mondta ellentmondást nem tűrően.

A nővér gépiesen engedelmeskedett. Tekintete a távolba révedt, mintha valami belső látomást szemlélne.

– De akkor minden igaz… minden! – mondta. – A Körök Városa, a Kristálygömb Népe, minden!

– Ezek szerint – mondta dr. Rose.

Az orvos hangja nyugodt és mély volt, bátorítóan csengett, nehogy megzavarja a nővér gondolatmenetét.

– Meséljen erről a városról! – mondta. – A Körök Városa, így nevezte?

Mária Angelika gépiesen felelt, mint aki messze jár.

– Igen, három körből állt. Az első körben a kiválasztottak voltak, a másodikban a papnők, a külső körben pedig a papok.

– És mi volt középütt?

A nővér zihálni kezdett, hangjából pedig leírhatatlan rettenet sugárzott:

– A Kristálygömb Háza…

Ahogy ezek a szavak elhagyták ajkát, jobb kezével a homlokához kapott és mutatóujjával valami alakzatot rajzolt oda.

Teste egyre inkább megmerevedett, szemét lehunyta, csak alig remegett – aztán egy hirtelen rándulással felült, mintha álomból riadt volna.

– Mi történt? – kérdezte zavartan. – Mit mondtam az előbb?

– Semmi baj – nyugtatta dr. Rose. – Csak elfáradt. Pihenésre van szüksége. Már indulunk is.

A nővér kicsit kábultnak tűnt, mikor elbúcsúztunk.

– Nos – kezdte dr. Rose, amikor kiléptünk az ajtón –, mi a véleménye?

Vizsgáló tekintettel pillantott rám.

– Attól tartok, teljesen elborult az elméje.

– Úgy gondolja?

– Igazából nem… tulajdonképpen nagyon is meggyőzőnek tűnt, amit mondott. Ahogy hallgattam a történetét, az volt a benyomásom, hogy valóban úgy történt minden, ahogy mondja. Ő legalábbis teljes mértékben hisz benne, hogy így történt. Éppen ezért gondolom…

– Ezért gondolja, hogy elborult az elméje. Pontosan. De közelítsük meg másik oldalról a kérdést. Tegyük fel, hogy tényleg csodát tett… tegyük fel, hogy valóban ő, személyesen pusztított el több száz embert és rombolt le egy épületet.

– Csak az akaraterejét használva? – kérdeztem mosolyogva.

– Nem teljesen. Azzal bizonyára egyetért, hogy egyetlen személy képes százakat elpusztítani, ha a kezében van egy kapcsoló, amellyel egy aknarendszert tud élesíteni.

– Igen, de ez műszaki dolog.

– Igaza van, ez műszaki dolog, de a lényegét tekintve mégsem más, mint egy természeti erő megzabolázása és emberi irányítása. Egy vihar és egy generátor alapjában véve ugyanazt az erőt használja ki.

– Igen, de ahhoz, hogy egy vihart befolyásolni tudjunk, valami műszaki megoldásra van szükségünk.

Dr. Rose elmosolyodott.

– Most látszólag eltérek a tárgytól. Van egy olaj, amit a kúszó fajdbogyó nevű növényből nyerhetünk ki, tehát a természetben fordul elő. Igen ám, de ugyanez az olaj mesterségesen is előállítható, laboratóriumban.

– Igen, és?

– Csupán azt akartam mondani, hogy sokszor kétféleképpen is eljuthatunk ugyanahhoz az eredményhez. Egyrészt mesterségesen, a tudomány segítségével. De elképzelhető másik út is. Az indiai fakírok hihetetlen tűrőképességét például a tudomány mai állása szerint képtelenek vagyunk megmagyarázni. Azok a dolgok, amiket „természetfölöttinek” nevezünk, valójában természetesek, csak még nem értjük a törvényeit.

– Mire céloz ezzel? – szóltam közbe, szavaitól valósággal lenyűgözve.

– Arra, hogy nem tudom teljességgel kizárni azt a lehetőséget, hogy egy emberi lény képes lehet befolyásolni egy hatalmas pusztító erőt, és a saját céljaira felhasználni. És ahogy ezt véghez viszi, az számunkra talán természetfölöttinek tűnik – de valójában nem az.

