Agatha Christie

Mary Westmacott álnéven

A LÁNYOM

MINDIG A LÁNYOM

Agatha Christie: A Daughter’s a Daughter

Copyright © Agatha Christie, 1952

Fordította: Szabó Mária

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

1

Ann Prentice a Victoria pályaudvar peronjáról integetett a kompvonat után, amely ütemes zökkenésekkel húzott ki a csarnokból. Amikor már nem látta Sarah fekete haját, lassan elindult a kijárat felé.

Az a furcsa, ellentmondásos érzés kerítette hatalmába, melyet szeretteink elutazása idéz elő olykor bennünk.

A kedves kis Sarah... Hogy fog hiányozni! Igaz, hogy csak három hétről van szó, de olyan üres lesz nélküle a ház! Csak ő és Edith, két unalmas, középkorú nő...

Sarah olyan eleven, életvidám és magabiztos! És mégis mintha még mindig az a sötét hajú, angyali kisbaba lenne...

Ejnye, mik jutnak az eszébe! Hogy bosszantaná velük Sarah-t! Az egyetlen, amihez a lánya – oly sok kortársához hasonlóan – ragaszkodik, a szülőktől elvárt hanyag nemtörődömség. „Csak semmi cirkusz, anya!” – szokta mondani.

Azért persze elfogadja tőle a természetbeni adókat! Azt, hogy elviszi a holmiját a tisztítóba, haza is hozza, sőt rendszerint kifizeti a tisztítás díját. Hogy elintézi helyette a kellemetlen telefonokat („Sokkal jobb volna, ha te hívnád föl Carolt!”). Meg hogy örökké rendet rak utána („Édesem, biz’ isten el akartam rakni a cuccomat, de rohannom kellett!”).

Az én fiatal koromban... – tűnődött Ann.

Gondolatai visszaszálltak a múltba. Az övék régimódi család volt. Az anyja negyvenéves is elmúlt, amikor ő megszületett, az apja pedig még öregebb volt, tizenöt vagy tizenhat évvel idősebb az anyjánál. És otthon az apa volt az úr.

Érzelmeiket – melyek hőfoka számunkra is meglepő volt, újra meg újra kinyilvánították: „Hol van az én drága, kicsi lányom? Apuci kedvence?”, „Hozhatok neked valamit, anyukám, drága?”

Ann természetesnek vette, hogy kiveszi a részét a takarításból, bevásárlásból, ügyes-bajos dolgok elintézéséből. A lányok arra valók, hogy kiszolgálják a szüleiket, nem pedig fordítva.

Miközben elhaladt a könyves pavilon mellett, föltette magának a kérdést: melyik a jobb?

Meglepetésére a kérdés megválaszolása nem bizonyult könnyűnek. Végigfuttatta szemét a bódé elé kitett állványon (valami olvasnivalót keresett estére a kandalló mellé), és arra a megoldásra jutott, hogy tulajdonképpen nem számít. Merő konvenció az egész. Mint az, hogy az ember használja-e az éppen divatos kifejezéseket, vagy sem. Egy ideig mindenre azt mondták, hogy „isteni”, aztán hogy „őrülten tetszik”, majd „szuper” és „pofás”, és így tovább.

Hogy a gyerekek vannak-e a szülőkért vagy a szülők a gyerekekért, teljesen mindegy ahhoz a létfontosságú kérdéshez képest, hogy milyen a kapcsolatuk. Ami őt és Sarah-t illeti, meg van róla győződve, hogy mélyen és őszintén szeretik egymást. És ő a saját anyját? Ha most visszagondol rá, a szeretet és ragaszkodás felszíne alatt ugyanaz a könnyed és barátságos nemtörődömség rejtőzött benne, amely manapság dívik.

Ann elmosolyodott magában, és vett egy Penguin-zsebkönyvet, amelyet emlékezete szerint néhány éve már olvasott, és akkor tetszett neki. Manapság talán érzelgősnek minősítik, de nem baj, hiszen Sarah nincs itthon...

Hiányozni fog, mondta magában, persze hogy hiányozni fog, viszont olyan békés lesz a ház... Edith is pihenhet egy kicsit, tette hozzá gondolatban; szegényt mindig kihozza a sodrából, ha hirtelen változtatnak terveiken, és nem tartják be az étkezési időt.

Mert Sarah és a barátai örökké jöttek-mentek, telefonáltak, megváltoztatták a programjaikat. „Anya, drága, nem vacsorázhatnánk korábban? Moziba akarunk menni!” Vagy: „Te vagy az, anya? Azért telefonálok, mert mégsem megyek haza ebédre!”

Edith, aki több mint húsz éve hűséges alkalmazottja, mindig kiborul, ha háromszor kell elvégeznie azt a munkát, amit csak egyszer akart. Edith, Sarah kifejezésével élve, sokszor vág savanyú képet.

Nem mintha Sarah nem tudná az ujja köré csavarni, ha úgy akarja! Hiába dohog és zsémbelődik az öregasszony, imádja a lányt.

Olyan csönd és nyugalom lesz otthon Edith-tel kettesben! Talán túlságosan is. Annt valami furcsa hűvösség borzongatta meg. Ezentúl nem lesz más, mint nyugalom. Nyugalom, amely kitart egészen az öregkorig, sőt azon túl, a sírig.

De hát mit akarok még? – kérdezte magában. – Hiszen mindenem megvolt. Szerelem és boldogság Patrickkel. Egy gyönyörű gyermek. Minden, amit az élettől vártam. És most vége. Most majd Sarah indul el azon az úton, amelyet én bevégeztem. Férjhez megy, gyerekei lesznek. Nagymama lesz belőlem...

Elmosolyodott magában: élvezni fogja a nagymamaságot! Csinos, eleven unokákat képzelt maga elé. Haszontalan kisfiúkat, akik Sarah makrancos, fekete fürtjeit öröklik, és pufók kislányokat. Majd meséket olvas nekik...

Bizakodva tekintett a jövő elé, de az előbbi borzongás nem múlt el. Ha élne még Patrick! Újra elfogta a régi, lázongó kétségbeesés. Pedig oly rég történt – Sarah még csak hároméves volt –, oly rég, hogy többnyire már derűsen, fájdalom nélkül tud Patrickre gondolni. A heves, szenvedélyes fiatal férjére, akit annyira szeretett.

De most újraéledt a régi lázongás. Ha Patrick élne, és Sarah kettejüket hagyta volna magára, hogy Svájcba utazzék síelni! Vagy hogy férjhez menjen, és a saját otthonába költözzék, amikor eljön az ideje, s ők magukra maradnának Patrickkel, békésen megöregedve, s megosztva az élet minden baját és örömét... Ha nem lenne ilyen egyedül...

Kiért a pályaudvar előtti, nagy forgalmú térre. Milyen félelmetesek azok a piros autóbuszok, ahogy felsorakoznak, mint megannyi szörnyeteg, arra várva, hogy megetessék! Mint akik külön életet élnek, s ez alighanem ellenséges megalkotójukkal, az emberrel szemben.

Milyen lármás, zsúfolt és rohanó ez a világ! Mindenki jön, megy, siet, szalad, nevet, panaszkodik, üdvözöl vagy elbúcsúzik másoktól...

Hirtelen megint végigfutott rajta az iménti borzongató hűvösség, a magány fenyegető réme.

Épp ideje volt, hogy Sarah magamra hagyjon egy kicsit. Kezdek túlságosan függeni tőle. Pedig nem szabad ilyen mértéktelenül kötődni a fiatalokhoz, megakadályozni őket abban, hogy maguk alakítsák az életüket – gondolta. A háttérbe kell húzódnom, és arra kell buzdítanom Sarah-t, hogy legyenek saját tervei és saját barátai.

Megint elmosolyodott. Sarah-t igazán nem kell buzdítani erre! Rengeteg barátja van, örökké terveket kovácsol, ide-oda rohan, és roppant élvezi ezt. Imádja az anyját, de egy kis lenézéssel kezeli, mint aki előrehaladott korára való tekintettel úgysem értheti meg, s nem vehet részt mindenben.

Milyen irdatlanul soknak képzeli Sarah az ő negyvenegy évét, miközben ő maga képtelen elhinni, hogy már középkorú asszony lett. Nem mintha meg akarná állítani az időt! Alig festi magát, az öltözködése pedig még mindig azt a fiatalasszonyt idézi, aki nemrég költözött a fővárosba: szerény eleganciájú kabátok és szoknyák, s a nyakában egy sor apró szemű igazgyöngy.

– Nem értem, miért vagyok ilyen buta – mondta magának fennhangon, és sóhajtott. – Gondolom, azért, mert Sarah elment...

Hogy is mondják a franciák? Partir, c’est mourir un peu.[1] Így igaz. Sarah-t elvitte ez a fontoskodóan pöfögő vonat, ezért pillanatnyilag nem létezik az anyja számára. Én se neki, tette hozzá gondolatban. Furcsa ez a distancia! Több mint térbeli eltávolodás. Sarah az egyik életet éli, ő pedig a másikat. A sajátját. Maga döntheti el, mikor keljen föl és mit csináljon; megtervezheti az egész napját. Korán lefekhet, vagy elmehet színházba, moziba. Vagy vonatra szállhat, és kirándulhat valahova vidékre. Sétálhat a lekopaszodott erdőkben, s nézheti a feje fölött az ég kékjére vetülő fakoronák bonyolult rajzát...

Persze mindezt bármikor megtehette volna. De ha két ember él együtt, előbb-utóbb az egyik meghatározóvá válik a napirend kialakításában. S Ann tulajdonképpen élvezte Sarah örökös jövés-menését.

Semmi kétség, nagy öröm anyának lenni. Mintha az ember újraélné a saját életét, ráadásul az elmúlt ifjúság gyötrelmeinek jó része nélkül. Miután tudja, mennyire nem számítanak bizonyos dolgok, elnézően mosolyoghat a látszólagos válságokon.

– De igazán, anya – mondaná Sarah hevesen –, ez borzasztóan komoly! Légy szíves, ne mosolyogj! Nadia úgy érzi, az egész jövője forog kockán!

Negyvenegy éves korára azonban az ember megtanulja, hogy az egész jövője nagyon ritkán forog kockán. Az élet sokkal rugalmasabb, mint hitte.

Ann a háború alatt egy mentőosztagnál szolgált, s ekkor szembesült először azzal, milyen keveset számítanak az élet apró-cseprő ügyei. A kis irigységek és féltékenységek, a kis élvezetek, vagy az, hogy a nyakát fölhorzsolja a gallér, egy szűk cipő tyúkszemet csinál – ezek semmiségek ahhoz képest, hogy az embert bármikor megölhetik. Ez ünnepélyes, mindennek fölébe emelkedő gondolatot azonban hamar meg lehet szokni, talán éppen azért, mert a háttérben ott az a tudat, hogy esetleg nagyon kevés már a hátralevő idő. És még valamit megtanult Ann az emberi természet furcsa következetlenségéről: azt, hogy milyen nehéz jókra és rosszakra osztani az embereket, ahogy hajdan, a fiatalok dogmatizmusával hajlamos volt rá. Az emberek hihetetlen bátorságot tanúsítottak, ha valakit meg kellett menteni, majd ugyanaz, aki az imént az életét kockáztatta, képes volt kirabolni azt, akit megmentett.

Az emberek legtöbbje nagyon összetett jellem.

Ann határozatlanul toporgott a járdaszélen. Egy taxi éles dudálása magához térítette. Mit tegyen most, ebben a pillanatban? – töprengett.

Sarah svájci utazása eddig minden gondolatát betöltötte. Este együtt vacsorázik James Granttel. A drága James mindig oly megértő! „Biztos elkedvetleníti egy kicsit Sarah elutazása. Jöjjön el, kapcsolódjék ki!” Ez igazán kedves Jamestől. Sarah persze kineveti, és „a te hűséges pukka szahib barátod”-nak nevezi. James csakugyan jó ember. Néha kicsit nehéz figyelni rá, amikor elmeséli valamelyik mérhetetlenül hosszú és szétfolyó történetét, de annyira szeret mesélni, és ha az ember huszonöt éve ismer valakit, a legkevesebb, amit megtehet, hogy türelmesen végighallgatja.

Ann az órájára pillantott. Elmehetne a Hadsereg és Tengerészet Áruházába; ott állítólag kapható néhány konyhai eszköz, amire Edith-nek van szüksége. Ezzel megoldotta pillanatnyi gondját. De miközben a serpenyőket vizsgálgatta és az áruk felől tudakozódott (tényleg fantasztikusan olcsók!), egész idő alatt érezte az agya hátsó rekeszében azt a borzongató félelmet.

Hirtelen elhatározással bement egy telefonfülkébe, és föltárcsázott egy számot.

– Beszélhetnék Laura Whitstable-lel?

– Ki beszél?

– Mrs. Prentice.

– Egy pillanat, Mrs. Prentice!

Kis szünet következett, majd megszólalt egy mélyen zengő hang:

– Ann?

– Jaj, Laura, tudom, hogy nem lenne szabad telefonálnom ebben az időpontban, de az előbb kísértem ki Sarah-t, és azt szeretném megkérdezni, nagyon el vagy-e foglalva ma...

– Inkább ebédelj velem! – vágott a szavába a barátnője.

– Rozskenyér és aludttej megfelel?

– Bármi megfelel. Angyal vagy!

– Akkor várlak. Negyed kettőre.

2

Egy perc hiányzott a negyed kettőből, amikor Ann kifizette a taxit a Harley Streeten, és megnyomta a csengőt.

A jó Harkness nyitott ajtót, barátságosan rámosolygott, és betessékelte.

– Egyenesen menjen föl, Mrs. Prentice. Dame Laura még néhány perc türelmet kér.

Ann fölszaladt a lépcsőn. A ház korábbi ebédlőjét váróhelyiséggé alakították át, s az emeletből kényelmes lakást csináltak. A nappali kis asztalát már megterítették. Maga a szoba inkább férfiszobához hasonlított. Kényelmes, süppedő karosszékek, rengeteg könyv – még a székekre is jutott belőlük és élénk színű bársonyfüggönyök.

Ann-nek nem kellett sokáig várnia. Dame Laura – akinek megjelenését megelőzte diadalmasan zengő hangja – besietett a szobába, és hevesen megcsókolta a barátnőjét.

Laura Whitstable hatvannégy éves volt, és az arisztokratákra vagy ismert közéleti személyiségekre jellemző atmoszféra lengte körül. Mindene a kelleténél egy számmal nagyobbra sikeredett: a hangja, délcegen fölpolcolt keble, magasra tornyozott, szürkülő haj tömege, csőrszerűen hajlott orra.

– Boldog vagyok, hogy láthatlak, kedves gyermekem! – harsogta. – Nagyon csinos vagy, Ann! Látom, vettél magadnak egy csokor ibolyát. Jól tetted! Ez a virág illik legjobban hozzád.

– A hervadó ibolya? Na de Laura!

– Az ősz fanyar édessége.

– Ez igazán nem jellemző rád! Máskor olyan nyers vagy...

– Mert úgy veszem észre, kifizetődik, még ha néha nehezemre is esik. Lássunk hozzá mindjárt az evéshez. Bassett! Hol marad, Bassett? Ann, van itt neked egy kis nyelvhal, remélem, örülsz neki. És egy pohár rajnai.

– Jaj, Laura, nem kellett volna! Tökéletesen megfelelt volna a rozskenyér és az aludttej is.

– De csak egy pohárral van belőle. Gyere, ülj le! Sarah tehát elutazott Svájcba? Mennyi időre?

– Három hétre.

– Jól tette.

A szögletes mozgású Bassett kiment. Dame Laura látható élvezettel kanalazta a joghurtját, majd így szólt:

– És neked máris hiányzik. De nem azért jöttél el hozzám, hogy ezt elmondd. Halljuk, Ann, miről van szó? Nincs sok időnk. Tudom, hogy kedvelsz, de aki engem felhív, és azonnal találkozni akar velem, annak rendszerint a mérhetetlen bölcsességemre van szüksége.

– Rettenetesen sajnálom – mentegetőzött Ann.

– Ugyan, kedvesem! Én inkább bóknak veszem.

– Jaj, Laura, tudom, hogy teljesen hülye vagyok, de valamiféle pánik fogott el. Az a sok autóbusz a Victoria pályaudvarnál! Olyan rettenetesen egyedül éreztem magam!

– Értem.

– Nem csak arról van szó, hogy Sarah elutazott és hiányzik. Több ennél...

Laura bólintott, s okos, szürke szemével szenvtelenül figyelte Annt, aki lassan folytatta:

– Mert végül is az ember... mindig egyedül van...

– Ó, hát rájöttél? Előbb-utóbb mindenki rájön. Csak az a furcsa, hogy többnyire megdöbben tőle. Hány éves is vagy, Ann? Negyvenegy? A legjobb kor az ilyen felfedezéshez. Ha sokáig halasztódik, katasztrofális lehet, ha pedig túl fiatalon éled át, még nincs elég bátorságod ahhoz, hogy beismerd.

– Te voltál valaha igazán egyedül? – kíváncsiskodott Ann.

– Persze. Először huszonhat éves koromban, és éppen egy népes családi összejövetel kellős közepén. Megijedtem tőle, de elfogadtam. Az ember sose tagadja le az igazat. El kell fogadni, hogy csak egy igazi társunk van ezen a világon, aki elkísér a bölcsőtől a sírig, és ez mi magunk vagyunk. Legyen jóba az ember ezzel a társával. Tanuljon meg együtt élni vele. Ez az én válaszom. Nem mindig könnyű.

Ann sóhajtott.

– Teljesen céltalannak látom az életemet! Egyik év a másik után, és nincs semmi, amivel megtölthetném. Ostoba, mihaszna nő vagyok...

– Ugyan, ugyan! Gondolkodj józanul! A háború alatt, ha nem is látványos, de annál hatékonyabb munkát végeztél, Sarah-ból életvidám, jó modorú ifjú hölgyet neveltél, és a magad csendes módján élvezed az életedet. Ha betegként jelentkeztél volna nálam, még pénzt se fogadnék el tőled, holott, mint tudod, közmondásosan pénzsóvár vagyok.

– Laura, kedves, roppant vigasztaló, amit mondasz. De azt hiszem, én túlságosan szeretem Sarah-t.

– Lárifári!

– Mindig attól félek, hogy afféle zsarnoki anya válik belőlem, aki valósággal fölfalja a gyermekét.

– Annyi szó esik manapság a zsarnoki anyákról – jegyezte meg szárazon Laura –, hogy egyesek már a teljesen normális szeretetüket sem merik kimutatni a gyerekeik iránt.

– De a zsarnokság rossz!

– Persze hogy az! Naponta találkozom vele. Anyákkal, akik a szoknyájukhoz kötözik a fiaikat. Apákkal, akik kisajátítják a lányaikat. De ez nem mindig csak tőlük függ. Tudod, volt egyszer egy madárfészek a szobámban. A fiókák a kellő időben kirepültek, csak egy nem akart az istennek se. Ott akart maradni a fészekben, hogy tovább etessék. És ez roppant zavarta az anyamadarat. Megmutatta, hogyan kell, újra meg újra felröppent a fészek pereméről, csiripelt, csapkodott a szárnyaival. Végül megtagadta az etetést. Meghozta csőrében az ételt, de a szoba túlsó végében maradt, s onnan hívogatta a fiókáját. Nos, az emberek közt is akadnak ilyenek. Gyerekek, akik nem akarnak felnőni, nem akarnak szembenézni a felnőttség nehézségeivel. És ez nem a neveltetésükből adódik, hanem belőlük magukból. – Kis szünetet tartott, majd így folytatta: – Nemcsak birtoklási vágy létezik, hanem birtokban levés vágya is. A késői érés esete? Vagy a felnőttség belső hiánya? Még mindig nagyon keveset tudunk az emberi individuumról.

Annt nem érdekelték az efféle általánosságok.

– Szerinted zsarnok vagyok?

– Mindig is azt hittem, hogy te meg Sarah nagyon jól megvagytok egymással. Azt mondanám, mélységes és természetes szeretet fűz össze benneteket. Persze – tette hozzá eltűnődve – Sarah kicsit gyerekes a korához képest.

– Én mindig azt hittem, hogy inkább koraérett.

– Ezt nem mondanám. Szerintem szellemileg fiatalabb a tizenkilenc événél.

– De olyan határozott és magabiztos! És igényes. A feje tele van a maga eszméivel...

– Inkább az éppen divatos eszmékkel. Még hosszú időbe telik, amíg valóban saját eszméi lesznek. Ezek a mai fiatalok mind nagyon határozottnak tűnnek. Éppen azért, mert bátorításra van szükségük. Bizonytalan korban élünk, minden olyan ingatag, és a fiatalok érzik ezt. Ebből adódik a gondok fele. A stabilitás hiányából. Az összetört otthonokból. Az erkölcsi minták hiányából. Mint tudod, a fiatal növény mellé erős karó kell. – Hirtelen elmosolyodott. – Megint prédikálok, mint minden vénasszony! – Kikanalazta az aludttejét. – Tudod, miért eszem ezt?

– Mert egészséges?

– Egy fenét! Azért, mert szeretem. Azóta szeretem, hogy egy nyári vakációt vidéken töltöttem. A másik ok, hogy szeretek különcködni. Mindenki pózol, én is. Talán még jobban, mint mások, de szerencsére én ezt tudom is magamról. Most azonban beszéljünk rólad, Ann. Nincs veled semmi baj. Csak eljött a másodvirágzásod ideje.

– Mit értesz ezen? Csak nem képzeled...

– Nem képzelek semmi fizikai dolgot. Szellemi értelemben mondom. A nők szerencsések, habár kilencvenkilenc százalékuknak fogalma sincs róla. Hány évesen látott hozzá Avilai Szent Teréz a kolostorok megreformálásához? Ötvenévesen. És még egész sor példát mondhatnék. Húsztól negyvenig a nők biológiailag foglaltak: minden gondolatuk a gyerekeik, a férjük vagy szeretőjük körül forog. Vagy szublimálják ezeket a gondokat, és a nőkre jellemző érzelmi töltéssel építik a karrierjüket. De a természetes másodvirágzás a szellemet és a lelket egyaránt érinti, és ez a negyvenedik év után következik be. A férfiak érdeklődése a korral beszűkül, a nőké kitágul. Egy hatvanéves férfi többnyire csak ismétli magát, mint egy gramofonlemez. Egy hatvanéves nő viszont, ha van egyénisége, érdekes ember.

Ann-nek eszébe jutott James Grant, és elmosolyodott.

– A nők valami újra vágynak. Persze bolondot is csinálhatnak magukból ebben a korban. Némelyik szexőrültté válik. De a középkor a nagy lehetőségek kora.

– Hogy meg tudod vigasztalni az embert, Laura! Gondolod, hogy kezdjek bele valamibe? Valamilyen szociális tevékenységbe?

– Mennyire szereted felebarátaidat? – kérdezte komolyan Laura. – A jótett semmit sem ér belső tűz nélkül. Ne tégy olyat, amit nem akarsz! Az ilyesminek undorító következményei lehetnek. Ha élvezed, hogy meglátogatsz egy beteg öregasszonyt, vagy utálatos és modortalan kölyköket nyaraltatsz a tengerparton, tedd meg. De ne kényszerítsd bele magad semmibe. Gondolj arra, hogy egy időre minden talajt parlagon kell hagyni. Mostanáig az anyaság volt a termésed. Ne akarj ezután mindenáron reformer, szociális munkás vagy művész lenni. Várj! Várj nyugodtan, hittel és reménnyel, és meglátod, eljön valami, ami méltó módon tölti be az életedet. – Kis habozás után azt kérdezte: – Soha nem volt viszonyod?

Ann elpirult.

– Nem... Gondolod, hogy...?

Laura félelmetesen fölhorkant; az asztalon megbillentek a poharak.

– Jaj, ez a mai nyafogás! A viktoriánus időkben annyira féltünk a szextől, hogy még a bútorok lábát is felöltöztettük! Dugjuk el szem elől a nemiséget! Most meg az ellenkező végletbe esünk. Holmi panaceának hisszük, amit a patikában lehet megvenni, mint a penicillint. Fiatal nők azt kérdik tőlem: „Nem kellene szeretőt tartanom? Nem gondolja, hogy gyerekekre van szükségem?” Mintha szent kötelesség lenne egy férfival ágyba bújni, nem pedig élvezet! Ann, te nem vagy szenvedélyes természetű, benned nagyon sok a ragaszkodás és a gyöngédség. Ez magában foglalhatja a szexet is, de nálad nem ez az első. Ha a jövőd érdekel, azt mondom, hogy a kellő időben újra férjhez fogsz menni.

– Jaj, nem! Nem hiszem, hogy valaha is képes volnék rá!

– Miért vetted meg ezt a csokor ibolyát, s tűzted a kabátod gallérjára? Te a vázáidba veszel virágot, nem azért, hogy viseld. Ez az ibolya jelkép. Azért vetted, mert a szíved mélyén érzed a tavaszt. Közeleg a második tavaszod.

– Inkább a vénasszonyok nyara – jelentette ki Ann bánatosan.

– Ha neked ez az elnevezés jobban tetszik...

– Én csak azért vettem meg ezt a csokrocskát, mert aki árulta, olyan nyomorultul nézett ki.

– Ezt gondolod te. De ez csak felületes ok. Keresd meg az igazit! Ismerd meg magad! Ez a legfontosabb az életben... Egek, már elmúlt két óra! Rohannom kell! Mit csinálsz ma este?

– James Granttel vacsorázom.

– Grant ezredessel? Rendes fickó. – Pajkosan rákacsintott Ann-re. – Régóta udvarol neked.

– Ó, csak megszokásból! – nevetett Ann, és elpirult.

– Többször megkérte a kezed, nem?

– Akkor sem komoly. Jaj, Laura, gondolod, hogy mégis...? Mindketten magányosak vagyunk...

– A házasság esetében nincs olyan, hogy mégis! A rossz házasság pedig a semmilyennél is elviselhetetlenebb. Szegény Grant ezredes!... Nem mintha igazán sajnálnám. Az olyan férfi, aki folyton megkéri egy nő kezét, de képtelen elérni, hogy igent mondjon, titokban élvezi a vesztes szerepét. Azt is élvezte volna, ha ott lett volna Dunquerque-nél, de szerintem a könnyűlovasság szevasztopoli rohamát még jobban élvezte volna. Mennyire szeretjük a veszteségeinket és balfogásainkat, és mennyire szégyelljük a győzelmeinket!

MÁSODIK FEJEZET

1

Amikor Ann hazaért, legnagyobb meglepetésére a hűséges Edith egy kicsit tartózkodóan fogadta.

– Ebédre félretettem magának egy szép szelet lepényhalat – szólt ki a konyhából. – És karamellsodót.

– Sajnálom, Edith, de Dame Laurával ebédeltem. Telefonálnom kellett volna, hogy nem jövök haza.

– Még nem sütöttem meg a lepényhalat – vallotta be valamivel oldottabban Edith.

Magas, sovány nő volt, és olyan egyenesen tartotta magát, mint egy gránátos. A szája mindig sértődötten lebiggyedt.

– Különben nem szokása, hogy a városban kószáljon, és megváltoztassa a terveit. Persze Sarah kisasszony esetében nem lennék meglepve. Megtaláltam azt a tarkabarka kötött kesztyűjét, amit keresett, de már elmentek. Be volt gyűrve a dívány mögé.

– Kár! – Ann elvette az élénk színű egyujjas kesztyűt.

– Szerencsésen elutazott.

– És, gondolom, boldogan.

– Igen, az egész csapat nagyon vidám volt.

– Majd visszafelé nem lesznek ilyen vidámak! Törött lábak, meg mankók...

– Jaj, Edith, ne mondjon ilyeneket!

– Veszélyesek azok a svájci hegyek! Az embernek eltörik a lába vagy a keze, aztán nem jól teszik vissza neki.

A gipsz alatt elgennyed, és akkor kampec. Meg az a szörnyű bűz...

– Reméljük, Sarah-val nem történik ilyesmi – jelentette ki szárazon Ann, aki már hozzászokott Edith borús jövendöléseihez.

– Más lesz most, hogy Sarah kisasszony nincs itt – jegyezte meg sóhajtva Edith.

– Legalább maga is pihen egy kicsit.

– Pihenjek? – háborodott föl az öregasszony – Mit kezdjek a pihenéssel? Jobb elvásni, mint berozsdásodni, mondta mindig az anyám, és én is ehhez tartom magam. Most, hogy Sarah kisasszony elment, és nincs az az örökös jövés-menés, legalább alaposan kitakaríthatok. Ráfér a lakásra!

– Ugyan, Edith! Minden ragyog a tisztaságtól!

– Ezt hiszi maga. De én jobban tudom. Le kell venni és kimosni a függönyöket, meg a csillárokra is ráfér a lemosás... Ó, ezernyi tennivaló van! – S Edith szeme már előre csillogott az élvezettől.

– Hozzon valakit, aki segít.

– Segíteni? Nekem? Én azt szeretem, ha a munka tisztességesen el van végezve, de ezekben a mai asszonyokban nem lehet megbízni. Magának sok szép holmija van, és azokat szépen kell gondozni. A sok főzés meg egyéb miatt sosem jutok hozzá a többi munkához.

– Viszont annál jobban főz, és ezt maga is tudja.

Edith szokásos merev arckifejezését némi mosoly tette kedvesebbé.

– Ó, a főzés! – legyintett fölényesen. – Azt én nem nevezem munkának. – Mielőtt visszavonult a konyhába, még megkérdezte: – Mikorra kívánja a teát?

– Úgy fél öt tájban.

– Akkor én a maga helyében most szundítanék egyet. Attól felfrissül estére. Maga is megérdemel egy kis nyugalmat.

Ann nevetve ment be a nappaliba, és hagyta, hogy Edith kényelembe helyezze a díványon.

– Úgy bánik velem, mint egy kisgyerekkel!

– Nem is volt sokkal nagyobb, amikor elszegődtem a mamájához, és azóta se sokat változott. Grant ezredes telefonált. Hogy ne felejtse el: este nyolckor, és a Mogador étteremben. Tudjuk, mondtam neki. De a férfiak mind ilyen fontoskodóak. Pláne a katonák.

– Kedves tőle, hogy meghívott. Sejtette, milyen egyedül leszek.

– Semmi kifogásom az ezredes úr ellen – jelentette ki Edith. – Lehet, hogy fontoskodik, de igazi úriember. – Kis szünet után hozzátette: – Éppenséggel rosszabba is belebotolhatott volna.

– Mit mondott, Edith?

A vénasszonynak a szeme se rebbent.

– Azt mondtam, akadnak rosszabbak is... Remélem, most, hogy Sarah kisasszony elutazott, nem látjuk olyan sokszor azt a Gerry urat.

– Maga nem kedveli, igaz?

– Kedvelem is, meg nem is, ha érti, mire gondolok. Szerelmes a kisasszonyba, ezt a vak is látja. De nem az az állhatatos fajta. A nővérem, Marlene lánya pont egy ilyenhez ment férjhez. Sosincs tovább egy helyen fél évnél. És akármi történik, az sosem az ő hibája.

Ann hátradőlt a párnákon, és behunyta a szemét. Az utcai forgalom zaja csak halványan szűrődött be a csukott ablakon, mint egy távol röpködő méhraj kellemes zümmögése. A dívány előtti asztalon álló vázában pompázó sárga nárciszok édes illatot árasztottak.

Annt béke és boldogság öntötte el. Sarah hiányozni fog, de olyan jól esik egy kicsit egyedül lenni!

2

A Mogador a jó konyhájáról és borairól, valamint nyugalmas légköréről ismert, kisebb, meglehetősen ódivatú étterem volt.

A meghívottak közül Ann érkezett elsőnek, s Grant ezredest már a hallban találta, amint éppen kinyitotta és becsukta a zsebóráját.

– Ó, Ann! – ugrott föl, hogy üdvözölje a vendégét. – Isten hozta! – Elismerően nézett végig az asszony fekete kisestélyijén és szerény gyöngysorán. – Ritka erény, ha egy szép nő ráadásul pontos is!

– Csupán három percet késtem – mosolygott vissza Ann.

A mereven katonás tartású, erősen őszülő James Grant újból megnézte az óráját.

– Hogy a többiek miért nem jönnek még? Az asztalt negyed kilencre rendeltem, de gondolom, előtte innánk valamit. Kérhetek magának sherryt? Jobb szereti, mint a koktélt, nem?

– De igen. Köszönöm. Kik lesznek még?

– Massinghamék. Ismeri őket?

– Természetesen.

– És Jennifer Graham. Első unokatestvérem, de nem tudom, hogy maguk...

– Azt hiszem, egyszer már találkoztunk.

– A negyedik Richard Cauldfield. A napokban futottunk össze. Évek óta nem láttam, élete nagy részét Burmában töltötte. Kicsit idegenül érzi még magát itthon.

– Érthető.

– Rendes fickó. Különben, szomorú história. A felesége belehalt a szülésbe. A férfi imádta. Sokáig nem tért magához. Úgy érezte, jobb ha elmegy. Ezért vállalt munkát Burmában.

– És a kisbaba?

– Ő is meghalt.

– Milyen szomorú!

– Itt vannak Massinghamék!

Mrs. Massingham, akit Sarah mindig memszahibként emlegetett, ragyogó fehér fogsorát villogtatva jött feléjük. Sovány, gyors mozgású nő volt, bőrét megfakította és kiszárította az indiai nap. A férje viszont zömök volt és kapkodva beszélt.

– Örülök, hogy újra látom! – Mrs. Massingham melegen megrázta Ann kezét. – És milyen jól esik tisztességesen felöltözködve vacsorázni! Már azt hittem, többé sosem viselek estélyi ruhát. Manapság olyan örömtelen az élet, és az embernek mindent magának kell csinálnia! Úgy érzem, örökké a mosogató mellett fogok állni. Nem hiszem, hogy kibírjuk ebben az országban. Azt fontolgatjuk, hogy talán Kenyába...

– Sokan menekülnek el – tette hozzá a férje. – Torkig vannak. Ez az átkozott kormány!

– Megjött Jennifer – jegyezte meg Grant ezredes. – És Cauldfield.

Jennifer harmincöt éves, magas, lóarcú nő volt, aki nyerítve nevetett. Richard Cauldfield pedig középkorú, napbarnított arcú férfi. Leült Ann mellé, ő pedig megpróbált beszélgetni vele: Régóta van Angliában? Mit gondol a dolgokról?

Eltartott egy kis ideig, amíg megszokta, felelte a férfi. Minden olyan más, mint a háború előtt volt. Állást keres, de kiderült, hogy ez sem könnyű az ő korában.

– Azt hiszem, igaza van. Valahogy minden elromlott...

– Igen, de én már közel járok az ötvenhez. – Arcára lefegyverzően gyerekes mosoly ült ki. – Van egy kis tőkém. Talán veszek némi földet vidéken, és kertészkedni fogok. Vagy csirkét nevelek.

– Jaj, azt ne! Van néhány ismerősöm, aki csirkékkel próbálkozott, de örökké kitört köztük valami járvány...

– Talán csakugyan jobb lenne a kertészkedés. Nem hoz sokat, de kellemes élet. – Sóhajtott. – Annyira bizonytalan minden. Talán ha más kormányunk lenne...

Ann kétségét fejezte ki: ez csak a szokásos kibúvó.

– Az ember nemigen tudhatja, mibe vágjon bele, és ez bizony aggasztó.

– Ó, ne aggódjék! Ha egy férfi bízik magában, és eléggé elszánt, minden nehézség magától megoldódik. Ki nem állhatom azokat, akik örökké a balszerencséjük miatt nyafognak.

– Én sem! – kiáltott föl Ann olyan hevesen, hogy a férfi kérdőn vonta föl a szemöldökét.

– Ez úgy hangzik, mintha már volnának efféle tapasztalatai.

– Vannak is. A lányom egyik udvarlója másról se tud beszélni, mint a balszerencséjéről. Eleinte igyekeztem részvétet mutatni, de hamar meguntam.

– A peches históriák mindig unalmasak – szólt át az asztal fölött Mrs. Massingham.

– Csak nem a fiatal Gerald Lloydról beszél? – kérdezte Grant ezredes. – Ő sosem viszi valami sokra.

– Tehát van egy lánya? – szólt csöndesen Cauldfield.

– Mégpedig olyan idős, hogy már udvarlói is vannak?

– Igen. Sarah tizenkilenc éves.

– És maga nagyon szereti...

– Természetesen. – A férfi arcán mintha szomorúság suhant volna át. Ann-nek eszébe jutott, mit mesélt róla James Grant. Richard Cauldfield magányos ember.

– Maga túl fiatalnak látszik ahhoz, hogy felnőtt lánya legyen.

– Ezt illik mondani minden korombeli nőnek! – nevetett Ann.

– Lehet. De én komolyan gondoltam. A férje... meghalt?

– Igen. Nagyon régen.

– Miért nem ment újra férjhez?

Tapintatlan kérdés is lehetett volna, de a férfi hangjából kitetsző őszinte érdeklődés elvette az élét. Ann megint úgy érezte, hogy Richard Cauldfield egyszerű, szókimondó ember, aki szívből kíváncsi őrá.

– Mert... – Megtorpant. – Nagyon szerettem a férjemet. A halála után senkibe se voltam képes beleszeretni. Meg persze ott volt Sarah...

– Igen – mondta Cauldfield –, magával pont így kellett történnie.

Grant fölállt és azt javasolta, menjenek át az étterembe. A kerek asztalnál Massingham őrnagy foglalt helyet Ann egyik oldalán, a másikon pedig a házigazda. Így nem tudták folytatni a négyszemközti beszélgetést. Úgy vette észre, Cauldfieldnek nehezére esik a társalgás Miss Grahammel.

– Nem gondolja, hogy összeillenek? – súgta az ezredes Ann fülébe. – Tudja, feleség kell neki.

Ki tudja, miért, az ötlet nem tetszett Ann-nek. Jennifer Graham a maga harsány beszédével és nyerítő nevetésével!

Hozták az osztrigát, és a társaság hozzálátott az evéshez.

– Sarah elutazott ma délelőtt?

– Igen, James. Remélem, jó havat találnak.

– Kicsit kétséges ebben az évszakban. De gondolom, jól fogja érezni magát. Csinos lány. Apropó, remélem, a fiatal Lloyd nem ment velük.

– Nem. Most lépett be a nagybátyja cégéhez, úgyhogy nem mehetett el.

– Az jó. Minél előbb véget kell vetni ennek az ügynek, Ann.

– Manapság egy anya nem sokban dönthet.

– Meglehet. De legalább egy időre távol lesznek egymástól. Reménykedjünk benne, hogy Sarah talál magának valaki mást odaát.

– Sarah még nagyon fiatal, James! Nem hiszem, hogy a Gerry Lloyd ügy komoly.

– Talán nem. De amikor legutóbb láttam, úgy vettem észre, nagyon aggódott miatta.

– Az aggódás nagyon jellemző Sarah-ra. Ő mindig pontosan tudja, mit kell tennie a másiknak, és rá is veszi, hogy azt tegye. Roppant hűséges a barátaihoz.

– Kedves gyermek. És nagyon csinos. De sosem lesz olyan vonzó, mint maga, Ann. Valahogy keményebb. Ahogy ma mondják: keményre főtt.

– Nem hinném, hogy Sarah olyan kemény lenne. Egyszerűen a mai fiataloknak ilyen a modoruk.