A szám is tátva maradt.

A doktor felnevetett.

– Csak spekulálgatok – mondta könnyedén. – De mondja, maga is észrevette azt a mozdulatot, amit akkor tett a nővér, amikor a Kristálygömb Házát említette?

– A homlokához emelte a kezét.

– Pontosan, és egy kört rajzolt oda. Ugyanúgy, ahogy a katolikusok keresztet szoktak vetni. Elmondok magának valami érdekeset, Mr. Anstruther. Mivel a kristálygömb szó olyan gyakran szerepelt páciensem zavaros meséiben, elvégeztem egy kísérletet. Valakitől kölcsönkértem egy kristálygömböt, és egy napon váratlanul felmutattam a nővérnek, hogy megfigyeljem a reakcióját.

– És mi történt?

– Nagyon erős és nagyon különös hatással volt rá. Az egész teste megdermedt. Úgy bámult a gömbre, mintha nem hinne a szemének. Aztán térdre borult előtte, mormolt néhány szót – és ájultan esett össze.

– Mit mondott?

– Különös szavakat: „A Kristálygömb! Tehát él még a Hit!”

– Döbbenetes!

– Lenyűgöző, ugye? És még egy furcsaság. Amikor ájulásából felébredt, semmire nem emlékezett az egészből. Megmutattam neki a kristálygömböt, és megkérdeztem tőle, mi az. Azt felelte, hogy bizonyára egy kristálygömb, amilyet a jövendőmondók használnak. Megkérdeztem, hogy látott-e már valaha ilyet. „Soha, monsieur le docteur” – felelte. De tekintete zavarodott volt. „Mi bántja, nővér?” – kérdeztem. Erre így felelt: „Különös érzésem van. Sohasem láttam még kristálygömböt, és mégis mintha ismerős lenne. Van valami… bárcsak emlékeznék…” És szinte eszét vesztve igyekezett felidézni az emléket, ezért megtiltottam, hogy ezen tovább rágódjék. Ez két hete történt. Azóta szándékosan nem folytattam a dolgot. De holnap új kísérlet következik.

– A kristálygömbbel?

– Pontosan. Rá akarom venni a nővért, hogy belepillantson. Úgy gondolom, a hatás figyelemre méltó lenne.

– Mire számít, mit akar kihúzni belőle? – kérdeztem kíváncsian.

Szavaim suták voltak, mégis váratlan hatással jártak. Dr. Rose elvörösödött, teste megmerevedett, és modora érezhetően megváltozott. Sokkal kimértebb, hivatalosabb lett.

– Meg akarom érteni bizonyos kevéssé ismert elmekórtani kórképek természetét. Mária Angelika nővér kiváló kísérleti alany.

Gyanakvás fogott el: lehet, hogy dr. Rose érdeklődése nem csupán szakmai természetű?

– Megengedi, hogy magával tartsak? – kérdeztem.

Lehet, hogy csak képzelődtem, de válaszadás előtt mintha habozott volna kissé. Hirtelen az az érzésem támadt, hogy nem akarja, hogy ott legyek.

– Hogyne. Semmi akadálya.

Majd hozzátette:

– Gondolom nem sok időt szándékozik itt tölteni?

– Csak holnaputánig maradok.

Úgy éreztem, válaszom megnyugtatja. Arcvonásai kisimultak, és egy nemrégiben tengerimalacokon elvégzett kísérletéről kezdett beszélni.

3.

Másnap délután a megbeszélt időben találkoztam az orvossal, és együtt indultunk el Mária Angelika nővérhez. Dr. Rose ezúttal csupa szívélyesség volt. Nagyon igyekezett elfeledtetni a benyomást, amit előző napi viselkedése tett rám.

– Ne vegye túl komolyan a tegnapi szavaimat – jelentette ki nevetve. – Nem szeretném, ha azt gondolná, hogy afféle hobbi-okkultista vagyok. Az egyik legrosszabb tulajdonságom az, hogy mindenhol magyarázatot keresek.

– Valóban?

– Igen, és minél fantasztikusabb, annál jobban érdekel.

Felnevetett, ahogy valami csacskaságon szokás.

Amikor a kunyhóhoz értünk, a gondozónővér félrevonta dr. Rose-t, így egyedül maradtam Mária Angelika nővérrel.

Az apáca alaposan szemügyre vett, majd így szólt:

– Ez a kedves nővér azt mondja, hogy ön annak a hölgynek a testvére, aki azt a nagy házat viszi, ahová Belgiumból kerültem.

– Igen, így van – feleltem.

– A nővére nagyon szívélyes volt velem. Igazán jó lélek.

Elhallgatott, mintha valami gondolatmenetet követne magában. Aztán így szólt:

– A monsieur le docteur, ő is jó lélek?

Kicsit zavarba jöttem.

– Hogyne. Úgy értem… azt hiszem, igen.

– Értem – felelte, majd kis szünet után hozzátette: – Hozzám mindenesetre nagyon kedves volt.

– Ezt nem is kétlem.

Fürkészve rám pillantott:

– Monsieur… most, ahogy így beszél velem, mit gondol… ön szerint őrült vagyok?

– Ugyan, nővér, hiszen meg sem fordult a fejemben, hogy…

Tiltakozásomat félbeszakítva lassan megrázta a fejét.

– Őrült vagyok? Én magam sem tudom… a dolgok, amikre emlékszem… és a dolgok, amiket elfelejtek…

Nagyot sóhajtott, és ebben a percben Rose lépett a szobába.

Derűsen üdvözölte a nővért, és elmagyarázta neki, mire szeretné kérni.

– Bizonyos emberek rendelkeznek azzal a csodás képességgel, hogy olvasni tudnak a kristálygömbben. Úgy vélem, ön is képes erre, nővér.

Mária Angelika nővér zavartnak tűnt.

– Nem, nem, ezt nem vállalom. A jövőt előre látni – ez bűn.

Dr. Rose meglepődött. A hithű katolikus ellenérzésére nem számított. De ügyesen tovább csűrte-csavarta.

– A jövőt meglesni valóban nem szabad, ebben igaza van. De a múltba visszatekinteni – az már egészen más.

– A múltba?

– Igen, sok különös dolog történt a múltban. A gömb egy-egy villanás erejéig visszahozza őket – hogy egy pillanat után újra eltűnjenek. Ne próbáljon semmit olyasmit meglátni a kristálygömbben, amit nem akar. Csak tegye rá a kezét – úgy. Nézzen bele, nézzen bele jó mélyen. Mélyebben… még mélyebben… Most már emlékszik, ugye? Emlékszik. Hallja, amit mondok magának. És tud válaszolni a kérdéseimre. Ugye hallja, amit mondok?

Mária Angelika nővér a felszólításnak engedelmeskedve kezébe vette a gömböt, különös tisztelettel tekintve rá. Aztán, ahogy belenézett, tekintete egyszer csak üveges lett, feje előrebicsaklott. Úgy tűnt, mintha aludna.

A doktor óvatosan kivette a gömböt a kezéből, és az asztalra tette. Aztán felhúzta a nővér szemhéját. Majd leült mellém.

– Várnunk kell, amíg felébred. Nem hiszem, hogy sokáig tart.

Igaza lett. Öt perc elteltével Mária Angelika nővér megmozdult, és álomittas szemmel nézett körül.

– Hol vagyok?

– Itt, az otthonában. Csak egy kicsit elaludt. Álmodott is valamit, ugye?

A nővér bólintott.

– Igen, álmodtam.

– A Kristálygömbről?

– Igen.

– Mesélje el nekünk!

– Biztos bolondnak hisz majd, monsieur le docteur. Az álmomban ugyanis a Kristálygömb egy vallás jelképe volt, még egy afféle második Krisztust is elképzeltem hozzá – a Kristálygömb Tanítóját, aki meghalt a hitéért, a követőit pedig üldözték és kivégezték… De a hit fennmaradt.

– Fennmaradt?

– Igen, fennmaradt, méghozzá tizenötezer teljes holdon át, vagyis tizenötezer éven át.

– Milyen hosszú egy teljes hold?