– Lehet. De nem ártana, ha némelyik leckét venne az anyjától kedvesség dolgában.

Olyan odaadóan nézett rá, hogy Annt elöntötte a melegség. A kedves James! Milyen jó hozzám. Csakugyan tökéletesnek hisz! Bolond vagyok, hogy mindig visszautasítom? – kérdezte magában.

Az ezredes szerencsétlenségére éppen belekezdett egyik hajdani indiai beosztottja és egy őrnagy felesége történetébe. Hosszú história volt, és Ann már háromszor hallotta.

A melegség egyszerre kihűlt. Titokban tanulmányozni kezdte az asztal túloldalán ülő Richard Cauldfieldot. Egy kicsit merev és talán túlságosan magabiztos... Nem javította ki magát nyomban, ez csak védekezés az idegen és talán ellenséges világgal szemben.

Szomorú arca van. Szomorú és magányos.

Egy sereg jó tulajdonsága lehet, gondolta. Becsületes és szigorúan tisztességes. Talán makacs, és olykor nem mentes az előítéletektől. Olyasvalaki, aki leszokott a nevetésről, de nyomban kivirágzik, ha szeretetet kap másoktól.

– ...és képzeljék el – fejezte be az ezredes diadallal –, a férj egész idő alatt tudott az ügyről!

Ann összerezzent és visszatért pillanatnyi kötelességéhez: a többiekkel együtt elismerően nevetett.

HARMADIK FEJEZET

1

Amikor Ann másnap reggel felébredt, egy pillanatig gondolkodnia kellett, hol is van. Annak a homályos körvonalú ablaknak mintha nem bal-, hanem jobboldalt kellene lennie... És az ajtó meg a szekrény...

Aztán rájött, hogy álmodott. Azt álmodta, hogy otthon van, kislánykora színhelyén, Applestreamben. Lelkendezve körbeszaladta a kertet, izgatottan futott az anyjához és a jóval fiatalabb Edith-hez. Végül bement a házba. Minden olyan volt, mint régen: a sötét hall, a szalon csinzzel behúzott bútorai. Aztán meglepetésére így szólt az anyja: „Ma itt fogunk teázni!” – és egy újabb ajtón át egy ismeretlen szobába vezette. Egy nagyon csinos szobába, melynek bútorait szintén vidám színű csinzzel kárpitozták. A vázákban sok virág, és besütött az ablakon a nap. „Ugye, nem tudtál ennek a szobának a létezéséről? Csak tavaly fedeztük föl!” Más új szobák is léteztek, és egy keskeny lépcső, fönt pedig újabb ismeretlen helyiségek. Olyan izgalmas volt az egész!

Most, hogy fölébredt, félig-meddig még mindig az álom helyszínén járt. A kislány Ann, aki az élet küszöbén áll.

A valóság lassan keresztülszivárgott a zavarba ejtően kellemes álomléten, enyhe fájdalmat és nosztalgiát ébresztve. Mert nem lehet visszamenni. Furcsa, hogy ilyen eksztatikus örömöt okozhat néhány közönséges szoba álombéli fölfedezése! Egészen elszomorodott, amiért a valóságban sosem léteztek.

Feküdt és figyelte, hogyan rajzolódnak ki egyre tisztábban az ablak körvonalai. Jó késő lehet, legalább kilenc óra. A reggelek mostanában olyan sötétek. Sarah-t Svájcban biztosan napsütés és friss hó ébreszti.

De Sarah ezekben a pillanatokban nem tűnt annyira valóságosnak. Messze volt, távoli és elmosódó...

Ami valóságos, az a cumberlandi ház, a vidám bútorhuzatok, a napsütés, a virágok és az anyja. S Edith, amint tiszteletteljesen figyel: fiatal arcán épp olyan rosszalló kifejezés ül, mint mindig.

Ann elmosolyodott és kiszólt:

– Edith!

Az asszony bejött, és széthúzta a függönyt.

– Végre jól kialudta magát! Nem akartam fölébreszteni. Nem valami szép nap ígérkezik. Én mondom: jön a köd!

Az ablakon túl súlyos, sárga homály. De Ann jó kedvét ez sem tudta elűzni.

– Kész a reggelije – közölte Edith. – Mindjárt hozom.

– De mielőtt kiment volna, megállt és kíváncsian nézett az asszonyára. – Jól mulatott az este?

– Az este? – visszhangozta szórakozottan Ann. – Igen. Nagyon jól éreztem magam. Képzelje, azt álmodtam, hogy otthon vagyok! Maga is ott volt, és nyár volt, és új szobák voltak a házban, amelyekről sosem tudtunk...

– Még jó – jegyezte meg Edith. – Épp elég szoba volt nélkülük is. Az az összevissza toldozott, irdatlan nagy ház! Meg a konyha! Ha arra gondolok, mennyi szenet megevett a tűzhely! Szerencse, hogy akkor még nem került ilyen sokba.

– Maga is egész fiatal volt. Meg én is.

– Az órát nem lehet visszaállítani! Nem mintha akarnám. Azok az idők elmúltak, és nem jönnek vissza.

– Elmúltak és nem jönnek vissza – ismételte tűnődve Ann.

– Én teljesen elégedett vagyok mostani önmagammal. Az egészségem, hála Istennek, a régi. Igaz, épp ebben a korban lehet megkapni azokat a nyavalyás daganatokat. Az utóbbi időben többször is eszembe jutott...

– Ugyan, Edith! Semmi baja!

– Az ember sosem tudhatja. Egészen addig, amíg el nem viszi a mentő, aztán fölvágják a hasát, de már rendszerint késő. – Edith visszazökkent szokásos komorságába, s kiment Ann reggelijéért.

Néhány perccel később már hozta is a tálcán a kávét és a pirítóst.

– Tessék, asszonyom! Üljön föl, hadd támasszam meg a hátát.

– Milyen jó hozzám! – bukott ki Annból.

Edith elpirult zavarában.

– Valakinek törődnie kell magával! Maga nem afféle gőgös, szigorú hölgy, mint Dame Laura! Mondhatom, mellette még a római pápa sem állhatna meg!

– Laura fontos ember, Edith.

– Tudom. Ha csak ránéz az ember, tudja, hogy nem akárki. Azt hallottam, férjnél is volt. Elvált, vagy a halál állt közibük?

– Meghalt a férje.

– Én mondom, hogy jól járt. Dame Laura nem az a fajta, akivel jó lehet együtt élni. Bár nem tagadom, akadnak, akik direkt szeretik, ha az asszony viseli a kalapot... Ne siessen a felkeléssel, aranyom! Pihenjen nyugodtan, gondoljon csupa szépre, és élvezze a vakációját!

A vakációmat! – gondolta somolyogva Ann. Habár bizonyos tekintetben csakugyan az. Egy kis interregnum az élet megszokott rendjében. Ha az ember együtt él imádott gyermekével, a szíve mélyén mindig aggódik érte. Boldog-e?

Megfelelő barátja-e A vagy B vagy C? Valami történhetett vele tegnap este azon a táncmulatságon, de mi?

Hangosan sosem tett föl ilyen kérdéseket. Sarah döntse el maga, hogy hallgat-e vagy beszél. Válogassa meg ő a barátait. De mert szereti, sosem tudja leküzdeni az érte való aggódást. És ha együttérzésre vagy segítségre van szüksége, neki mindig ott kell lennie...

Az utóbbi időben az a nyafka fiatalember, Gerald Lloyd aggasztotta, s hogy Sarah egyre többet van együtt vele. Ezért is könnyebbült meg, hogy legalább három hétig nem látják egymást, s Sarah más fiatalemberekkel köt ismeretséget.

Igen, most, hogy a lánya Svájcban van, nyugodtan elengedheti magát, és törheti a fejét azon, mit csináljon ma. Igazán jól érezte magát tegnap este! A kedves James! Csak ne lenne olyan unalmas! Azok a végtelen történetei! Egy férfinak, ha betölti a negyvenötöt, meg kellene fogadnia, hogy soha többé nem anekdotázik. Gondolnak-e valaha arra, mennyire kedvét szegik felebarátaiknak, amikor elkezdik: „Nem tudom, elmondtam-e már, de igazán furcsa história esett meg velem...” és a többi.

Persze azt is mondhatná erre az ember: Igen, James, ezt már háromszor hallottam magától. De akkor úgy megbántaná vele szegényt! Nem, ezt nem szabad megtenni Jamesszel.

Az a másik férfi. Richard Cauldfield, aki sokkal fiatalabb, de alighanem egyszer ő is elkezdene hosszú, unalmas történeteket mesélni...

Alighanem... talán... de nem biztos. Nem, ő inkább az a fajta, aki prédikál és kioktat. Őt ugratni kell, de csak enyhén... Néha kicsit abszurd gondolatai támadhatnak, de igazán kedves... és olyan magányos! Annyira bizonytalan ebben a mai frusztrált londoni életben. Vajon milyen munkát talál? Manapság ez sem könnyű. Valószínűleg vásárol egy kis birtokot, és vidéken telepszik le.

Találkozik-e még vele? Esetleg meghívhatná Jamest ebédre, és rávehetné, hogy hozza magával Cauldfieldet. Egy másik nőt is meghívna, és utána megnézhetnének egy színdarabot.

Mekkora lármát csap odaát Edith! Mintha egy csapat szállítómunkás ügyködne a nappaliban. Bumm, puff, és hozzá az a sivító porszívó! Edith élvezi, hogy kitombolhatja magát.

Ebben a pillanatban bekukkantott a hálóba. Fejét kendővel kötötte be, és olyan arcot vágott, mint egy papnő, aki rituális orgiát rendez.

– Nem akar elmenni ebédelni? Úgy veszem észre, mégis szép napunk lesz. Nem feledkeztem el arról a nyelvhalról, á, dehogy! De ha mostig kibírta a jégszekrényben, kibírja estig is. Ami igaz, az igaz, jók ezek a fridzsik, megmarad bennük az étel. Bár az íze, az elmegy. Elhiheti nekem!

– Jól van, jól van! – nevetett Ann. – Elmegyek ebédelni. De ne dolgozza magát agyon! Miért nem hívja át Mrs. Hoppert, ha már a plafonig mindent meg akar tisztítani?

– Majd éppen Mrs. Hoppert! Legutóbb is megpucoltattam vele azt a szép réz kandallórácsot, amit az anyjától örökölt, hát nem foltosan hagyta? Ezek csak arra jók, hogy fölmossák a linóleumot! Emlékszik arra a kovácsoltvas rácsra és rostélyra Applestreamben? Azt aztán nem volt könnyű pucolni! Magának is van néhány szép bútora, csak kár, hogy olyan sok a beépített polc meg szekrény.

– Kevesebb velük a munka.

– De olyan tőle a lakás, mint egy szálloda. Akkor hát elmegy? Jól teszi, legalább fölszedhetem a szőnyegeket is.

– Éjszakára hazajöhetek? Vagy menjek inkább szállodába?

– Ne vicceljen velem, Ann kisasszony! Erről jut eszembe, az a serpenyő, amit tegnap hozott, nem ér semmit. Túl nagy és lapos, nem lehet rendesen megkeverni benne az ételt. Olyat szeretnék, amilyen a régi volt.

– Attól félek, Edith, ma már nem gyártanak olyat.

– Megéri a pénzét ez a kormány! – dohogott Edith. – És mi van azokkal a desszertes tányérokkal, amiket kértem? Sarah kisasszony azt szereti, ha olyanon tálalom föl a felfújtat.

– Megfeledkeztem róluk. Remélem, találok még belőlük.

– Na látja, máris van mit csinálnia!

– Igazán, Edith – tört ki Ann –, úgy tesz, mintha kislány volnék, akinek meg kell mondani, mit csináljon!

– Tudja, most, hogy Sarah kisasszony nincs itthon – folytatta zavartalanul Edith –, sokkal fiatalabbnak látszik! Én csak arra kértem – húzta ki magát sértődötten –, hogy ha véletlenül az áruház felé jár...

– Rendben van, Edith, menjen, és végezze a maga dolgát!

A bummok és puffok újra kezdődtek, majd egy másféle hanggal egészültek ki: Edith – bármilyen hihetetlen – dúdolni kezdett!

2

Ann kifejezetten élvezte az áruház porcelánosztályát. Manapság, amikor oly sok kacatot gyártanak, szinte megkönnyebbülés jó minőségű porcelánt, üveget, kerámiát látni.

Még a „Kizárólag exportra” felirat sem szegte kedvét a csillogó sorokban fölvonultatott edények szemlélése közben. Továbbment ahhoz az asztalhoz, amelyre az exportselejtet tették ki, és ahol mindig akadt néhány vásárló, aki mohó szemmel igyekezett kiszúrni egy-egy sikerült darabot.

Ann-nek ma szerencséje volt: talált egy majdnem teljes reggeliző készletet – kellemes barna mázzal bevont, széles, lapos csészéket. Az áruk sem volt túl magas, és éppen idejében csapott le rájuk. Amikor bediktálta a címét, egy másik nő jött oda, és izgatottan fölkiáltott: – Ezt megveszem!

– Sajnálom, hölgyem, de már el van adva.

– Én is sajnálom – jelentette ki Ann álszent hangon, majd tovalibegett a sikeres vásár örömével. Talált néhány csinos desszertes tányért is, igaz, nem porcelánból, hanem üvegből, de remélte, hogy Edith beéri velük.

Az edényosztályról átment az utca túloldalán lévő kertészeti árudába. Az egyik ablakládája elrepedt, újat akart rendelni helyette.

Miközben az elárusítóval beszélgetett, valaki megszólalt a háta mögött: – No lám! Jó reggelt, Mrs. Prentice!

Megfordult, és Richard Cauldfielddal találta magát szemben. A férfi szemmel láthatóan örült a váratlan találkozásnak.

– Micsoda véletlen: épp magára gondoltam! – lelkendezett. – Tudja, tegnap este meg akartam kérdezni, hol lakik, és hogy meglátogathatom-e. De azt gondoltam, valószínűleg szemtelenségnek venné. Hiszen biztosan sok barátja van, és...

– Persze hogy meglátogathat! – szakította félbe Ann. – Én is épp arra gondoltam, hogy meghívom Grant ezredest ebédre, és hozza el magát is.

– Igazán? – Annyira látszott a férfin az öröm, hogy Annt elfogta a részvét. Szegény ember, nagyon egyedül lehet! Az a mosoly szinte kisfiúvá teszi. – Éppen egy új ablakládát rendeltem. Egy lakásban csak ekkora kertet engedhet meg magának az ember.

– Bizony.

– Maga mit csinál itt?

– Az inkubátorok érdekeltek.

– Tehát mégis csirkékre vágyik?

– Azokra is. Megnéztem a legújabb berendezést. Ezek az elektromosak a legmodernebbek... – Együtt indultak a kijárat felé. – Az jutott eszembe... persze lehet, hogy más dolga van... hogy nem ebédelne-e velem... ha nincs más terve.

– Köszönöm. Szívesen ebédelek magával. Az a helyzet, hogy Edith, a mindenesünk, tavaszi nagytakarítást rendez, és kereken rám parancsolt, hogy ne menjek haza ebédre.

Richard Cauldfield szemmel láthatóan megdöbbent:

– Ez elég szokatlan, nem?

– Ó, Edith-nek előjogai vannak!

– Akkor sem helyes elkényeztetni a személyzetet.

Még megdorgál! – mulatott magában Ann.

– Mostanában ritka az olyan személyzet, amelyet el lehet rontani – jegyezte meg fennhangon. – Edith különben is inkább barátnő, mint cseléd. Ősidők óta szolgál nálunk.

– Értem. – A férfi érezte, hogy finoman rendreutasították, de ez nem változtatott azon a benyomásán, hogy ezt a szép, szelíd asszonyt holmi házi zsarnok terrorizálja. Nem az a fajta nő, aki meg tudja védeni magát. Ahhoz túl szelíd és engedékeny.

– Tavaszi nagytakarítás? – kérdezte félénken. – Most van itt az ideje?

– Nem igazán. Inkább márciusban. De a lányom nincs itthon, úgyhogy jó alkalom adódott rá. Amikor itthon van, örökös a jövés-menés.

– Gondolom, hiányzik magának.

– Persze.

– A lányok manapság nem szívesen maradnak otthon. Minél előbb a saját életüket akarják élni.

– Azt hiszem, már nem annyira, mint azelőtt. Elmúlt az újdonság varázsa.

– Szép napunk van, nem igaz? – váltott témát a férfi.

– Vágjunk át a parkon, vagy fárasztja a gyaloglás?

– Dehogy fáraszt. Épp ezt akartam javasolni.

Átkeltek a Victoria Streeten, majd befordultak egy keskeny mellékutcába, amely a St. James parkhoz vezetett. Cauldfield fölnézett az Epstein-szobrokra.

– Maga lát ezekben valamit? Hogy lehet ezt művészetnek nevezni?

– Ó, biztos vannak, akik szerint lehet. Sőt.

– De magának nem tetszenek.

– Nem. Én ódivatú vagyok, és továbbra is a klasszikus szobrászatot kedvelem, meg azokat a dolgokat, amelyek szeretetére neveltek. De ez nem jelenti azt, hogy helyes az ízlésem. Szerintem a művészet új formáit is becsülni kell. Ugyanez áll a modern zenére.

– Azt nem lehet zenének nevezni.

– Mr. Cauldfield, nem gondolja, hogy egy kicsit szűk látókörű?

A férfi hirtelen szembefordult vele. Ann elpirult, és kicsit ideges lett, de állta a pillantását.

– Igazán? – szólalt meg végül Cauldfield. – Lehet. Ha az ember hosszú ideig távol van, hajlamossá válik arra, hogy amikor visszajön, mindent elítéljen, ami nem pontosan olyan, mint annak idején volt. – Elmosolyodott. – Nem ártana, ha maga kézbe venne!

– Ó, én valójában szörnyen ódivatú vagyok! Sarah sokszor kinevet érte. Csak úgy érzem, nagy kár, ha valaki... hogy is mondjam?... becsukja az agyát, ahogy... nos, ahogy öregszik. Mert ettől, először is, fárasztóvá válik, másodszor, elmulaszthat valami fontosat.

Richard néhány pillanatig szótlanul ment mellette.

– Olyan furcsa, hogy maga öregedésről beszél – jegyezte meg azután. – Maga a legfiatalabb nő, akivel hosszú idő óta találkoztam. Sokkal fiatalabb, mint némely ifjú hölgyek, akiktől félek.

– Én is félek tőlük egy kicsit. Pedig kedvesek.

Közben odaértek a parkhoz. A nap teljesen kibújt a felhők mögül.

– Hova menjünk?

– Nézzük meg a pelikánokat.

Figyelték a madarakat, s közben a különféle vízi szárnyasokról beszélgettek. Richard teljesen elengedte magát, és ettől szinte kisfiúvá vedlett vissza. Nagyokat nevettek, és meglepően jól érezték magukat.

– Ne üljünk le egy kicsit a napon? – kérdezte a férfi.

– Nem fázik?

– Dehogy. Inkább melegem van.

Leültek egy-egy székre, és a vizet nézték. Az elmosódó színek olyannak mutatták a tájat, mint egy japán metszet.

– Milyen szép tud lenni London – mondta lágyan Ann.

– Az ember néha észre sem veszi.

– Nem. Nekem is egészen új.

Egy-két percig csöndben ültek. Ismét Richard szólalt meg: – A feleségem mindig azt mondta, hogy London az egyetlen hely, ahova tavasz elején kell eljönni. Mert a zöld bimbók, a virágzó mandulafák, később pedig az orgonák valahogy jobban kiemelkednek a téglák és a vakolat hátteréből. Vidéken ellenben minden egybeolvad, és túl bőséges ahhoz, hogy az ember jól lássa. De egy elővárosi kertbe a tavasz egyik napról a másikra érkezik meg.

– Azt hiszem, igaza volt.

– Tudja – mondta Richard érezhető erőfeszítéssel, és nem nézett Annre –, ő meghalt. Már nagyon régen.

– Tudom. Grant ezredes elmondta.

– Azt is, hogyan?

– Igen.

– Sosem tudom túl tenni magam rajta. Mindig úgy érzem, hogy én öltem meg.

– A maga helyében én is így lennék vele – mondta Ann némi tétovázás után. – De tudja, hogy nem igaz!

– De, igaz.

– Nem. Az ő szempontjából... női szempontból nézve semmiképpen. A nőé a felelősség, hogy elfogadja-e a kockázatot. Hozzátartozik a szerelemhez. A felesége akarta a gyermekét?

– Igen. Aline nagyon örült neki. Persze én is. Erős, egészséges lány volt. Semmi sem utalt arra, hogy rosszul végződhet a dolog.

Ismét csend telepedett közéjük.

– Sajnálom – szólalt meg végül Ann. – Nagyon, nagyon sajnálom.

– Most már hosszú ideje.

– A baba is meghalt?

– Igen. És tudja, ennek bizonyos szempontból még örültem is. Úgy éreztem, örökké őt hibáztattam volna. Mindig arra gondoltam volna, milyen óriási árat kellett fizetni az életéért.

– Meséljen a feleségéről!

És a férfi ott, a sápadt téli napsütésben mesélni kezdett Aline-ről. Hogy milyen csinos és vidám volt. És hogy olykor valami végtelen nyugalom szállta meg. Ilyenkor ő azon tűnődött, vajon mire gondol, és miért távolodott el tőle olyan messzire. Egyszer csak félbeszakította az elbeszélését: – Évek óta senkinek se beszéltem róla.

– Folytassa – biztatta Ann.

Az egész olyan rövid volt. Túlságosan rövid. Három hónapig tartó jegyesség, majd esküvő; „a szokásos felhajtás, egyikünk se akarta igazán, de az anyja ragaszkodott hozzá”. A mézesheteket Franciaországban töltötték, végiglátogatták a Loire menti kastélyokat.

– Aline-t idegesítette az autózás. A kezét mindig a térdemre tette, mintha ez önbizalmat adna neki; nem tudom, miért volt ideges, hiszen sosem érte baleset. Később, amikor már Burmában voltam, és autón mentem valahova, néha éreztem a kezét a térdemen. Annyira hihetetlen volt, hogy így kellett elmennie... hogy egyszer csak nem volt többé...

Igen, gondolta Ann, az ember csakugyan hihetetlennek érzi. Így volt vele ő is Patrick halála után. Nem mehetett el csak úgy, semmit sem hagyva hátra magából! Az a borzalmas szakadék élet és halál között!

A férfi közben folytatta: arról a házról mesélt, amelyre egy zsákutcában találtak rá, a kertjében orgonabokrokkal és egy őszibarackfával.

– Nem is tudom, miért mesélem el mindezt magának – mondta Richard, amikor a szakadozva feltörő mondatok végére ért.

Pedig tudta. Amikor meglehetősen idegesen megkérdezte Anntől, nem volna-e kedve együtt ebédelni vele a klubjában – „tudja, van egy kisebb terem, ahova hölgyeket is beengednek” –, vagy szívesebben menne egy étterembe, és amikor az asszony azt felelte, inkább a klubot választja, fölálltak, és elindultak a Pall Mall irányába. Ha nem is szívesen vallotta be magának, ott motoszkált fejében a válasz: most búcsúzott el Aline-től, itt, a téli park hideg, földöntúli szépségében. Itt hagyta őt a tó mellett, a kék ég alatt feketéllő csupasz fák között. Utoljára keltette életre a maga fiatalságában és sorsának szomorú fordulatában. Ez volt a siratóéneke s egyúttal a dicshimnusza. Most temette el végleg.

Aline-t otthagyta a parkban, és elindult a londoni utcákon Ann-nel.

NEGYEDIK FEJEZET

Mrs. Prentice itthon van? – kérdezte Laura Whitstable.

– Pillanatnyilag nincs, de nemsokára megjön. Várja meg, asszonyom! Tudom, hogy találkozni akart magával. – S Edith tiszteletteljesen félreállt, hogy beengedje Dame Laurát.

– Várok egy negyedórát. Jó ideje nem láttam.

– Bizony, asszonyom. – Edith bevezette a vendéget a nappaliba, és följebb kapcsolta az elektromos kandallót. Dame Laura körülnézett, és fölkiáltott a meglepetéstől: – Nahát! Úgy látom, átrendezték! Az íróasztal a szemközti sarokban állt, és a dívány is máshol van...

– Mrs. Prentice azt gondolta, nem árt egy kis változtatás – mondta Edith. – Egyik nap hazajövök, és látom, hogy tologatja a bútorokat. Jaj, Edith, azt mondja, nem gondolja, hogy így sokkal csinosabb? Több a hely Én ugyan nem vettem észre semmi változást, de persze nem mondtam meg neki. A hölgyeknek is megvannak a maguk bogarai. Csak annyit mondtam: Ne erőltesse magát, asszonyom! A húzogatás és emelgetés rosszat tesz a belsőségeknek, és ha azok egyszer elcsúsznak a helyükről, nem olyan könnyű visszarakni őket! Tudom, mert ez történt a sógornőmmel is: föltette a karnist, és attól fogva egész életében az ágyat nyomta.

– Lehet, hogy teljesen fölöslegesen – harsogta Dame Laura. – Hála istennek, túljutottunk azon, hogy minden betegségre legjobb orvosság a fekvés.

– Na de manapság már a gyermekágyat se hagyják tisztességesen kifeküdni! – háborgott Edith. – Szegény kis unokahúgomat is nem fölkeltették az ötödik napon?

– Sokkal egészségesebbek is vagyunk, mint azelőtt!

– Remélem. Sőt biztos. Én például rettentő beteges gyerek voltam. Ájulási rohamokat kaptam, meg borzalmas görcsöket, a téli hidegtől pedig egész elkékültem.

Dame Laurát nem érdekelték Edith hajdani nyavalyái; inkább az átrendezett szobát vizsgálgatta.

– Szerintem javára vált a változtatás – állapította meg. – Mrs. Prentice-nek igaza van. Nem is értem, miért nem jutott eszébe előbb.

– Fészekrakás – jegyezte meg Edith jelentőségteljesen.

– Micsoda?

– Fészekrakás, mondom. Láttam, hogy csinálják a madarak. Ide-oda röpködnek a szalmaszálakkal, vékony ágacskákkal a csőrükben.

– Aha.

A két nő összenézett, s Dame Laura egyszerre rájött a dolgok hátterére. Látszólag mellékesen kérdezte: – Gyakran látta az utóbbi időben Grant ezredest?

Edith megrázta a fejét.

– Szegény ezredes úr! Ha asszonyom engem kérdez, azt mondom, megkapta az útilaput.

– Értem.

– Rendes úriember volt – folytatta Edith múlt időben, mintha temetésen szónokolna. Mielőtt kiment, hozzátette: – Megmondom magának, kinek nem fog tetszeni így ez a szoba. Sarah kisasszonynak. Ő nem szereti a változást.

Laura Whitstable fölvonta bozontos szemöldökét. Aztán levett egy könyvet a polcról, és szórakozottan lapozgatni kezdte.

Végre meghallotta, hogy kulcsot dugnak a zárba. Két jókedvű hang, Anné és egy férfié hallatszott az előszobából.

– Sarah-tól jött levél! – mondta Ann. Kezében a levéllel bejött, s kicsit zavartan torpant meg. – Laura! De örülök, hogy látlak! – A mögötte belépő férfi felé fordult: – Mr. Cauldfield, ez Dame Laura Whitstable!

Dame Laura villámgyorsan fölmérte az idegent. Konvencionális típus. Becsületes. Jószívű. Néha makacs. Nincs humora. Valószínűleg érzékeny. És fülig szerelmes Annbe.

– Szólok Edithnek, hozza be a teát – dadogta Ann, és kiment.

– Nekem ne! – kiáltott utána Laura. – Már majdnem hat óra!

– De Richard és én teázni akarunk. Hangversenyen voltunk. Akkor mit kérsz helyette?

– Brandyt szódával. Szereti a muzsikát, Mr. Cauldfield?

– Igen. Különösen Beethovent.

– Minden angol szereti Beethovent. Bevallom, engem elálmosít, de hát nem vagyok nagy zeneértő.

– Cigarettát, Dame Laura? – kínálta Cauldfield a tárcáját.

– Nem, köszönöm. Én csak szivart szívok... Tehát maga az a fajta férfi – szögezte le –, aki hat órakor jobb szereti a teát, mint a koktélt vagy a sherryt?

– Dehogy! És nem kedvelem különösebben a teát, de Annhez valahogy ez illik. Ez persze képtelenül hangzik! – mentegetőzött hevesen.

– Egyáltalán nem! Jó az észrevétele. Ezt nem úgy értem, hogy Ann sosem iszik koktélt vagy sherryt, hanem hogy az a típus, aki egy szép antik teáskészlet mellett mutat legjobban.

– Milyen igaza van! – kiáltott föl Richard.

– Évek óta ismerem Annt. És nagyon szeretem.

– Tudom. Sokszor beszélt önről. És persze más forrásokból is ismerem.

– Na persze. Én vagyok Anglia egyik legismertebb asszonya – villantotta rá enyhén ironikus mosolyát Dame Laura. – Örökké bizottságokban ülök, vagy a rádió hullámain szórom szét a nézeteimet, vagy cikkekben fejtegetem, mit tartok üdvösnek az emberiségre nézve. Holott tudom, hogy az emberek mindebből nagyon keveset valósítanak meg az életben.

– Ugyan! – tiltakozott Richard. – Nem túlságosan borúlátó?

– Nem szabad annak lennem. Az erőfeszítések mélyéről sosem hiányozhat az alázat.

– Nem értek egyet önnel. Szerintem ha egy férfi (vagy nő) valami méltó dolgot akar csinálni, az első feltétel, hogy higgyen magában.

– Miért? Nézze, én ódivatú vagyok, és jobb szeretem, ha egy férfi ismeri magát, és Istenben hisz.

– Ismeret és hit nem ugyanaz?

– Egyáltalán nem! Az egyik kedvenc elméletem (mellesleg, teljesen megvalósíthatatlan; éppen ez a jó az elméletekben), hogy mindenkinek évente egy hónapot egy sivatag kellős közepén kellene töltenie. Ahol persze van egy kút és jó sok datolya, vagy mit is esznek az emberek egy sivatagban...

– Egészen kellemes lehet – mosolygott Richard. – De én még néhány jó könyvvel is kiegészíteném az ellátmányt.

– Semmi könyv! Éppen ez a fő! A könyv viselkedésformáló drog. Legyen elegendő étel-ital és semmi, de semmi tennivaló! Csak így ismerheti meg önmagát az ember.

Richard hitetlenül mosolygott.

– Nem gondolja, hogy a legtöbben nagyon jól ismerjük magunkat?

– Nem. Az embernek manapság csak arra van ideje, hogy a jó oldalait ismerje meg.

– Miről vitatkoztok? – kérdezte Ann. – Itt a szódás brandyd, Laura. Edith mindjárt hozza a teát.

– Előadtam a sivatagi meditációs elméletemet.

– Ez egyike Laura vesszőparipáinak! – nevetett Ann.

– Ül az ember a sivatagban, és nincs más dolga, mint hogy fölfedezze, milyen borzalmas teremtmény!

– Muszáj mindenkinek borzalmasnak lennie? – kérdezte Richard szárazon. – Tudom, hogy a pszichológusoknak ez a véleményük, de miért?

– Mert ha csak arra van időnk, hogy az énünk egyik részét ismerjük meg, mint az imént mondtam, hajlunk rá, hogy a kedvező tulajdonságainkat válasszuk ki.

– Mi jó származik abból – szúrta közbe Ann –, ha valaki ott ül a sivatagban, és rájön, milyen szörnyű alak? Meg tud változni?

– Ebben nem nagyon bízom, de legalább megtudhatja, mit tesz bizonyos körülmények között, és ami még fontosabb: miért teszi.

– De nem tudná ugyanolyan jól elképzelni, mit tenne az adott körülmények között? Úgy értem, nem elég, ha csak beleképzeli magát?

– Gondolj bárkire, aki elpróbálja magában, mit fog mondani a főnökének, vagy a lányának, vagy a túloldali szomszédjának. Apróra kigondol mindent, aztán amikor eljön a pillanat, vagy ki se nyitja a száját, vagy egészen mást mond. Éppen azok vesztik el a fejüket, akik titokban azt hiszik, ők minden helyzethez fel tudnak nőni, míg azok, akik attól félnek, nem fognak megfelelni, meglepő módon tökéletesen urai lehetnek a szituációnak.

– De ez nem egészen tisztességes. Ön azt állítja, hogy az emberek képzeletbeli beszélgetéseket és cselekedeteket hajtanak végre úgy, ahogy a valóságban is szeretnék. Közben alighanem tudják, hogy nem így lesz. Én viszont azt gondolom, hogy az ember nagyjából tudja, hogyan fog reagálni, és hogy... nos, hogy milyen a jelleme.

– Jaj, kedves gyermekem! – emelte föl a kezét Dame Laura. – Maga tehát azt hiszi, ismeri Ann Prentice-t?

Edith jött be a teával.

– Nem hinném, hogy különösebben szép és jó volnék – jegyezte meg Ann mosolyogva.

– Itt van Sarah kisasszony levele – szólt közbe Edith.

– Benn hagyta a hálószobában.

– Köszönöm! – és Ann letette a felbontatlan borítékot a tányérja mellé.

Richard Cauldfield sietve megitta a teáját, majd elnézést kért, és távozott.

– Tapintatos volt – jegyezte meg Ann. – Azt hitte, négyszemközt akarunk beszélgetni.

Dame Laura figyelmesen nézte a barátnőjét. Meglepte, mennyire megváltozott. Ann nyugalmat árasztó, kellemes külseje valóságos szépséggé teljesedett ki. Laura Whitstable már látott ilyesmit, és tudta az okát. Ez a sugárzóan boldog külső csak egyvalamiről árulkodhat: Ann szerelmes. Milyen igazságtalan, gondolta, hogy a szerelmes nő kivirul, a szerelmes férfi meg olyan lesz, mint egy bánatos birka.

– Mit csináltál az utóbbi időben? – kérdezte fennhangon.

– Ó, nem is tudom. Semmi különöset.

– Richard Cauldfield új ismerős?

– Igen. Mindössze tíz napja találkoztunk. James Grant vacsoráján ismertem meg. – Még mondott néhány szót a férfiról, majd naivul megkérdezte: – Tetszik neked?

Laura még nem gondolkodott azon, tetszik-e neki Richard Cauldfield, de tétovázás nélkül rávágta: – Igen! Nagyon!

– Sejtheted, hogy szomorú élete volt.

Dame Laura gyakran hallott ilyen nyilatkozatot. Mosolyát elfojtva kérdezte: – Mi hír Sarah-ról?

Ann arca felderült.

– Ó, Sarah istenien érzi magát! A hó tökéletes, és úgy látszik, senki sem törte el semmijét.

Mire Laura szárazon megjegyezte, hogy ez nagy csalódás lehet Edithnek, s ettől mindkettőjükből kitört a nevetés.

– Ez a levél is Sarah-tól jött. Nem baj, ha elolvasom?

– Miért lenne baj?

Ann föltépte a borítékot, és gyorsan átfutotta a rövid levelet. Nevetve adta oda Laurának.

Kedves Anya!

A hó tökéletes. Mindenki azt mondja, ez a legjobb szezon ősidők óta. Lou letesztelte, de pechére, nem sikerült. Roger sokat foglalkozik velem, ami borzasztó rendes tőle, mert ő nagy szám a sívilágban. Jane szerint belém esett, de én nem hiszem. Inkább szadista, és örül, ha láthatja, amint csomóra kötöm magam, vagy fejjel a hóbuckákban landolok. Itt van Lady Cronsham azzal a szörnyű d. – amerikai alakkal. Borzalmasan zajosak. Engem inkább az egyik túravezető érdekel, aki elképesztően jóképű, de sajna, hozzászokott ahhoz, hogy mindenki bukik rá, ezért labdába se rúghatok nála. De legalább megtanultam a jégen keringőzni.

Hogy megy a sorod, édesem? Remélem, sokat szórakozol nagy számú széptevőddel. Ne menj túl messzire az öreg ezredessel, néha olyan furcsán csillog a szeme! Hogy van a prof? Gondolom, újabb undorító népi szokásokról mesél. Nemsokára otthon leszek!

Csók!

Sarah

Dame Laura visszaadta a levelet.

– Úgy látom, Sarah jól szórakozik... A prof, gondolom, a régész ismerősöd.

– Igen, és Sarah mindig ugrat vele. Meg akartam hívni ebédre, de annyira el vagyok foglalva!

– Igen, úgy veszem észre, nagyon el vagy foglalva.

Ann összehajtotta, majd megint szétnyitotta Sarah levelét.

– Jaj Istenem! – sóhajtott.

– Mi ez a „jaj Istenem”?

– Azt hiszem, neked elárulhatom. Úgyis sejted. Richard Cauldfield megkérte a kezem.

– Mikor?

– Ó, csak ma.

– És te? Hozzámész?

– Azt hiszem... Mit is mondok! Természetesen!

– Ez gyors munka volt, Ann!

– Úgy érted, még nem ismerem eléggé? De amikor mind a ketten biztosak vagyunk benne...

– És különben is sokat tudsz róla Grant ezredestől. Nagyon örülök, kedvesem! Olyan boldognak látszol!

– Talán ostobán hangzik, de igazán szeretem.

– Miért hangoznék ostobán? Lerí rólad.

– És ő is szeret engem.

– Ez is nyilvánvaló. Még nem láttam férfit, aki ennyire hasonlított volna egy birkára!

– Richard nem hasonlít birkára!

– Egy szerelmes férfi mindig olyan, mint egy birka. Ez afféle természeti törvény.

– De tetszik neked?

Laura ezúttal nem válaszolt olyan gyorsan.

– Tudod, Ann, ez az ember olyan átlátszó, mint az üveg.

– Átlátszó? Lehet. De ez inkább jó, nem?

– Ebből is adódhatnak nehézségek. Amellett érzékeny. Szuperérzékeny.

– Látod, ezt mások nem vennék észre.

– Én nem is „mások” vagyok. – Laura némi habozás után megkérdezte: – Közölted már Sarah-val?

– Hogy közöltem volna, hiszen csak ma történt?

– De csak megemlítetted a leveleidben? Előkészítetted rá egy kicsit?

– Nem. – Kis szünet után hozzátette: – Meg kell írnom neki.

– Igen.

Ann megint tétovázott, mielőtt megszólalt volna:

– Nem hiszem, hogy Sarah-nak gondot fog okozni. Szerinted?

– Ezt nehéz megjósolni.

– Ő mindig kedves hozzám. Senki se tudja, milyen kedves tud lenni. Úgy értem, anélkül, hogy szavakban kifejezné. Inkább azt hiszem, hogy... – mentegetőző pillantást vetett a barátnőjére – mulatságosnak fogja találni.

– És ez bántana téged?

– Engem nem. De Richardot biztosan.

– Nos, Richard kénytelen lesz lenyelni. Én azonban mindenképpen tudatnám a dolgot Sarah-val, mielőtt hazajön. Hogy legyen ideje hozzászokni. Mellesleg, mikorra tervezitek az esküvőt?

– Richard azt akarja, minél előbb tartsuk meg. Minek húzzuk-halasszuk, nem igaz?

– Szerintem is.

– És milyen szerencse, hogy Richard éppen most kapott állást a Hellner Testvéreknél! Az egyik cégtársat még Burmából ismeri. Nagy szerencse, nem?