– Tizenhárom holdciklusig tart. Igen, a tizenötezredik teljes holdban történt, amikor a Ház Ötödik Jelének papnője voltam. Az új Hatodik Jel eljövetelét vártuk épp…

Összevonta a szemöldökét, arcán félelem suhant át.

– Túl hamar… – mormolta maga elé. – Túl hamar… Hiba volt… Ó, igen, már emlékszem! A Hatodik Jel…

Majdnem felpattant a székből, aztán visszarogyott, közben kezét arca elé kapta, és ezt habogta:

– De mi ez? Hiszen összevissza beszélek! Ilyesmik sohasem történtek velem!

– Ne zaklassa fel magát!

De a nővér meggyötört arccal, zavarodottan tekintett rá.

– Monsieur le docteur, nem értem az egészet. Miért vannak ezek az álmaim, ezek a téveszméim? Tizenhat éves koromban léptem a rendbe. Sohasem utaztam azelőtt. Mégis, folyton idegen városokról, emberekről, szokásokról álmodom. Miért?

Azzal mindkét kezét a fejéhez szorította.

– Hipnotizálták valaha? Vagy volt már transzban?

– Sohasem hipnotizáltak, monsieur le docteur. Ami a másikat illeti, imádkozás közben gyakran előfordult, hogy a lelkem mintegy elvált a testemtől és hosszú órákon át mintha halott lettem volna. Istentől való állapot volt ez, ahogy a tisztelendő anya mondta: kegyelmi állapot. Ó, igen, emlékszem! – sóhajtott fel hirtelen. – Emlékszem, hogy mi is kegyelmi állapotnak hívtuk.

– Szeretnék elvégezni egy kísérletet, nővér – szólalt meg Rose közömbös hangon. – Lehet, hogy ezzel sikerül megszabadulni ezektől a fájdalmas emlékfoszlányoktól. Arra fogom kérni, hogy nézzen bele még egyszer a kristálygömbbe. Mondok majd magának egy szót, amire egy másik szóval kell felelnie. Ezt folytatjuk mindaddig, amíg el nem fárad. De közben a gömbre kell összpontosítania, nem a szavakra.

Amikor ismét kitakartam a gömböt, és Mária Angelika nővér kezébe adtam, felfigyeltem rá, hogy milyen áhítattal veszi át tőlem. Sovány tenyerei között őrizte még akkor is, amikor már letette a fekete bársonyterítőre. Csodálatosan mély tekintetét a gömbre vetette, és belenézett. Kis csend után a doktor így szólt:

– Kopó.

Mária Angelika nővér habozás nélkül felelt rá:

– Halál.

4.

Nem áll szándékomban részletesen leírni a kísérletet. Sok haszontalan és értelmetlen szó hangzott el, amelyeket szándékosan kevert bele a doktor. Voltak szavak, amiket többször is megismételt, és néha ugyanazt a szót, néha más választ kapott rájuk.

Aznap este a doktor sziklákon álló kis házában vitattuk meg a kísérlet eredményeit.

Dr. Rose megköszörülte a torkát, és maga elé vette jegyzetfüzetét.

– Nagyon érdekes és nagyon meglepő eredmények ezek. A „Hatodik Jel” kifejezésre a pusztítás, lila, kopó, hatalom szavakat kaptuk, aztán megint pusztítás, végül ismét hatalom. Később, ahogy azt bizonyára észrevette, megfordítottam a dolgot, és a következőket kaptuk: a pusztításra a kopó szót, a lilára a hatalom, a kopóra a halál, aztán a hatalomra megint csak a kopó. Ez mind összetartozik valahogyan, de a pusztítás második említésekor a tenger szót kaptam, ami teljesen értelmetlennek tűnik. Az „Ötödik Jel” említésekor a kék, gondolatok, madár, majd ismét a kék szavakat kaptam, végül azt a szemléletes kifejezést, hogy egyik elme megnyílik a másiknak.Ha hozzávesszük azt, hogy a „Negyedik Jel” kifejezés a sárga szót hívta elő, az „Első Jel” pedig a vér szót, abból arra következtethetünk, hogy mindegyik Jelnek különböző színe van, és valószínűleg különböző szimbóluma is – az Ötödik Jelnek a madár, a Hatodik Jelnek pedig a kopó. Úgy vélem továbbá, hogy az Ötödik Jel kapcsolatban áll azzal a jelenséggel, amit a köznyelv telepátiának hív: amikor az egyik elme megnyílik a másiknak. A Hatodik Jel kétségkívül pusztítást jelent, illetve az efölötti hatalmat.

– De hogy jön ide a tenger?

– Bevallom, erről sejtelmem sincs. Amikor később újra előhoztam ezt a szót, a teljesen hagyományos hajó választ kaptam rá. A „Hetedik Jelre” először az élet szó jött ki, azután pedig a szerelem. A „Nyolcadik Jelre” a senki felelet érkezett. Ebből arra következtetek, hogy a hetedik az utolsó és legmagasabb jel.

– De a Hetedik Jelet még nem érhetjük el! – kiáltottam föl egy hirtelen gondolattól hajtva. – Hiszen a Hatodik Jel a pusztítást hozza!

– Úgy gondolja? De azt hiszem, túl komolyan vesszük ezeket az őrült zagyvaságokat – az eset tényleg csak orvosi szempontból érdekes!

– Akkor bizonyára felkelti majd más kutató orvosok figyelmét is.

Az orvos arca elkomorult.

– Nem áll szándékomban publikálni a felfedezéseimet.

– Akkor mégis mi a célja?

– Csupán személyes érdeklődés. De természetesen készítek feljegyzéseket.

– Értem – feleltem, de közben tökéletesen ostobának éreztem magam: semmit sem értettem. Összekészülődtem. – Nos, jó éjszakát, doktor! Holnap visszautazom Londonba.

– Ó! – Talán csak képzeltem, de mintha megnyugodott vagy fellélegzett volna szavaim hallatán.

– Sok sikert a további kutatáshoz! – folytattam derűsen. – Csak nehogy rám uszítsa a Halál Kopóját, amikor legközelebb találkozunk!

Keze épp az enyémben volt, és megéreztem, ahogy megremeg e szavakra. De hamar összeszedte magát. Ajka mosolyra húzódott, kivillantva hegyes szemfogát.

– Valakinek, aki szereti a hatalmat, micsoda ajándék lenne ez! – mondta. – Ha képes lenne minden emberi teremtmény életét a markában tartani.

És mosolya még szélesebb lett.

5.

Így végződött közvetlen kapcsolatom az üggyel.

Később azonban hozzám került az orvos jegyzetfüzete és naplója. Megpróbálom itt visszaadni a hiányos sorokat, de bizonyára megértik majd, hogy ezek az iratok csak jóval később jutottak birtokomba.

Aug. 5. Rájöttem, hogy „Kiválasztottak” alatt M. A. nővér azokat érti, akik továbbviszik a fajt. Ezeket óriási tisztelet övezte, és még a Papságnál is magasabb rangban álltak. V. ö. korai keresztények.

Aug. 7. Meggyőztem M. A. nővért, hogy engedje hipnotizálni magát. Sikeres transzállapot és hipnotikus álom, de nincs kapcsolat.

Aug. 9. Elképzelhető egy olyan civilizáció a múltban, amelyikhez képest a miénk semmi? Különös, ha így van, és én vagyok az egyetlen ember, aki sejti…

Aug. 12. Újbóli hipnózis. M. A. nővér nem szuggerálható. A transzállapotot viszont könnyedén előidézem. Érthetetlen.

Aug. 13. M. A. nővér ma kifejtette, hogy a „kegyelmi állapotban” a „kaput be kell zárni, nehogy valaki más irányítsa a testet”. Érdekes, de elgondolkodtató.

Aug. 18. Az Első Jel tehát nem más, mint… (áthúzott szavak)… akkor hány évszázad kell ahhoz, hogy elérjünk a Hatodik Jelig? De ha lenne valami rövidebb út a Hatalomhoz…

Aug. 20. Magamhoz hívattam M. A. nővért az ápolónővel együtt. Utasításba adtam, hogy a páciensnek morfiumot kell adni. Megőrültem? Vagy talán én vagyok az a felsőbbrendű ember, akinek hatalma lehet a pusztítás fölött?

(A feljegyzések itt megszakadnak.)

6.