– Kedvesem, úgy veszem észre, minden a lehető legjobban alakul. Nagyon örülök neki miattad! – tette hozzá gyöngéden. – Fölállt, odament a barátnőjéhez, és arcon csókolta. – Miért ez a homlokráncolás?

– Csak... Sarah miatt. Remélem, nem lesz ellenére.

– Drága Ann, kinek az életét éled, Sarah-ét vagy a magadét?

– Persze hogy a magamét, de...

– Ha Sarah-nak nem tetszik, az az ő baja! De előbb-utóbb túlteszi magát rajta. Hiszen szeret téged, Ann.

– Tudom.

– Persze az se jó, ha az embert túlságosan szeretik. Erre előbb-utóbb mindenki rájön. Minél kevesebben szeretik, annál kevesebbeknek okoz bánatot. Micsoda szerencse, hogy engem a legtöbben szívből utálnak, a többiek meg derűs közönnyel szemlélnek!

– Laura, ez nem igaz. Én...

– Isten áldjon, Ann! És eszedbe ne jusson erőltetni, hogy a Richardod szeressen engem! Mert pillanatnyilag hevesen utál. És ez a jó.

Ezen az estén egy hivatalos vacsorán a Laura mellett ülő tudós úriember igencsak rossz néven vette, hogy miközben kifejti a sokkterápia forradalmi megújítására vonatkozó gondolatait, a szomszédnője merev tekintettel bámul a semmibe.

– Maga nem is figyel ide! – kiáltott föl szemrehányóan.

– Bocsásson meg, Dávid. Egy anyára és a lányára gondoltam.

– Egy új eset? – nézett rá az úr várakozásteljesen.

– Nem. Jó barátaim.

– Gondolom, afféle zsarnok anya.

– Nem – rázta a fejét Dame Laura. – Jelen esetben inkább egy zsarnok lányról van szó.

ÖTÖDIK FEJEZET

1

– Ann, kedvesem – mondta Geoffrey Fane –, izé... gratulálok... azt hiszem, ilyenkor ezt szokás mondani... Hm. Az illető roppant szerencsés fickó... igen, roppant szerencsés. Még nem találkoztam vele, vagy igen? Nem emlékszem a nevére.

– Nem. Én is csak néhány hete ismerem.

Fane professzor szokása szerint szelíden rábámult a szemüvege fölött.

– Ejnye! – mondta rosszallóan. – Nem túlságosan hirtelen ez az egész? Nem hamarkodta el?

– Nem hinném.

– A matavajalák közt az udvarlási idő legalább másfél év...

– Nagyon megfontolt népség lehetnek! Azt hittem, a vademberek inkább a primitív ösztöneiknek engednek.

– A matavajalák nagyon messze vannak a vadságtól! – háborodott föl Geoffrey. – Egészen sajátos kultúrájuk van. A házassági rítusaik különösen bonyolultak. A szertartás előestéjén a menyasszony barátnői... de talán ebbe most ne menjünk bele, bár nagyon érdekes, és arra a feltevésre indít, hogy valaha a főpapnő rituális házassága... nem, ebbe se menjünk bele! Beszéljünk inkább a nászajándékról. Mit fogadna el tőlem szívesen?

– Igazán nem szükséges nászajándékot adnia, Geoffrey!

– Valami ezüstöt szokás, nem? Ha jól emlékszem, ezüst poharat... nem, azt keresztelőre adnak... talán kanalat? Vagy kenyérkosarat? Tudom már! Vázát! De Ann, kedvesem, tud valamit arról a fickóról? Úgy értem, kezeskedik érte valaki? Közös barátok vagy... Mert olyan furcsa esetekről olvas az ember.

– Nem a kikötőben csípett föl, és én sem kötöttem élet-biztosítást a javára.

Geoffrey Fane ismét aggodalmasan bámult rá, de megkönnyebbülten látta, hogy az asszony nevet.

– Akkor rendben van. Attól félek, hogy felbosszantottam. De az ember legyen óvatos. És hogy fogadta a kislány?

Ann arca egy pillanatra elsötétedett.

– Megírtam neki; tudja, Sarah most Svájcban van... de még nem kaptam választ. Persze azóta már lett volna ideje írni, de... – Elakadt.

– Az ember nehezen tudja észben tartani, hogy válaszoljon a levelekre. Legalábbis én. Fölkértek, hogy márciusban tartsak előadássorozatot Oslóban. Akartam is válaszolni, de elfelejtettem. Csak tegnap találtam meg azt a levelet... egy régi kabátom zsebében.

– Akkor még mindig bőven van ideje – vigasztalta Ann.

Geoffrey szomorúan nézett rá:

– De a meghívás, kedves Ann, tavaly márciusra szólt!

– Ó, Istenem! Hogy lehetett egész idő alatt a kabátja zsebében az a levél?

– Nagyon régi kabát. Az ujja félig leszakadt, ezért félretettem, és...

– Valakinek csakugyan törődnie kellene magával, Geoffrey.

– Jobb szeretem, ha nem törődnek velem. Egyszer volt egy roppant buzgó házvezetőnőm, remek szakácsnő, de fáradhatatlan rendcsináló. Képzelje, kidobta a buljano esőcsinálókról szóló jegyzeteimet! Pótolhatatlan veszteség! Azzal mentegetőzött, hogy a szenesvödörben találta. A szenesvödör, mondtam én, nem papírkosár, Mrs... Mrs... már nem emlékszem, hogy hívták. Tudja, a nőknek nincs arányérzékük. Elképesztő fontosságot tulajdonítanak a takarításnak. Mint valami rituális cselekedetnek.

– Vannak, akik csakugyan annak tartják. Laura Whitstable... ismeri, ugye? Egészen elképesztett azzal a kijelentésével, hogy aki naponta kétszer mos nyakat, az minden rosszra képes. Úgy látszik, minél piszkosabb valaki, annál tisztább a szíve.

– Igazán? Nos, mennem kell. Hiányozni fog nekem, Ann – tette hozzá Fane sóhajtva. – Jobban, mint gondolná.

– De hiszen nem veszít el, Geoffrey! Richard Londonban kapott állást. Biztos vagyok benne, hogy kedvelni fogják egymást.

Fane ismét sóhajtott.

– Akkor sem lesz ugyanaz. Ha egy szép nő férjhez megy egy másik férfihoz... – Megsimogatta Ann kezét. – Maga nagyon sokat jelentett nekem. Azt reméltem... de nem, nem, úgysem lett volna belőle semmi. Egy olyan begyepesedett fejű vénséggel, mint én! Belehalt volna az unalomba. De én nagyon kedvelem magát, Ann, és szívből kívánom, hogy boldog legyen. Tudja, mire emlékeztet mindig? Ezekre a homéroszi sorokra... – S élvezettel és kissé hosszan idézett a görög szövegből.

– Köszönöm, Geoffrey – mondta Ann. – Bár nem tudom, mit jelent...

– Azt, hogy...

– Ne mondja meg! Biztos nem olyan szép, mint ahogy görögül hangzik. Milyen elbűvölő nyelv! Isten áldja, kedves Geoffrey, és köszönöm... Ne felejtse itt a kalapját. Az nem a maga esernyője, hanem Sarah-é, és... Várjon! Itt a tárcája!

Elnéző mosollyal csukta be utána az előszobaajtót.

Edith kidugta a fejét a konyhaajtón.

– Olyan tehetetlen, mint egy kisbaba, nem? Pedig nem gügye. A maga területén nagyon okos lehet. Bár azoknak a bennszülött törzseknek, amelyekről annyit povedál, elég mocskos a fantáziájuk. Azt a faszobrocskát, amit tőle kapott, betettem a fehérneműs szekrénybe. Legalább egy fügefalevél lenne rajta! De az öregnek nincsenek mocskos gondolatai. És nem is olyan öreg.

– Negyvenöt éves.

– Na látja. Csak a sok magolás miatt hullott ki a haja. Az unokaöcsémé is kihullott valami nyavalya miatt. Olyan csupasz lett, mint egy tojás. De aztán lassan visszanőtt neki. Itt van két levél.

– Vissza a feladónak? – csodálkozott Ann. Majd elsötétült az arca. – Jaj, Edith, ez az, amit Sarah-nak írtam! Mekkora szamár vagyok! Nem írtam rá a címet, csak a szálloda nevét! Nem tudom, mi van velem az utóbbi időben...

– Én tudom – jegyezte meg Edith jelentőségteljesen.

– Butaságot butaságra halmozok... – Ez a másik Dame Laurától jött. Milyen kedves tőle... Telefonálnom kell neki.

Bement a nappaliba, és máris tárcsázott.

– Laura? Most kaptam meg a meghívásodat. Igazán kedves tőled. Imádom Picassót! Mindig szerettem volna tőle egy képet... Jaj, képzeld, milyen ostoba vagyok! Mindent megírtam Sarah-nak, és visszajött a levelem! Csak annyit írtam a borítékra, hogy Hotel des Alpes, Svájc. Föl tudod fogni, milyen buta vagyok?

– Hm. Érdekes.

– Hogy érted azt, hogy érdekes?

– Úgy, ahogy mondom.

– Ismerem ezt a hangodat. Arra célzol, igazából nem is akartam, hogy megkapja a levelemet, vagy valami effélére. Neked az a mániád, hogy minden hiba szándékos.

– Ez speciel nem az én mániám.

– Akkor sem igaz! De Sarah holnapután érkezik, és nem fog tudni semmiről, úgyhogy élőszóban kell elmondanom neki, ami sokkal nehezebb. Azt se tudom, hogy kezdjem...

– Mindez azért van, mert nem akartad, hogy Sarah megkapja azt a levelet.

– Igenis akartam! Ne bosszants már! – Mintha kuncogást hallott volna a vonal túlsó végéről. – Akkor is nevetséges elmélet! Az előbb volt itt Geoffrey Fane, és elmondta, hogy most talált meg egy tavaly márciusra szóló oslói meghívást. Gondolom, te erre is azt mondod, hogy szándékosan tette félre.

– Volt kedve Oslóba utazni?

– Föltételezem... Nem tudom.

– Hát nem érdekes? – mondta Dame Laura maliciózusan, és letette a kagylót.

2

Richard Cauldfield vett egy csokor nárciszt a sarki virágárusnál.

Jókedve volt: az első napok kétségei után lassan belejött az új munkájába. Merrick Hellnert, a főnökét rokonszenvesnek találta; a Burmában kezdődött barátságuk még jobban megszilárdulni látszott. Az állás főleg adminisztrációs tennivalókat igényelt, és jól jöttek a Burmára és általában a Keletre vonatkozó ismeretei. Richard nem volt különösebben éles elméjű, de annál lelkiismeretesebb és ügybuzgóbb.

Már el is felejtette az első elbátortalanító hazai tapasztalatokat. Mint aki új életet kezd, amely csupa jót ígér. Megfelelő munka, rokonszenves főnök és közeli házasság azzal az asszonnyal, akit szeret.

Milyen édes, milyen gyöngéd és milyen kívánatos! Igaz, hogy amikor a maga akkurátus módján fejt ki neki valamit, néha elnéző mosollyal néz rá. Eddig nemigen fordult elő vele, hogy kinevették volna, és először nem örült neki, de be kellett vallania magának, hogy Anntől ezt is elfogadja, sőt együtt nevetett vele.

– Olyan jó, hogy itt vagy nekem, Ann! Sokkal emberibbé változtatsz.

– Mind a ketten jók vagyunk egymásnak – mondta gyorsan Ann.

– Én nem sokat adhatok neked. Csak azt, hogy vigyázok rád.

– Ne vigyázz rám túlságosan. Ne bátorítsd a gyöngéimet.

– Neked nincsenek gyöngéid.

– De vannak, Richard. Szeretek tetszeni másoknak. Nem szívesen kerülök összeütközésbe senkivel. Nem szeretem a lármát, se a felhajtást.

– Hála Istennek! Irtóznék egy örökké veszekedő, zsémbes feleségtől. Láttam már néhányat. Legjobban azt csodálom benned, Ann, hogy mindig olyan kedves és szelíd vagy. Olyan boldogok leszünk, drágám!

– Én is azt hiszem – felelte lágyan Ann.

Richard sokat változott azóta, hogy azon az estén megismerkedtek. Sokkal emberibb lett. Levetkőzte a védekezésből fölvett agresszív modorát. Magabiztosabbá vált, s ettől türelmesebb és barátságosabb is lett.

Fogta a nárciszait, és folytatta az útját Ann otthona felé. Bágyadtan köszönt a kapusnak, aki már látásból jól ismerte, és fölment a liften.

Edith nyitotta ki az ajtót. A folyosó másik végéből meghallotta Ann ideges hangját: – Edith! Edith! Nem látta a retikülömet? Letettem valahova.

– Jó napot, Edith! – mondta Cauldfield, és bement. Egy kicsit mindig zavarba jött az alkalmazottól, és ezt megpróbálta jókedvvel palástolni, ami nem hatott túl őszintének.

– Jó napot, uram! – viszonozta Edith tiszteletteljesen.

– Edith! – hangzott föl ismét Ann türelmetlen hangja.

– Nem hallja? Jöjjön ide!

– Mr. Cauldfield van itt, asszonyom! – jelentette Edith.

– Richard? – Ann meglepetten jött felé. Behúzta a nappaliba, s a válla fölött visszaszólt Edithnek: – Keresse már meg azt a táskát! Nézze meg Sarah szobájában!

– Legközelebb a fejét hagyja el! – dohogott Edith.

Richard fölvonta a szemöldökét. Edith szabadszájúsága bántotta az önérzetét. Tizenöt évvel ezelőtt nem így beszéltek a cselédek.

– Nem vártalak mára, Richard. Azt hittem, holnap jössz el ebédre.

– A holnap olyan messze van! – felelte a férfi mosolyogva. – Ezt hoztam neked.

Átadta a nárciszokat, és csak most vette észre, hogy a szoba már így is tele van virággal. A kandalló előtti alacsony asztalkán egy cserép jácint pompázott, s mindenütt korai tulipánokkal és fehér nárciszokkal teli vázák álltak.

– Nagyon ünnepélyes minden – jegyezte meg.

– Persze. Ma érkezik haza Sarah.

– Tényleg! Erről megfeledkeztem.

– Jaj, Richard! – Ann hangjában szemrehányás bujkált.

Csakugyan elfelejtette. Tudta a hazaérkezés dátumát, de tegnap este a színházban egyikük sem említette. Pedig megbeszélték egymás közt, és abban állapodtak meg, hogy azt az estét, amelyen Sarah hazajön, töltse egyedül anya és lánya, ő pedig majd másnap jön el ebédre, hogy megismerje jövendő mostohalányát.

– Bocsáss meg, Ann. Tényleg kiment a fejemből. Nagyon izgatottnak látszol – tette hozzá enyhe rosszallással.

– A hazaérkezés mindig nagyon fontos, nem gondolod?

– De.

– Épp a pályaudvarra készülök. – Az órájára nézett. – Ó, még van időm! És ezek a kompjáratok mindig késnek.

Edith masírozott be a szobába Ann retiküljével:

– A fehérneműs szekrényben felejtette!

– Hát persze! Amikor azokat a párnahuzatokat kerestem. Nem felejtette el, hogy Sarah zöld ágyneműjét húzza föl?

– Mikor felejtek el én valamit?

– És a cigaretta?

– Az is ott van.

– És Toby meg Jumbo?

– Ők is. – Elégedetlen fejcsóválással vonult ki.

– Edith! – hívta vissza Ann, és odaadta az újabb nárciszokat. – Tegye vázába!

– Ha találok még egyet – morogta az asszony.

– Olyan izgatott vagy, mint egy gyerek – jegyezte meg Richard.

– Úgy örülök, hogy Sarah megint itthon lesz!

– Mióta nem láttad? – kérdezte a férfi mosolyogva, de egy kis nehezteléssel. – Teljes három hete?

– Belátom, hogy nevetséges – mosolygott rá lefegyverzően Ann –, de nagyon szeretem. Ugye, nem bánod?

– Dehogy, kedvesem! Én is örömmel várom, hogy megismerjem.

– Ő olyan lobbanékony és érzékeny. De biztos megértitek majd egymást.

– Egészen biztos. A te lányod, úgyhogy csakis nagyon kedves teremtés lehet.

– De jó, hogy ezt mondod, Richard! – Kezét a férfi vállára tette, és arcát az övéhez érintette. – Ugye, türelmes leszel? Úgy értem... a házasságunk eléggé megdöbbentheti. Bárcsak megkapta volna a levelemet!

– Most már ne emészd magad, drágám! Bízhatsz bennem. Lehet, hogy Sarah először egy kicsit rossz néven veszi a dolgot, de majd meggyőzzük, hogy jó lesz. Ígérem, nem sértődöm meg, bármit is mond.

– Semmit se fog mondani. Sarah tud viselkedni. De gyűlöl minden változást.

– Föl a fejjel, kedvesem! Végül is nem vétózhatja meg!

Ann nem válaszolt a tréfára. Még mindig gondterheltnek látszott.

– Ha mindjárt megírtam volna neki...

– Pontosan úgy nézel ki – nevetett Richard tiszta szívből –, mint akit torkosságon kaptak! Minden rendben lesz, angyalom. Sarah meg én hamarosan jó barátok leszünk.

Ann kétkedve nézett rá. A férfi derűs magabiztossága félelemmel töltötte el. Jobb szerette volna, ha egy kicsit idegesebb. Ő közben folytatta a mondandóját: – Nem szabadna ennyire aggódnod mindenért.

– Máskor nem szoktam aggódni.

– Dehogynem. Most pedig itt reszketsz, holott az egész ügy roppant egyszerű.

– Csak azért vagyok ideges, mert... mert nincs bennem elég bátorság. Nem tudom, mit mondjak és hogy mondjam.

– Miért ne mondhatnád egyszerűen azt, hogy „Sarah, ez itt Richard Cauldfield, akivel három hét múlva összeházasodunk”?

– Csak így, kereken? – Ann akarata ellenére elmosolyodott, s a férfi viszonozta a mosolyát.

– Nem ez a legjobb?

– Talán igen. Csak azt nem fogod föl, hogy olyan... olyan rettenetesen furán érzem magam.

– Furán? – nézett rá Richard élesen.

– Az ember furán érzi magát, ha azt mondja a felnőtt lányának, hogy férjhez megy.

– Nem látom be, miért.

– Gondolom, azért, mert a fiatalok tudat alatt meg vannak győződve, hogy az ilyesmivel mi már rég leszámoltunk. Nekik öregek vagyunk. Azt hiszik, a szerelem a fiatalok monopóliuma. Nevetségesnek tartják, hogy a középkorúak is képesek szerelembe esni és összeházasodni.

– Ebben nincs semmi nevetséges!

– A mi szemünkben nincs, mert mi már nem vagyunk fiatalok.

Richard elkomolyodott. Amikor ismét megszólalt, kicsit nyersen csengett a hangja: – Figyelj ide, Ann. Tudom, hogy te meg Sarah nagyon szeretitek egymást. Belátom, hogy a lányod haragudni fog és féltékeny lesz rám. Ez természetes, és fölkészültem rá, hogy elviseljem. Eleinte jókora ellenszenvvel lesz irántam, de majd jobb belátásra jut. Rá kell jönnie, hogy jogod van a saját életedhez és a boldogságodhoz.

Ann enyhén elpirult.

– Sarah nem fogja sajnálni tőlem a boldogságot. Se nem gonosz, se nem kicsinyes. Ő a világ legnagylelkűbb teremtése.

– Az az igazság, Ann, hogy minden ok nélkül gyötröd magad. Sarah valószínűleg örülni fog annak, hogy férjhez mész. Így ő is szabadabban élheti az életét.

– Jaj, Richard, úgy beszélsz, mint egy viktoriánus regény!

– Az az igazság, hogy ti anyák sosem akarjátok kiengedni a madarat a fészkéből.

– Ebben tévedsz, Richard. A legnagyobb mértékben tévedsz.

– Drágám, nem akarlak bosszantani, de néha még a legodaadóbb anya szeretetéből is megárt a sok. Emlékszem, én is nagyon szerettem a szüleimet, de néha megőrültem tőlük. Mindig megkérdezték, hova megyek és meddig maradok el. „Ne felejtsd itthon a kulcsodat!” „Légy szíves, ne csapj lármát, amikor hazajössz!” „A múltkor is elfelejtetted eloltani a villanyt a hallban!” „Ma is elmész?! Úgy látszik, nem sokra becsülöd az otthonodat! Azok után, hogy olyan sokat tettünk érted...” Holott igenis becsültem az otthonomat, de szerettem volna végre egy kis szabadságot. Úgyhogy ne érezd magad megbántva, ha Sarah jobban vágyik a függetlenségre, mint hiszed. Ne felejtsd el, manapság minden út nyitva áll a lányok előtt.

– Sarah nem vágyik karrierre.

– Mondod te. De a legtöbb lány állásban van.

– Ez nagyrészt gazdasági kérdés, nem gondolod?

– Hogy érted ezt?

– Richard, te tizenöt évvel el vagy maradva! – mondta Ann türelmetlenül. – Azelőtt volt divat, hogy egy lány „a maga életét élje”, meg hogy „kirepüljön a fészekből”. Manapság is ezt teszik, de már korántsem élvezik annyira. A nyugdíj és a többi miatt van annyi eszük, hogy szakmát tanuljanak, de Sarah-nak nincs különösebb hajlama semmihez. Idegen nyelveket tanul, és virágkötészeti tanfolyamra jár. Egyik ismerősünknek virágüzlete van, és fölajánlotta, hogy alkalmazza. Szerintem tetszeni fog neki, de ez csak egy állás, úgyhogy semmi szükség olyan nagy szavakat használni, mint a „függetlenség” és hasonlók. Sarah szereti az otthonát, és tökéletesen boldog itthon.

– Sajnálom, Ann, ha elrontottam a kedvedet, de... – Nem folytatta, mert Edith dugta be a fejét. Arcán zavart kifejezés ült: mint aki többet ért abból, mi folyik itt, mint amennyit hajlandó elárulni.

– Nem akarom félbeszakítani, asszonyom, de tudja, mennyi az idő?

Ann az órájára nézett.

– Még mindig rengeteg van hátra... de hiszen ez ugyanannyit mutat, mint az előbb! – Az órát a füléhez emelte. – Jézusom, megállt! Hány óra van, Edith?

– Öt perccel múlt negyed kettő.

– Jóságos ég, el fogok késni! Bár a kompjáratok rendszerint késnek... Hol a táskám? Ja, itt van. Hála Istennek, ilyenkor bőven van taxi. Nem, Richard, ne gyere velem! Maradj itt, és teázz velünk! Komolyan mondom! Szerintem ez lesz a legjobb. De most mennem kell!

Kiviharzott a szobából, s a következő pillanatban becsapódott az előszobaajtó is. Ahogy fölrántotta a bundáját, két tulipánt kisöpört a vázából. Edith fölvette, és gondosan visszatette őket.

– A tulipán Sarah kisasszony kedvenc virága – közölte.

– Különösen ez a sötétrózsaszín.

– Úgy látom, itt minden Sarah kisasszony körül forog – jegyezte meg Richard kicsit ingerülten.

Edith lopva rápillantott.

– Nem lehet letagadni, hogy az ujja köré csavarja az anyját – mondta szárazon. – Vannak fiatal hölgyek, akik szanaszét hagyják a holmijukat; az ember leesik a lábáról, mire rendet rak utánuk. Mások után meg semmi munka, de valahogy mégse lehet őket igazán szeretni... Én mondom magának, igazságtalan világ ez! Csak azok az eszement politikusok képesek egyenlő közteherviselésről papolni. Egyeseknek sok jut, másoknak kevés. Így van ez.

Közben ide-oda járkált, valamit odébb rakott, fölveregetett egy díványpárnát. Richard rágyújtott.

– Maga, ugye, régóta van Mrs. Prentice-nél?

– Pontosan huszonkét éve. Akkor szegődtem el hozzájuk, amikor Ann kisasszony még nem ment hozzá Mr. Prentice-hez. Ő nagyon kedves úriember volt...

Richard éles pillantást vetett rá. Túlérzékeny lelke úgy képzelte, hogy az öreg cseléd enyhén megnyomta azt az „ő”-t.

– Mrs. Prentice megmondta magának, hogy nemsokára összeházasodunk? – kérdezte.

Edith bólintott.

– Nem mintha szükség lett volna rá...

– Remélem, jó barátok leszünk, Edith – mondta a férfi fellengzősen.

– Remélem, uram – bólintott Edith borúsan.

– Attól tartok, énmiattam is többet kell majd dolgoznia – folytatta Richard változatlanul mereven –, de majd fölveszünk egy bejárónőt...

– Nem szeretem a bejárónőket! Amíg magam vagyok, tudom, mi a dolgom. Igaz, kicsit más, ha férfi van a háznál. Kezdjük mindjárt az étkezéssel...

– Nem vagyok nagy étkű – nyugtatta meg Richard.

– Nem arra gondolok. De az urak nem érik be a tálcával.

– Viszont a hölgyek túlságosan hozzászoktak.

– Lehet – ismerte el Edith, majd a szokásosnál is gyászosabb hangon tette hozzá: – Az biztos, hogy egy férfi jelenléte több vidámságot hoz.

– Ez nagyon szép magától, Edith – mondta Richard szinte hálásan.

– Számíthat rám, uram. Nem hagyom itt Mrs. Prentice-t. Nem hagynám itt semmiért. Különben se szokásom, hogy fölmondjak, ha gondok mutatkoznak a láthatáron.

– Miféle gondok?

– Viharok.

– Viharok? – visszhangozta Richard.

– Senki se kérte a tanácsomat, én pedig nem adok kéretlenül. De én mondom, ha Sarah kisasszony arra jött volna haza, hogy már összeházasodtak, ezzel kész is lenne az ügy, és talán jobb is lett volna, ha érti, mire gondolok.

Odakint csöngettek, majd nyomban újra meg újra megnyomták a csengőt.

– Tudom, ki az! – jegyezte meg Edith, és kiment. Amikor kinyitotta az ajtót, két hangot lehetett hallani: egy férfiét, meg egy nőét. És hangos nevetést.

– Edith, vén csont! – mondta a női hang (meleg alt).

– Hol van anya? Gyere már, Gerry! Vidd ki a léceket a konyhába!

– Oda ugyan nem! – tiltakozott fölháborodottan Edith.

– Hol van anya? – kérdezte újra Sarah, miközben bejött a nappaliba.

Magas, fekete hajú lány volt, s Richardot meglepte túltengő elevensége. Látott róla fényképeket a lakásban, de a fénykép sosem adja vissza teljesen a valóságot. Ő Ann fiatalabb kiadását várta. Keményebb, modernebb kiadását, de ugyanazt a típust. Sarah Prentice azonban jókedvű és szertelen apjára hasonlított. A puszta jelenléte is megváltoztatta a lakás légkörét.

– De gyönyörű tulipánok! – lelkendezett, és a váza fölé hajolt. – Ez az enyhe citromillat maga a tavasz. – Amikor fölegyenesedett és meglátta Richardot, elkerekedett a szeme.

A férfi előrejött, és bemutatkozott:

– Richard Cauldfield vagyok.

Sarah jól nevelten kezet fogott vele, és udvariasan megkérdezte: – Az anyámra vár?

– Az imént ment ki maga elé. Lássuk csak – nézett az órájára –, igen, öt perccel ezelőtt.

– A kis buta! Miért nem indította el Edith időben? Edith!

– Megállt az órája.

– Ó, anya órái! Gerry! Hol vagy, Gerry?

Egy meglehetősen jóképű fiatalember állt meg az ajtóban, mindkét kezében egy bőrönddel.

– Gerry, az eleven robot – jegyezte meg. – Hova tegyem ezeket, Sarah?

– Vidd be őket a szobámba, Gerry. Ó, ez itt Mr. Lloyd. Mr.... Izé...

– Cauldfield – segítette ki Richard.

Edith jött be. Sarah megölelte, és csattanós puszit nyomott az arcára.

– Olyan jó látni azt a savanyú képedet!

– Még hogy savanyú! És ne csókolgasson engem, Sarah kisasszony. Tudhatja, hogy nem való!

– Ne mérgelődj, Edith! Tudom, boldog vagy, hogy láthatsz. Milyen szép rend van itt! Minden a régi: a huzatok, anya kagylódoboza... Ni csak, máshova raktátok a díványt! Meg az íróasztalt is!

– A mamája szerint így több a hely.

– De nekem úgy jobban tetszett. – És máris nekiveselkedett az íróasztalnak. – Gerry! Hol vagy, Gerry?

– Mi a baj már megint? – nézett be Gerry Lloyd. Látva, hogy Richard segíteni akar a lánynak, derűsen elhárította: – Ne fáradjon, uram, majd én. Hova akarod tenni, Sarah?

– Ahol azelőtt volt.

Miután az asztalt is, a díványt is visszatolták a régi helyére, Sarah elégedetten sóhajtott: – Így már jobb.

– Én nem vagyok benne biztos – jelentette ki Gerry kritikus hangon.

– De én igen. Azt szeretem, ha minden úgy van, ahogy volt. Különben nem az én otthonom. Hol a madaras párna, Edith?

– A tisztítóban.

– Megnézem a szobámat. – Sarah megállt az ajtóban. – Keverj valami italt, Gerry. Kínáld meg Mr.... Izé... Cauldfieldet is. Tudod, hol vannak az üvegek.

– Persze. – Gerry Richardra nézett. – Mit adhatok, uram? Martinit, gint narancslével vagy citrommal?

– Köszönöm, semmit – állt föl Richard hirtelen elhatározással. – Mennem kell.

– Nem akarja megvárni Mrs. Prentice-t? – Gerry roppant szeretetreméltóan tudott viselkedni. – Nem hiszem, hogy sokáig elmarad. Siet haza, mihelyt rájön, hogy a vonat már megérkezett.

– Nem, mennem kell! Mondja meg Mrs. Prentice-nek, hogy... az eredeti megállapodás érvényes. Tehát holnap.

– Odabólintott a fiúnak és kiment. Sarah szobája felől valóságos szóözön szállt felé. Igen, jobb, ha nem marad itt, gondolta. Ann ma este mindent elmond Sarah-nak, ő pedig holnap eljön ebédre, és összebarátkozik jövendő mostohalányával.

Kicsit zavarban volt, amiért Sarah nem olyan, amilyennek elképzelte. Azt hitte, afféle engedelmes kislány, aki mindenben az anyjától függ. Meglepte a szépsége, a vitalitása és a magabiztossága. Eddig merő absztrakció volt. De most már valóság.

HATODIK FEJEZET

Sarah visszajött a nappaliba, menet közben kötve meg brokát pongyolája övét.

– Muszáj volt levetnem azt a meleg hacukát! Jól fog esni egy fürdő. Milyen piszkosak a vonatok! Kevertél nekem egy italt, Gerry?

– Itt van.

– Köszi! Az az ember elment? Hála istennek!

– Ki volt?

– Soha életemben nem láttam – vallotta be Sarah. – Gondolom, anya új szerzeménye.

Edith jött be, hogy összehúzza a függönyöket, és Sarah tőle kérdezte meg: – Ki volt ez, Edith?

– A mamája egyik barátja.

– Épp ideje volt hazajönnöm – jegyezte meg a lány nevetve. – Jobb, ha én választom meg a barátait.

Edith morgott valamit, miközben a másik függönyt is behúzta.

– Nem tetszett magának? – kérdezte fennhangon. Aztán megint morgott valamit, s kiment.

– Mit mondott, Gerry?

– Valami olyasmit, hogy kár.

– Furcsa!

– Inkább titokzatos.

– Tudod, milyen Edith. Miért nem jön már anya? Miért ilyen... ilyen határozatlan?

– Egyáltalán nem mindig az. Legalábbis szerintem.

– Kedves tőled, Gerry, hogy kijöttél elém. Ne haragudj, amiért egyszer se írtam, de tudod, milyen az élet. Hogy tudtál elszabadulni az irodából ilyen korán?

Gerry csak kis szünet után válaszolt:

– Nem volt nehéz az adott körülmények között.

Sarah hirtelen fölegyenesedett:

– Ki vele, Gerry! Mi a baj?

– Semmi. Illetve a dolgok nem valami jól alakultak...

– Azt mondtad, türelmes leszel és türtőzteted magad – mondta Sarah szemrehányóan.

– Tudom, drágám – komolyodott el Gerry –, de neked fogalmad sincs, milyen volt. Jóságos ég, az ember hazajön Koreából, a poklok poklából, de ott legalább rendesek voltak a fiúk, és akkor bekerül egy ilyen pénzsóvár belvárosi irodába! Fogalmad sincs, milyen ember Luke bácsi! Hájas, és olyan apró szeme van, mint egy disznónak. „Örülök, hogy megint itthon vagy, fiam!” – Gerry remekül tudta utánozni az embereket. Asztmásan zihálva öklendezte ki a szavakat: – „Remélem... ööö... most, hogy ez a kalamajka véget ért... ööö... belejössz az itteni munkába. Kevés a személyzet, ezért kijelenthetem, ööö... hogy remek perspektíváid vannak. Már ha komolyan veszed a dolgot! Persze legalul fogod kezdeni. Semmi kivételezés, ez a jelszavam! Elég sokáig loptad a napot odaát, hadd lássuk, tudsz-e komolyan dolgozni!” – Fölugrott és idegesen járkálni kezdett. – Ez a kövér disznó naplopásnak nevezi a háborút! Istenemre, szerettem volna látni, mit szól, amikor egy sárga pofájú belemártja a szuronyát! Ezek a nyámnyila gazdagok nyugodtan ültek a seggükön az irodáikban, és másra se gondoltak, mint a pénzre!

– Hagyd már abba, Gerry! – türelmetlenkedett Sarah. – A bácsikádból egyszerűen hiányzik a képzelőerő. Mellesleg, te magad mondtad, hogy állásba mész és összeszedsz egy kis pénzt. Elfogadom, hogy mindez kellemetlen, de van más választásod? Igazán szerencse, hogy van egy gazdag nagybácsid a Cityben. A legtöbben odaadnák érte a fél szemüket!

– De miért gazdag? – háborgott Gerry. – Mert abban a pénzben lubickol, amit nekem kellett volna megkapnom. Miért őrá hagyta Harry bácsi, miért nem az apámra, aki pedig idősebb volt...

– Ha te kapod azt a sok pénzt, valószínűleg egy lyukas penny se maradt volna belőle.

– Akkor is igazságtalan, nem?

– Mindig minden igazságtalan. De nem érdemes rágódni rajta. Először is, mert szörnyen unalmas. Az ember belefárad, ha mást se hall, mint hogy kivel milyen kegyetlenül bánt el a sors.

– Nem vagy túlságosan együttérző!

– Nem. Én egyvalamiben hiszek: az abszolút őszinteségben. Szerintem vagy csinálsz valami látványos baromságot és kirúgatod magad, vagy abbahagyod a morgást, és hálát adsz Istennek, amiért van egy gazdag nagybácsid, még ha asztmás és malacszemű is... Azt hiszem, megjött anya!

Ann úgy, ahogy volt, berohant a nappaliba.

– Sarah, drágám!

– Na végre! – és Sarah viharosan megölelte az anyját.

– Mi történt veled?

– Az órám! Megállt.

– Gerry kijött elém, úgyhogy nem volt semmi baj.

– Jó napot, Gerry, nem is vettem észre! – Ann vidáman üdvözölte a fiút, bár titokban bosszankodott. Azt remélte, hogy ez a Gerry-ügy véget ért.

– Hadd nézzelek meg, édesem! – mondta Sarah. – Csuda elegáns vagy! Új kalap? Remekül nézel ki!

– Te is. És lesültél.

– Pompás volt a hó, és sütött a nap. Edith szörnyen csalódott, amiért nem vagyok talpig gipszben. Örülnél, ha eltört volna néhány csontom, igaz, Edith?

Edith, aki behozta a teás tálcát, nem felelt a kérdésre.

– Három csészét hoztam – mondta –, bár azt hiszem, Sarah kisasszony és Mr. Lloyd nem kér a gin után.

– Ezt úgy mondod, Edith, mintha tökrészegen hemperegnénk – háborgott Sarah. – Különben, azt a Mr. Hogyishívjákot is megkínáltuk. Ki ő?

– Mr. Cauldfield azt mondta, asszonyom – közölte Edith hogy nem tudja megvárni. De holnap eljön, ahogy megbeszélték.

– Ki ez a Cauldfield, anya? És miért jön el holnap? Igazán nem hiányzik a társasága...

– Nem kér még egy italt, Gerry? – vágott közbe Ann.

– Köszönöm, nem, Mrs. Prentice. De most már tényleg mennem kell. Viszlát, Sarah!

Sarah kikísérte az előszobába.

– Mit szólnál egy mozihoz ma este? – kérdezte a fiú. – Az Academyben egy jó francia film megy.

– Ma inkább nem. Végül is ez az első itthoni estém. Úgy illik, hogy az anyámmal töltsem. Szegénykém szörnyen bánatos lenne, ha mindjárt elhúznám a csíkot.

– Szerintem te nagyon jó lány vagy, Sarah.

– Hát... anya olyan édes!

– Tudom.

– Persze, rengeteg kérdést tesz majd föl, kivel ismerkedtem meg, mit csináltam és a többi, de ahhoz képest, hogy az anyám, tényleg nagyon megértő. Tudod mit, Gerry, ha úgy adódik, később fölhívlak.

Visszament a nappaliba, és a süteményt kezdte majszolni.

– Edith specialitása – mondta rágcsálás közben. – Nem is tudom, hogy bírja emellett a sok meló mellett. Most pedig, anya, meséld el, mit csináltál, amíg elvoltam. Legalább eljártál ide-oda Grant ezredessel meg a többi öreg fiúval?

– Nem... illetve igen... – Ann elakadt. Sarah rámeredt: – Valami baj van, anya?

– Baj? Nincs. Miért lenne?

– Olyan furcsának látszol.

– Igazán?

– Te titkolsz valamit. Ki vele, édesem! Még sosem láttam ilyen bűntudatos arcot. Halljam, mi történt?

– Tulajdonképpen semmi... Jaj, Sarah, hidd el, hogy semmi sem fog megváltozni! Minden ugyanúgy lesz, mint eddig, csak... – A hangja megbicsaklott, majd elhalt. Hogy lehetek ilyen gyáva? – gondolta. Miért vagyok ilyen félénk a lányom jelenlétében?

Sarah merőn nézte. Hirtelen széles mosolyra derült: – Csak nem azt akarod kíméletesen beadni nekem, hogy kapok egy mostohaapát!

– Ó, Sarah! – sóhajtott föl Ann megkönnyebbülten. – Miből találtad ki?

– Nem volt nehéz. Még sosem láttalak ilyen rémültnek. Azt hiszed, ellenzem?

– Mondjuk, azt hittem. De nem ellenzed? Igazán?

– Nem – mondta komolyan a lány. – Sőt azt hiszem, jól teszed. Végtére tizenhat éve, hogy apa meghalt. Kell neked egy kis szex, mielőtt túl késő lenne. Abban a korban vagy, amelyet veszélyes kornak neveznek. Ahhoz pedig túl régimódi vagy, hogy viszonyod legyen valakivel.

Ann tehetetlenül nézett a lányára. Milyen másképp zajlik le az egész, mint ahogy elgondolta!