Azt hiszem, augusztus 29-én történt, hogy kézhez kaptam a levelet. Nekem címezték, de a nővérem címére, furcsa, lefelé lejtő kézírással. Kíváncsian nyitottam ki. A levél a következőképp szólt:

Cher Monsieur, ugyan csak kétszer találkoztunk, de éreztem, hogy Önben megbízhatok. Álmaim – melyek talán valódiak, talán nem – újabban sokkal tisztábbak lettek… És el kell mondanom, monsieur, hogy egy dolog biztosan nem álom: a Halál Kopója… Azokban a napokban, melyekről Önnek is meséltem, az Úr, aki a Kristálygömb Őrzője volt, túl korán fedte fel az emberek előtt a Hatodik Jelet… Az emberek szívébe Gonosz költözött. Kezükben volt a hatalom, hogy pusztítsanak – és ők nem igazságosztóként, hanem haraggal mészároltak. Megittasultak a Hatalom gyönyörétől. Amikor ezt észrevettük, Mi, akik tiszták maradtunk, tudtuk, hogy óvatosnak kell lennünk, most sem fejezhetjük be a Kört, és nem juthatunk el az Örök Élet Jeléhez. A Kristálygömb következő Őrzőjének lépnie kellett. Hogy a Régi pusztuljon, és időtlen idők után ismét Új következzék, az Őr szabadon engedte a Halál Kopóját a tengerek fölött (vigyázva arra, nehogy bezárja a kört), és a tenger a Kopó alakját öltve megemelkedett, és elnyelte a földet, mindenestül…

Egyszer már eszembe jutott mindez, az oltár lépcsőin, Belgiumban…

Ez a dr. Rose a Testvériség tagja. Ismeri az Első Jelet, és hogy milyen formában érkezik el a Második, habár ezek jelentése a kiválasztottakon kívül mindenki előtt titokban van. A Hatodik Jelet tőlem akarja megtudni. Eddig ellenálltam neki, de gyengülök, monsieur… és senki nem kaparinthatja meg a hatalmat a kijelölt idő előtt. Évszázadoknak kell még eltelnie ahhoz, hogy a világ megérjen arra, hogy a pusztítás hatalma valakinek a kezébe kerüljön… Ezért önnek könyörgök, monsieur, aki szereti a jóságot és az igazságot, segítsen! Mielőtt még túl késő…

Testvére az Úrban

Mária Angelika

A papír kihullott a kezemből. A szilárd föld a lábam alatt egy kissé kevésbé tűnt szilárdnak. Aztán magamhoz tértem. Szegény teremtés hite olyan erős és valódi volt, hogy már-már engem is magával ragadott! De egy dologban biztos voltam. Dr. Rose az eset iránti lelkesedésében súlyosan visszaél orvosi hivatásával. Azonnal le kell utaznom, és…

De ekkor a felbontatlan postámban hirtelen észrevettem egy levelet Kittytől. Feltéptem a borítékot.

Szörnyű dolog történt – olvastam. – Biztosan emlékszel dr. Rose kis házára a sziklatetőn? Múlt éjjel magával sodorta egy földcsuszamlás, és a doktor és az a szegény apáca, Mária Angelika, mindketten meghaltak. A tengerpartra omlott törmelék is rémisztő – különös formában tornyosult fel: messziről úgy néz ki, mint egy hatalmas kopó…

A levél kihullott a kezemből.

Ami még ezen kívül történt, talán csak véletlen egybeesés. Egy bizonyos Mr. Rose, a doktor egy jómódú rokona, ugyanazon az éjszakán hunyt el, teljesen váratlanul: állítólag villámcsapás végzett vele. Úgy beszélték, hogy azon a környéken sehol sem volt vihar, de egy-két ember állította, hogy hallottak egy hatalmas dörgést. A férfin egy „különös alakú” égésnyom volt. Mr. Rose végrendeletében mindenét unokaöccsére, dr. Rose-ra hagyta.