– Igen – folytatta Sarah –, a te esetedben csakis házasságról lehet szó. Még mindig elég szemrevaló vagy – jelentette ki a fiatalok lesújtó őszinteségével. – Mert szép a bőröd. De mérföldekkel hódítóbb lennél, ha kiszedetnéd a szemöldöködet.

– Én így szeretem a szemöldökömet.

– Tényleg állatian csinos vagy, édesem! Csodálkozom, hogy nem keltél el előbb. Erről jut eszembe: ki a szerencsés? Hármat találgathatok. Egy: Grant ezredes. Kettő: Fane prof. Három: az a búbánatos pofájú, kiejthetetlen nevű lengyel. De szinte biztos vagyok benne, hogy Grant ezredes. Évek óta koslat utánad.

– Nem James Grant – rebegte Ann. – Hanem... Richard Cauldfield.

– Ki az a Richard Caul... Csak nem az a pasas, aki itt volt az előbb?

Ann bólintott.

– Anya, ez lehetetlen! Olyan nagyképű és elviselhetetlen!

– Egyáltalán nem elviselhetetlen.

– Igazán jobbat is választhattál volna!

– Sarah, te nem tudod, mit beszélsz. Én... én nagyra becsülöm őt.

– Úgy érted, szerelmes vagy belé? – Sarah őszintén megdöbbent. Ann ismét bólintott. – Tudod – folytatta a lánya –, én nem értem ezt az egészet.

– Csak egy-két percig láttad Richardot. Majd ha jobban megismered, biztosan megszereted.

– Olyan agresszívnak látszik!

– Azért, mert félénk.

– Nos – vonta meg a vállát a lány –, természetesen a te dolgod...

Anya és lánya néhány pillanatig szótlanul ült. Mindketten zavarban voltak.

– Tudod, anya – törte meg a csöndet Sarah –, tényleg kell valaki, aki törődik veled. Elutazom néhány hétre, és máris valami butaságot csinálsz!

– Sarah! – Ann érezte, hogy méregbe gurul. – Ez nagyon csúnya volt tőled!

– Bocsánat, édesem, de én a teljes őszinteség híve vagyok.

– Én viszont nem, ha ilyen.

– Mióta tart ez az ügy?

Ann akarata ellenére hangosan fölnevetett:

– Igazán, Sarah, mintha egy zord apát hallanék valamilyen viktoriánus drámából! Három héttel ezelőtt ismerkedtünk össze.

– Hol?

– James Grantnél. James évek óta ismeri. Most jött vissza Burmából.

– Van pénze?

Ann egyszerre haragudott és elérzékenyült. Milyen komolyan faggatja a kislánya!

– Megfelelő jövedelme van – felelte kicsit csúfondárosan –, úgyhogy tisztességesen el tud tartani. A Hellner Testvéreknél van állása... ez egy nagy cég a Cityben. De igazán, Sarah, úgy faggatsz, mintha én volnék a te lányod, és nem fordítva.

– Valakinek vigyáznia kell rád, drágám – mondta komolyan Sarah. – Te erre teljesen alkalmatlan vagy. Nagyon szeretlek, és nem akarom, hogy hülyeséget csinálj! Agglegény, elvált vagy özvegy?

– Sok-sok évvel ezelőtt elvesztette a feleségét. Szülésbe halt bele, és a kicsi is meghalt.

– Most már értem! – sóhajtott Sarah. – Ezzel fogott meg. Mindig beugrasz a könnyeknek.

– Ne beszélj butaságokat, Sarah!

– Van anyja vagy testvére?

– Azt hiszem, nincs senki közeli rokona.

– Hála a jó Istennek. Van otthona? Hol akartok lakni?

– Gondolom, itt. Rengeteg hely van, és őt a munkája Londonhoz köti. Remélem, nem zavar téged.

– Engem nem! Én csakis rád gondolok.

– Édesem, ez nagyon kedves tőled. De az én ügyem mégiscsak az enyém. Egészen biztos vagyok benne, hogy Richard meg én nagyon boldogok leszünk majd.

– Mikorra tervezitek az esküvőt?

– Három hét múlva.

– Három hét múlva?! Lehetetlen, hogy ilyen hamar!

– Szerintem semmi értelme várni.

– Kérlek! Könyörgök! Halaszd el egy kicsit! Adj egy kis időt nekem, hogy... hozzászokjam a gondolathoz. Kérlek, anya!

– Nem is tudom... Majd meglátjuk...

– Hat hét! Legyen hat hét múlva!

– Még semmit se döntöttünk el. Richard holnap itt ebédel. Kérlek... kérlek, légy hozzá kedves.

– Persze, hogy kedves leszek hozzá. Mit képzeltél?

– Köszönöm, édesem!

– Föl a fejjel, anya! Nincs miért aggódnod.

– Biztos vagyok benne, hogy kölcsönösen megkedvelitek egymást – jelentette ki Ann tétován. S minthogy Sarah nem szólt semmit, hirtelen indulatosan fejezte be: – Legalább megpróbálhatnád!

– Mondtam, hogy ne aggódj! – intette le Sarah. Néhány másodperc elteltével hozzátette: – Gondolom, szívesebben vennéd, ha ma este itthon maradnék.

– Miért? El akartál menni?

– Az volt a tervem. De nem szeretnélek egyedül hagyni.

– Ó, nem leszek egyedül – mosolygott rá Ann megkönnyebbülve. – Az a helyzet, hogy Laura egy előadásra hívott...

– Hogy van a vén csatabárd? Még mindig olyan buzgó?

– Persze. Nemet mondtam, de telefonálhatok neki.

Éppúgy telefonálhatna Richardnak is... De ezt az ötletet kiverte a fejéből. Jobb, ha távol marad tőle, amíg holnap össze nem hozza Sarah-val.

– Akkor jó. Én is telefonálok Gerrynek.

– Gerryvel akarsz elmenni?

– Igen – mondta Sarah kihívóan. – Miért ne?

De Ann nem vette föl a kesztyűt.

– Csak kíváncsi voltam – mondta szelíden.

HETEDIK FEJEZET

1

– Gerry?

– Igen, Sarah!

– Nem vagyok igazán kíváncsi arra a filmre. Nem beszélgethetnénk valahol?

– Dehogynem. Menjünk el enni?

– Enni? Képtelen lennék rá, Edith úgy megtömött...

– Akkor igyunk valamit. – Gyors pillantást vetett rá, s azt latolgatta, mitől ilyen rosszkedvű. De Sarah csak akkor szólalt meg, amikor már ott volt előttük az ital.

– Gerry, anya újból férjhez megy! – tálalt ki egyszerre.

– Hűha! – A fiú őszintén meglepődött. – Nem is sejtetted?

– Miből sejthettem volna? Csak azután ismerkedtek össze, hogy én elutaztam.

– Gyors munka volt.

– Túlságosan gyors. Bizonyos tekintetben anyának egy csöpp esze sincs.

– Ki az illető?

– Az a pasas, aki ott volt délután. A neve Cauliflower[2], vagy valami efféle.

– Szóval az az ember.

– Aha. Egyetértesz velem, hogy egy lehetetlen alak?

– Hát..., nem figyeltem meg különösebben – vallotta be Gerry tűnődve. – Teljesen hétköznapinak látszik.

– Egyáltalán nem való anyához!

– Gondolom, ő ezt jobban meg tudja ítélni – jegyezte meg Gerry szelíden.

– Nem. Anyával az a baj, hogy gyönge. Mindenkit megsajnál. Muszáj vigyáznia rá valakinek.

– Nyilván neki is ez a véleménye – vigyorgott Gerry.

– Ne röhögj, kérlek, ez most komoly. Hogyishívják úr nem passzol anyához.

– Ez az ő dolga.

– Vigyáznom kell rá. Mindig is tudtam. Sokkal jobban ismerem az életet, mint ő, és kétszer olyan kemény vagyok.

Gerry ezt nem vitatta. Mégis aggódott.

– Akkor is, Sarah – kezdte vontatottan –, ha az anyád újból férjhez akar menni...

– Semmi kifogásom ellene – vágott közbe a lány. – Férjhez kell mennie! Ezt én magam mondtam neki. De biztos, hogy nem ehhez a...

– Arra nem gondolsz... – Gerry tétován elhallgatott, de összeszedte magát, és folytatta: – hogy egyszer majd te is szerelmes leszel valakibe? Végtére, mit tudsz erről az emberről? Két szót se beszéltél vele. Hátha csak az a baj – nehezére esett, de kimondta: – hogy féltékeny vagy rá?

– Féltékeny?! Én?! – tért vissza Sarah harciassága. – Úgy érted, mostohaapa-komplexusban szenvedek? Kedves Gerry! Nem én mondtam neked jóval azelőtt, hogy Svájcba utaztam, hogy anyának újból férjhez kellene mennie?

– De igen. Csakhogy más valamit mondani, és megint más, ha valóban bekövetkezik.

– Én nem vagyok féltékeny természetű. Én csak az anyám boldogságára gondolok – vágta ki magát ügyesen a lány.

– Én a helyedben nem foglalkoznék mások életével.

– De a saját anyámról van szó!

– Nos, valószínűleg tudja, mit csinál.

– Már mondtam neked, hogy gyönge!

– Különben se tehetsz ellene semmit – érvelt Gerry. Az volt a véleménye, hogy Sarah túl nagy feneket kerít az ügynek. Őt nem érdekelték Ann dolgai, és magáról szeretett volna beszélni. – Azon töprengek, hogy elhúzom a csíkot – jelentette ki hirtelen.

– Elhúzod a csíkot a nagybátyád irodájából? Jaj, Gerry!

– Tényleg nem bírom ki tovább! Éktelen cirkuszt csinálnak, valahányszor késem egy negyedórát.

– Egy irodában pontosnak kell lenni, nem?

– Olyan nyomorúságosan földhözragadt az egész! Naphosszat dossziék közt kotorászni és reggel, délben, este csakis a pénzre gondolni...

– De Gerry, ha kirúgatod magad, mit fogsz csinálni?

– Majd találok valamit! – jelentette ki a fiú könnyedén.

– Már eddig is annyi mindennel próbálkoztál.

– Úgy érted, mindenhonnan kirúgtak? Ezúttal nem várom meg.

– De Gerry, bölcs dolog volna? – Sarah aggódva, szinte anyásan nézett rá. – Mégiscsak a nagybátyád, és nagyjából az egyetlen rokonod. Te magad mondtad, hogy úszik a pénzben.

– És ha jól viselem magam, majd rám hagyja? Erre gondolsz?

– Épp eléggé haragszol az apád nagybátyjára, amiért nem őrá hagyta a pénzét.

– Ha lett volna benne egy kis rokoni érzés, most nem kellene ennél a citybeli pénzeszsáknál güriznem. Szerintem ez az ország a velejéig rothadt. Úgyhogy okosabb, ha mielőbb elhúzom a csíkot.

– Külföldre akarsz menni?

– Igen. Oda, ahol akad még szabad tér.

– Mihez tudsz kezdeni tőke nélkül? – kérdezte némi éllel Sarah, aki mindig két lábbal állt a földön. – Mert nincs tőkéd, igaz?

– Tudod, hogy nincs. De el tudom képzelni, hogy rengeteg mindent csinálhatnék.

– Konkrétan mit?

– Muszáj ilyen borúlátónak lenned?

– Pardon! Csak arra céloztam, hogy nincs semmilyen szakmád.

– Tudok bánni az emberekkel, és mindenfélét el tudok intézni, csak ezt az irodai ücsörgést nem bírom.

– Jaj, Gerry...

– Mi a baj?

– Nem is tudom. Olyan nehéz az élet. Ezek a háborúk annyira megkeverték!

Mind a ketten komoran néztek maguk elé. Gerry végül nagylelkűen kijelentette, ad még egy esélyt a nagybátyjának. Sarah helyeselte.

– Jobb, ha most hazamegyek – tette hozzá. – Anya is hazaérhetett már az előadásról.

– Miféle előadásról?

– Nem tudom. Biztos valami olyasmi, hogy „Merre tartunk és miért?” – Fölállt. – Köszönöm, Gerry. Sokat segítettél.

– Próbáld leküzdeni az előítéleteidet, Sarah. Ha anyád szereti azt a fickót, talán boldog lesz vele, és ez a fő.

– Ha boldog lesz vele, akkor minden rendben.

– Végtére te is férjhez mész... talán nem is sokára – mondta a fiú, és nem nézett rá. Sarah szórakozottan bámulta a retiküljét.

– Majd egyszer, valamikor – motyogta. – Még nem vágyom rá különösebben.

2

Ann határozottan megkönnyebbült a másnapi ebéd közben. Sarah remekül viselkedett. Nyájasan üdvözölte Richardot, és udvariasan beszélgetett vele, mialatt ettek. Ann büszke volt a kislányára, aki ilyen élénk és jól nevelt. Tudhatta volna, hogy bízhat benne; sosem hagyja cserben.

Bárcsak Richard is a jó oldaláról mutatkoznék be! Látta rajta, hogy ideges. Mindenáron jó benyomást akart kelteni, s mint az ilyen esetekben gyakran lenni szokott, az igyekezete visszájára fordult. Kioktató, szinte sértő hangon beszélt. El akarta hitetni, hogy ura a helyzetnek, s valósággal rátelepedett a két nőre. Mindenről roppant magabiztosan nyilatkozott, mint aki elképzelhetetlennek tartja, hogy másnak eltérhet a véleménye az övétől. S ez annál jobban bosszantotta Annt, mert tudta, hogy igazából egészen más ember.

De miből tudhatná ezt Sarah? Richardot a legrosszabb oldaláról ismeri meg, pedig mindennél fontosabb, hogy lássa az erényeit.

Miután befejezték az ebédet és behozták a kávét, elnézést kért, mondván, telefonálnia kell. Azt remélte, ha magukra hagyja őket, Richard fölenged, és igazi valóját mutatja.

Sarah kitöltötte Richardnak a kávét, közben mondott néhány közhelyet, s ezzel kifulladt a társalgás. A férfi összeszedte magát. Az őszinteség a legjobb út, mondta magában. Tulajdonképpen jó benyomást szerzett a lányról. Már csak azt kell megértetnie vele, hogy tisztában van a helyzettel. Idejövet elpróbálta magában, mit fog mondani, de végül az egész olyan laposra és mesterkéltre sikeredett. Hogy javítson a helyzeten, megpróbált kedélyeskedni, ami még nagyobb ellentétben állt gyötrő félénkségével.

– Figyeljen ide, ifjú hölgy, volna egy-két dolog, amit el szeretnék mondani magának.

– Igen? – fordította felé Sarah szép, de pillanatnyilag teljesen kifejezéstelen arcát, és udvariasan várt.

– Azt akarom mondani, hogy tökéletesen megértem az érzéseit. Ez az egész bizonyára megdöbbentette. Maga és az anyja mindig nagyon közel álltak egymáshoz. Természetes, hogy nem látja szívesen, ha valaki más is belép az életükbe. Érthető, hogy egy kicsit haragszik és féltékeny.

– Egy csöppet sem! – tiltakozott Sarah nem nagy meggyőződéssel.

Richard nem vette észre a figyelmeztető jelet. Tovább ügyetlenkedett:

– Mint mondom, ez teljesen normális. Nem akarom siettetni. Viselkedjék olyan hűvösen, ahogy jól esik. Majd ha készen áll arra, hogy barátok legyünk, szívesen nyújtok segédkezet. Egyedül az édesanyja boldogságára gondoljon.

– Arra gondolok.

– Mostanáig mindent magáért tett. Itt az ideje, hogy végre önmagával is törődjön. Maga is biztos azt akarja, hogy boldog legyen. És ne felejtse: magának is a saját életét kell élnie. Bizonyára vannak saját barátai, saját vágyai és reményei. Ha férjhez megy vagy dolgozni kezd, az anyja egyedül marad. És ez nagyon rossz lenne. Egyszóval ideje, hogy őrá is gondoljon.

Szünetet tartott. Meg volt elégedve magával: sikerült elmondania, amit akart. Sarah udvarias, ugyanakkor nyegle kérdése hidegzuhanyként érte:

– Gyakran szónokol nagy nyilvánosság előtt?

– Miért? – kérdezte döbbenten.

– Szerintem sokra vinné ezen a téren. – A lány hátradőlt ültében, és a körmét bámulta. Égővörösre volt lakkozva, amit a férfi különösen gyűlölt, s ettől csak nőtt az ingerültsége. Rájött, hogy mégis ellenségnek nézik. Nagy erőfeszítéssel fegyelmezte magát, s ettől egyenesen atyáskodóvá vált a hangja:

– Lehet, hogy egy kicsit prédikáltam magának, gyermekem. De föl akartam hívni a figyelmét néhány olyan körülményre, amire talán nem gondolt. Arról az egyről biztosíthatom, hogy az édesanyja nem törődik majd magával kevésbé azért, mert velem is törődik.

– Igazán? Milyen kedves, hogy ezt mondja. – De ez már leplezetlenül ellenségesen hangzott.

Ha Richard leküzdi kisebbrendűségi érzését, ha csak annyit mond: Szörnyen nagy feneket kerítek az ügynek, Sarah, de félénk vagyok és boldogtalan, ezért hordok össze ilyen sok hülyeséget; imádom Annt, és szeretném, ha maga is megkedvelne – talán legyőzte volna Sarah védekező reflexét. Hiszen a lány jószívű teremtés volt. Ehelyett megkeményedett a hangja:

– A fiatalok hajlamosak az önzésre. Rendszerint csak magukra gondolnak. Magának azonban gondolnia kellene az anyja boldogságára, akinek joga van ahhoz, hogy a saját életét élje és elfogadja a boldogságot, ha rátalál. Szüksége van valakire, aki törődik vele és védelmezi.

Sarah fölemelte a fejét, és egyenesen a férfi arcába nézett. A pillantása zavarba ejtette Richardot: keménynek látta, és mintha rideg számítás tükröződött volna benne.

– Ebben nem érthetek egyet magával – jelentette ki váratlanul.

Ann sietett be meglehetősen idegesen.

– Nem maradt egy kis kávé? – kérdezte.

Sarah töltött neki egy csészével.

– Tessék, anya! A legjobbkor jöttél vissza. Éppen befejeztük a kis beszélgetésünket. – Ezzel kiment a szobából. Ann kérdőn tekintett Richardra. A férfi elvörösödött.

– A lányod – mondta – eldöntötte magában, hogy nem kedvel engem.

– Légy hozzá türelmes, Richard! Kérlek, légy türelmes!

– Ne aggódj, Ann, fölkészültem a türelemre.

– Tudod, eléggé megdöbbenthette ez az egész.

– Persze.

– Sarah igazán jószívű teremtés. Olyan kedves tud lenni!

Richard nem válaszolt. Ő utálatosnak tartotta, de hát ezt nem mondhatta meg az anyjának.

– Majd kialakul – vigasztalta.

– Ebben én is biztos vagyok. Csak idő kell hozzá.

Mind a ketten boldogtalanok voltak, és nem tudták, mit mondjanak még.

3

Sarah bement a hálószobájába. Vaksi szemmel vette ki ruháit a szekrényből, és szétterítette őket az ágyon.

Edith jött be.

– Mit csinál, Sarah kisasszony?

– Ó, csak átnézem a holmimat. Hátha van, amit ki kell tisztíttatni, vagy megjavítani.

– Én már átnéztem mindent. Nincs semmi bajuk.

Sarah nem szólt semmit. Edith gyors pillantást vetett rá, és észrevette a szemében gyülekező könnyeket.

– Na, na... ne vegye annyira a szívére!

– Olyan undok alak! Hogy tehette ezt anya? Minden összeomlott, bemocskolódott. Semmi se lesz már olyan, mint volt!

– Jól van, jól van, ne eméssze magát! Amit nem lehet megszokni, azt el kell viselni.

– És kétszer varrd, jobban tart! Meg bolond lyukból bolond szél fúj! Jaj, hagyj már békén, Edith, a közmondásaiddal! Menj ki!

Edith megcsóválta a fejét, kiment, és behúzta maga után az ajtót.

Sarah kétségbeesett, gyerekes zokogásban tört ki. Rettentő nyomorultul érezte magát. Mint akit sötét alagútba löktek, és semerre se lát világosságot.

– Jaj, anya... anya... anya...

NYOLCADIK FEJEZET

1

– Laura! De jó, hogy látlak!

Laura Whitstable leült egy egyenes hátú karosszékbe. Sosem kedvelte a süppedő fotelokat.

– Nos, Ann, hogy haladnak a dolgok?

– Attól tartok – sóhajtott Ann hogy Sarah-val nehéz lesz zöldágra vergődni.

– Ez várható volt, nem? – Laura könnyed, derűs hangon beszélt, de némi aggodalommal tekintett Annre. – Nem valami jól nézel ki, kedvesem!

– Tudom. Rosszul alszom, és fáj a fejem.

– Ne vedd túl komolyan a dolgot!

– Könnyű ezt mondani, Laura! De neked fogalmad sincs, mi folyik itt! Mihelyt magukra hagyom őket, összevesznek!

– Sarah természetesen féltékeny.

– Attól tartok, hogy így van.

– Nos, mint mondtam, ez várható volt. Sarah még mindig elég gyerekes. Minden gyerek haragszik, ha az anyja másnak is juttat az idejéből és a figyelméből. Gondolom, fölkészültél erre.

– Többé-kevésbé. Bár Sarah mindig olyan önállónak és felnőttnek látszott... De mondom, hogy fölkészültem rá. Arra azonban nem, hogy Richard is féltékeny lesz.

– Vagyis sejtetted, hogy Sarah elveszti a fejét, de azt hitted, Richardnak több esze lesz?

– Igen.

– Richard az az ember, aki a lelke mélyén bizonytalan magában. Egy magabiztosabb férfi egyszerűen az arcába nevetne Sarah-nak, és elküldené a pokolba.

Ann elkeseredetten dörzsölte a homlokát.

– Neked fogalmad sincs, mi folyik itt! A legostobább dolgoktól is kiborulnak, és rám bámulnak, hogy most melyiküknek fogom pártját!

– Roppant érdekes.

– Neked érdekes, de nekem nem nagy öröm.

– És kinek a pártját fogod?

– Senkiét, ha nem muszáj. De néha...

– Mi van néha?

– Tudod, Laura – mondta Ann pillanatnyi tétovázás után Sarah okosabb, mint Richard.

– Milyen értelemben?

– Úgy, hogy Sarah mindig korrektül viselkedik. Úgy értem, udvarias. De tudja, mitől bújik ki Richard a bőréből. Addig piszkálja, amíg kiborul és teljesen értelmetlenül viselkedik. Miért nem képesek megkedvelni egymást?

– Talán ellenszenvesek egymásnak. Vagy azt hiszed, csak a féltékenység az oka?

– Attól félek, hogy igazad van, Laura.

– Miken szoktak összeveszni?

– A legostobább dolgokon. Például emlékszel, hogy máshová raktam a díványt, meg az íróasztalt? Sarah visszacsinálta az egészet, mert gyűlöli a változást. Nos, egy nap Richard váratlanul így szólt: „Azt hiszem, Ann, neked jobban tetszett, amikor ott volt az íróasztal.” Igen, mondtam, úgy több a hely. Erre Sarah: „Én viszont úgy szeretem, ahogy mindig is volt.” Richard pedig azon a fensőbbséges hangján, amelyet néha használ: „Nem az a kérdés, hogy neked mi tetszik, Sarah, hanem az, hogy az anyádnak. Mindjárt vissza is toljuk oda, ahova ő akarta.” És eltolta az íróasztalt, majd rám nézett: „Így akartad, nem?” Muszáj volt azt felelnem, hogy igen. Erre Sarah felé fordult: „Van ellene kifogásod, ifjú hölgy?” Sarah pedig ránézett, és tökéletes udvariassággal azt felelte: „Nincs. Anya véleménye a fontos. Én nem számítok.” És tudod, Laura, bár Richard pártjára álltam, valójában Sarah-val éreztem együtt. Sarah szereti az otthonát, és Richard ezt nem érti. Fogalmam sincs, mit tegyek!

– Hát igen, nagy megpróbáltatás ez neked.

– Gondolod, hogy el fog múlni? – nézett rá Ann reménykedve.

– Én nem számítanék rá.

– Nem mondhatnám, hogy megvigasztaltál!

– Nem jó, ha az ember tündérmesékkel áltatja felebarátait.

– Észre kellene venniük, mennyire boldogtalanná tesznek! Tényleg belebetegedtem ebbe az egészbe.

– Az önsajnálat nem segít, Ann. Soha senkinek nem segít.

– De mikor olyan boldogtalan vagyok!

– Ők is, kedvesem. Inkább őket sajnáld. Szegény Sarah kétségbeejtően érezheti magát, és gondolom, Richard is.

– Olyan boldogok voltunk, mielőtt Sarah hazajött!

Dame Laura enyhén fölvonta a szemöldökét. Pár pillanatig hallgatott. Majd azt kérdezte: – Mikor akartok összeházasodni?

– Március 13-án.

– Eszerint elhalasztottátok. Miért?

– Sarah könyörgésére. Azt mondta, így több ideje lesz, hogy hozzászokjék. Addig nyaggatott, amíg belementem.

– Tehát Sarah. És Richard? Haragudott?

– Persze, hogy haragudott. Egyre azt mondogatja, hogy elkényeztettem Sarah-t. Szerinted igaza van?

– Nincs igaza. Minden szereteted mellett sosem kényeztetted el túlságosan. És ő is mindig tekintettel volt rád. Már amennyire egy önző, fiatal teremtés képes erre.

– Tudod, néha már úgy érzem – panaszolta Ann –, hogy nem bírom tovább... – Hirtelen elhallgatott, mert mintha jött volna valaki. Sarah nézett be, és örömmel nyugtázta Dame Laura jelenlétét.

– Nem is tudtam, hogy eljössz ma hozzánk!

– Hogy van a kis keresztlányom?

Sarah odajött hozzá és megcsókolta. Arcát pirosra csípte a kinti hideg.

– Köszönöm, jól.

Ann motyogott valamit és kiment. Sarah követte a tekintetével. Amikor visszafordult, és a szeme Dame Lauráéval találkozott, bűntudatosan elpirult.

Laura Whitstable élénken bólogatott.

– Igen, az anyád sírt.

– Nem az én hibám – jelentette ki a lány indulatosan.

– Nem? Szereted az anyádat?

– Tudod, hogy imádom.

– Akkor miért teszed boldogtalanná?

– Én? Én nem teszek semmit.

– Csak veszekszel Richarddal.

– Ja, erről van szó! Ezen senki se segíthet. Lehetetlen alak! Bárcsak anya is észrevenné! De majd rá fog jönni.

– Muszáj beavatkoznod mások életébe? – kérdezte Laura. – Az én fiatalkoromban a szülőket vádolták azzal, hogy a gyerekeik helyett döntenek. Manapság, úgy látszik, fordítva van.

Sarah leült Laura székének karfájára.

– De én nagyon aggódom – mondta őszintén. – Nem lesz boldog vele.

– Akkor sem a te dolgod.

– De nem hagyhatom, hogy boldogtalan legyen. Mert az lesz. Anya olyan... tehetetlen.

Laura a tenyerébe zárta Sarah napbarnított kezét.

– Figyelj ide, kislányom! – kezdte erélyes hangon. – Hallgass rám! Légy óvatos! Légy nagyon óvatos!

– Mire célzol?

– Légy nagyon óvatos, nehogy olyasmire késztesd az anyádat, amit aztán egész életében bánni fog.

– De hiszen éppen...

– Figyelmeztettelek – intette le Laura. Úgy tett, mintha beleszimatolna a levegőbe. – Valami bűzlik itt, és meg is mondom, hogy mi. A visszakozás. És azt nagyon nem szeretem.

Mielőtt folytathatta volna, Edith nyitott be: – Mr. Lloyd van itt.

Sarah fölugrott.

– Helló, Gerry! – Laura felé fordult: – Ez Gerry Lloyd. A keresztanyám, Dame Laura Whitstable – mutatta be a fiúnak.

Gerry megrázta Laura kezét.

– Azt hiszem, hallottam a rádióban az este.

– Örömömre szolgál.

– Abban a sorozatban, amelynek az a címe: „Hogyan vészeljük át a jelent?” Nagyon érdekes volt.

– Ne mondja! – s Dame Laura pajkosan rákacsintott.

– De igazán! Úgy vettem észre, mindenre tudja a választ.

– Ó, mindig könnyebb elmondani, hogyan kell tortát sütni, mint meg is csinálni. Nem szólva arról, hogy mennyivel szórakoztatóbb. Igaz, nem tesz jót a jellemnek. Úgy veszem észre, napról napra utálatosabb leszek.

– Egy csöppet sem! – tiltakozott Sarah.

– De igen, gyermekem. Már majdnem odáig süllyedtem, hogy tanácsokat osztogassak másoknak, ami megbocsáthatatlan bűn. Megyek és megkeresem az anyádat.

2

– Itt hagyom ezt az országot, Sarah – mondta Gerry, mihelyt Laura kiment.

Sarah lesújtva nézett rá.

– Jaj, Gerry! Mikor?

– Tulajdonképpen azonnal. Jövő szerdán.

– És hova?

– Dél-Afrikába.

– Az szörnyen messze van! – kiáltott föl a lány.

– Eléggé.

– Évekig nem jöhetsz haza!

– Valószínűleg nem.

– Mihez kezdesz ott?

– Narancsot termesztek. Összefogunk néhány fiúval. Biztos érdekes lesz.

– Jaj, Gerry, muszáj elmenned?

– Az az igazság, hogy torkig vagyok ezzel az országgal. Túl elpuhult és önelégült. Semmi haszna belőlem, és nekem sincs hasznom belőle.

– És a nagybátyád?

– Már nem vagyunk beszélő viszonyban. De Léna néni egész kedves volt. Adott egy csekket és valamilyen biztos szert kígyómarás ellen.

– De hát nem értesz a narancstermesztéshez!

– Nem sokat, de gondolom, hamar bele lehet tanulni.

– Hiányozni fogsz...

– Hidd el, nem sokáig. – Gerry szándékosan nyers hangon beszélt, és kerülte a lány tekintetét. – Ha az ember a világ túlsó felén van, a többiek hamar elfelejtik.

– Ez nem igaz.

– Nem? – Gerry fürkésző pillantást vetett rá. Sarah megrázta a fejét.

Zavartan sütötték le mindketten a szemüket.

– Jó móka volt együtt lenni – jelentette ki Gerry.

– Igen.

– Egyeseknek egészen jól beüt a narancsüzlet. Úgy értem... egy nőnek se lehet rossz élete ott. Kellemes éghajlat, sok-sok szolga...

– Igen.

– De gondolom, te inkább férjhez mész.

– Dehogy! – rázta meg a fejét Sarah. – Nagy hiba lenne túl fiatalon férjhez menni. Eszem ágában sincs megtenni.

– Ezt mondod most. De majd rávesz egy disznó, hogy megváltoztasd az elhatározásodat – jegyezte meg borúsan a fiú.

– Én roppant hideg természetű vagyok – jelentette ki Sarah.

Ott álltak egymással szemben, és nem néztek egymásra.

– Drága Sarah – mondta végül Gerry fojtott hangon.

– Ugye, tudod, hogy megőrülök érted?

– Igazán?

Lassan, szinte kelletlenül közeledtek egymáshoz. Gerry karja a lány dereka köré kúszott. Végtelenül gyöngéden, szinte félve csókolta meg.

Furcsa, hogy ilyen ügyetlen vagyok, gondolta közben. Mulatós fiatalember volt, és bőséges tapasztalatot szerzett a lányok körében. De ez itt nem „a lányok”, hanem az egyetlen, drága Sarah...

– Gerry!

– Sarah... – és újra megcsókolta. – Ugye, nem felejtesz el? Azt a sok mókát, amiben részünk volt, meg minden...

– Persze hogy nem felejtem el.

– Írsz majd nekem?

– Tudod, milyen rossz levélíró vagyok.

– De nekem írsz, ugye? Kérlek! Olyan egyedül leszek...

Sarah elhúzódott tőle, és kicsit idegesen nevetett.

– Nem leszel egyedül. Egy sereg lány lesz ott.

– Ha lesznek is, biztos csupa majom. De inkább arra számítok, hogy csak a sok narancs lesz.

– Majd küldj néha egy ládával, jó?

– Persze hogy küldök! Bármit megtennék érted!

– Akkor dolgozz keményen. Virágoztasd fel a narancsültetvényedet.

– Úgy lesz. Esküszöm!

– Jobb szeretném, ha nem épp most mennél el – sóhajtott Sarah. – Olyan jó volt megbeszélni veled a dolgokat.

– Hogy van Mr. Hogyishívják? Még mindig utálod?

– Igen. Örökké veszekszik. De azt hiszem, én fogok győzni! – jelentette ki diadallal.

Gerry nyugtalanul pillantott rá.

– Úgy érted, hogy az anyád...

– Alighanem kezdi belátni, milyen lehetetlen alak – bólintott Sarah.

Gerry még nyugtalanabbnak látszott.

– Sarah, szeretném, ha...

– Ha letenném a fegyvert őurasága előtt? Nem! Foggal-körömmel harcolok ellene. Anyát meg kell menteni.

– Jobban tennéd, ha nem ártanád bele magad. Az anyádnak magának kell eldöntenie, mit akar.

– Mondtam már, hogy gyönge. Mindenkit megsajnál, és ettől oda lesz az ítélőképessége. Megóvom attól, hogy belemenjen egy rossz házasságba.

Gerry összeszedte minden bátorságát:

– Én még mindig azt gondolom, hogy csak féltékeny vagy.

Sarah úgy nézett rá, mint egy fúria.

– Miattam azt gondolsz, amit akarsz! És jobb, ha most elmész.

– Ne dühöngj! Remélem, tudod, mit teszel.

– Persze hogy tudom!

3

Amikor Laura benyitott, Ann az öltözőasztalánál ült.

– Jobban vagy, kedvesem?

– Igen. Nagyon bután viselkedtem. Nem szabad hagyni, hogy az idegeimre menjenek a dolgok.

– Egy fiatalember jött az imént. Gerald Lloyd. Ó, az, aki...?

– Igen. Mi a véleményed róla?

– Sarah szerelmes belé.

– Remélem, nem!

– Hiába reméled. Szerinted persze abszolút alkalmatlan.

– Attól tartok – sóhajtott Ann. – Sehol se tud megmaradni. Kedves fiú, az ember óhatatlanul megszereti, de...

– Nincs benne kitartás?

– Az az érzésem, hogy soha nem viszi semmire. Sarah mindig azt mondja, hogy csak pechje van, de én nem hiszem, hogy csak ezen múlna. Sarah annyi rendes fiút ismer...

– És unalmasnak találja őket. A szép és tehetséges lányok mindig a balfácánokhoz vonzódnak. Ez, úgy látszik, természeti törvény. Be kell vallanom, hogy nekem is szimpatikus a fiatalember.

– Még neked is?!

– Én is gyönge nő vagyok, Ann. Jó éjszakát, kedvesem! És sok szerencsét!

4

Richard néhány perccel nyolc előtt csöngetett be. Úgy volt, hogy Ann-nel vacsorázik. Sarah házon kívül szándékozott étkezni, s utána táncolni. Amikor a férfi megérkezett, a nappaliban volt, és a körmét lakkozta. A szobát betöltötte a lakk tolakodó illata. – Helló, Richard! – mondta a lány, egy pillanatra fölnézve, majd folytatta a műveletet. Richard ingerülten nézte. Szinte megrémült attól, hogy egyre kevésbé kedveli a lányt. Pedig olyan jól eltervezte, már látta is magát a kedves, barátságos és elnéző, egyszóval szeretni való mostohaapa szerepében. Fölkészült rá, hogy eleinte gyanakvásba ütközik, de úgy vélte, könnyedén leküzdi az efféle gyerekes előítéletet.

Ehelyett mindinkább úgy érezte, hogy nem ő, hanem Sarah uralja a helyzetet. Hűvös lenézése és ellenszenve átfúrta érzékeny bőrét, s egyszerre megsebezte és megalázta. Sosem tartotta nagyra magát, s Sarah bánásmódja még jobban csökkentette az önbecsülését. Minden erőfeszítése, hogy kiengesztelje, majd fölébe kerekedjék, katasztrófába torkollt. Mintha mindig rosszat mondott és tett volna. S a Sarah iránti ellenszenve mélyén ott motoszkált az egyre növekvő ingerültség Ann-nel szemben. Ann-nek őt kellene támogatnia! Ehelyett megpróbál közvetíteni és békíteni, aminek semmi haszna. Ezt végre be kellene látnia!

Sarah föltartotta s ide-oda forgatta a kezét, hogy megszárítsa a lakkot.

Richard tudta, hogy jobb lenne csöndben maradnia, de nem bírta visszafojtani helytelenítését: – Úgy nézel ki, mintha vérbe mártottad volna az ujjaidat. Nem értem, minek kentek magatokra ilyesmit.

– Tényleg nem érti?

Richard megpróbált biztosabb vizekre evezni:

– Találkoztam az este a barátoddal. Azzal a Lloyd fiúval. Azt mondta, Dél-Afrikába költözik.

– Igen. Szerdán.

– Hm. Afrika nem olyan embernek való hely, aki nem szeret dolgozni.

– Gondolom, maga úgy ismeri Afrikát is, mint a tenyerét.

– Ezek a helyek mind egyformák. Csak azoknak terem bennük babér, akik jól felkötik a fehérneműt.

– Gerry fel tudja kötni, ha muszáj ezt a kifejezést használnia.

– Miért, mi a baj vele?

Sarah hűvösen pillantott rá.

– Meglehetősen gusztustalannak tartom.

Richard elvörösödött.

– Kár, hogy az anyád nem tanított meg a jó modorra – morogta.

– Durva voltam? – kerekítette el a lány ártatlanul a szemét. – Bocsánatot kérek.

Ironikus mentegetőzése nem csillapította a férfi dühét.

– Hol van az anyád? – kérdezte minden átmenet nélkül.

– Átöltözik. Mindjárt itt lesz. – Kinyitotta a retiküljét, és a tükrében gondosan tanulmányozni kezdte az arcát. Tulajdonképpen egyszer már megtette; csak azért ismételte meg, hogy bosszantsa Richardot. Tudta, hogy régimódi férfi lévén, ki nem állhatja, ha egy nő mások jelenlétében sminkeli magát.

– Ne vidd túlzásba – szólalt meg a férfi erőltetetten tréfás hangon.

Sarah leengedte a tükröt tartó kezét.

– Ezt hogy érti?

– A festékre és a púderra gondolok. A férfiak nem szeretik ezt a sok kenceficét. Úgy nézel ki...

– Mint egy kurva. Gondolom, ezt akarta mondani.

– De nem mondtam! – csattant föl Richard.

– Csak gondolta. – Sarah visszadobta a piperetáskát a retiküljébe. – Egyébként mi köze hozzá?

– Nézd, Sarah...

– Az én dolgom, hogy mit kenek az arcomra. Ne üsse bele mindenbe az orrát! – Már reszketett a dühtől, és kis híján elsírta magát. Richard ettől elvesztette a maradék józanságát is.

– Lehetetlen lány vagy! Elviselhetetlen és modortalan kis boszorka!

Ekkor jött be Ann, és megállt a küszöbön:

– Istenem, mi a baj már megint? – kérdezte panaszosan.

Sarah szó nélkül kiszaladt. Ann Richardra nézett.