Tegyük fel, hogy dr. Rose-nak sikerült megszereznie a Hatodik Jel titkát Mária Angelika nővértől. Mindig is gátlástalan figurának tartottam a doktort – olyasvalakinek, aki nem riadna vissza attól, hogy kioltsa nagybátyja életét, ha biztos lenne benne, hogy senki nem tudja rábizonyítani. De a nővér levelének egyik sora a fülembe csengett: „vigyázva arra, nehogy bezárja a kört”. Dr. Rose bizonyára nem vigyázott, talán nem tudta, mit kell tennie ehhez, vagy nem is értette, miért van szükség erre. Így aztán az erő, amit munkába állított, visszatért hozzá, hogy bezárja a kört…

De persze ez az egész ostobaság! Minden eseménynek megvan a természetes magyarázata is. Az, hogy az orvos elhitte Mária Angelika hallucinációit, csupán annyit bizonyít, hogy az ő elméje is zavart volt.

Néha mégis meglep egy álom egy tenger alatti földrészről, ahol egykor emberek éltek, és civilizációjuk messze a miénk előtt járt…

Vagy talán elképzelhető, hogy Mária Angelika nővér fordítva emlékezett – ami állítólag lehetséges – és a Körök Városa nem a múltban, hanem a jövőben van?

Badarság: hiszen az egész nem más, csak hallucináció!

(Dedinszky Zsófia)

Bibliográfia

Agatha Christie novellái rendszerint (bár nem mindig) először folyóiratban jelentek meg, utána pedig novellásköteteiben, amelyek az Egyesült Királyságban és az Egyesült Államokban eltérő válogatások voltak. Ez a lista megpróbálja összeszedni az első megjelenéseket, és megadja a címváltozatokat is, ahol ilyenek előfordultak.

AZ UTOLSÓ SZEÁNSZ

Első megjelenés az Egyesült Államokban „A szellemrabló” címen 1926 novemberében a Ghost Stories lapjain, az Egyesült Királyságban pedig „Az elrabolt szellem” címen 1927 márciusában a The Sovereign Magazine 87. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) valamint in: Double Sin and Other Stories (US, 1961).

A TÜKÖR

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1934 decemberében a Woman’s Journal lapjain. Újraközölve in: The Regatta Mystery and Other Stories (US, 1939) és in: Miss Marple’s Final Cases and Two Other Stories (UK, 1979).

AZ EGYIPTOMI SÍR ESETE

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1923. szeptember 26-án a The Sketch 1600. számában és az Egyesült Államokban mint „Az egyiptomi kaland” 1924 augusztusában a Blue Book Magazine Vol. 39, 4. számában. Újraközölve in: Poirot Investigates (UK, 1924; US 1925).

S. O. S.

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1926 februárjában a The Grand Magazine 252. számában, az Egyesült Államokban pedig 1947 decemberében az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 10, 49. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A NEGYEDIK

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1925 decemberében a The Grand Magazine 250. számában és az Egyesült Államokban 1947 októberében az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 10, 47. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

ASZTARTÉ SZENTÉLYE

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1928 januárjában a Royal Magazine 351. számában, az Egyesült Államokban pedig „A hat megfejtő és a gonosz óra” címen 1928. június 9-én a Detective Story Magazine, Vol. 101, 6. számában. Újraközölve in: The Thirteen Problems (UK, 1932) és in: The Tuesday Club Murders (US, 1933).

A CIGÁNY ASSZONY

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

FÜLEMÜLE-VILLA

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1924 novemberében a The Grand Magazine 237. számában. Újraközölve in: The Listerdale Mystery and Other Stories (UK, 1934) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

AZ ÁLOM

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1938 februárjában a Strand Magazine 566. számában és az Egyesült Államokban 1937. október 23-án a The Saturday Evening Post Vol. 210, 17. számában. Újraközölve in: The Regatta Mystery and Other Stories (US, 1939) és in: The Adventure of the Christmas Pudding and a Selection of Entrées (UK, 1960).

A LÁMPÁS

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

CSAK AKARNI KELL

Első megjelenés az Egyesült Királyságban „A rádió” címen 1926 őszén a Sunday Chronicle Annual lapjain és az Egyesült Államokban 1926. március 1-jén a Mystery Magazine lapjain. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és mint „Csak akarni kell” in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A KÉNEUS FELESÉGE

Első megjelenés Ausztráliában 1922 szeptemberében a The Home magazinban. Újraközölve in: Bodies from the Library (ed. Tony Medawar, UK, 2018).