– Csak annyit mondtam neki, hogy túl sok festéket ken magára.

Ann kétségbeesetten sóhajtott.

– Igazán, Richard, azt hittem, egy kicsit több eszed van. Mi közöd hozzá?

A férfi dühösen járkált föl-alá.

– Ha neked tetszik, hogy a lányod úgy megy el szórakozni, mint egy szajha...

– Micsoda szörnyűségeket mondasz! – jegyezte meg Ann élesen. – Manapság minden lány festi magát. Olyan régimódi a felfogásod, Richard!

– Régimódi! Idejét múlta! Nem vagy valami nagy véleménnyel rólam, igaz?

– Jaj, Richard, muszáj veszekednünk? Nem veszed észre, hogy amikor Sarah-t vádolod, valójában engem kritizálsz?

– Nem mondhatnám, hogy jó ítélőképességű anya vagy. Amennyiben Sarah a te nevelted.

– Hogy mondhatsz ilyen kegyetlen dolgokat? És nem is igaz! Sarah-val nincs semmi baj.

Richard levetette magát a díványra.

– Isten legyen irgalmas ahhoz a férfihoz, aki olyan nőt vesz feleségül, akinek egyetlen lánya van!

Ann szeme megtelt könnyel.

– Amikor megkérted a kezem, tudtál Sarah-ról. Elmondtam, mennyire szeretem, és hogy milyen fontos nekem.

– De azt nem tudtam, hogy teljesen a bolondja vagy! Reggeltől estig azt hallom, hogy Sarah így, Sarah úgy!

– Istenem! – Ann odament a férfihoz, és leült mellé.

– Richard, próbálj józanul viselkedni! Arra fölkészültem, hogy Sarah féltékeny lesz rád, de arra nem, hogy te leszel őrá.

– Nem vagyok rá féltékeny! – jelentette ki Richard durcásan.

– De az vagy, kedvesem.

– Te mindig elém helyezed Sarah-t.

– Ó, Istenem!... – Ann tehetetlenül hanyatlott hátra, és behunyta a szemét. – Igazán nem tudom, mit tegyek.

– Mit keresek én itt? Egy fikarcnyit se számítok. Elhalasztod az esküvőnket csak azért, mert a lányod kéri...

– Egy kicsit több időt akartam hagyni neki, hogy hozzászokjon a gondolathoz.

– És hozzászokott? Minden idejét azzal tölti, hogy engem bosszantson.

– Tudom, hogy nehéz kijönni vele, de azt hiszem, eltúlzod a dolgot. Szegény Sarah egy szót se szólhat anélkül, hogy föl ne húzd magad.

– Szegény Sarah, szegény Sarah! Látod?

– Végtére Sarah még majdnem gyerek. El kell nézni neki egyet-mást. De te férfi vagy. Felnőtt ember.

– Azért van az egész, Ann – mondta Richard hirtelen lefegyverző mosollyal mert olyan nagyon szeretlek.

– Jaj, drágám!

– Olyan boldogok voltunk, mielőtt Sarah hazajött.

– Tudom.

– Most pedig úgy veszem észre, fokról fokra elveszítelek.

– Nem veszítesz el, Richard!

– Ann, drágám, még mindig szeretsz?

– Jobban mint valaha – felelte Ann hirtelen fellobbanó szenvedéllyel.

5

A vacsora jól sikerült. Edith alaposan kitett magáért, és a lakás – Sarah viharos kitörései nélkül – megint az a békés otthon volt, mint annak előtte. Jókedvűen beszélgettek, és nagyokat nevettek, miközben fölemlegették a közelmúlt eseményeit. Mindkettőjüknek jót tett ez a békés nyugalom.

Miután visszamentek a szalonba, és végeztek a kávéval és a likőrrel, Richard elégedetten állapította meg: – Szép esténk volt! Olyan békés. Bárcsak mindig így lenne!

– Így is lesz, Richard.

– Ezt te sem gondolod komolyan, Ann. Tudod, alaposan átgondoltam a dolgokat. Az igazság néha kellemetlen, de jobb, ha szembenézünk vele. Hogy teljesen őszinte legyek, attól tartok, hogy Sarah meg én sosem fogunk kijönni egymással. Ha hármasban élnénk itt együtt, pokol lenne az életünk. Csak egyet tehetünk.

– Mire gondolsz?

– Nem kerülgetem. Sarah-nak el kell költöznie.

– Nem, Richard. Ez lehetetlen.

– Ha egy lány nem boldog otthon, elmegy és önálló életet kezd.

– De Sarah még csak tizenkilenc éves!

– Vannak helyek, ahol fiatal lányok is lakhatnak. Panziók. Vagy albérlet egy rendes családnál.

Ann határozottan megrázta a fejét.

– Azt hiszem, nem fogod föl, mit javasolsz. Azt, hogy ha újból férjhez akarok menni, dobjam ki a saját lányomat.

– A lányok szeretik az önálló életet.

– De nem Sarah. És nem az a kérdés, hogy el akar-e költözni. Ez az ő otthona is, Richard.

– Én mégis jó megoldásnak tartom. Megfelelő összegű apanázst adhatnánk neki. Nem kell szűkölködnie. Ő is boldog lesz, és mi is. Nem értem, mi a bajod a tervemmel.

– Komolyan azt gondolod, hogy Sarah örül, ha a saját lábára állhat?

– Élvezni fogja. Mondom, hogy a lányok szeretik a függetlenséget.

– Mit tudsz te a lányokról, Richard? Te csak arra gondolsz, amit te akarsz.

– Én csak azt állítom, hogy amit mondok, tökéletesen ésszerű megoldás.

– Vacsora előtt azt mondtad – kezdte vontatottan Ann –, hogy Sarah-t mindennél előbbre helyezem. És ez igaz is. Nem az a kérdés, hogy melyikteket szeretem jobban. De ha mindkettőtöket figyelembe veszem, tudom, hogy Sarah érdekeit előbbre kell helyeznem. Mert Sarah-ért én felelek. És addig nem tehetem le ezt a felelősséget, amíg Sarah-ból felnőtt nem lesz. Még nem az.

– Az anyák sosem akarják, hogy a gyerekeik felnőjenek.

– Ebben van igazság, de nem hiszem, hogy velem is ez volna a helyzet. Csak én látom azt, amit te talán nem: hogy Sarah még nagyon fiatal és védtelen.

– Védtelen! – horkant föl Richard.

– Igenis az. Bizonytalan magában, bizonytalan az életben. Majd ha készen áll arra, hogy önállósítsa magát, és akarja is, nagyon szívesen segítek neki ebben. De még nem készült föl.

– Egy anyával szemben – sóhajtott Richard – hiábavaló minden érv.

– Nem vagyok hajlandó kidobni a lányomat az otthonából – jelentette ki Ann szokatlan határozottsággal. – Gonoszság volna.

– Ha ennyire biztos vagy benne...

– Biztos vagyok benne. Bárcsak több türelem volna benned! Nem látod, hogy ebben a játszmában nem te indulsz hátránnyal, hanem Sarah? És ő érzi ezt. De tudom, hogy idővel megbarátkozik veled. Hiszen nem akarja, hogy boldogtalan legyek.

Richard kicsit incselkedő mosollyal nézett rá: – Ann, drágám, te javíthatatlan optimista vagy!

Ann belesimult kitárt karjaiba.

– Szeretlek, Richard! Bárcsak ne fájna a fejem!

– Hozok egy aszpirint.

Csak most tűnt föl neki, hogy újabban minden beszélgetésük végén előkerül az aszpirin.

KILENCEDIK FEJEZET

1

Két teljes napig váratlan béke honolt a házban, és ez bátorságot öntött Annbe. Végül is nem áll olyan rosszul az ügy. Idővel, mondogatta magában, minden megoldódik. Richard megfogadta a tanácsát. Egy hét múlva meglesz az esküvő, és ezután normális mederben folytatódik az élet. Sarah biztos nem lesz olyan elutasító Richarddal szemben, és jobban érdeklődik majd a világ dolgai iránt.

– Ma sokkal jobban érzem magam – mondta Edith-nek.

Na lám, jegyezte meg magában, már valósággal szenzáció egy fejfájás nélkül megúszott nap.

– Egy kis vihar előtti csend – bólintott Edith. – Sarah kisasszony és Mr. Cauldfield úgy van egymással, mint a kutya meg a macska. Az az igazság, hogy ki nem állhatják egymást.

– Sarah mintha megnyugodott volna egy kicsit.

– Én nem táplálnék hamis reményeket a maga helyében, asszonyom – mondta komoran Edith.

– De hát nem mehet mindig így!

– Én erre nem vennék mérget.

Edith mindig ilyen borúlátó, gondolta Ann. Boldog, ha rosszat jósolhat.

– Az utóbbi időben mintha jobban kijönnének egymással...

– Mert Mr. Cauldfield többnyire nappal van itt, amikor Sarah kisasszony a tanfolyamán van, este meg már egyedül találja magát. Amellett tele van a feje Gerry úrfival, aki külföldre készül. De az esküvő után itt lesznek mind a ketten a maga nyakán. És meglátja, darabokra fogják tépni egymást.

– Jaj, Edith! Micsoda borzalmas dolgokat mond! – Pedig legbelül Ann is pontosan ezt érezte. – Gyűlölöm a veszekedést és jeleneteket! Mindig is gyűlöltem!

– Így igaz. Mindig nyugalomban és békében élt, és ez illik magához.

– Mit tegyek? Maga mit tenne a helyemben?

– Semmi értelme zúgolódni – jelentette ki Edith. – Még gyerekkoromban megtanultam, hogy ez a világ a siralomnak völgye.

– Csak ennyit tud mondani a vigasztalásomra?

– Minden baj azért van, hogy az Úr próbára tegyen bennünket. Bárcsak asszonyom is azok közé a hölgyek közé tartozna, akik élvezik a civakodást. Mert sokan élvezik ám! Például a nagybátyám második felesége direkt boldog, ha egy jót veszekedhet. Gonosz nyelve van, de ha kimérgelődte magát, nem duzzog tovább. Megjegyzem, ír származású. Az anyja Limerickbe való. Az írek mindig szeretnek belekötni másokba. Ebből Sarah kisasszonyba is szorult valami, hiszen Mr. Prentice is félig ír volt. Sarah kisasszony hamar fölfortyan, de nincs még egy ilyen jószívű teremtés. Ha kíváncsi a véleményemre, örülök, hogy Gerry úrfi elmegy a tengerentúlra, ő sosem fog megállapodni. Sarah kisasszony jobbat érdemel nála.

– Attól tartok, Edith, hogy ő nagyon kedveli.

– Én nem aggódnék emiatt. A messzeség megszépít, mondják, de Jane néném mindig hozzátette, hogy „valaki mást”. Úgyhogy ne aggódjék miatta. Itt az a könyv a könyvtárból, amit el akart olvasni, és mindjárt hozok egy csésze erős kávét és egy kis kekszet. Addig élvezze, amíg teheti!

Szerdán Gerry elutazott, és Sarah azon az estén még csúnyábban összeveszett Richarddal, mint valaha. Ann otthagyta őket, és bemenekült a szobájába. Feküdt a sötétben, tenyerével eltakarta a szemét, s ujjaival fájó homlokát masszírozta. Könnyek peregtek végig az arcán.

– Nem bírom... nem bírom... – zihálta.

Meghallotta Richard egyik mondatának végét; a férfi szinte kiabált, miközben kiviharzott a nappaliból: – ...és az anyád sem vonhatja ki magát mindig az örökös fejfájásával!

Aztán hallotta, hogy becsapódik az előszobaajtó. Majd Sarah óvatos lépteit, amint a hálószobája felé oson. Kiszólt: – Sarah!

A lány lassan, vonakodva jött be.

– Sötétben vagy? – kérdezte kicsit bűntudatosan.

– Fáj a fejem. Gyújtsd meg a kislámpát a sarokban.

Sarah meggyújtotta, aztán lassan, lesütött szemmel odajött az ágyhoz. Volt ebben valami szánni valóan gyerekes, ami szíven ütötte Annt, holott néhány perccel előbb még izzó haragot érzett.

– Sarah – szólalt meg –, muszáj ezt?

– Mit?

– Egész idő alatt veszekedni Richarddal. Hát nincs benned semmi részvét? Nem veszed észre, milyen szerencsétlenné teszel? Nem akarod, hogy boldog legyek?

– Dehogynem akarom! Éppen emiatt van az egész!

– Nem értelek. És kétségbe vagyok esve. Néha úgy érzem, nem bírom tovább... Minden megváltozott.

– Igen, megváltozott. Ez az ember mindent elrontott. Azt akarja, hogy menjek el. Ugye, nem hagyod, hogy elküldjön?

– Persze, hogy nem hagyom! Kinek jutott ez eszébe?

– Neki. Az előbb. De te nem akarod, ugye? Olyan az egész, mint egy rémálom. – Hirtelen záporozni kezdtek szeméből a könnyek. – Minden elromlott! Minden! Amióta hazajöttem Svájcból. Gerry is elmegy, valószínűleg soha többé nem látom. És te is ellenem fordultál...

– Nem fordultam ellened. Ne mondj ilyet!

– Jaj, anya... anya... – Sarah térdre esett az anyja ágya mellett, és megállíthatatlanul sírt, sírt, miközben ezt az egy szót hajtogatta: – Anya...

2

Másnap reggel egy cédula hevert Ann reggeliző tálcáján:

Kedves Ann!

Tényleg nem mehet így tovább. Ki kell találnunk valamit!

Hiszek benne, hogy Sarah jobban hajlik a jó szóra, mint gondolod.

Szeretettel üdvözöl

Richard

Ann összevonta a szemöldökét. Szándékosan áltatja magát a férfi? Vagy Sarah tegnapi kitörését jórészt a hisztéria számlájára lehet írni? Ann az utóbbi felé hajlott: Sarah az első szerelmet és a szeretett férfitól való első elválást éli át éppen. Végül is, ha ennyire ki nem állhatja Richardot, talán csakugyan boldogabb lesz, ha elmegy itthonról.

Hirtelen ötlettől vezérelve a telefonért nyúlt, s Laura Whitstable számát tárcsázta.

– Laura? Itt Ann.

– Jó reggelt! Hogyhogy ilyen korán hívsz?

– Mert teljesen kivagyok! Örökké fáj a fejem. Egyszerűen nem mehetnek így tovább a dolgok. Tanácsot akarok kérni tőled.

– Nem szoktam tanácsokat adni. Nincs annál veszélyesebb.

Ann nem figyelt rá.

– Hallgass ide, Laura, gondolod, hogy... jó volna, ha... ha Sarah elköltözne itthonról? Úgy értem, kivenne egy lakást valamelyik barátnőjével közösen... vagy valami efféle...

Pillanatnyi szünet után Dame Laura azt kérdezte: – Ezt ő akarja?

– Nos, nem egészen. Úgy értem, ez csak egy ötlet.

– Kinek jutott az eszébe? Richardnak?

– Hát... neki.

– Roppant ésszerű.

– Annak tartod? – kérdezte mohón Ann.

– Úgy értem, roppant ésszerű Richard szempontjából. Richard tudja, mit akar, és mindent meg is tesz érte.

– De te mit gondolsz?

– Már mondtam, Ann, hogy nem adok tanácsokat. Mit mond Sarah?

– Nem hinném – felelte Ann vonakodva –, hogy pillanatnyilag ez a vágya. De talán rá kellene vezetni...

– Miért? Hogy elmúljék a fejfájásod?

– Dehogy! – kiáltott föl Ann rémülten. – Úgy értem, csakis az ő boldogsága érdekében.

– Ez gyönyörűen hangzik! De én mindig kételkedem a nemes érzelmekben. Nem fejtenéd ki bővebben?

– Hát... azon töprengtem, nem telepszem-e rá túlságosan. Nem lenne-e jobb az ő érdekében, ha függetlenedne tőlem? Hogy kibontakoztathassa a saját személyiségét.

– Igen, ez nagyon modernül hangzik.

– Tudod, azt hiszem, igazán ráharapna az ötletre. Először nem hittem, de most... Mondd már meg, mit gondolsz!

– Szegény Ann.

– Miért mondod ezt?

– Azt kérdezted, mit gondolok.

– Nem vagy valami segítőkész, Laura!

– Abban az értelemben, ahogy te gondolod, nem is akarok az lenni.

– Tudod, Richarddal az utóbbi időben nagyon nehéz szót érteni. Ma reggel afféle ultimátumot küldött. Nemsokára arra fog kérni, hogy válasszak közte és Sarah közt.

– És kit választanál?

– Jaj, ne kérdezz ilyet, Laura! Nem hiszem, hogy idáig fajulhat az ügy.

– De én igen.

– Megőrjítesz! Meg se próbálsz segíteni! – és Ann dühösen lecsapta a kagylót.

3

Aznap este hatkor Richard telefonált. Edith vette föl a kagylót.

– Mrs. Prentice otthon van?

– Nem, uram. Elment valamilyen bizottsági ülésre. Idős Hölgyek Otthona, vagy valami efféle. Nem hiszem, hogy hét előtt megjönne.

– És Sarah kisasszony?

– Az előbb jött haza. Beszélni akar vele?

– Nem. Inkább odamegyek.

Richard elszánt, egyenletes iramban tette meg a munkahelye és Ann otthona közti távolságot. Az éjjel egy szemhunyásnyit sem aludt, és végül szilárd elhatározásra jutott. És ha egyszer eldöntött valamit, makacsul kitartott mellette.

A dolgok nem mehetnek így tovább. Ezt Sarahnak, majd Ann-nek is be kell látnia. Az a lány teljesen kikészíti az anyját a hisztériájával és a csökönyösségével. Szegény, szelíd Ann!... De most iránta is érzett valami halvány neheztelést. Örökké kitér a döntés elől olyan tipikus női ürüggyel, mint a fejfájás, és egyszerűen elvonul a csatatérről.

Ann-nek végre szembe kell néznie a dolgokkal!

Csöngetett, s miután Edith beengedte, egyenesen a nappaliba ment. Sarah, kezében tükörrel, a kandalló mellett állt.

– Jó estét, Richard!

– Jó estét, Sarah!

– Elnézést kérek azért – kezdte a lány látható erőfeszítéssel –, ami az este történt. Egy kicsit goromba voltam.

– Felejtsük el! – legyintett Richard nagylelkűen.

– Nem inna valamit?

– Köszönöm, nem.

– Azt hiszem, anya ma későn jön haza...

– Nem baj – szakította félbe a férfi. – Tehozzád jöttem.

– Hozzám? – Sarah szeme elsötétült és összeszűkült. Közelebb jött, és gyanakodva figyelte Richardot.

– Szeretném megbeszélni veled a dolgokat. Tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy ez így nem mehet tovább. Ez az örökös civakodás és pengeváltások! Először is nem tisztességes az anyáddal szemben. Szereted az anyádat, nem?

– Természetesen – válaszolta Sarah színtelen hangon.

– Akkor, köztünk legyen mondva, adnunk kell neki némi esélyt. Mi egy hét múlva összeházasodunk. Hogy képzeled el az életet itt, hármasban, ebben a lakásban, miután megjövünk a nászutunkról?

– Gondolom, szép kis pokol lesz.

– Látod, te is tisztában vagy vele. Nos, mindjárt az elején el akarom mondani, hogy nem egyedül téged hibáztatlak.

– Ez igazán nagylelkű magától, Richard. – Sarah hangja komolyan és udvariasan csengett. A férfi még mindig nem ismerte eléggé ahhoz, hogy észrevegye a figyelmeztető jelet.

– Nagy kár, hogy nem jövünk ki egymással. Hogy őszinte legyek, te ki nem állhatsz engem.

– Ha már kimondta: így igaz.

– Ami engem illet, én sem kedvellek túlságosan.

– Úgy gyűlöl, mint a bűnt.

– Ne ess túlzásba! Ezt azért nem mondanám. Fogalmazzunk úgy, hogy nem kedveljük egymást. Ez engem ugyan nem izgat túlságosan, hiszen nem téged, hanem az anyádat veszem el. Én megpróbáltam összebarátkozni veled, de te nem akartad. Úgyhogy valamilyen megoldást kell találnunk. Én minden áldozatra hajlandó vagyok.

– Például mire?

– Minthogy nem viseled el az itthoni légkört, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy önálló életet kezdhess ott, ahol jóval boldogabb lehetsz. Ha Ann feleségül jön hozzám, természetesen vállalom az eltartását. Úgyhogy szép összeget juttathat neked. Egy csinos kis lakás, amelyet megoszthatsz valamelyik barátnőddel, bebútorozhatod a magad ízlése szerint, és a többi...

Sarah szeme még jobban összeszűkült.

– Milyen bámulatosan nagylelkű maga, Richard!

A férfi nem érezte ki a lány hangjából a gúnyt. Némán megdicsérte magát; végül is egyszerű az ügy. Sarah is tudja, melyik oldalon van megvajazva a kenyere. Jókedvűen nézett rá: – Nos, nem szívesen látok boldogtalan embereket magam körül. És tudom, amit az anyád nem tud: hogy a fiatalok mindig a maguk útját szeretnék járni. Te is sokkal boldogabb leszel egyedül, mintha folytatódnék ez a kutya-macska barátság.

– Szóval a maga ötlete...

– Szerintem jó ötlet. Mindenki jól járna vele.

Sarah nevetésben tört ki.

– Ilyen könnyen nem szabadul meg tőlem! – jelentette ki.

– De...

– Nem megyek el. Ezt előre megmondom magának.

Egyikük sem hallotta, hogy megfordul a zárban a kulcs.

Ann belökte az ajtót, és ott látta őket, amint egymásra merednek. Sarah tetőtől talpig reszketett, és hisztérikusan hajtogatta: – Nem megyek el! Nem megyek el! Nem megyek el!

– Sarah!

A lánya odaszaladt hozzá:

– Ugye, nem hagyod, hogy elküldjön? Nem akarok külön lakást! Veled akarok maradni! Ne küldj el! Ugye, nem küldesz el?...

– Persze hogy nem! – mondta gyorsan Ann. – Nyugodj meg, drágám. Mit mondtál neki? – fordult hirtelen Richard felé.

– Egy teljesen ésszerű javaslatot tettem.

– Gyűlöl engem, és veled is meg fog gyűlöltetni! – zokogta kétségbeesetten Sarah.

– Ne mondj ilyen lehetetlenséget, kislányom! – nyugtatgatta Ann. Intett Richardnak, hogy hallgasson. – Majd később megbeszéljük.

– Nem – szegte előre az állát a férfi. – Most és itt beszéljük meg! Tisztáznunk kell végre a dolgokat.

– Kérlek! – Ann két kezét a halántékára szorította, és lerogyott a díványra.

– Nem húzhatod ki magad azzal, hogy fáj a fejed! Az a kérdés, hogy ki a fontosabb: én vagy Sarah?

– Nem ez a kérdés!

– De igen! Az egészet egyszer s mindenkorra el kell döntenünk. Én így nem csinálom tovább.

Richard éles hangja hallatán fájón megrándultak Ann pattanásig feszített idegei. Nehéz megbeszélésük volt, fáradtan jött haza, most képtelen vitatkozni.

– Hagyjuk ezt most, Richard – mondta bágyadtan. – Egyszerűen nem tudom elviselni.

– Épp ezért mondom, hogy döntened kell. Vagy Sarah megy el, vagy én.

Sarah testén enyhe remegés futott végig. Állát fölszegve bámult a férfira.

– A tervem teljesen ésszerű – folytatta ő. – Sarahnak már kifejtettem. És úgy láttam, nem volt különösebb kifogása ellene. Amíg te meg nem jöttél.

– Nem akarok elmenni! – kiáltotta Sarah.

– Kedves lányom, akkor látogathatod meg az anyádat, amikor akarod.

Sarah hevesen levetette magát az anyja mellé.

– Ugye, nem akarsz kidobni? Ugye, nem? Hiszen az anyám vagy!

Ann arcát elöntötte a pír.

– Addig nem fogom arra kérni a lányomat – jelentette ki váratlan eltökéltséggel –, hogy hagyja itt az otthonát, amíg ő maga nem akarja.

– Akarná is, ha nem én kérném rá! – üvöltötte Richard.

– Így gondolkodik maga! – támadt neki Sarah.

– Fogd be a szád! – ordított rá Richard.

Ann a fejéhez kapta a kezét:

– Én ezt nem bírom tovább! Figyelmeztetlek mindkettőtöket, hogy nem bírom tovább...

– Anya! – könyörgött Sarah.

Richard dühösen fordult az asszony felé:

– Te meg a fejfájásaid! Ez most nem használ, Ann. Az ördögbe, választanod kell!

– Anya! – Sarah úgy csimpaszkodott Annbe, mint egy rémült kisgyerek. – Ne hagyd, hogy ellenem fordítson! Ne hagyd!

– Nem bírom tovább! – hajtogatta Ann, még mindig a fejét fogva. – Jobb, ha most elmész, Richard.

– Micsoda?! – bámult rá a férfi.

– Kérlek, menj el! Felejts el engem. Semmi értelme...

– Tisztában vagy vele, mit mondasz?

– Békére van szükségem – dadogta zavartan az asszony.

– Nem bírom tovább...

Sarah gyerekes dühvel rontott Richardra:

– Menjen innen! Nem kérünk magából, nem hallotta?

– Az arcára diadal ült ki; most csúnya lett volna, ha nem olyan gyerekes.

A férfi nem figyelt rá. Annt nézte:

– Te is így gondolod? Nem fogok visszajönni.

– Tudom – súgta Ann elgyötörten. – Egyszerűen... nem megy, Richard. Isten veled!

A férfi megfordult és lassú léptekkel kiment.

– Édesem! – kiáltott föl Sarah, és arcát az anyja ölébe temette.

Ann gépiesen simogatni kezdte a lánya haját, de szeme az ajtóra meredt. Pár pillanattal később hallotta, hogy becsapódik az előszobaajtó.

Ugyanazt a hűvösséget érezte, mint azon a bizonyos napon a Victoria pályaudvaron. Csak most valami borzalmas sivársággal társult.

Richard most megy le a lépcsőn, ki a kertbe, onnan az utcára...

Kivonul az életéből.

MÁSODIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

1

Laura Whitstable mohón bámulta a repülőtéri autóbusz ablakán át az ismerős londoni utcákat. Jó ideig távol volt egy, a kormány által megbízott testület tagjaként, amely érdekes földkörüli utazást tett. Az Egyesült Államokban rendezett végső megbeszélések alaposan kimerítették. Dame Laura előadásokat tartott, konferenciákon elnökölt, fogadásokon és vacsorákon vett részt, és alig maradt ideje arra, hogy meglátogassa a saját barátait.

Végre túl van az egészen. Újra itthon van, a bőröndje tele feljegyzésekkel, statisztikákkal és fontos dokumentumokkal; minden bizonnyal még fárasztóbb munka lesz az egészet feldolgozni, közlésre alkalmas állapotba hozni.

Nem baj. Óriási vitalitás és mérhetetlen fizikai szívósság rejlett benne. A munka mindig jobban vonzotta, mint a pihenés, de – másoktól eltérően – nem volt büszke erre, s olykor lefegyverző őszinteséggel vallotta be, hogy az ő esetében ez inkább gyöngeség, mint erény. Mert a munka a legjobb módja annak, mondta, hogy elmeneküljünk önmagunk elől. És hogy békében élhessünk magunkkal, s elérjük az igazi harmóniát.

Laura Whitstable az a fajta nő volt, aki egyszerre csak egy dologra összpontosított. Sosem küldött útjairól hosszú beszámolókat barátainak. Ha nincs itthon, akkor nincs itthon. Se testben, se lélekben.

Szabályos időközökben színes levelezőlapokat küldött a személyzetnek. Ők megsértődtek volna, ha elmulasztja. De a barátai és bizalmasai tudták, hogy az első híradást akkor kapják tőle, amikor mély, érdes hangján közli velük a telefonban, hogy hazaérkezett.

Jó dolog itthon lenni, gondolta kicsit később, amikor körülnézett kényelmes nappalijában, és fél füllel végighallgatta Bassett monoton beszámolóját a távollétében lezajlott apróbb itthoni katasztrófákról.

– Jól tette, hogy elmondta – ezzel bocsátotta el Bassettet, s belesüppedt hatalmas, kopott huzatú bőrfoteljébe. A mellette lévő asztalkán levelek és folyóiratok halma tornyosult, de nem törődött velük. Ami sürgős, azt majd megbeszéli ügyes titkárnőjével.

Rágyújtott egy szivarra, és szemét félig lehunyva, hátradőlt a fotelban.

Véget ért egy időszak, és kezdődik egy új...

Elengedte magát, hagyta, hogy lelassuljon, s kisebb sebességbe kapcsoljon agyának fáradhatatlan motorja. A bizottságbeli kollégák... a fölmerülő problémák és elképzelések... amerikai politikusok és jó barátok – minden a háttérbe úszott, elhalványult, árnyékká sötétült. Helyüket elfoglalta London, s azok, akiket látnia kell; a fejesek, akikről addig nem száll le, amíg nem teszik azt, amit kell, a megteendő gyakorlati lépések, a megírandó jelentések, az egész jövendő hadjárat.

De pillanatnyilag interregnum van, s ebben helyet kapnak végre a személyes kontaktusok. A meglátogatandó barátok, s a gondjaik és örömeik iránti megújuló érdeklődés. Kedvenc törzshelyeinek fölkeresése. A hazahozott ajándékok szétosztása... Nyers arca ellágyult. Nevek bukkantak föl: Charlotte, a fiatal Dávid, Geraldine és a gyerekei, az öreg Walter Emlyn, Parkes professzor, Ann és Sarah... Mi történt velük a távolléte alatt?

Leutazik Sussexbe Geraldine-hoz, ha lehet, már holnapután. Fölvette a telefont, tárcsázott, megállapodott az időpontban. Aztán Parkes professzort hívta föl. Az öreg, jóllehet félig vak és szinte teljesen süket volt, a jelek szerint a legjobb testi-lelki egészségnek örvendett, és boldogan várta a régi barátnéjával folytatandó újabb elkeseredett szócsatákat.

A következő szám, amelyet tárcsázott, Ann Prentice-é volt. Edith válaszolt:

– Micsoda meglepetés, asszonyom! Régen nem járt nálunk! Olvastam magáról az újságban, úgy egy vagy két hónappal ezelőtt... Nem, sajnos, Mrs. Prentice nincs itthon. Az utóbbi időben majdnem minden este elmegy. Nem, Sarah kisasszony sincs itthon... Igen, asszonyom, meg fogom mondani Mrs. Prentice-nek, hogy hazaérkezett, és hogy hívja vissza magát!

Laura visszafojtotta azt a megjegyzést, hogy nehéz volna visszahívni, ha nem érkezett volna haza, s letette a kagylót, majd újabb számot tárcsázott.

A következő beszélgetések és újabb találkozók megbeszélése alatt igyekezett agya hátsó rekeszébe száműzni azt a picike problémát, amelyet később akart megvizsgálni.

Már ágyban volt, amikor elemzésre hajlamos agya föltette a kérdést, mi lepte meg abból, amit Edith mondott. Eltelt néhány perc, amíg rájött. Edith azt mondta, hogy Ann az utóbbi időben majdnem minden este elmegy otthonról.

Ann alaposan megváltozhatott. Sarah-ról természetesen elképzelhető, hogy esténként eljár szórakozni – a lányok már csak ilyenek. De Ann csöndes fajta. Néha egy-egy vacsorameghívás, esetleg mozi vagy színház, de nem minden este!

Mielőtt elaludt, gondolatai Ann Prentice körül forogtak.

2

Két hét múlt el, míg újra megnyomta Ann Prentice lakásának csengőjét.

Edith nyitotta ki az ajtót, és savanyú arca némileg megenyhült annak jeléül, hogy örül a látogatónak. Félreállt, hogy Dame Laura bejöhessen.

– Mrs. Prentice éppen átöltözik, mielőtt elmenne, de biztos örülni fog! – Bevezette Laurát a nappaliba, majd kiment, s hallani lehetett az Ann szobája felé tartó csoszogó lépteit.

Laura kicsit meglepődve nézett körül. A nappali teljesen átalakult; nehezen ismerte föl benne a régit. Egy pillanatig eljátszott azzal a képtelen gondolattal, hogy hátha másik lakásba csöngetett be.

Az eredeti bútor néhány darabja megmaradt, de szemben, az egyik sarokban jókora bárszekrény terpeszkedett. Az egész berendezés a francia empire modernizált változata volt, élénk csíkozású, szatén függönyökkel és sok-sok aranyozással. A falakon ellenben modern képek lógtak. Mindez inkább színházi díszletre emlékeztetett, mint valódi otthonra.

Edith dugta be a fejét:

– Mrs. Prentice egy perc múlva itt lesz, asszonyom!

– Teljesen más lett ez a szoba – mutatott körbe Dame Laura.

– Jó sok pénzbe is került – jegyezte meg Edith rosszallóan. – És nem fogja elhinni: néhány fiatalember csinálta az egészet!

– Miért ne hinném el? Úgy látom, jó munkát végeztek.

– Túl csiricsáré – jelentette ki Edith fitymálva.

– Haladni kell a korral, Edith. Gondolom, Sarah kisasszonynak tetszik.

– Ó, ez egyáltalán nem Sarah kisasszony ízlése! Ő nem szereti a változást. Sosem szerette. Nem emlékszik rá, asszonyom? Még az se tetszett neki, amikor Mrs. Prentice odébb tolta a díványt. Mrs. Prentice van úgy oda az egészért.

Dame Laura enyhén fölvonta a szemöldökét. Megint az az érzése támadt, hogy Ann Prentice igencsak megváltozhatott. Ekkor azonban gyors léptek hallatszottak, és a következő pillanatban Ann viharzott be kitárt karral.

– Laura, drágám, hogy örülök! Annyira hiányoztál!

Igen, Ann Prentice megváltozott. Lágy, aranybarna haját, amelyet már ezüst szálak csíkoztak, élénk vörösre festette, s a legdivatosabb ízlés szerint vágatta le. A szemöldöke ki volt szedve, s az arca gondosan kikészítve. Rövid kisestélyijét nagy, feltűnő bizsu ékesítette. A mozdulatai nyugtalanok és mesterkéltek voltak; Laura szerint ez volt rajta a legmeglepőbb változás. Mert annak az Ann-nek, akit évekkel ezelőtt ismert, a pihentető nyugalom volt a legfőbb jellemvonása. A mostani Ann ide-oda járkált, kezébe vett egy-egy csecsebecsét, közben kérdéseket tett föl, de alig bírta kivárni a választ.

– Olyan régen... de tényleg, ősidők óta... persze, néha olvastam rólad az újságban! Milyen volt India? Amerikában iszonyú felhajtást csináltak veled! Biztos jókat ettél... azokra a hatalmas marhasültekre gondolok! Mikor jöttél meg?

– Két hete. Telefonáltam is neked. Nem voltál itthon. Edith biztosan elfelejtett szólni.

– Szegény, öreg Edith! Az emlékezete már nem a régi. De nem, azt hiszem, szólt, és föl is akartalak hívni, de tudod, hogy van ez... – Kurtán fölnevetett. – Az ember örökké lót-fut.

– Miért kell neked lótni-futni?

– Nem is tudom. Valahogy így alakult. Nem iszol valamit? Gint citrommal?

– Köszönöm, nem. Sosem iszom koktélt.

– Hát persze! A te italod a szódás brandy. Máris hozom!

– Kitöltötte és odaadta, majd visszament a maga poharáért.

– Hogy van Sarah? – kérdezte Laura.

– Nagyon jól! Bár alig látom. Hol a gin? Edith! Edith!

Az asszony bejött.

– Miért nincs itt gin?

– Nem hoztak – vonta meg a vállát Edith.

– Mondtam, hogy mindig legyen itthon egy üveggel! Jaj, de bosszantó!

– Mintha nem lenne elég, ami van – dohogta Edith. – Szerintem túl sok is.

– Hallgasson már! – förmedt rá Ann. – Menjen és hozzon!

– Most?

– Igen, most. – Miután az öregasszony komor képpel kivonult, még mérgesebben folytatta: – Mindent elfelejt. Reménytelen!

– Ne húzd fel magad, kedvesem! Gyere, ülj le, és mesélj magadról!

– Nincs sok mesélnivalóm – nevetett Ann.

– Elmész itthonról? Föltartalak?

– Nem, nem! A barátom értem jön.

– Grant ezredes? – kérdezte mosolyogva Dame Laura.

– A jó öreg James? Dehogy! Az utóbbi időben alig láttam.

– Hogy lehet ez?

– Szörnyen unalmasak ezek az öregek! James nagyon kedves, de azok a terjedelmes történetei... nem viselném el őket! Tudom, hogy nem szép tőlem, de ez az igazság.

– Még nem meséltél Sarah-ról. Van udvarlója?

– Ó, egész sereg! Hála Istennek, nagyon népszerű.

– Ezek szerint még nem jött el a nagy ő?

– Hát... nem is tudom. A lányok semmit se mondanak el az anyjuknak.

– Mi van azzal a Gerald Lloyddal? Aki miatt olyan nagy gondban voltál?

– Ő elment Dél-Afrikába vagy hova. Ennek az ügynek, hála Istennek, vége. Sarah roppant önző és sok szempontból fárasztó, de azt hiszem, mindenki ilyen az ő korában. Nemsokára itt lesz, aztán...

Megcsörrent a telefon. Ann fölkapta a kagylót:

– Halló!... Maga az, drágám?... Miért ne? Szívesen... Jó, de előbb meg kell néznem a noteszomat... Jó ég, hova tettem?... Biztos megfelel... Tehát csütörtökön, a Petit Chat-ban... persze! Furcsa, hogy Johnnie olyan hamar eltűnt... igaz, egy kicsit mindnyájan spiccesek voltunk... Igen, egyetértek! – Letette a kagylót. – Jaj, ez a telefon! – sóhajtotta tettetett bosszúsággal. – Egész nap így megy!

– Úgy veszem észre, igencsak vígan élsz! – jegyezte meg Laura.

– Az ember nem vegetálhat, kedvesem! De mintha Sarah-t hallanám!

– Kicsoda? Dame Laura? – hallatszott be Sarah hangja a hallból. A következő pillanatban fölrántotta a nappali ajtaját, s az arca széles mosolyra derült. Odarohant a keresztanyjához, és forrón megcsókolta. – Laura, drágám, de örülök! Remekül áll neked ez a kalap! Egy kicsit fenséges, egy kicsit katonás...

– Pimasz kölyök! – jegyezte meg mosolyogva Laura.

Sarah szépsége megdöbbentette. Esetlen szeleburdisága eltűnt, s szokatlanul jó alakú, vonzó arcú fiatal hölgy lett belőle.

– De igazán! Te aztán tényleg Valaki vagy!

– Te pedig egy roppant csinos fiatal dáma!

– Ó, csak ettől a sok sminktől! – Megint megszólalt a telefon, s most Sarah vette föl. – Halló! Ki beszél? Igen, itt van. Téged keresnek, anya. Mint mindig.

Ann elvette a kagylót, Sarah pedig leült Laura székének karfájára.

– Egész nap szól a telefon, és mindig anyát keresik! – közölte nevetve.

– Maradj csöndben, Sarah, nem hallom! – szólt rá élesen az anyja. – Jól van, de a jövő hetem már teljesen be van táblázva. Mindjárt megnézem a noteszomban. Sarah, keresd meg a noteszomat! Az ágyam mellett lesz... – Sarah kiment. Ann pedig folytatta a telefonbeszélgetést. – Persze, hogy értem, mire gondol!... Igen, az ilyesmi szörnyen leköti az embert... Igazán, kedvesem?... Ami engem illet, megmondtam Edwardnak... Ó, itt a noteszom! Igen... – Elvette Sarahtól, és lapozni kezdte. – Nem, a péntek nem jó... Azután már be tudom szorítani... Akkor rendben, találkozunk Lumley Smithséknél... Igaza van, rettenetesen nyafka. – Letette a kagylót. – Ez a telefon! – kiáltott föl. – Szétmegy tőle a fejem!

– Ugyan, anya, hiszen imádod! És imádsz csavarogni!

– Sarah Dame Laura felé fordult: – Ugye, milyen jól áll az új frizurája? Évekkel fiatalabb tőle.

– Sarah nem hagyja, hogy belesüllyedjek az áldott öregkorba! – jegyezte meg Ann egy kicsit mesterkélt nevetéssel.

– Ugyan, anya, valld be, hogy szereted a szórakozást! Sokkal több udvarlója van – fordult Laura felé –, mint nekem! Ritkán jön haza hajnal előtt.

– Ne mondj ilyen képtelenséget, Sarah!

– Ma ki van soron? Johnnie?

– Nem, Basil.

– Akkor inkább te, mint én. Szerintem Basil maga a vég!

– Ugyan! – intette le élesen Ann. – Nagyon szórakoztató. De gondolom, te sem maradsz itthon.

– Nem. Lawrence értem jön. Megyek is átöltözni!

– Menj csak. És Sarah... Sarah! Ne hagyd szanaszét a holmidat! A bundádat, a kesztyűdet. És vedd föl azt a poharat, mert eltörik!

– Jól van, anya, ne csinálj cirkuszt!

– Valakinek azt is kell. Sosem raksz el semmit. Néha már nem is tudom, hogy bírom ki! – Miután a lánya kiment, mélyet sóhajtott: – Ezek a lányok teljesen megőrjítik az embert. Fogalmad sincs, mennyire próbára teszi Sarah a türelmemet!

Laura lopva a barátnőjére nézett. Ann hangjában, úgy vette észre, valódi ingerültség bujkált.

– Nem amiatt vagy inkább türelmetlen, hogy annyit lótsz-futsz?

– Ami igaz, az igaz, halálosan fáraszt. De muszáj áldozatot hoznom a szórakozásért.

– Azelőtt sosem esett nehezedre.

– Itthon ücsörögni egy jó könyvvel és a tálcára készített vacsorával? Az ember előbb-utóbb túljut ezen az unalmas szakaszon. Most jött el a másodvirágzásom. Mellesleg, Laura, tőled hallottam először ezt a kifejezést. Nem örülsz, hogy valóra vált?

– Én nem éppen a társasági életre gondoltam.

– Persze, hogy nem, kedvesem. Azt mondtad, foglalkozzam valami méltó feladattal. De nem lehet mindenki olyan közéleti érdeklődésű, olyan rettenetesen tudományos és komoly, mint te! Én imádok szórakozni!

– És mit imád Sarah? Ő is a szórakozást? Boldog?

– Persze. Remekül érzi magát.

Ann könnyedén és gondtalanul beszélt, Laura Whitstable mégis elkomolyodott. Amikor a keresztlánya kiment a szobából, valami mélységes fásultságot vett észre az arcán. Mintha egy pillanatra lecsúszott volna a mosolygó álarc, s előtűnt a bizonytalanság és valami meghatározhatatlan fájdalom.

Csakugyan boldog Sarah? Ann nyilván így látja. És Ann jobban tudhatja. Ne képzelegj, asszony! – intette le magát szigorúan. De érezte, hogy valami baj van ennek az otthonnak a légkörével. És ezt Sarah is, Ann is, de még Edith is tudja. Mind a hárman el akarnak titkolni előle valamit. Edith helytelenítő komorsága, Ann ideges mesterkéltsége, Sarah törékeny nyugalma... valami nagy baj van itt.

Csöngettek, és Edith a szokottnál is savanyúbb képpel jelentette be Mr. Mowbrayt.

Mr. Mowbray belibbent, más kifejezést nem lehetett rá használni. Mintha egy jókedvű bogár röppent volna be.

– Ann! – kiáltotta már a küszöbről. – Hát fölvette? Drágám, ennél nagyobb sikert el se tudok képzelni! – Fejét félrebillentve vizsgálgatta Ann toalettjét, mialatt ő bemutatta Dame Laurának. A férfi lelkesen szökkent közelebb: – Kámea kitűzője van? Imádom a kámeát! Az egyik gyengém!

– Basil imád minden Viktória korabeli ékszert – közölte Ann.

– Mert van bennük fantázia. Azok a mennyei medalionok! Két ember egy-egy hajfürtje szomorúfűzzé összefonva! Ma már nem is tudnak ilyesmit csinálni. Na és a viaszvirágok! Megőrülök a viaszvirágokért! Meg a papírmasé asztalokért. Ann, el kell jönnie velem, ha látni akar egy isteni asztalt! Képzelje, belül eredeti teacímkékkel van teleragasztva! Őrült drága, de megéri.

– Mennem kell – jelentette ki Laura. – Nem akarlak feltartani.

– Maradj itt és beszélgess Sarah-val. Hisz alig láttad. Még van idő addig, amíg Lawrence Steene érte jön.

– Lawrence Steene? – kérdezte élesen Dame Laura.

– Igen, Sir Henry fia. Igazán vonzó fiatalember.

– Csakugyan ez a véleménye róla, drágám? – szólt közbe Basil. – Szerintem elviselhetetlenül melodrámai. Mint egy giccses film. De tény, hogy a nők bolondulnak érte.

– Fölháborítóan gazdag – jegyezte meg Ann.

– Ami igaz, az igaz. A legtöbb gazdag ember halálosan ellenszenves. Nagy igazságtalanság volna, ha valaki gazdag is lenne, meg vonzó is.

– Azt hiszem, jobb, ha indulunk – szólt Ann. – Majd telefonálok, Laura, és megbeszélünk egy időpontot, amikor kedvünkre kibeszélgethetjük magunkat! – Megcsókolta a barátnőjét, majd Basil Mowbray-val együtt elvonult. Laura még hallotta, amint Basil a hallban azt mondja: „Milyen csodálatos teremtés! Olyan fenségesen komoly. Hogyhogy nem találkoztam még vele?”

Néhány pillanattal később Sarah viharzott be.

– Gyorsan elkészültem, nem? Nagyon siettem! Alig festettem ki magam!

– Csinos a ruhád, Sarah!

A lány megperdült maga körül. Vízzöld szatén ruhát viselt, amely kiemelte hibátlan alakját.

– Tetszik? Istentelenül sokba került. Hol van anya? Elment Basillel? Szörnyű alak, de nagyon mulatságos. És milyen gonosz a nyelve! Mellesleg, az idősebb nőket kedveli.

– Nyilván kifizetődik neki – jegyezte meg komoran Laura.

– Micsoda cinikus vénasszony lett belőled! – nevetett Sarah. – És persze igazad van. De anyának is kell egy kis szórakozás! Szegény kicsim, őrülten élvezi. És még mindig szép, nem? Borzasztó lehet, ha az ember megöregszik!

– Biztosíthatlak, hogy nagyon kényelmes.

– Neked! De nem lehet mindenki ilyen nagy ember! Mit csináltál azok alatt az évek alatt, amíg nem láttunk?

– Többnyire nagyképűsködtem. Beleavatkoztam mások ügyeibe, és elmondtam nekik, milyen könnyű és kellemes és boldog életük lesz, ha pontosan azt teszik, amit én mondok nekik. Vagyis elviselhetetlenül nagyképű voltam.

Sarah jóízűen nevetett.

– Nem mondanád meg nekem is, hogy éljek?

– Szükséged van rá, hogy megmondják?

– Nos, nem vagyok biztos benne, hogy okosan rendeztem be az életemet.

– Csak nincs valami baj?

– Semmi komoly. Jól érzem magam. De tennem kellene valamit!

– Mit?

– Nem is tudom – mondta Sarah tétován. – Bele kellene fognom valamibe. Kitanulni valamit. Régészetet, vagy gyors-és gépírást, vagy masszírozást, vagy építészetet...

– Jó széles skála! Semmi különösebb hajlam?

– Nem, azt hiszem, nincs... Ez a virágkötészet jól megy, de egy kicsit az idegeimre megy. Nem tudom, mit akarok igazán...

– Nem gondolsz a férjhez menésre?

– A férjhez menésre? – Sarah sokatmondóan elhúzta a száját. – Úgy látom, minden házasság tönkremegy előbb-utóbb.

– Nem feltétlenül.

– A legtöbb barátnőm már elvált. Egy-két évig jól ment, aztán valahogy elromlott. Persze, ha az ember egy pénzeszsákhoz megy férjhez...

– Gondolod?

– Ez az egyetlen ésszerű megoldás. Szép dolog a szerelem, de csak érzéki vonzalmon alapul, és az nem tarthat örökké.

– Látom, jól vagy informálva – jegyezte meg Dame Laura szárazon.

– De igaz, nem?

– Tökéletesen igaz.

Sarah kicsit csalódottnak látszott.

– Ezért mondom, hogy az egyetlen ésszerű megoldás, ha az ember nagyon gazdag férjet választ.

Laura ajka halvány mosolyra húzódott.

– Előfordulhat, hogy a pénz se tart örökké.

– Hát igen, a pénz is elég bizonytalan manapság.

– Én nem erre gondoltam – rázta a fejét Dame Laura.

– Hanem arra, hogy a pénzköltés élvezete is olyan, mint az érzéki vonzalom. Éppúgy meg lehet unni, mint bármi mást.

– Én aztán nem unnám meg soha! – kiáltott föl Sarah.

– Szép ruhák, bundák, ékszerek... esetleg egy jacht...

– Mekkora gyerek vagy még mindig, Sarah!

– Nem vagyok gyerek. Néha nagyon öregnek és kiábrándultnak érzem magam.

– Igazán? – Laura nem állta meg mosoly nélkül a lány szép, fiatal és komoly arcát látva.

– Néha csakugyan azt hiszem, jobb lenne elmenni innen – jelentette ki Sarah váratlanul. – Állást vállalni vagy férjhez menni, vagy... Néha nagyon idegesítem az anyámat. Tudom, hogy nincs könnyű dolga velem. Furcsa az élet, nem? Az egyik pillanatban minden olyan mókás, aztán egyszer csak elromlik, s az ember nem találja a helyét. És nincs, akivel megbeszélje. Néha elfog a félelem, de nem tudom, mitől. Csak félek. Talán pszichológushoz kellene fordulnom...

Csöngettek. Sarah felugrott.

– Ez Lawrence lesz!

– Lawrence Steene? – kérdezte élesen Laura.

– Ő. Ismered?

– Hallottam róla.

– Lefogadom, hogy csupa rosszat! – nevetett Sarah. Edith nyitott be: – Mr. Steene!

Lawrence Steene magas, fekete hajú férfi volt. Negyvenéves lehetett, és annyinak is látszott. Szemét félig eltakarta súlyos szemhéja. Egy gazella kecsességével mozgott. Az a fajta férfi volt, akire azonnal fölfigyelnek a nők.

– Hello, Lawrence! – üdvözölte Sarah. – Hadd mutassam be a keresztanyámnak, Dame Laura Whitstable-nek!

Lawrence Steene keresztülvágott a szobán, megfogta Dame Laura kezét, és kicsit színpadiasan hajolt fölé: – Részemről a megtiszteltetés!

– Látod, édesem? – szólt Sarah. – Te a kisujjad hegyéig arisztokrata vagy! Jó lehet ilyen cím birtokosának lenni. Gondolod, hogy én is az lehetek valaha?

– Én kétlem – szólt közbe Lawrence.

– Ugyan miért?

– A maga tehetsége más irányú. – Dame Laura felé fordult: – Tegnap olvastam öntől egy új cikket a Commentator-ban.

– Igen? A házasság stabilitásáról?

– Úgy vettem észre, ön azt szeretné, ha a házasságok tartósak lennének. Szerintem pedig éppen az ellenkezője a legfőbb vonzereje.

– Lawrence már jó párszor volt nős – szúrta közbe csintalanul Sarah.

– Csak háromszor.

– Jó ég! – fohászkodott Dame Laura. – Csak nincs még egy ara a fürdőkádban?

– Lawrence inkább a válóperes bíróságon szabadul meg tőlük. Sokkal egyszerűbb és veszélytelenebb.

– De sajnálatosan jóval drágább – jegyezte meg Lawrence.

– Mintha lány korában ismertem volna a második feleségét, Moira Denhamet. Jól tudom?

– Igen.

– Roppant bájos lány volt.

– Egyetértek önnel. Nagyon bájos és naiv.

– Az utóbbi tulajdonságért olykor nagy árat kell fizetni.

– Laura fölállt: – Mennem kell.

– Elvihetünk – jegyezte meg Sarah.

– Köszönöm, nem. Szívesen járok egy kicsit. Jó éjt, kedvesem!

– Lerítt az arcáról a rosszallás – jegyezte meg Lawrence, miután Dame Laura mögött becsukódott az ajtó. – Rossz hatással vagyok magára, Sarah. Az az Edith névre hallgató sárkány is a szó szoros értelmében tüzet okád, valahányszor beenged.

– Pszt! – figyelmeztette Sarah. – Még meghallja.

– Ez a legrosszabb ezekben a lakásokban. Semmi magánélet! – Szorosan odalépett a lányhoz. Sarah kicsit elhúzódott tőle, s mókásan megjegyezte: – Itt mindennek füle van. Még a csöveknek is.

– Hova ment ma az édesanyja?

– Vacsorázni.

– Ő a legokosabb asszony, akit valaha ismertem.

– Milyen értelemben?

– Sosem avatkozik be semmibe.

– Tényleg nem.

– Mondom, hogy okos nő. Gyerünk! – De még nem mozdult, és tetőtől talpig végigmérte a lányt. – Fantasztikusan szép ma este! Így is kell.

– Mi ez a felhajtás? Valami különleges alkalom?

– Megünnepelünk valamit. Majd később megmondom, mit.

MÁSODIK FEJEZET

Sarah pár órával később megismételte a kérdését.

London egyik legdrágább éjszakai lokáljának cigarettafüstös termében ültek. Nagy volt a tömeg, és gyönge a szellőzés. A mulató látszólag semmiben sem tért el a többi éjszakai szórakozóhelytől, de pillanatnyilag a legdivatosabbnak számított.

A lány egyszer-kétszer megpróbálta becserkészni, mit ünnepelnek, de Steene sikeresen kivédte a próbálkozásait. Értett hozzá, hogy lehet a kíváncsiságot a maximumig fokozni.

– Anya öreg barátai szerint – jegyezte meg Sarah, miközben kifújta a füstöt és körülnézett – nem lenne szabad ilyen helyekre járnom.

– Legkevésbé velem, igaz?

Sarah nevetett:

– Miért hiszik magát olyan veszélyesnek, Larry? Meg szokta erőszakolni a fiatal lányokat?

Lawrence kényesen megrázta magát:

– Sosem vetemednék ilyen durvaságra.

– Akkor miért?

– Állítólag olyan összejöveteleken veszek részt, amelyeket bizonyos újságok vad orgiának neveznek.

– Hallottam, hogy elég furcsa estélyeket ad – vallotta be Sarah.

– Egyesek szerint tényleg furcsák. Pedig csak arról van szó, hogy utálom a konvenciókat. Az ember annyi mindent tehet az életben, ha van bátorsága a kísérletezéshez!

– Nekem is ez a véleményem – bólogatott lelkesen Sarah.

– Engem nem igazán érdekelnek a fiatal lányok – folytatta Steene. – Ostoba majmok! De maga más, Sarah. Magában van bátorság és tűz... valódi tűz. – Szeme sokatmondóan végigkúszott a lány alakján. – Szép teste van, amely tud élvezni, ízlelni, érezni... De még nincs tisztában a képességeivel.

Sarah nagy nehezen elfojtotta belső remegését.

– Ez jó szöveg, Larry. Gondolom, a legtöbb lány be is veszi.

– Kedvesem, engem a legtöbb lány halálra untat. Kivéve magát. Ezért ünnepelünk ma este – és fölemelte a poharát.

– Jó, de konkrétan mit? Mire jó ez a titkolódzás?

– Nincs semmi titok – mosolygott rá Lawrence. – Pofonegyszerű az egész. Ma mondták ki a válásomat. Szabad az út! Mit szól hozzá? – És figyelmesen nézett rá.

– Mihez?

– Ne játssza nekem az ártatlant! – förmedt rá váratlanul gorombán a férfi. – Tudja, hogy akarom magát. Jó ideje tudja.

Sarah kerülte a pillantását. A szíve izgatottan dobogott.

– Maga a legtöbb nőt vonzónak találja, nem? – kérdezte végül könnyedén.

– Manapság már csak keveset. Pillanatnyilag egyedül magát. – A férfi kis szünetet tartott, majd szinte mellékesen jelentette ki: – Feleségül fog jönni hozzám, Sarah.

– Én nem akarok férjhez menni. Különben is, azt hinné az ember, örül, hogy ismét szabad. Miért kötné le magát újra azonnal?

– A szabadság merő illúzió.

– Maga viszont nem éppen a jó házasság illusztrációja. A legutóbbi felesége tudtommal boldogtalan volt.

– Az utolsó két hónapban majdnem megállás nélkül sírt – mondta a férfi szenvtelenül.

– Gondolom azért, mert szerette magát.

– Lehet. Elképesztően együgyű nő volt.

– Miért vette el?

– Mert úgy nézett ki, mint egy primitív madonna. Ez a kedvenc korszakom a művészetben. De az otthon négy fala közt ezt is hamar megunja az ember.

– Maga egy kegyetlen ördög, Larry!

– Épp ezt szeretik bennem. Ha olyan jó, hűséges és gyöngéd férj lennék, rám se hederítenének. Maga sem.

– Legalább őszinte.

– Maga hogy szeretne élni, Sarah? Unalmasan vagy veszélyesen?

Sarah nem válaszolt. Egy darabka kenyeret tologatott ide-oda a tányérja mellett.

– A második feleségével... Moira Denhammel – kérdezte hirtelen –, akit Dame Laura is ismer... vele mi volt a baj?

– Ezt kérdezze meg inkább Dame Laurától. Ő pontosan el fogja mondani. Egy bájos, együgyű fiatal lány, akinek összetörtem a szívét, ahogy a romantikus regényekben mondják...

– Úgy veszem észre, nem sok jóban volt részük a feleségeinek!

– Biztosíthatom, hogy az első feleségem szívét nem törtem össze, ő csak túl sokat várt tőlem. Az az igazság, hogy a nők soha nincsenek megelégedve velünk. Mindig azt akarják, hogy mások legyünk. De ha én éppen így szeretek élni! Szívesen kóstolgatom a tiltott gyümölcsöket. Nincsenek magasztos erkölcsi elveim, és nem akarok megváltozni. – Kis szünetet tartott. – De sokat adhatok magának, Sarah. Nemcsak arra gondolok, amit pénzzel meg lehet venni, hogy drága prémekbe burkolom azt az imádnivaló testét, és ékszerekkel halmozom el a habfehér bőrét. Az élvezetek egész skáláját tudom fölvonultatni maga előtt! Ne felejtse el, hogy az élet élményekből és tapasztalatokból áll.

– Igen... azt hiszem, így van. – Sarah félig tiltakozva, félig lenyűgözve tekintett rá. A férfi közelebb hajolt: – Mit tud maga az életről? A semminél is kevesebbet! Én olyan helyekre vihetem el, iszonyú, mocskos helyekre, ahol izgalmas és ijesztő az élet, sötét eksztázissá válik a lét!

– Összehúzott szemmel figyelte szavai hatását. Majd hirtelen hangot váltott: – Azt hiszem – mondta derűsen –, jobb lesz, ha távozunk. – Intett a pincérnek, hogy hozza a számlát. Majd lefegyverző mosolyt villantott a lányra: – Hazaviszem.

Az autó fényűzően puha sötétjében Sarah védekezésre készen húzta össze magát, de Lawrence meg sem próbált hozzáérni. Titokban bevallotta magának, hogy csalódott; Lawrence magában somolygott, mert tudta, hogy a lány csalódott. Nagyon sokat tudott a nőkről.

Egészen az ajtóig kísérte Sarah-t, aki azt a saját kulcsával nyitotta ki, majd egyenesen a nappaliba ment, és fölgyújtotta a villanyt.

– Iszik valamit, Larry?

– Köszönöm, nem. Jó éjt, Sarah!

A lánynak már az ajkán volt, hogy visszahívja, és a férfi számított is rá.

– Larry!

– Tessék? – A válla fölött nézett vissza rá az ajtóból. Szeme hozzáértően siklott végig az alakján. Tökéletes! Meg kell kapnia. A pulzusa kicsit szaporábban vert, de az arcán semmi sem látszott.

– Tudja... szerintem...

– Folytassa! – és a férfi pár lépést tett visszafelé. Mind a ketten halkan beszéltek, tudatában lévén, hogy Ann is, Edith is a közelben alszik.

– Tudja, Larry – kezdte szaporán Sarah –, az a helyzet, hogy nem vagyok igazán szerelmes magába.

– Nem?

A férfi hangja arra késztette a lányt, hogy még gyorsabban beszéljen.

– Nem igazán... Úgy értem, ha elvesztené minden pénzét, és... elmenne narancsot termeszteni a világ túlsó felére, egyszer se jutna az eszembe.

– Ez roppant ésszerűen hangzik.

– De azt jelzi, hogy nem vagyok szerelmes magába.

– Semmi se untatna annyira, mint az efféle romantikus rajongás. Én nem ezt akarom magától.

– Hanem? Mit akar? – Nem volt bölcs kérdés, de tudni akarta. Látni, hogy...

A férfi már egészen közel ért hozzá. Hirtelen lehajolt, és megcsókolta a nyaka tövét. A két keze előrekúszott, és megfogta a mellét.

Sarah megpróbált kibújni az ölelésből, aztán megadta magát. A lélegzete fölgyorsult.

Lawrence egy pillanat múlva elengedte.

– Ha azt állítod – mondta lágyan hogy semmit sem érzel irántam, akkor hazudsz.

És elment.

HARMADIK FEJEZET

Ann körülbelül háromnegyed órával Sarah előtt ért haza. Ő is a saját kulcsát használta, és bosszankodott, amikor meglátta Edith régimódi hajcsavarókkal teletűzdelt fejét.

Az utóbbi időben egyre jobban ingerelte az öregasszony.

– Sarah kisasszony még nincs itthon – jelentette ő. Annt újfent bosszantotta a hangjából kiérződő rosszallás.

– Miért kellene itthon lennie? – förmedt rá.

– Egy ilyen fiatal lány egész éjszaka csavarog!...

– Ne mondjon szamárságokat! Ma már nem úgy van, mint az én lánykoromban. Ma a lányokat úgy nevelik, hogy tudjanak vigyázni magukra.

– Aztán végül mégis megvan a baj – morogta Edith.

– Ez inkább régebben fordult elő. Mert a lányok hiszékenyek és tudatlanok voltak, és a világ minden gardedámja se akadályozhatta volna meg, hogy butaságokat csináljanak. Már akik olyan fajták voltak. A mai lányok nyugodtan elolvashatnak bármit, és akárhova elmehetnek egyedül is.

– Haha! – kacagott fel sötéten Edith. – Egy szemernyi tapasztalat többet ér ezer könyvnél! De ha magának ez tetszik, semmi közöm hozzá, csak tudja, különféle férfiak vannak, és nekem nem tetszik az, akivel a kisasszony ma este elment. Pontosan az a fajta, akivel az én Nóra húgom második lányának meggyűlt a baja. Még maga is kisírhatja mind a két szemét!

Ann-nek minden haragja ellenére mosolyognia kellett. Edith és a rokonsága! Még jobban csiklandozta a jókedvét, amikor elképzelte az ő magabiztos Sarah-ját a csúful becsapott falusi ártatlanság szerepében.

– Jól van, ne morogjon, inkább feküdjön le aludni! Elhozta az altatót, amit az orvos fölírt?

– Ott van az ágya mellett. De én mondom magának, nem vezet jóra, ha rászokik azokra a bogyókra! Még majd egyáltalán nem tud aludni nélkülük. Mintha nem lenne elég ideges máris!

– Én? Ideges? – perdült meg dühösen Ann.

Edith nem válaszolt. Lebiggyesztette az ajkát, és sóhajtozva bevonult a szobájába.

Ann mérgesen ment be a magáéba. Edith napról napra elviselhetetlenebb! Csak tudná, miért tartja meg mégis!

Dehogy ideges. Csak az utóbbi időkben megszokta a virrasztást. Mindenkivel előfordul hosszabb-rövidebb ideig, hogy nem tud elaludni. Okosabb, ha ilyenkor bevesz valamit, mintha csak forgolódnék, számolná az óra ütéseit, s közben újra meg újra ugyanazokon a dolgokon rágódnék. Mint a mókus a kerékben. McQueen doktor nagyon megértő volt, mindjárt kiállította a receptet valamilyen ártalmatlan szerről, bromid vagy mi a neve, amitől lehiggad és nem jár örökké az agya...

Jaj Istenem, milyen fárasztó mindenki! Edith és Sarah... még a jó öreg Laura is. Vele szemben némi bűntudatot érzett. Telefonálnia kellett volna neki még a múlt héten. Laura a legrégibb barátnője. De valahogy nem volt kedve vitatkozni vele. Még nem. Laurát néha nehéz elviselni...

Sarah és Lawrence Steene? Mégis volna a dologban valami? A lányoknak mindig tetszenek a rossz hírű fiúk. Valószínűleg mégsem komoly. De még ha az is...

Ann a bromid hatására mély álomba zuhant, de álmában is nyugtalanul forgolódott.

Az éjjeli asztalkán lévő telefon akkor csörrent meg, amikor a kávéját itta másnap reggel. Fölemelte a kagylót, és – nem tehetett róla – elfogta a bosszúság, amikor meghallotta Laura Whitstable nyers hangját: – Ann, Sarah sokat van együtt Lawrence Steene-nel?

– Jóságos ég, Laura, azért kellett telefonálnod hajnalok hajnalán, hogy ezt megkérdezd tőlem? Honnan tudhatnám?

– Te vagy az anyja, nem?

– De az ember nem számoltatja el örökké a lányát, hogy hol volt és kivel. Már csak azért sem, mert úgysem mondaná meg.

– Ne beszélj mellé! A férfi udvarol neki?

– Nem hinném. Úgy tudom, még el sem vált.

– Tegnap kimondták a válást. Láttam az újságban. Mit tudsz erről az emberről?

– Azt, hogy az öreg Sir Henry Steene egyetlen fia. Úszik a pénzben.

– Azt nem, hogy igencsak rossz a híre?

– Ó, a lányokat mindig vonzzák a rossz hírű férfiak! Ez így van Lord Byron óta. De nem jelent semmit.

– Szeretnék beszélni veled, Ann. Otthon leszel ma este?

– Nem, programom van! – vágta rá Ann.

– Akkor talán hat óra tájban.

– Sajnálom, Laura, de egy koktélpartira megyek...

– Jó, akkor ötkor ott leszek, vagy... – Laura hangja zord elszántságról árulkodott – jobb szeretnéd, ha most mennék át?

Ann kegyesen megadta magát:

– Inkább mégis ötkor.

Bosszús sóhajjal tette le a kagylót. Laura igazán lehetetlen! Az a sok bizottság meg UNESCO meg ENSZ teljesen megbolondította.

Ennek ellenére mosolyogva fogadta. Vidáman, bár kicsit idegesen fecsegett, mialatt Edith behozta a teát. Laura Whitstable csak figyelt és válaszolgatott. Amikor Ann kifogyott a témákból, letette a csészéjét, és a maga szokásos céltudatosságával így szólt: – Sajnálom, hogy gondot okozok neked, Ann, de az történt, hogy Amerikából hazajövet hallottam, amint két férfi Lawrence Steene-ről beszélgetett, és nem éppen kellemes dolgokat mondtak.

– Ó, annyi mindent hall az ember! – vonta meg Ann a vállát.

– Néha érdekes dolgokat is. Két igen megbízható emberről van szó, és mondhatom, nem éppen hízelgően beszéltek Steene-ről. Aztán itt van Moira Denham, a második felesége. Őt ismertem még a férjhezmenetele előtt, majd utána is. Tökéletes idegroncs lett belőle.

– Azt állítod, hogy Sarah is...

– Nem állítom, hogy Sarah-ból is tökéletes idegroncs lesz, ha hozzámegy Lawrence Steene-hez. Ő sokkal rugalmasabb.

– Hát akkor?

– Csak félek, hogy nagyon boldogtalan lesz. És van itt még valami. Olvastál az újságban egy Sheila Vaughan Wright nevű fiatal nőről?

– Mintha a drogfüggőséggel kapcsolatban...

– Igen. Már másodszor indítottak ellene eljárást. Egy ideig Lawrence Steene barátnője volt. Én csak annyit mondok, Ann, amennyiben még nem tudnád, hogy Lawrence Steene különösen veszélyes férfi. Vagy talán tudod?

– Tudom, hogy sok mindent mondanak róla – vallotta be kelletlenül Ann. – De mit vársz tőlem? Nem tilthatom meg Sarah-nak, hogy eljárogasson vele. Ha megtiltanám, valószínűleg még gyakrabban tenné. Te is tudod, hogy a lányok ki nem állhatják, ha előírják nekik, mit csináljanak.

Csak még fontosabbá tenné a szemében az ügyet. Nem hinném, hogy pillanatnyilag komoly volna. Sarah hiúságának hízeleg, hogy egy ilyen hírhedt férfival látják együtt. De te mintha arra céloznál, hogy feleségül akarja venni...

– Igen, azt hiszem, feleségül akarja venni. Tipikus skalpvadász.

– Nem értem, mire gondolsz.

– Ez is egy emberfajta, és nem a legjobb. Tegyük föl, hogy Sarah hozzá akar menni. Te mit gondolnál erről?

– Mit számít, hogy én mit gondolok? A lányok úgyis azt teszik, amit ők akarnak, és ahhoz mennek hozzá, akihez akarnak.

– De Sarah mindig hallgatott rád.

– Nem, Laura, ebben tévedsz! Sarah a maga útját járja. Én nem avatkozom bele.

Laura Whitstable elképedten meredt rá.

– Tudod, Ann, nem ismerem ki magam rajtad. Nem bántana, ha hozzámenne ehhez az emberhez?

Ann rágyújtott egy cigarettára, és türelmetlenül fújta ki a füstöt.

– Nézd, rengeteg rossz hírű férfiból lett jó férj, miután kitombolta magát. És ha csak a tényeket nézzük, Lawrence Steene nagyon jó parti.

– Ez nem befolyásolhat téged, Ann. Te azt akarod, hogy a lányod boldog legyen, nem azt, hogy gazdag.

– Persze. De Sarah, ha még nem vetted volna észre, szereti a szép holmikat. Sokkal inkább vágyik a luxusra, mint én.

– És ezen az alapon választana férjet?

– Valószínűleg nem – felelte Ann nem nagy meggyőződéssel. – Mégis úgy veszem észre, hogy Lawrence tetszik neki.

– És azt hiszed, hogy a pénz sokat nyom a latban?

– Mondom, hogy nem tudom! Inkább fogalmazzunk úgy, hogy Sarah meggondolná, férjhez menjen-e egy szegény fiúhoz. Manapság a lányok másról se beszélnek, mint a pénzről.

– Beszélnek! Hallottam Sarah-t, és mondhatom, minden, amit mondott, roppant ésszerűen hangzott. De a nyelvünk arra való, hogy leplezzük vele a gondolatainkat. A fiatal lányok mindig az adott kor szólamait hangoztatják. Az a kérdés, mit akar valójában!

– Fogalmam sincs. Azt hiszem, csak... szórakozni.

– És gondolod, hogy boldog?

– Ó, igen! Hidd el, remekül szórakozik!

– Én nem láttam olyan nagyon boldognak – jegyezte meg töprengve Laura.

– Minden lány elégedetlennek látszik. Ez afféle póz.

– Lehet. Egyszóval úgy érzed, nem tehetsz semmit Lawrence Steene ellen?

– Fogalmam sincs, mit tehetnék. De miért nem beszélsz vele te róla?

– Én csak a keresztanyja vagyok. Tudom, hol a helyem.

– Tehát nekem kellene beszélnem vele? – kérdezte Ann bosszúsan.

– Nem. Te mondtad, hogy a beszélgetés nem vezet jóra.

– Akkor tennem kellene valamit?

– Nem feltétlenül. Csak arra volnék kíváncsi, mi megy végbe az agyadban.

– Az én agyamban? Semmi. Az égvilágon semmi!

– Ez az, amitől féltem.

– Most már végképp nem értelek.

– Attól féltem – mondta vontatottan Laura –, hogy egyáltalán nem törődsz azzal, mi folyik körülötted. Sokkal mélyebben gyökerezik...

– Ó, már értem! A tudatalattimra gondolsz! És bizonyos fokig engem vádolsz.

– Nem vádollak semmivel.

– Akkor egyszerűen nem értem, mit akarsz tőlem. – Ann fölállt és járkálni kezdett. – Imádom a lányomat. Tudod, milyen sokat jelentett mindig nekem. Hiszen... mindent föláldoztam miatta.

– Tudom, hogy két évvel ezelőtt nagy áldozatot hoztál – bólintott komolyan Laura.

– És? Ez nem elég bizonyíték?

– Mire?

– Hogy mennyire szeretem.

– Egy szóval sem állítottam az ellenkezőjét, kedvesem! Védekezel, de nem az én vádjaim ellen. – Fölállt. – Nem volt bölcs dolog idejönnöm...

– Tudod – s Ann az ajtóhoz kísérte –, az egész olyan bizonytalan még...

– Igen. – Laura kis szünetet tartott, majd a szokásos eréllyel folytatta: – Az áldozatokkal az a gond, hogy nincs végük azzal, hogy meghozzák.

– Mire gondolsz? – lepődött meg Ann.

– Semmire. Isten áldjon. És fogadj el tőlem egy jó tanácsot. Szakmai tanácsot. Ne élj olyan lázas ütemben, hogy ne legyen időd gondolkodni.

Ann elnevette magát; a jókedve visszatért.

– Majd akkor maradok nyugton és gondolkodom, ha olyan öreg leszek, hogy másra már nem vagyok képes.

Edith jött be, hogy leszedjen, Ann pedig, az órára pillantva, ijedten kiáltott föl, és besietett a hálószobájába.

Különös gonddal festette ki magát. Az új frizurája csakugyan sokkal fiatalabbnak mutatja, állapította meg magában. Meghallva az előszobaajtó csukódását, kiszólt Edithnek: – Van valami posta?

Egy-két pillanatig csend volt, Edith nyilván átnézte a borítékokat.

– Csak számlák, asszonyom. És egy levél Sarah kisasszonynak... Dél-Afrikából. – Az utolsó szót megnyomta, de Ann nem vette észre. Épp akkor ment vissza a nappaliba, amikor Sarah megjött.

– Az egyetlen, amit gyűlölök a krizantémban – morogta köszönés helyett a lány –, ez az undok temetőszag! Fölmondok Noreennél, és elmegyek manökennek. Sandra már nem hagy békén, nem szólva arról, hogy sokkal többet kereshetnék. Helló, anya! Teavendéged volt? – kérdezte.

– Laura járt itt.

– Megint? Tegnap is itt volt.

– Tudom. – Ann egy pillanatig habozott, mielőtt bevallotta: – Azért jött, hogy ne hagyjalak együtt járni Larry Steene-nel.

– Attól fél, hogy fölfal a gonosz farkas?

– A jelek szerint. – Ann elszántan folytatta: – Azt is mondta, hogy rossz a híre.

– De hát ezt mindenki tudja! Mintha leveleket láttam volna a hallban. – Sarah kiment, és egy külföldi bélyeggel ellátott levéllel jött vissza.

– Laura szerint véget kellene vetnem az ügynek – folytatta Ann.

Sarah a levélre meredt.

– Tessék? – kérdezte szórakozottan.

– Laura azt mondta, akadályozzam meg, hogy Larryvel járj.

– No de hogyan? – kérdezte jókedvűen Sarah.

– Pontosan ezt kérdeztem tőle én is. Manapság az anyák nem sokat tehetnek.

Sarah leült a szék karfájára, fölnyitotta a levelet, kiterítette a két lapot, és olvasni kezdte.

– Az ember néha elfelejti, hány éves is Laura – folytatta Ann. – Olyan öreg, hogy képtelen lépést tartani a korral. Bár az igazat megvallva, csakugyan aggódnom kellene, amiért olyan sokat vagy együtt Larryvel, de azt gondoltam, bármit mondok, csak elrontom vele a dolgot. Tudom, hogy megbízhatom benned. Hogy nem csinálsz semmi butaságot...

Elakadt. Sarah a levélbe mélyedt, és szórakozottan motyogta: – Persze hogy nem, édesem.

– Tudnod kell, hogy önállóan választhatod meg a barátaidat. Szerintem sokszor éppen abból származnak a súrlódások, hogy... – Megcsörrent a telefon. – Jaj Istenem, ez a telefon! – Odament a készülékhez, és várakozásteljesen vette föl a kagylót. – Halló!... Igen, itt Mrs. Prentice... Igen... Kicsoda? Nem értem pontosan! Cornfordot mondott?... Ó, Cauld... Istenem, de buta vagyok! Maga az, Richard?... Hát igen, annak már jó ideje... Ez kedves magától... Persze hogy nem! Örülök neki! Komolyan mondom!... Micsoda?! Igazán?... Gratulálok! Biztos bájos teremtés... Ez nagyon szép magától... Szívesen megismerkednék vele...

Sarah fölkelt a fotel karfájáról, és lassan az ajtóhoz ment. Mint aki se nem lát, se nem hall. A levelet összegyűrte.

– Nem, holnap nem jó – folytatta Ann –, várjon egy pillanatig! Előveszem a noteszomat... Sarah! – kiáltotta el magát.

– Tessék? – fordult vissza a lánya az ajtóból.

– Hol van a noteszom?

– Fogalmam sincs.

– Akkor keresd meg! – szólt rá Ann ingerülten. – Itt kell lennie valahol! Vagy az ágyam mellett! Siess, kérlek!

Sarah kiment, és néhány pillanat múlva visszajött a notesszal. Ann lapozni kezdett benne.

– Ott van még, Richard? Nem, az ebéd nem jó. Nem jöhetnének át egy italra csütörtökön?... Értem. Kár. És ebédre?... Muszáj azzal a korai vonattal elmenniük? Hol szálltak meg?... De hát az itt van a sarkon! Jöjjenek most mindjárt! El kell mennem, de addig még bőven van időm... Remek!

Jöjjenek máris! – Letette a kagylót, és szórakozottan bámult maga elé.

– Ki volt az? – kérdezte Sarah közönyösen. Majd nagy elszántsággal hozzátette: – Anya, Gerrytől kaptam hírt...

Ann fölugrott.

– Szólj Edithnek, hogy készítse be a legjobb poharainkat! Meg egy kis jeget! Gyorsan! Átjönnek egy italra.

– Kik? – kérdezte Sarah, még mindig közömbösen.