A KÉK VÁZA REJTÉLYE

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1924 júliusában a The Grand Magazine 233. számában és az Egyesült Államokban ugyanabban az évben a Metropolitan Magazine lapjain. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A KÉK MUSKÁTLI

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1929 decemberében a The Royal Magazine 272. számában és az Egyesült Államokban 1930. februárban a Pictorial Review Vol. 31, 5. számában. Újraközölve in: The Thirteen Problems (UK, 1932) és in: The Tuesday Club Murders (US, 1933).

SIR ARTHUR CARMICHAEL KÜLÖNÖS ESETE

Első megjelenés „Sir Andrew Carmichael különös esete” címen in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

A SZÁRNYAK SZAVA

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

GERYON GULYÁJA

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1940 augusztusában a Strand Magazine 596. számában, és az Egyesült Államokban mint „Különös szörnyeteg” 1940. május 26-án a This Week lapjain. Újraközölve in: The Labours of Hercules (UK, 1947) és in: The Labors of Hercules (US, 1947).

A PIROS LÁMPA

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1924 júniusában a The Grand Magazine 232. számában és az Egyesült Államokban 1947 júniusában az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 9, 43. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A BABA

Első megjelenés Kanadában 1958. október 25-én a Star Weekly magazinban, aztán az Egyesült Királyságban 1958 decemberében a Woman’s Journal lapjain és az Egyesült Államokban 1959 júniusában az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 33, 6. számában. Újraközölve in: Double Sin and Other Stories (US, 1961) és in: Miss Marple’s Final Cases and Two Other Stories (UK, 1979).

A HALÁL KOPÓJA

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

Jegyzetek

1mindig gyakorlatias (francia) 2kifogástalan homokdűnék (francia) 3gyógytea (francia)

4az átkozott tengernek (francia) 5Félvilág. (francia)

6Ügyész. (francia)

7Örömlány. (francia)

8Szegény anya. (francia) 9Sütemény. (francia)

10Olvasószoba. (francia) 11Nézzenek oda! (francia) 12Egészben és részletekben. (francia) 13Műalkotás. (francia) 14Terítéken. (francia) 15Gy. Horváth László fordítása 16Háztartás. (francia) 17A kedves Augustus.

18Az elejétől, tetszés szerint. (latin) 19Nagyon helyes!

20Káromkodás, istenkáromlás helyett használatos kifejezés a franciában, szó szerinti jelentése: A név nevének a nevére!

21Mi az?

22Vonzalom. (francia)

Tartalom

Az utolsó szeánsz (The Last Séance)

(Dedinszky Zsófia)

A tükör (In a Glass Darkly)

(Borbás Mária)

Az egyiptomi sír esete (The Adventure of the Egyptian Tomb)

(Sipos Katalin)

S. O. S. (SOS)

(Gy. Horváth László)

A negyedik (The Fourth Man)

(Gy. Horváth László)

Asztarté szentélye (The Idol House of Astarte)

(Etédi Péter)

A cigány asszony (The Gipsy)

(Dedinszky Zsófia)

Fülemüle-villa (Philomel Cottage)

(Borbás Mária)

Az álom (The Dream)

(Sipos Katalin)

A lámpás (The Lamp)

(Dedinszky Zsófia)

Csak akarni kell (Wireless)

(Gy. Horváth László)

A kéneus felesége (The Wife of the Kenite)

(Gy. Horváth László)

A kék váza rejtélye (The Mystery of the Blue Jar)

(Gy. Horváth László)

A kék muskátli (The Blue Geranium)

(Etédi Péter)

Sir Arthur Carmichael különös esete (The Strange Case of Sir Arthur Carmichael)

(Dedinszky Zsófia)

A szárnyak szava (The Call of Wings)

(Dedinszky Zsófia)

Geryon Gulyája (The Flock of Geryon)

(Tábori Zoltán)

A piros lámpa (The Red Signal)

(Gy. Horváth László)

A baba (The Dressmaker’s Doll)

(Borbás Mária)

A Halál Kopója (The Hound of Death)

(Dedinszky Zsófia)

Bibliográfia

Jegyzetek

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IM Fell English – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0