– Richard. Richard Cauldfield.

– Az meg kicsoda?

Ann éles pillantást vetett rá, de Sarah arca nem fejezett ki semmit. Kiment, hogy szóljon Edithnek. Amikor visszajött, Ann nyomatékosan megismételte: – Richard Cauldfield telefonált.

– De ki az a Richard Cauldfield?

Ann összekulcsolta a kezét. Olyan mélységes harag fogta el, hogy muszáj volt megvárnia, amíg lehiggad.

– Még a nevére sem emlékszel?

Sarah még egyszer a markában szorongatott levélre pillantott.

– Ismertem? – kérdezte teljesen természetesen. – Mondj róla valamit!

– Richard Cauldfield! – mondta harmadszor is Ann, ezúttal olyan nyersen, hogy Sarah döbbenten kapta föl a fejét. Hirtelen megvilágosodott az agya.

– Csak nem az a régi udvarlód?!

– De.

– Nahát! – kiáltott föl a lány őszinte derűvel. – Még mindig eszi érted a fene?

– Nem – felelte kurtán Ann. – Megházasodott.

– Jól tette. Milyen lehet a felesége?

– Mindjárt átjönnek egy italra. A Langportban szálltak meg. Rakd el innen ezeket a könyveket! És vidd ki a holmidat a hallba! A kesztyűdet is! – Kinyitotta a retiküljét, és aggodalmasan megvizsgálta az arcát a parányi tükörben. – Jól nézek ki? – kérdezte, amikor Sarah visszajött.

– Remekül! – felelte gépiesen a lány.

Ann bekattintotta a táskáját, és nyugtalanul járkálni kezdett, közben odébb tolt egy széket, megigazított egy párnát.

– Anya! Hírt kaptam Gerrytől!

– Igazán? – Azok a bronzsárga krizantémok jobban mutatnának a sarokasztalkán.

– Borzalmas pechje volt.

– Valóban? – A cigarettadobozt ide, a gyufát mellé.

– Valami betegség támadta meg a narancsfákat, aztán súlyos adósságba verték magukat, és most... most mindent el kellett adniuk. Az egész fuccsba ment.

– Kár. De nem mondhatnám, hogy meglep.

– Miért?

– Gerryvel mindig történik valami efféle.

– Hát... igen. – Sarah-t szemmel láthatóan lesújtotta az ügy. De a Gerry balsorsa miatti fölháborodása most nem látszott olyan őszintének, mint azelőtt. – Nem tehet róla – folytatta tétován.

– Lehet, de akármibe fog bele, mindig rosszul sül el.

Sarah visszaült a fotel karfájára.

– Anya – kezdte komolyan –, igazán azt hiszed, hogy Gerry sosem viszi semmire?

– Nagyon úgy fest a dolog.

– Pedig én tudom... biztosan tudom, hogy sokféle tehetség rejlik benne.

– Elbűvölő fiú. De valahogy nem való erre a világra... Hol a sherry? Richard jobb szerette a sherryt, mint a gint!

– Gerry azt írja, hogy átmegy Kenyába egy másik haverjával. Autókereskedést nyitnak, és egy javítóműhelyt is berendeznek.

– Érdekes – jegyezte meg Ann hány balfácán végzi azzal, hogy javítóműhelyt nyit.

– De Gerry mindig bolondja volt az autóknak. Nem emlékszel, egyszer tíz fontért vett egy roncsot, és milyen remekül kipofozta? Hidd el, nem igaz, hogy lusta, vagy nem akar dolgozni! Igenis dolgozik, sőt néha nagyon keményen! Csak talán rosszul méri föl a lehetőségeket.

Ann csak most figyelt föl rá, miket mond.

– Tudod, Sarah – jelentette ki határozottan –, én a te helyedben kiverném Gerryt a fejemből.

Sarah döbbenten nézett rá. A szája veszedelmesen remegett.

Megszólalt a csengő.

– Itt vannak! – kiáltott föl Ann. – Odament a kandallóhoz, és mesterkélten nekitámaszkodott a párkánynak.

NEGYEDIK FEJEZET

Richard azzal a hangsúlyozott otthonossággal lépett be a szobába, amelyet akkor vett föl, amikor zavarban volt. Ha nincs Doris, biztos, hogy nem jön el. De Doris olyan kíváncsi volt, és annyit nyaggatta, nyúzta. Csinos és fiatal volt, s miután hozzáment egy nála jóval idősebb férfihoz, azt akarta, hogy minden az ő akarata szerint történjék.

Ann elbűvölő mosollyal fogadta a vendégeket, és közben úgy érezte magát, mint aki színpadon játszik.

– Richard! De örülök, hogy látom! Ő az ifjú feleség?

A kölcsönös üdvözlések és semmitmondó megjegyzések közben mindkettőjük agya lázasan forgott.

Mennyire megváltozott! – gondolta Richard. – Alig lehet ráismerni. S szinte megkönnyebbült. – Túl elegáns. És divatos és hangos. Már nem illenénk össze. – S elöntötte a hála Doris iránt. Eleinte egészen a bolondja volt, hisz olyan fiatal! De néha nyugtalanul konstatálta, hogy gondosan megfogalmazott mondatai idegesítik, és állandó derűje fárasztja. Azt nem vallotta be magának, hogy „lefelé” nősült; egy tengerparti szállodában ismerkedtek össze, a lány apja jómódú építési vállalkozó volt, de már visszavonult az üzlettől. A szülők az idegeire mentek, bár most már nem annyira, mint egy évvel ezelőtt. És lassan elfogadta Doris barátait is. Doris persze sosem léphet a halott Aline helyére. De fölébresztette szunnyadó érzékeit, és pillanatnyilag ez is elég.

Dorist, aki a szíve mélyén egy kicsit féltékenykedett Mrs. Prentice-re, kellemesen meglepte az asszony külseje.

Milyen öreg! – állapította meg a fiatalok kegyetlen őszinteségével. Annál mélyebb benyomást keltett benne a szoba berendezése. A lány is szörnyen divatos: mintha egyenesen a Vogue lapjairól lépett volna le. Mindez együtt valahogy mégis növelte a szemében Richard értékét.

Annt megdöbbentette Richard változása. Ez a férfi, aki olyan bizalmasan társalog vele, tökéletesen idegen. És nemcsak őneki, ő is idegen neki. Ők ketten ellenkező irányban haladtak, és már nincs közös talaj a lábuk alatt. Azelőtt is tudatában volt a Richardban rejlő kettősségnek. Mindig volt benne hajlam a merevségre és nagyképűségre. Hétköznapi férfi volt érdekes lehetőségekkel. Azóta bezárult az ajtó e lehetőségek előtt. Az a Richard, akit Ann szeretett, foglya lett ennek az enyhén nagyképű, tipikus angol férjnek. És megismerkedett ezzel a zsákmányra leső, üres fejű leányzóval, akinek se szíve, se esze, csak a rózsaszínű hamvassága és a fiatalságából fakadó szexepilje. Azért vette el ezt, mert ő elküldte. Haragjában és sértődöttségében prédájául esett az első nőnek, aki kivetette rá a hálóját. Bár lehet, hogy jobb is így. Hiszen boldognak látszik.

Sarah italt hozott, és udvariasan társalgott. A véleményét tökéletesen ki lehetett fejezni egyetlen mondatban: Milyen lesújtóan unalmasak! Ő nem érzékelte a felszín alatti áramlásokat. A tarkója mögött még mindig tompán lüktetett: Gerry... Gerry...

– Úgy veszem észre, teljesen átalakították a szalont – nézett körül Richard.

– Nagyon bájos! – udvariaskodott Doris. – Most nagy divat az empire! Milyen volt azelőtt?

– Régimódi és csupa rózsaszín – mondta tétován Richard. Emlékezetében megjelent a meleg kandallótűz, Ann és ő a régi díványon, amelyet száműztek, hogy helyet csináljanak az empire kanapénak. – Nekem úgy jobban tetszett.

– A férfiak olyan nehézkesek, ugye, Mrs. Prentice? – mosolygott Doris.

– A feleségem elhatározta, hogy korszerűsíti az ízlésemet – jegyezte meg Richard.

– Természetesen, drágám! Nem hagyom, hogy időnek előtte megcsontosodott vénség váljék belőled. Ugye hogy megfiatalodott azóta, hogy nem látta, Mrs. Prentice?

Ann kerülte Richard tekintetét.

– Ragyogóan néz ki.

– Elkezdtem golfozni – közölte a férfi.

– Találtunk egy házat Basing Heath közelében – vette át a szót megint Doris. – Jó a vonat-összeköttetés, hiszen Richard mindennap bejár Londonba. És remek golfpályája van. Persze a hétvégeken alig lehet elférni rajta.

– Manapság nagy szerencse, ha olyan házat talál az ember, amilyet keres – szúrta közbe Ann.

– Bevezettük a gázt és a villanyt, és teljesen modernizáltuk. Richard eleinte egy afféle omladozó régi majorságra vágyott, de én megmakacsoltam magam. Mi, nők, a praktikus oldalukról nézzük a dolgokat, igaz?

– Biztos vagyok benne – jegyezte meg Ann udvariasan –, hogy egy modern ház roppant megkönnyíti a háztartást. Kertjük is van?

– Nincs – mondta Richard.

– Már hogyne lenne? – vágta rá szinte ugyanakkor Doris. – Hogy mondhatsz ilyet, drágám, azok után, hogy azt a tömérdek tulipánhagymát elültettük?

– Mindössze negyed acre – legyintett Richard. Egy pillanatra találkozott a tekintetük. Annak idején olykor elábrándoztak a kertjükről, ha netán vidékre költöznének. Bekerített gyümölcsös, elöl pedig pázsit és fák... Gyorsan Sarah felé fordult: – Nos, ifjú hölgy, te mit kezdtél magaddal? – Egyszerre visszatért a régi idegessége, s ettől utálatosan gúnyossá vált a hangja. – Gondolom, egyik party a másik után...

Sarah nevetett, s közben azt gondolta: Már el is felejtettem, milyen undok volt őurasága. Jó, hogy levakartam anyáról.

– Persze! – mondta fennhangon. – De hetenként legföljebb kétszer iszom le magam.

– Manapság a lányok túl sokat isznak. Nem tesz jót az arcbőrüknek. Bár meg kell mondanom, a tiéd kifogástalan.

– Emlékszem, magát mindig érdekelték a szépítőszerek – mondta mézédesen Sarah. Majd Dorishoz hajolt, aki Ann-nel beszélgetett: – Adhatok még egy italt?

– Köszönöm, nem, Miss Prentice. Már ez is a fejembe szállt. Milyen isteni bárszekrényük van! Roppant elegáns az egész!

– És nagyon kényelmes – jegyezte meg Ann.

– Még nem mentél férjhez, Sarah? – kérdezte Richard.

– Nem. Habár vannak reményeim.

– Gondolom, kijár Ascotba meg a többi hasonló eseményre – irigykedett Doris.

– Idén az eső tönkretette a legjobb ruhámat – panaszolta Sarah.

– Tudja, Mrs. Prentice – fordult a fiatalasszony Ann felé – maga egészen más, mint amilyennek elképzeltem.

– Miért, milyennek képzelt el?

– A férfiak olyan buták, amikor le akarnak írni valakit.

– Engem milyennek írt le Richard?

– Nem is tudom... Nem az a fő, mit mondott, hanem hogy milyen benyomást keltett bennem. Valahogy úgy képzeltem, hogy afféle csöndes, szürke kis egér! – és harsányan fölkacagott.

– Csöndes, szürke kis egér? Lesújtóan hangzik!

– Jaj, dehogy! Richard borzasztóan csodálta magát. Néha majdnem féltékeny voltam!

– Ez elég képtelenül hangzik.

– Tudja, hogy van ez! Amikor a férjem hallgat és nincs kedve beszélgetni, azzal ugratom, hogy biztos magára gondol.

(Gondolsz rám, Richard? Igazán? Ne tedd. Én se gondolok rád soha.) – Ha egyszer Basing Heath felé jár, ne mulassza el, hogy meglátogat bennünket, Mrs. Prentice!

– Szívesen!

– Persze, mint mindenütt, nálunk is a személyzet a legfőbb gond. Csak bejárónőt kapni, és azok olyan megbízhatatlanok!

Richard abbahagyta a Sarah-val folytatott kínos beszélgetést.

– Még mindig megvan a jó öreg Edith?

– Persze. Nem is tudom, mihez kezdenénk nélküle.

– Remekül főzött. Milyen finom könnyű vacsorákat ütött össze!

Edith könnyű vacsorái... a kandallótűz... a rózsamintás csinz huzatok... Ann lágy hangja és rozsdabarna haja... a jövő... a közös tervezgetés... a nemsokára hazaérkező lány... Álmában sem gondolta volna, hogy éppen ebből lesz a baj.

Ann figyelmesen nézte. Egy röpke pillanatig a régi Richardot látta, az ő Richardját, aki most a férfi szomorúan emlékező szeméből nézett rá.

Az igazi Richard? Nem ugyanolyan igazi-e Doris Richardja, mint az övé?

De az ő Richardja máris eltűnt ismét. Aki elbúcsúzott, az Doris Richardja volt. Még néhány, újabb kellemkedés – hát sosem mennek el? Ez az ellenszenves, mohó teremtés, a finomkodó hangjával! Az ő műve. Ő űzte el szegény férfit abba a szállodába, ahol Doris várta.

De csakugyan szegény? Csinos, fiatal felesége van, és valószínűleg nagyon boldogok.

Sarah udvariasan kikísérte őket, visszajött, s csak ennyit mondott: – Phű! Ezen is túl vagyunk! Adj hálát az égnek, anya, hogy megmenekültél tőle!

– Igen – felelte Ann olyan hangon, mintha álmában beszélne.

– Most is hozzá szeretnél menni?

– Nem. Most már nem szeretnék hozzámenni.

(Eltávolodtunk attól a ponttól, ahol az életünk összeért. Te erre mentél, Richard, én meg arra. Már nem az vagyok, akivel együtt sétáltál a St. James-parkban, és te sem az vagy, akivel meg akartam öregedni. Idegenek lettünk. Neked nem tetszett az én mostani külsőm, én pedig unalmasnak és nagyképűnek találtalak...) – Halálra untad volna magad – jelentette ki Sarah a fiatalok meggyőződésével.

– Igen – bólintott Ann. – Így igaz. Halálra untam volna magam.

(Képtelen volnék még nyugodtan ülni és várni, hogy megöregedjem! Nekem programokra, szórakozásra van szükségem.) Sarah gyöngéden megsimogatta a vállát.

– Semmi kétség, édesem, hogy imádod a jó murikat. Halálra unnád magad egy elővárosi miniatűr kertben, ahol mást se tehetnél, mint várnád, hogy Richard hazaérkezzen a hat-tizenötössel, vagy elmondja, hogyan talált bele három ütéssel a negyedik lyukba. Ez nem a te életformád.

– Volt idő, amikor tetszett volna.

(Egy kőkerítéses kert, pázsit és fák, és egy kis Anna királynő korabeli, fakóvörös téglaház. Richard pedig nem golfozni járna, hanem a rózsákat öntözné és harangvirágot ültetne a fák alá. Vagy ha mégis golfozna, boldog lennék, ha három ütéssel beletalálna a negyedik lyukba!) Sarah gyöngéden arcon csókolta az anyját.

– Hálás lehetsz nekem, drágám, hogy segítettem kimászni ebből az ügyből. Ha én nem lettem volna, biztosan hozzámész.

Ann kicsit elhúzódott. Szembogara összeszűkült, ahogy Sarahra meredt.

– Ha te nem lettél volna, biztosan hozzámegyek. De most már nem mennék. Már semmit se jelent nekem. – Odament a kandallóhoz, ujjait végigfuttatta a párkány mentén, s a szeme elsötétült a fájdalomtól. – Semmit – mondta halkan. – Az égvilágon semmit. Milyen gonosz tréfa az élet!

Sarah még egy italt töltött magának. Kis ideig ott maradt a bárszekrénynél, majd megfordult, és szándékolt közönnyel így szólt: – Anya... azt hiszem, jobb, ha elmondom: Larry feleségül akar venni.

– Lawrence Steene?

– Ő.

– És mi a szándékod?

Sarah gyors, könyörgő pillantást vetett az anyjára, de ő nem nézett rá. Így hát azt felelte: – Nem tudom. – A hangja kétségbeesett, gyerekes félelemről árulkodott. Újabb reménykedő pillantást küldött Ann felé, de az ő arca merev és elutasító maradt. Csak jó egy perc elteltével szólalt meg: – Ebben neked kell döntened.

– Tudom.

Sarah fölvette az asztalkáról Gerry levelét, és lassan forgatta az ujjai között. Amikor megszólalt, a hangja közel állt a síráshoz: – Nem tudom, mit tegyek!

– Én meg azt nem tudom, mivel segíthetnék rajtad.

– De mit gondolsz? Mondj már valamit!

– Már elmondtam, hogy nincs valami jó híre.

– Az nem számít! Halálra unnám magam egy erényes férfi mellett!

– Persze úszik a pénzben – folytatta tűnődve Ann. – Sok szórakozásban részesíthet. De ha nem szereted... A helyedben nem mennék hozzá, ha nem szeretném.

– Bizonyos szempontból szeretem – mondta vontatottan Sarah.

– Akkor mi a gond? – Ann fölállt, s az órára pillantott.

– Jóságos ég, majdnem elfelejtettem, hogy elígérkeztem Eliotékhoz. Máris elkéstem!

– Tudod... – kezdte újra Sarah.

– Csak nincs valaki más? – szakította félbe Ann.

– Nincs. Azaz. – Ismét lenézett az összegyűrt levélre.

– Ha Gerryre gondolsz, én a te helyedben kiverném a fejemből. Gerry nem való hozzád, és minél előbb belátod ezt, annál jobb.

– Talán igazad van...

– Biztos vagyok benne, hogy igazam van – vágta rá Ann. – Vess véget ennek az ügynek! És ha nem szereted Lawrence-t, ne menj hozzá. Még mindig nagyon fiatal vagy.

– Ugyanúgy hozzá is mehetnék Larryhez – jegyezte meg Sarah, s odament a kandallóhoz. – Végtére őrült csinos... Jaj, anya! – kiáltott föl. – Mondd, mit tegyek?

– Úgy viselkedsz, mint egy kétéves kisgyerek! – förmedt rá Ann. – Hogy dönthetném el én a te életedet? Egyedül a tiéd a felelősség.

– Tudom.

– Akkor hát? – türelmetlenkedett az anyja.

– Azt hittem, segítesz nekem.

– Már mondtam, hogy senkihez se kell hozzámenned. Csak ha te is akarod.

Sarah arcáról még nem tűnt el az iménti gyerekes riadtság.

– De te szívesen megszabadulnál tőlem, igaz? – kérdezte váratlanul.

– Hogy mondhatsz ilyet? Egyáltalán nem akarok megszabadulni tőled! Micsoda ötlet!

– Bocsáss meg, nem gondoltam komolyan. Csak minden olyan más most. Úgy értem, azelőtt olyan jól megvoltunk együtt. De mostanában, úgy veszem észre, kezdek az idegeidre menni.

– Néha nagyon ideges vagyok – mondta hűvösen Ann.

– De te is sokszor indulatoskodsz.

– Az egész az én hibám – folytatta Sarah töprengve.

– A legtöbb barátnőm már férjhez ment. Pam is, Betty is, Susan is. Joan nem, de ő belevetette magát a politikába.

– Kis szünetet tartott. – Tényleg jó mulatság volna férjhez menni Larryhez. Megkapnám a sok szép ruhát és bundát, amire vágyom...

– Én is azt hiszem, jobb, ha olyasvalakihez mész hozzá, akinek van pénze – jelentette ki Ann szárazon. – Meglehetősen költséges ízlésed van. Sosem jössz ki a zsebpénzedből.

– Gyűlölöm a szegénységet!

Ann mély lélegzetet vett. Nem tudta, mit mondjon.

– Édesem, csakugyan fogalmam sincs, mit tanácsoljak. Tudod, úgy érzem, ez teljesen a te ügyed. Nem volna jó, ha belekényszerítenélek valamibe, vagy éppen ellenkező tanácsot adnék. Magadnak kell döntened. Remélem, te is így látod.

– Persze! – vágta rá Sarah. – Nem akarok gondot okozni neked. Csak azt az egyet áruld el, te mit érzel Lawrence iránt?

– Valójában semmit. Se jót, se rosszat.

– Én néha egy kicsit... félek tőle.

– Édesem! – Ann őszintén meglepődött. – Nem butaság ez?

– Lehet, hogy az... – és Sarah tépdesni kezdte Gerry levelét. Először kettőbe, aztán keresztben, majd egészen apró fecnikre. Majd a levegőbe szórta, és figyelte, ahogy a papírdarabkák lassan a padlóra hullanak, mint a hó.

– Szegény Gerry! – Gyors oldalpillantást vetett az anyjára: – Igazán érdekel téged, mi történik velem?

– No de Sarah! Hát persze!

– Sajnálom, hogy újra meg újra felhozom, de valahogy olyan furcsán érzem magam. Mintha hóviharban igyekeznék haza, és nem látnám az utat. Ijesztő érzés. Minden és mindenki másnak látszik. Te is, anya.

– Ez már csakugyan butaság, kicsim! De tényleg indulnom kell!

– Olyan fontos neked az a party?

– Szeretném látni Kit Eliot új freskóterveit.

– Értem... Tudod, anya, lehet, hogy sokkal jobban tetszik nekem Lawrence, mint hittem.

– Ez nem lepne meg – jelentette ki Ann könnyedén.

– De ne siesd el. Isten veled, drágám! Rohanok!

És nemsokára becsapódott mögötte az előszobaajtó. Edith bejött, hogy leszedje a nappaliban a poharakat. Sarah föltett egy lemezt, és szomorkás élvezettel hallgatta Paul Robeson énekét:

„Sometimes I feel like a motherless child...”

– Micsoda nótákat szeret a kisasszony! Libabőrös lesz tőle a hátam! – dohogott Edith.

– Szerintem szép.

– Kinek-kinek a maga ízlése szerint... Miért nem tudják egyesek a cigarettahamut a hamutartóba verni? – mérgelődött az öregasszony. – Szanaszét szórják a szőnyegen!

– Állítólag jót tesz neki.

– Mindig ezt mondják, de ma éppúgy nem igaz, mint tegnap. És miért kell magának is szanaszét dobálni a papírt, amikor ott a papírkosár?

– Ne haragudj, Edith, nem jutott eszembe. Összetéptem a múltamat, és minél látványosabban akartam csinálni.

– A múltját! – horkant föl Edith. Sarah arcára pillantott, és egyszerre megszelídült: – Valami baj van, szépségem?

– Semmi. Azt fontolgatom, hogy férjhez megyek.

– Ne siesse el! Várja meg a nagy őt!

– Szerintem mindegy, kihez megy férjhez az ember. Előbb-utóbb minden házasság elromlik.

– Ne mondjon butaságokat, kisasszony! Hogy jut az eszébe ilyesmi?

– El akarok menni innen! – tört ki a lány.

– Szeretném tudni, mi kifogása van az otthona ellen!

– Nem tudom. Valahogy... olyan más lett. De miért?

– Talán azért, mert felnőtt a kisasszony. – Edith az ajtóhoz ment a poharakkal megrakott tálcával, majd hirtelen letette, és visszajött. Megsimogatta Sarah fejét úgy, ahogy évekkel azelőtt a gyerekszobában.

– Jól van, na, kicsim...

Sarah hirtelen kitörő jókedvvel derékon kapta, és vadul elkezdett keringőzni vele.

– Férjhez megyek, Edith, hát nem vicces? Mr. Steene-hez megyek hozzá! Úszik a pénzben, és állatian jóképű! Nem vagyok szerencsés lány?

Edith morogva szabadította ki magát.

– Először sír, aztán kacag! Mi lelte magát?

– Egy kicsit megbolondultam! Te is eljössz az esküvőmre! Veszek neked egy szép, új ruhát! Piros bársonyból!

– Az esküvő nem koronázás! – háborgott Edith.

Sarah Edith kezébe adta a tálcát, és az ajtó felé tolta:

– Menj már, te zsémbes angyal!

Edith sűrű fejcsóválás közepette ment ki. Sarah levetette magát a fotelba, és heves sírásban tört ki.

A gramofonlemez lassan lejárt; Paul Robeson még egyszer megismételte a maga szomorú, mély hangján:

Sometimes I feel like a motherless child –

A long way from Home...[3]

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Edith lassan és mereven mozgott a konyhában. Az utóbbi időben egyre jobban hasogatott a „reju mája”, és ez nem tett jót a kedélyállapotának. Még mindig makacsul elzárkózott attól, hogy bármit is leadjon a háztartási teendőkből.

Egyetlen asszonynak – akit Edith csak „az a Mrs. Hopper”-ként emlegetett, és mindannyiszor lebiggyesztette a száját – volt szabad bejárnia hetenként egyszer, s bizonyos munkákat elvégezni az öregasszony vizsla tekintetével kísérve, de minden más segítséget kereken visszautasított.

– Eddig is megbirkóztam vele, nem? – ez volt a jelszava.

Így hát változatlanul „birkózgatott”, arcán egy vértanú kifejezésével és egyre savanyúbb kedvvel. Legújabban fölvette azt a szokást, hogy egész nap morgott a bajusza alatt. Most is ezt tette: – Ebédidőben hozzák ki a tejet! Micsoda szemtelenség! A tejet reggeli előtt szokás kiszállítani! Pimasz kölyök, ideállít fütyörészve a fehér köpenyében! Mit gondol, ki ő?

– A kilincs kattanása szakította félbe a monológot. – Na hiszen, kezdődik a kalamajka! – morogta, és dühösen elmosott egy tálat a csap alatt.

– Edith! – hallatszott Ann hangja.

Az öregasszony kivette a kezét a mosogatóvízből, és gondosan beletörölte a papírtörlőbe.

– Edith! Edith!

– Jövök, asszonyom! – Fölvonta a szemöldökét, lebiggyesztette a száját, s a hallon át bement a nappaliba, ahol Ann a leveleket és számlákat nézte át.

– Telefonált Dame Laurának?

– Természetesen.

– Megmondta neki, hogy sürgős? Hogy muszáj beszélnem vele? Mit mondott, mikor jön?

– Azt, hogy mindjárt indul.

– Akkor miért nincs még itt?

– Még csak negyedórája telefonáltam neki. Mihelyt asszonyom elment.

– Nekem úgy tetszik, hogy már egy óra is eltelt azóta! Miért nem jön?

– Ne idegesítse már magát! – csillapította Edith.

– Megmondta neki, hogy beteg vagyok?

– Azt mondtam, hogy már megint kiborult.

– Mi az, hogy kiborultam? – förmedt rá Ann. – Csak az idegeimmel van baj. Ronggyá lettek.

– Úgy, ahogy mondja.

Ann újabb haragos pillantást lövellt a hűséges öreg cselédre. Előbb az ablakhoz sietett, majd vissza a kandallóhoz. Edith követte a tekintetével, s közben széles, agyondolgozott keze le-föl mozgott a köténye előtt. – Nem tudok nyugton maradni! – mondta az asszony panaszos hangon.

– Egy szemhunyásnyit se aludtam az éjszaka. Borzalmasan érzem magam. Borzalmasan! – Leült egy székre, s mindkét kezét a halántékára szorította. – Nem tudom, mi van velem!

– Én tudom – mondta Edith. – Túl sokat csavarog. Nem tesz jót a maga korában.

– Edith! – csattant föl Ann. – Maga egyre szemtelenebb! Régóta van nálam, és becsülöm a szorgalmát, de ha visszaél ezzel, kénytelen leszek megválni magától.

Edith a plafonra emelte a szemét, és felöltötte vértanúarcát.

– Akkor butább, mint gondoltam – jelentette ki. – Egy pillanat alatt találnék új helyet. De mi lenne magával? Legfeljebb egy bejárónőt kapna. Vagy egy külföldit. Aztán minden úszna az olajban, és megfájdulna tőle a gyomra, nem szólva a szagról! Meg azok az idegenek még telefonálni se tudnak, hiszen nem értik meg a neveket! Vagy kap egy nett, folyékonyan beszélő nőt, aztán egy szép napon arra jön haza, hogy eltűnt a bundáival és ékszereivel együtt. Épp a napokban hallottam egy ilyen esetet a szemközti házból. Nem, maga azt szereti, ha rendben mennek a dolgok. Úgy, ahogy régen. Én könnyű ételeket főzök magának, és nem töröm el a szép porcelánját mosogatás közben, ahogy ezek a szeleburdiak, és ami fő, ismerem a szokásait. Néha nehéz a kedvére tenni, de hát mindenkinek megvan a maga keresztje, mondja a Szentírás, és én hívő keresztény vagyok.

Ann behunyta a szemét, és nyögve ringatta magát.

– Jaj, a fejem... a fejem...

Edith savanyú képe megenyhült, s szeméből gyengédség áradt.

– Jól van, na. Csinálok magának egy csésze erős teát!

– Nem akarok teát! – nyűgösködött Ann. – Utálom a teát!

Edith megint sóhajtott, és a plafonra emelte a szemét.

– Ha nem, hát nem. – S kiment.

Ann kivett a dobozból egy cigarettát, meggyújtotta, szívott egyet-kettőt, majd elnyomta a hamutartóban. Fölállt és megint járkálni kezdett. Egy-két perc elteltével a telefonhoz ment és tárcsázott.

– Halló!... Beszélhetnék Lady Ladscombe-bal?... Te vagy az, Marcia drágám? – A hangja mesterkélten vidámmá vált.

– Hogy vagy?... Ó, igazán semmi. Csak gondoltam, fölhívlak... Nem tudom, kedvesem... csak egy kicsit levert vagyok, tudod, hogy van ez... Mit csinálsz holnap délben?... Értem... És csütörtök este? Aznap teljesen szabad vagyok. Remek lesz! Szólok Leenek vagy valaki másnak, és összehozunk egy jó dumapartit. Délelőtt még fölhívlak!

Letette a kagylót, és máris elapadt a jókedve. Folytatta a járkálást. Majd meghallva a csengőt, megállt, s várakozásteljesen fülelt. Hallotta, hogy Edith azt mondja: – A nappaliban várja! – A következő pillanatban már be is jött Laura Whitstable. Fenségesen szigorú arccal, mint mindig, de azzal a megnyugtató szilárdsággal, melyet a hánykolódó hullámok közül kiemelkedő szikla sugall.

– Jaj, Laura! Laura! – kiáltott Ann szinte hisztérikusan, és odaszaladt hozzá. – De örülök, hogy eljöttél!

Dame Laura szemöldöke a homlokára kúszott, és figyelmesen fürkészte a barátnőjét. Kezét Ann vállára téve, szelíd erőszakkal lenyomta a kanapéra, és leült mellé.

– Mi van veled?

– Úgy, de úgy örülök, hogy látlak! Azt hiszem, meg fogok őrülni!

– Ugyan! Mi a baj?

– Semmi. Az égvilágon semmi. Csak az idegeim... Nem tudok nyugodtan ülni. Nem tudom, mi van velem.

– Hm. – Laura szakértő szemmel mérte végig. – Nem vagy valami jó színben. – Valójában megdöbbentette Ann külseje: az erős smink alatt sovány és elgyötört volt az arca. Évekkel öregebbnek látszott, mint amikor néhány hónappal ezelőtt utoljára találkoztak.

– Teljesen jól vagyok – bizonykodott ingerülten Ann.

– Egyszerűen... nem tudom, mi van velem. Csak akkor alszom el, ha beveszek valamit. És olyan ingerlékeny és rosszkedvű vagyok!

– Jártál orvosnál?

– Az utóbbi időben nem. Csak bromidot adnak, és azt mondják, ne vigyem túlzásba a dolgokat.

– Nagyon jó tanács.

– Tudom, de az egész olyan abszurd. Tudod, hogy sosem voltam ideges. Azt sem tudtam, mik azok az idegek!

Laura pár percig hallgatott, s fölidézte magában a három évvel korábbi Ann Prentice-t. A nyájas higgadtságát, életvidámságát, kedvességét és kiegyensúlyozottságát. Mélységes szomorúság fogta el.

– Könnyű azt mondani, hogy sosem voltál ideges – mondta végül. – Akinek először törik el a lába, szintén nem tudja még, milyen egy lábtörés.

– De mitől vagyok ideges?

– Az orvosodnak igaza van – mondta Laura óvatosan. – Valószínűleg túlerőlteted magad.

– Nem emészthetem magam itthon egész nap! – csattant föl Ann.

– Az ember úgy is ellehet otthon, hogy nem emészti magát.

– Nem! – tiltakozott Ann hevesen gesztikulálva. – Én képtelen vagyok itthon ülni és semmit se csinálni.

– Miért?

– Nem tudom. – Ann keze még hevesebben röpködött.

– Nem bírom az egyedüllétet. Nem bírom! – Kétségbeesett pillantást vetett Laurára. – Ha azt mondom, hogy félek egyedül, biztos azt gondolod, hogy megbolondultam.

– Ellenkezőleg. Ez a legértelmesebb mondat, amit eddig hallottam tőled. Mert ez az igazság.

– Az igazság? – Ann behunyta a szemét. – Mit értesz igazságon?

– Azt, ami nélkül semmire se jutunk.

– Ó, te ezt nem értheted! Te sosem féltél az egyedülléttől.

– Nem.

– Akkor nem is érthetsz meg.

– De igen. Miért hívtál ide? – kérdezte lágyan Laura.

– Muszáj volt beszélnem valakivel! És azt hittem, te talán... tudsz valamit tenni. – Reménykedve nézett a barátnőjére.

– Értem – sóhajtott Laura. – A varázserőmben bíztál.

– Nem tehetnél értem valamit? Pszichoanalízisre gondolok. Vagy hipnotizálásra, vagy akármire.

– Tehát valami modern hókuszpókuszra. – Laura határozottan megrázta a fejét. – Én nem tudok nyulakat elővarázsolni a cilinderemből. Ezt neked kell megtenned. De előbb ki kell derítened, mi van a kalapban.

– Mire gondolsz?

Laura néhány pillanatig töprengett.

– Ugye, nem vagy boldog, Ann? – kérdezte azután, de ez inkább megállapításnak hangzott.

– De boldog vagyok! – jelentette ki Ann gyorsan. Talán túlságosan gyorsan. – Legalábbis bizonyos tekintetben. Élvezem az életet.

– Nem vagy boldog – ismételte meg Laura könyörtelenül.

– Létezik egyáltalán boldog ember? – kiáltott föl Ann, s legyintett.

– Hála Istennek, elég sok. De te miért nem vagy az?

– Nem tudom.

– Rajtad csakis az igazság segíthet. A választ pedig te is tudod.

Ann pár pillanatig hallgatott, majd összeszedte a bátorságát, s kitört: – Azt hiszem... ha őszinte akarok lenni... azért, mert öregszem. Középkorú nő lett belőlem, kezdek csúnyulni, és semmit sem várhatok a jövőtől.

– Jaj, kedvesem! Semmit sem várhatsz tőle? Kitűnő egészségnek örvendsz, nem vagy buta, és annyi minden van az életben, amire az embernek csak idősebb korában jut ideje. Könyvek, virágok, zene, képek, az emberek, a napsütés... mindaz, amit együttvéve Életnek nevezünk!

Ann ismét hallgatott egy sort, majd dacosan kijelentette:

– Szerintem az egész a szexszel függ össze. Ha az ember nem tetszik többé a férfiaknak, semmi más nem számít.

– Ez igaz lehet némely nőkre. De nem rád, Ann. Emlékszel ezekre a sorokra: „Eljő az óra, mikor az ember meglelheti élte boldogságát, de vajon rátalál-e?” Te egyszer közel jártál hozzá, igaz?

Ann arca ellágyult. Hirtelen sokkal fiatalabbnak látszott.

– Igen – súgta. – Volt egy ilyen órám. Richarddal. Vele boldogan megöregedhettem volna.

– Tudom – bólintott Laura együttérzően.

– De most... még csak nem is sajnálhatom, hogy elveszítettem! Tudod, újra találkoztunk, úgy egy évvel ezelőtt, és semmit, de semmit nem jelentett már nekem! Éppen ez a tragikus, az abszurd benne. Hogy vége. Hogy már semmit se jelentünk egymásnak. Teljesen hétköznapi, középkorú férfi lett belőle, egy kicsit beképzelt, meglehetősen unalmas, és fülig szerelmes a csinos, üres fejű, affektáló kis feleségébe. És mégis... Ha összeházasodtunk volna, azt hiszem, boldogok lennénk egymással. Tudom, hogy boldogok lennénk.

– Én is azt hiszem – bólintott Laura.

– Olyan közel volt a boldogság – Ann hangja remegett az önsajnálattól –, és hagytam, hogy elszálljon. Sarah miatt.

– Úgy van – bólintott ismét Laura. – És ezt sosem bocsátottad meg neki.

Ann összerezzent.

– Hogy érted ezt?

– Ezek az áldozatok! – horkant föl Laura. – A véres áldozatok! Gondold meg, mit jelent ez a szó. Nem csak egy hősies gesztust, amely attól felemelő, hogy nemes lélekről tanúskodik. Könnyű kitárni mellünket a tőrnek, mert az áldozat ezzel véget is ér abban a percben, amikor önmagunk fölé növünk. De a legtöbb áldozattal utána is együtt kell élni a nap mind a huszonnégy órájában, és ez sokkal nehezebb. Ehhez igazán nagynak kell lenni.

Ann arcát vörösre festette a harag.

– Föláldoztam az életemet, a boldogságom egyetlen esélyét Sarah miatt, és te csak annyit tudsz mondani, hogy nem volt elég?

– Nem ezt mondtam.

– Minden az én hibám, ugye?

– A gondok fele abból származik, hogy az ember azt hiszi magáról, jobb, mint valójában.

De Ann nem figyelt rá. Kitört belőle a megemésztetlen harag.

– Sarah is olyan, mint a többi mai lány: csak magával törődik! Sosem gondol másra! Képzeld el, alig több mint egy év után még arra se emlékezett, kicsoda Richard!

– Értem – bólintott Laura olyan arccal, mint akinek helyes volt a diagnózisa.

– Mit tehettem? – folytatta Ann. – Egy pillanatra se hagyták abba a marakodást. Idegtépő helyzet volt! Ha nem vetek véget neki, egy percnyi nyugalmunk se lett volna.

– Én a te helyedben, Ann – mondta váratlanul nyersen Laura –, elgondolkodnék azon, hogy csakugyan Sarah kedvéért mondtam-e le Richard Cauldfieldről, vagy a saját nyugalmam kedvéért.

Ann szemrehányóan nézett rá:

– Szerettem Richardot – mondta –, de Sarah-t még jobban szerettem!

– Ez nem ilyen egyszerű, Ann. Szerintem volt idő, amikor Richardot jobban szeretted, mint Sarah-t. És ebből ered a boldogtalanságod. Ha Sarah kedvéért mondtál volna le Richardról, most nem lennél ilyen állapotban. De ha azért tetted, mert Sarah terrorizált, mert menekülni akartál az örökös civakodástól, ha vereség volt, nem pedig lemondás... nos, ez az, amit az ember nem szívesen vall be magának. Hiszen kedvelted Richardot.

– De ma már semmit se jelent nekem! – tört ki keserűen Ann.

– És mi van Sarah-val?

– Mi lenne vele?

– Ő mit jelent neked?

Ann megvonta a vállát.

– Amióta férjhez ment, alig látom. Azt hiszem, jól érzi magát a bőrében. De mondom, hogy alig látom. Nagyon elfoglalt.

– Én viszont láttam az este – kezdte habozva Laura.

– Egy étteremben, nagy társasággal. – Ismét elakadt. – Részeg volt.

– Részeg? – visszhangozta döbbenten Ann. Majd fölnevetett. – Ne légy már ilyen régimódi, Laura! Manapság minden fiatal sokat iszik. Egy party nem is igazi, ha a fél társaság nem száll el, ahogy ma mondják.

– Lehet – folytatta Laura rendíthetetlenül –, és bevallom, vagyok olyan régimódi, hogy ne élvezzem a nyilvános helyen italozó fiatal nők látványát. De most többről van szó. Beszéltem Sarah-val. Ki volt tágulva a szembogara.

– És ez mit jelent?

– Az egyik, amit jelenthet, a kokain.

– Kábítószer?

– Az. Mondtam már neked, hogy az a gyanúm, Lawrence Steene kapcsolatban áll a kábítószer-maffiával. Ó, nem a pénzért teszi! Csakis az izgalomért!

– Mindig teljesen normálisnak látszik.

– Mert neki nem árt. Ismerem ezt a típust. Ez csak a kísérletezést élvezi, de sosem lesz függő. Egy nő más. Ha egy nő boldogtalanságában ezektől a szerektől remél vigaszt, sosem tud megszabadulni.

– Sarah boldogtalan? – hitetlenkedett Ann.

– Ezt neked kell tudnod. Te vagy az anyja.

– Ó, Sarah nincs hozzám bizalommal!

– Miért?

Ann fölállt, az ablakhoz ment, majd lassan visszajött a kandallóhoz. Laura némán figyelte. Amikor rágyújtott, azt kérdezte tőle: – Mit éreznél, ha Sarah boldogtalan lenne?

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Természetesen nagyon lesújtana.

– Igazán? – Laura is fölállt. – Mennem kell. Tíz perc múlva kezdődik egy bizottsági ülés. Még épp odaérek. – Az ajtóhoz ment. Ann követte.

– Hogy értetted azt, hogy „igazán”?

– Itt volt valahol a kesztyűm. Hova is tettem?

Megszólalt a csengő. Edith kiballagott a konyhából, hogy ajtót nyisson.

– Mit értettél rajta? – firtatta makacsul Ann.

– Megvan!

– Igazán, Laura, borzalmasan viselkedsz! Tényleg borzalmasan!

Edith jött be, arcán valami olyasmivel, amit akár mosolynak is lehetett volna nevezni: – Mr. Lloyd van itt, asszonyom!

Ann egy pillanatig úgy bámult Gerryre, mint aki nem tudja, ki áll előtte. Több mint három éve nem látta, de a fiú jóval öregebbnek látszott. Viharvert arcán az örök balek fáradt vonásai. Durva szövésű konfekcióöltönyt viselt, s a cipője is siralmasan festett. Lerítt róla, hogy rosszul megy a sora. Szomorú mosollyal, zavartan nézett rá.

– Gerry! Ezt a meglepetést!

– Örülök, hogy még emlékszik rám. Három és fél év nagy idő.

– Én is emlékszem magára, fiatalember – szólt közbe Dame Laura –, de nem hinném, hogy maga emlékeznék énrám.

– Hogyne emlékeznék! Önt nem lehet elfelejteni.

– Ezt szépen mondta. De mennem kell. Ég áldjon, Ann! Ég áldja, Mr. Lloyd!

Gerry követte Annt a kandallóhoz, leült, és elfogadta a fölkínált cigarettát.

– Nos, Gerry! – kezdte Ann jókedvűen –, meséljen magáról! Mit csinált egész idő alatt? Régóta van itthon?

– Nem... nem régóta.

Ann kicsit kínosnak érezte a fiú szúrós pillantását. Mi járhat az eszében? – tűnődött. A régi Gerry sosem nézett így rá.

– Kér egy italt? Gint narancslével? Vagy citrommal?

– Nem, köszönöm. Csak azért jöttem, hogy... beszéljek önnel.

– Ez kedves magától. Látta már Sarah-t? Tudja, férjhez ment. Egy Lawrence Steene nevű úrhoz.

– Tudom. Megírta nekem. És találkoztam is vele. Éppen ezért jöttem ide. – Pillanatnyi szünet után folytatta: – Mrs. Prentice, miért hagyta, hogy hozzámenjen ahhoz az emberhez?

– Na de Gerry! – képedt el Ann.

A fiúról lepergett a felháborodása. Komolyan és őszintén beszélt: – Sarah nem boldog.

– Ezt ő mondta magának?

– Természetesen nem. Sarah sosem mondana ilyet. De nem is volt szükség rá. Azonnal láttam rajta. Nagy társasággal volt; csak pár szót válthattunk. De mérföldekre érezni róla, hogy boldogtalan. Mrs. Prentice, miért hagyta?

– Kedves jó Gerry – és Ann érezte, hogy föltolul benne a harag nem gondolja, hogy képtelenség, amit mond?

– Nem gondolom. – Az őszintesége lefegyverzően hatott. – Sarah sokat számított nekem. A világon mindennél többet. Ezért természetesen érdekel, hogy boldog-e vagy nem. Nem lett volna szabad hagynia, hogy hozzámenjen Steene-hez!

– Igazán, Gerry, úgy beszél, mint egy viktoriánus! Nem tőlem függött, hogy Sarah hozzámegy-e Larry Steene-hez vagy nem. A mai lányok ahhoz mennek férjhez, akihez akarnak; a szülők nem szólhatnak bele. Sarah Lawrence Steene-t választotta.

– Ön megakadályozhatta volna!

– Kedves fiam, ha valakit meg akarunk akadályozni abban, hogy azt tegye, amit akar, csak még jobban megmakacsolja magát.

– Megpróbálta egyáltalán? – emelte föl rá a tekintetét a fiú, s Ann zavarba jött a nézésétől.

– Tudom, hogy sokkal öregebb nála, és hogy... a híre sem a legjobb. Erre rá is mutattam, de...

– Az az ember egy disznó!

– Nem sokat tudhat róla, Gerry, hiszen évekig távol volt.

– Mindenki tudja róla! Lehet, hogy ön nem ismeri a kínos részleteket, Mrs. Prentice, de éreznie kellett, hogy kegyetlen és durva!

– Velem mindig nagyon kedves és udvarias volt – védekezett Ann. – És ha egy férfinak vannak is sötét foltok a múltjában, abból nem következik, hogy rossz férj lesz belőle. Nem kell minden rosszat elhinni. Sarah-nak tetszett, és férjhez akart menni hozzá. Mint tudja, Mr. Steene nagyon jómódú...

– Tudom. Úszik a pénzben. De ön nem olyan asszony volt, Mrs. Prentice, aki mindenáron gazdagon akarta férjhez adni a lányát. Ön sosem volt anyagias. Csak azt akarta, hogy a lánya boldog legyen. Legalábbis azt hittem.

– Persze, hogy azt akartam, hogy az egyetlen gyermekem boldog legyen! De az a helyzet, Gerry, hogy ebbe nem lehet beavatkozni. Hiába gondoljuk, hogy a másik hibát követ el, akkor sem avatkozhatunk bele.

A fiú még mindig tűnődő kifejezéssel nézett rá.

– Tényleg annyira hozzá akart menni Sarah?

– Nagyon szerelmes volt belé – jelentette ki Ann kihívóan. S mert Gerry nem szólt semmit, hozzátette: – Lawrence-ért bolondulnak a nők.

– Értem.

– Tudja, Gerry, maga nagyon irreálisan gondolkodik. Ha volt is valaha maguk között valami gyerekes vonzalom, nem az én hibám, hogy a lányom máshoz ment férjhez.

– De igenis az ön hibája! – szakította félbe indulatosan a fiú. Kivörösödött az arca, Ann ellenben elsápadt. A feszültség kezdett elviselhetetlenné válni.

Az asszony fölállt:

– Ez már túl sok – mondta ridegen.

Gerry látszólag nyugodt és udvarias maradt, de valami elszánt könyörtelenség áradt belőle.

– Elnézést kérek, ha goromba voltam.

– Megbocsáthatatlanul.

– Lehet. De tudja, engem tényleg izgat Sarah sorsa. Ő az egyetlen, akinek izgat a sorsa. És nem tudom elfojtani azt a gyanúmat, hogy ön kényszerítette bele ebbe a boldogtalan házasságba.

– Most már elég!

– Ki fogom szabadítani belőle.

– Micsoda?!

– Rábeszélem, hogy hagyja ott azt a disznót.

– Micsoda lehetetlen ötlet! Azért, mert volt maguk között egy kis gyerekkori szerelem...

– Én megértem Sarah-t. És ő is megért engem.

– Kedves Gerry! – nevetett föl gúnyosan Ann. – Majd rájön, hogy Sarah erősen megváltozott azóta, hogy utoljára találkozott vele.

– Tudom, hogy megváltozott – mondta halkan a fiú.

– Láttam rajta. – Kicsit habozott, mielőtt folytatta volna:

– Sajnálom, ha szemtelen voltam, Mrs. Prentice. De tudja, nekem mindig Sarah lesz a legfontosabb. – S köszönés nélkül kiment.

Ann töltött magának egy pohár gint.

– Hogy merte? Hogy meri? – motyogta, miközben fölhajtotta az italt. – És Laura is... ő is ellenem van. Mindenki ellenem van. Pedig... De mit tettem én? Az égvilágon semmit!

MÁSODIK FEJEZET

1

Az inas, aki kinyitotta a Pauncefoot tér 18. alatti ház ajtaját, dölyfösen bámult Gerry olcsó konfekcióöltönyére. De amikor tekintete a látogató szemével találkozott, megváltozott a viselkedése. Mindjárt megnézi, mondta, hogy Mrs. Steene itthon van-e.

Bevezette Gerryt egy egzotikus növényekkel telezsúfolt, hatalmas, homályos helyiségbe, és kis idő múlva már meg is jelent, arcán szívélyes mosollyal, Sarah Steene.

– Nahát, Gerry! Kedves tőled, hogy meglátogattál! Az este gyorsan elsodortak bennünket egymás mellől! Egy italt?

Hozott egy pohárral, majd magának is töltött, s leült egy puffra a kandalló mellett. A szoba bágyadt fényében alig lehetett látni az arcát. Valamilyen drága parfüm illata lengte körül.

– Nos, Gerry? – szólalt meg ismét derűsen.

A fiú visszamosolygott rá:

– Nos, Sarah? – Majd ujjával megérintette a vállát. – Úgy látom, egy egész állatkert van rajtad!

Sarah vállát drága, leheletkönnyű selyembársony stóla fedte, melyet puha, dús szőrme szegélyezett.

– Remekül vagyok – bizonygatta a lány.

– Látom. Ebben a fényűző csomagolásban...

– Bizony, Gerry. De most mondd el, mi újság. Otthagytad Dél-Afrikát, és Kenyába mentél. Azóta semmit se hallottam felőled.

– Hát... nem volt szerencsém...

– Mint rendesen! – vágta rá Sarah.

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy neked mindig a szerencsével gyűlt meg a bajod.

Egy pillanatra előbújt belőle a régi, keményen riposztozó, incselkedő Sarah, s eltűnt a zárkózott arcú szépasszony, az egzotikus idegen. Ez itt az én Sarah-m, gondolta Gerry, aki olyan okosan vitatkozott velem. Ő is a régi modorában morogta: – Egyik csapás ért a másik után. Először a terméssel volt baj. Aztán megbetegedtek az állatok...

– Tudom. A régi, szomorú história.

– Meg persze nem volt elég tőkém. Ha lett volna...

– Tudom, tudom.

– A fene egye meg, Sarah, nem az én hibám volt!

– Sosem a te hibád. Miért jöttél vissza Angliába?

– Az a helyzet, hogy meghalt a nagynéném.

– Léna néni? – Sarah jól ismerte Gerry rokonságát.

– Ő. Luke bácsi pedig már két éve elpatkolt. Egy pennyt se hagyott rám a vén zsugori.

– A bölcs Luke bácsi.

– Léna néni viszont...

– Ő hagyott rád valamit?

– Igen. Tízezer fontot.

– Hm. – Sarah eltűnődött. – Nem kis összeg. Még a mai viszonyok közt se.

– Betársulok egy barátomhoz, akinek farmja van Kanadában.

– Miféle barátod? Mert mindig ez a bökkenő. Mi van az autójavítóval, amelyet egy másik barátoddal működtettél, miután otthagytad Dél-Afrikát?

– Kimúlt. Az elején egész jól ment, de amikor megnagyobbítottuk, és beütött a pangás...

– Ne is folytasd. Ismerős séma.

– Igen. Igazad van, semmiben se vagyok elég jó. Továbbra is állítom, hogy marha nagy pechünk volt, de belátom, hogy balek voltam. Most másképp lesz.

– Kíváncsi vagyok rá – szúrta közbe Sarah harapósan.

– Nem hiszed el, hogy tanultam a leckéből?

– Nem. Senki se tanul belőle. Mindenki újra elköveti ugyanazokat a hibákat. Megmondom, mi kellene neked, Gerry. Egy menedzser, mint a filmsztároknak. Egy gyakorlatias észjárású ember, aki megóv attól, hogy rosszkor légy derűlátó.

– Ebben lehet valami igazság. De hidd el, Sarah, ezúttal minden jól fog alakulni. Fenemód óvatos leszek. – Kis csönd telepedett közéjük. – Tegnap meglátogattam az anyádat.

– Igazán? Rendes tőled. Hogy van?

– Erősen megváltozott.

– Milyen tekintetben?

– Nem tudom, hogy fejezzem ki. Először is, szörnyen ideges.

– Ki nem az manapság? – legyintett Sarah.

– Ő sosem volt az. Mindig olyan megnyugtató és békés volt.

– Ez úgy hangzik, mintha egy himnuszból idéznél.

– Tudod jól, mire gondolok! Nagyon megváltozott. A haja, a ruhája... mindene.

– Csak egy kicsit vidámabb lett. Miért ne szórakozzon szegénykém? A megöregedés maga a vég. Egyébként minden és mindenki változik. – Kicsit várt, majd némi daccal tette hozzá: – Gondolom, én is más lettem.

– Nem igazán. – Sarah elpirult, Gerry pedig hozzátette: – Az állatkert ellenére – és megérintette a drága prémet. – Az egész fényűző csomagolás ellenére a régi Sarah vagy. Az én Sarah-m.

Sarah kényelmetlenül fészkelődött.

– Te is a jó öreg Gerry maradtál. Mikor indulsz Kanadába?

– Hamarosan. Mihelyt a dolog jogi oldala elintéződik.

– Fölállt. – Mennem kell. Gyere el velem egyik nap vacsorázni!

– Nem, te gyere el, és ebédelj velünk! Vagy rendezünk egy partyt. Találkoznod kellene Larryvel.

– Már találkoztunk az este, nem emlékszel?

– Csak egy pillanatra.

– Attól tartok, nem lesz időm partykra. Tudod mit, sétáljunk egyet valamelyik reggel!

– Édesem, nekem nem vennéd sok hasznomat reggel. Az a nap legborzalmasabb időszaka.

– Nagyon jó arra, hogy az ember kiszellőztesse a fejét!

– Ki akarja kiszellőztetni a fejét?

– Például mi. Gyere el, Sarah. Két körre a Regent parkban. Holnap reggel. Várlak a Hannoveri kapunál.

– Milyen lehetetlen ötleteid vannak! És milyen borzalmas az öltönyöd!

– Nagyon tartós viselet.

– De a szabása!

– Te sznob! Tehát holnap, tizenegykor, a Hannoveri kapunál. És ne nyakalj annyit ma este, hogy reggel macskajajod legyen!

– Ezzel arra célzol, hogy tegnap sokat nyakaltam?

– Miért, talán nem igaz?

– Olyan sivár estély volt! Az ilyenen csak az ital segíti át az ember lányát.

– Tehát holnap – rágta a szájába még egyszer Gerry Hannoveri kapu, délelőtt tizenegykor.

2

– Itt vagyok – mondta Sarah köszönés helyett.

Gerry tetőtől talpig végigmérte. Elképesztően szép volt, sokkal szebb, mint lánykorában. Elismeréssel nyugtázta a kosztümje rafinált egyszerűségét és az ujján viselt smaragdgyűrűt. Őrült vagyok, mondta magában. De nem ingott meg.

– Gyere! Sétáljunk egyet!

Megkerülték a tavat, keresztülvágtak a rózsakerten, majd leültek a park egyik elhagyatott szögletében.

A fiú mély lélegzetet vett.

– Akkor... beszéljük meg a dolgokat. Eljössz velem Kanadába?

Sarah döbbenten bámult rá.

– Ezt meg hogy képzeled?

– Úgy, ahogy mondom.

– Úgy érted, hogy ruccanjak át Kanadába?

– Nem – vigyorgott Gerry. – Hanem úgy, hogy hagyd ott a férjed, és gyere hozzám.

– Megbolondultál? – nevetett föl Sarah. – Majdnem négy évig nem láttuk egymást, és...

– Mit számít ez?

– Nem is tudom... – Sarah megingott. – Azt hiszem, semmit.

– Négy évig, ötig vagy tizenötig? Nem hinném, hogy bármit is számítana. Mi ketten összetartozunk. Én ezt mindig tudtam. És még mindig így is érzem. Te nem?

– De – vallotta be a lány. – Bizonyos szempontból. Ennek ellenére lehetetlen, amit ajánlasz.

– Én nem látok benne semmi lehetetlent. Ha egy rendes fickónak lennél a felesége, és boldogan élnél vele, álmomban se jutna eszembe, hogy közétek álljak. De te nem vagy boldog – tette hozzá halkan.

– Gondolom, annyira vagyok boldog, mint a legtöbb ember.

– Szerintem viszont rettenetesen szerencsétlen vagy.

– Ha az is vagyok, én tehetek róla. Aki hibát követ el, bűnhődjön meg érte.

– Lawrence Steene nem arról híres, hogy megbűnhődik a hibáiért.

– Ez nem tisztességes válasz, Gerry.

– De igaz.

– Különben is, az ajánlatod őrültség!

– Mert nem hímezek-hámozok, s nem apránként adom be neked? Erre semmi szükség. Mint mondtam, te meg én összetartozunk, és ezt te is tudod.

Sarah sóhajtott.

– Bevallom, valaha nagyon kedveltelek.

– Ennél jóval többről van szó, kedvesem!

Sarah feléje fordult, hogy a szemébe nézhessen. És egyszerre oszladozni kezdtek a fenntartásai.

– Biztos vagy benne?

– Teljesen biztos.

Mind a ketten hallgattak egy kicsit.

– Eljössz velem, Sarah? – kérdezte végül Gerry gyöngéden.

A lány megint sóhajtott. Kihúzta magát, nyakán összébb húzta a prémgallért. Hideg szellő borzolta a fákat.

– Sajnálom, Gerry, de a válaszom: nem.

– Miért?

– Egyszerűen... nem tudom megtenni.

– Nők ezrei hagyják ott a férjüket...

– De nem én.

– Azt állítod, hogy szereted Lawrence Steene-t?

– Nem – rázta meg a fejét Sarah. – Sosem szerettem. De valahogy elbűvölt. Tudod, nagyon ért a nőkhöz. – Megborzongott. – Az ember nem veszi észre azonnal valakiről, hogy... hogy rossz ember. De ma már tudom, hogy Larry az. Mert amit tesz, nem forró fejjel teszi... nem azért, mert nem bírja megállni, ő szívesen kísérletezik a dolgokkal. Meg az emberekkel.

– Akkor miért vannak skrupulusaid?

Sarah kis ideig hallgatott. Majd halkan így válaszolt: – Nincsenek skrupulusaim. Miért muszáj először mindig a nemes indokainkkal előhozakodni? – kiáltott föl türelmetlenül. – Jól van, Gerry, tudd meg, milyen vagyok valójában! Amióta Larryvel élek, hozzászoktam bizonyos dolgokhoz. Ruhákhoz, bundákhoz, elegáns éttermekhez, partykhoz, külön szobalányhoz, autóhoz... Nyakig süllyedtem a fényűzésbe. Te meg azt akarod, menjek el veled egy farmra, amely mindentől mérföldekre esik. Nem tudom megtenni. És nem is akarom. Elpuhított a pénz és a luxus.

– Akkor épp ideje, hogy kimássz belőle – jegyezte meg Gerry tárgyilagosan.

– Jaj, Gerry! – Sarah félig nevetett, félig sírt. – Félig se érted a dolgot! Nemcsak a pénzről van szó. Hát nem veszed észre? Borzalmas nőszemély lett belőlem! Azok a partyk... meg azok a helyek, ahova járunk... – Elpirult.

– Rendben van – mondta nyugodtan Gerry. – Elkényeztettek. Van más is?

– Igen. Vannak dolgok, amikre... rászoktam, és... nem tudok meglenni nélkülük.

– Dolgok? – Megfogta a lány állát, és maga felé fordította a fejét. – Hallottam ezt-azt. Kábítószer?

Sarah bólintott.

– Olyan csodálatos érzést kelt...

– Hallgass ide! – kiáltott rá Gerry. – Eljössz velem és abbahagyod!

– Gondolod, hogy sikerülne?

– Majd én teszek róla.

Sarah leeresztette a vállát. Sóhajtott és közelebb hajolt. De Gerry elhúzódott tőle: – Nem. Nem csókollak meg.

– Értem. Nekem kell döntenem. Hidegvérrel.

– Úgy van.

– Jaj, de mókás vagy! – Pár pillanatig némán ültek egymás mellett. Majd Gerry, látható erőfeszítéssel, így szólt: – Tudom, hogy egy csomó kalamajkát okoztam magam körül. Belátom, hogy joggal kételkedsz bennem. De én hiszek abban, hogy ha mellettem vagy, sokkal jobb formát mutatok. Te olyan okos vagy, Sarah! És tudod, hogy kell feldobni az embert, amikor lelombozódik.

– Egyszóval imádnivaló teremtés vagyok! – nevetett Sarah.

– Tudom, hogy vinni fogom valamire! – makacskodott Gerry. – Pokoli életed lesz mellettem. Kemény munka és mocsok. Valódi pokol. Nem is tudom, honnan vettem a bátorságot, hogy rábeszéljelek. De valóságos élet lesz, Sarah! Élet!

Valóságos élet, visszhangozta magában Sarah. Fölállt és elindult. Gerry követte.

– Eljössz velem?

– Nem tudom.

– Édesem...

– Ne, Gerry, ne mondj többet. Elmondtad, amit akartál... amire szükség volt. Most már tőlem függ. Gondolkodnom kell. Majd értesítelek.

– Mikor?

– Hamarosan.

HARMADIK FEJEZET

– Milyen kedves meglepetés! – Edith kinyitotta az ajtót Sarah előtt, és mindig savanyú arcán morcos mosoly jelent meg.

– Helló, Edith, szívem! Anya itthon van?

– Minden pillanatban megjöhet. Örülök, hogy eljött a kisasszony! Vidítsa már föl egy kicsit!

– Föl kell vidítani? Hiszen mindig olyan eszméletlenül jókedvű.

– Valami nagy baj van az édesanyjával. Tényleg aggódom érte. – Bekísérte Sarah-t a nappaliba. – Két percig nem tud megülni a helyén, és leharapja a fejem, ha megjegyzést teszek rá. Nem csodálnám, ha valami belső baja lenne.

– Jaj, ne károgj, Edith! Szerinted mindenki a sír szélén áll!

– Magáról nem mondanék ilyet, Sarah kisasszony. Csak úgy kivirágzott! Mit csinál? Azt a gyönyörű bundát a földre?! Biztos egy zsák pénzbe került. Még egyetlen úrnőmön se láttam ilyen szépet. Sok szép holmija van, Sarah kisasszony!

– Kell is! Ha már eladom a lelkemet, kérjem is meg az árát.

– Nem illik ilyet mondani! – csóválta a fejét Edith. – Magával az a baj, Sarah kisasszony, hogy mindig megváltoztatja a véleményét. Mintha csak tegnap történt volna, hogy elmondta itt, ezen a helyen: azt reméli, Mr. Steene megkéri a kezét, és körültáncolta velem a szobát. Férjhez megyek, énekelte, férjhez megyek!

– Hagyd abba, Edith! – kiáltott rá Sarah. – Hallgatni se bírom!

Edith arca egyszerre óvatossá vált.

– Jól van, jól van, kicsim – mondta vigasztalóan. – Azt mondják, mindig az első két év a legnehezebb. Ha azt kibírja, a többi már kutyafüle.

– Nincs valami jó véleményed a házasságról!

– A házasság a legjobb esetben is legföljebb elviselhető, de úgy látszik, nem lehetünk meg nélküle. Bocsásson meg a merészségemért: csak nincs egy új fiú a láthatáron?

– Nincs, Edith.

– Úgy vettem észre, rosszkedvű, és azt gondoltam, hátha emiatt. Egyes fiatal hölgyek nagyon furcsán viselkednek manapság. Amikor a nővérem babát várt, bement a zöldségeshez, és egyszer csak úgy érezte, meghal, ha nem ehet meg egy szép, leves barackot. Kikapta a ládából, és beleharapott. „Hé, mit művel?” – kérdezte a fiatal segéd. De a zöldséges, aki családos ember volt, megértette: „Semmi baj, majd hozzáírom a többihez!” De nem számította föl neki. Tizenhárom csemetéje volt...

– Tizenhárom? Micsoda sorscsapás!... Érdekes családod van neked, Edith! Kislány koromban sokat meséltél róluk...

– Bizony. Olyan komoly kislány volt, és annyira érdekelte minden. Erről jut eszembe, a napokban itt járt az a fiatalúr. Mr. Lloyd. Találkozott vele?

– Igen.

– Sokkal öregebbnek néz ki, de szépen lesült. Vitte valamire?

– Nem mondhatnám.

– Kár. Nincs benne elég kurázsi.

– Lehet. Gondolod, hogy az anyám hamarosan megjön?

– Egészen biztos, Sarah kisasszony. Vacsorameghívása van, úgyhogy haza kell jönnie átöltözni. Ha kíváncsi a véleményemre, nagy kár, hogy sosincs egy nyugodt estéje. Túl sokat jár el.

– Szerintem élvezi.

– Az az örökös mászkálás! Nem illik hozzá. Mindig olyan nyugodt hölgy volt.

Sarah fölkapta a fejét, mintha Edith szavai fájdalmas emlékeket ébresztettek volna benne.

– Igen, az volt. Gerry is mondta. Furcsa, mennyire megváltozott az utóbbi három évben.

– Néha már azt hiszem, nem is ugyanaz a hölgy.

– Azelőtt csakugyan más volt. Olyan... – Nem folytatta.

– Mit gondolsz, Edith, minden anya szereti a gyerekét?

– Persze hogy szereti!

– Akkor is, ha már felnőtt és kirepült a házból? Az állatoknál nem így van...

– Az állatoknál! – Edith teljesen kikelt magából. – Ne beszéljen szamárságokat, Sarah kisasszony! Gondoljon arra a mondásra, hogy „A fiunk addig a fiunk, amíg meg nem nősül. De a lányunk mindig a lányunk marad!”

Sarah nem állta meg nevetés nélkül.

– Tengernyi anyát ismerek, aki gyűlöli a lányát, mint a bűnt, meg egy sereg lányt, akiben semmi öröme az anyjának.

– Én erre csak azt mondhatom, Sarah kisasszony, hogy nem szép tőlük.

– De sokkal egészségesebb, ha bevalljuk. Legalábbis a pszichológusok szerint.

– Akkor sem szép tőlük!

– Én mindig szerettem anyát, de mint embert, nem mint az anyámat.

– Az anyja is szereti magát, Sarah kisasszony.

Sarah pár pillanatig hallgatott:

– Kíváncsi vagyok... – kezdte végül tűnődve.

– Ha tudná, hogy kétségbeesett, amikor maga tüdőgyulladást kapott!...

– Akkor. És most?

Mind a ketten hallották, hogy a zárban elfordul a kulcs.

– Már itt is van – mondta Edith.

Ann lihegve rontott be, s lekapta tarka tollakból összeállított mulatságos kis kalapját.

– Sarah! Milyen kedves meglepetés! Jaj, hogy szorította a fejemet ez a kalap! Hány óra van? Ladesburyékkal van találkám a Chalianóban nyolckor. Gyere be a szobámba, amíg átöltözöm!

Sarah engedelmesen követte.

– Hogy van Lawrence? – kérdezte Ann.

– Nagyon jól.

– Ősidők óta nem láttam. Ami azt illeti, téged sem. Össze kellene jönnünk valamikor. Az az új revü állítólag egész jó...

– Anya, beszélni szeretnék veled!

– Tessék?

– Nem hagyhatnád abba egy kicsit a kenceficélést, amíg elmondom, amit akarok?

– Te jó ég, Sarah! Úgy látom, ideges vagy...

– Beszélni akarok veled. Komolyan. Gerryről van szó.

– Ó... – Ann az ölébe ejtette a kezét.

– Azt akarja, hogy hagyjam el Larryt, és menjek vele Kanadába – bökte ki kertelés nélkül Sarah.

– Micsoda képtelen ötlet! – mondta Ann könnyedén.

– A jó, öreg Gerry! Olyan együgyű, hogy nincs is rá szó.

– Gerryvel nincs semmi baj! – jelentette ki élesen Sarah.

– Tudom, drágám, hogy mindig védelmedbe veszed. De komolyan, most, hogy viszontláttad, nem vetted észre, hogy régen túlnőtted?

– Nem vagy éppen segítőkész, anya! – Sarah hangja remegett. – Komolyan meg szeretném beszélni veled.

– Csak nem veszed komolyan ezt a nevetséges ötletet?

– De igen.

– Akkor elment az eszed! – futotta el a méreg Annt.

– Mindig kedveltem Gerryt, és ő is engem.

– Jaj, drága gyermekem! – nevetett Ann.

– Sosem lett volna szabad hozzámennem Larryhez. Ez volt életem legnagyobb tévedése.

– Majd lehiggadsz – vigasztalta Ann.

Sarah fölugrott.

– Nem! Soha! Kész pokol az életem!

– Ne túlozz, Sarah!

– Larry egy vadállat. Gonosz vadállat.

– Szeret téged!

– Miért is mentem hozzá? Miért? Sosem akartam igazán hozzámenni! – Hirtelen szembefordult az anyjával. – Csakis miattad tettem!

– Miattam? – Ann arcát pirosra festette a harag. – Nekem ehhez semmi közöm!

– De igen!

– Én megmondtam, hogy neked kell döntened.

– Meggyőztél, hogy így lesz a legjobb.

– Hogy mondhatsz ilyet? Épp ellenkezőleg: elmondtam, hogy rossz a híre, hogy kockázatot vállalsz...

– Tudom. De ahogy mondtad! Mintha nem számítana. Nem fontos, milyen szavakat használtál. De azt akartad, hogy menjek hozzá. Tudom, hogy azt akartad! Miért? Mert meg akartál szabadulni tőlem?

– Igazán, Sarah, ez a legfurcsább vád...

Sarah szorosan odaállt elé. Óriásira tágult szeme egészen feketének látszott, s úgy meredt Annre, mintha az igazságot akarná róla leolvasni.

– Tudom, hogy igazat beszélek. Azt akartad, hogy menjek hozzá, és most, hogy rosszul sült el, hogy pokollá vált az életem mellette, egy csöppet sem izgat téged. Néha már azt gondolom, direkt örülsz neki!

– Sarah!

– Igen, örülsz neki. Azt akarod, hogy boldogtalan legyek.

Ann nem állta tovább vádló pillantását, és elfordította a fejét. Reszketve indult az ajtó felé. Sarah követte.

– De miért? Miért?

– Te nem tudod, mit beszélsz – préselte ki magából a szavakat Ann.

– Miért akartad, hogy boldogtalan legyek?

– Soha nem akartam, hogy boldogtalan légy! Ilyen képtelenséget!

– Anya... – Sarah félénken megérintette Ann karját. – Anya, a lányod vagyok! Szeretned kell...

– Persze, hogy szeretlek!

– Nem hiszem el – rázta a lány a fejét. – Legalábbis jó ideje elfordultál tőlem. Elhúzódtál oda, ahol nem férkőzhetek hozzád.

Ann összeszedte magát, és igyekezett tárgyilagos hangot megütni: – Bármennyire szeretjük is a gyermekeinket, eljön az idő, amikor meg kell állniuk a saját lábukon. Az anyák nem telepedhetnek rá a gyermekükre...

– Persze hogy nem. De ha úgy érzem, bajban vagyok, kihez forduljak, ha nem az anyámhoz?

– Mit vársz tőlem, Sarah? Mit tegyek?

– Mondd meg, hogy menjek-e el Gerryvel, vagy maradjak Lawrence mellett!

– Természetesen maradj a férjed mellett.

– Ez nagyon határozottan hangzott.

– Édes kislányom, mi más választ vártál az én generációmtól? Engem úgy neveltek, hogy tartsam be az illem bizonyos szabályait.

– Tehát erkölcsileg az a helyes, ha a férjed mellett maradsz, az pedig erkölcstelen, ha a szeretődet választod. Így értetted?

– Pontosan. Persze elképzelhetőnek tartom, hogy a te modern barátaid másképp vélekednek. De az én véleményemet kérdezted.

– Nem olyan egyszerű a dolog, mint ahogy hangzik – sóhajtott Sarah. – Az a helyzet, hogy a rosszabbik énem együtt akar maradni Lawrence-szel: az, amelyik nem meri vállalni a szegénységet és a megpróbáltatásokat, amelyik a könnyű életet kedveli, amelyiknek elfajult az ízlése, és az érzékeinek rabja. A másik énem, amelyik el akar menni Gerryvel, nem egy felelőtlen, romlott fruska, hanem hisz benne, és segíteni akar neki. Tudod, bennem megvan az, ami Gerryből hiányzik. Mert ő sokszor sajnálja magát, és csak ül tehetetlenül; ilyenkor az kell neki, hogy jól fenéken billentsék. Gerryből nagyon rendes ember válhat. Megvan hozzá minden adottsága. Csak kell neki valaki, aki kineveti, noszogatja és... egyszóval én kellek neki! – Elhallgatott s fürkésző pillantást vetett az anyjára. Ann arca olyan merev volt, mint a kő.

– Nem szép tőled, hogy rajtam kéred számon az életedet – mondta végül. – Szabad akaratodból mentél férjhez Larryhez, és ki kell tartanod mellette. Tudod, drágám – lágyult el hirtelen –, nem hinném, hogy alkalmas vagy a megpróbáltatások elviselésére. Az egész nagyon szépen hangzik, de biztos vagyok benne, hogy gyűlölnéd, különösen ha – úgy érezte, ez nagyon jó érv –, kiderülne, hogy segítés helyett inkább hátráltatod Gerryt.

Azonnal érezte, hogy melléfogott. Sarah arca megkeményedett. Odament a toalettasztalhoz, és rágyújtott egy cigarettára.

– Úgy beszélsz, mint az ördög ügyvédje – jegyezte meg könnyedén.

Ann zavarba jött.

– Hogy érted ezt?

Sarah odaállt az anyja elé, és a szemébe nézett.

– Mondd, miért nem akarod, hogy elmenjek Gerryvel? – kérdezte.

– Mondtam, hogy...

– A valódi okot kérdeztem. – Valósággal átfúrta tekintetével az anyját. – Ugye, attól félsz, hogy vele boldog lehetnék?

– Inkább attól, hogy nagyon boldogtalan lennél.

– Nem. Egy csöppet se izgatna, ha boldogtalan lennék. A boldogságom az, amit nem akarsz. Mert nem szeretsz. Sőt egyenesen gyűlölsz. Ugye, gyűlölsz? Pokolian gyűlölsz!

– Megőrültél?

– Nem őrültem meg. Csak végre eljutottam az igazsághoz. Régóta... évek óta gyűlölsz. De miért?

– Nem igaz!

– De igaz. Nem arról van szó, hogy féltékeny vagy a fiatalságomra. Tudom, vannak ilyen anyák, de te nem tartozol közéjük. Te mindig jól bántál velem. Mondd, miért gyűlölsz mégis? Tudnom kell!

– Nem gyűlöllek!

– Ne hazudj! Beszéljünk végre nyíltan. Mit tettem, amivel kihívtam a gyűlöletedet? Mindig imádtalak. Mindig igyekeztem a kedvedre tenni.

– Úgy beszélsz, mintha én nem hoztam volna érted áldozatot!

– Áldozatot? Miféle áldozatot?

Ann összekulcsolta a kezét. Amikor megszólalt, remegett a hangja: – Föladtam miattad a saját életemet, mindent, ami fontos volt nekem, és te még csak nem is emlékszel rá!

– Nem tudom, mire célzol.

– Persze hogy nem tudod! Még a nevére sem emlékeztél. „Richard Cauldfield? – kérdezted. – Az meg kicsoda?”

Sarah agyában lassan világosság gyűlt.

– Richard Cauldfield?

– Igen, Richard Cauldfield. – Ann hangja már nyíltan vádolt. – Te nem kedvelted. De én szerettem! Férjhez akartam menni hozzá. Mégis lemondtam róla miattad. Pedig nekem is jogom volt a boldogsághoz!

– Nem tudtam, hogy annyira szeretted – dadogta Sarah.

– Mert nem akartad tudni. Behunytad a szemed. Mindent megtettél, hogy megakadályozd a házasságunkat. Ez az igazság, nem?

– De. – Sarah fölidézte emlékezetében a múltat. Egy kicsit kínosan gondolt gyerekes magabiztosságára. – Nem hittem el, hogy boldoggá tehet.

– Mi jogon gondolkodsz más helyett? – kérdezte hevesen Ann.

Gerry is ezt kérdezte tőlem, mondta magában Sarah. Ő viszont annyira el volt telve magával, annyira élvezte a győzelmét a gyűlölt Richard fölött! Milyen durva, gyerekes féltékenység volt! S az anyja szenvedte meg; emiatt vált apránként azzá a boldogtalan, örökké ideges asszonnyá, aki most ilyen súlyos váddal illeti.

– Nem tudtam – csak ennyit bírt kipréselni magából.

– Hidd el, anya, hogy nem tudtam.

– Boldogok lehettünk volna – mélázott el Ann. – Magányos ember volt, az első felesége belehalt a szülésbe, és ez borzalmas csapás volt neki. Tudom, voltak hibái, hajlamos volt a nagyképűségre meg mások kioktatására, amit a fiatalok nehezen viselnek el, de a felületes máz alatt kedves és jó volt. Szépen megöregedhettünk volna együtt. Ehelyett csúnyán megbántottam és elűztem. Elűztem abba a szállodába, ahol megismerkedett azzal a buta kis hárpiával, aki még csak nem is szereti.

Sarah elhúzódott. Minden szó fájt neki. De még megpróbált védekezni: – Ha annyira hozzá akartál menni, nem lett volna szabad visszakoznod.

– Nem emlékszel azokra a jelenetekre? Az örökös civakodásotokra? Mint a kutya meg a macska. Szándékosan provokáltad. Hozzátartozott a tervedhez.

(Valóban, hozzátartozott a tervéhez.)

– Nem bírtam elviselni, hogy napról napra ez menjen. Választanom kellett. Richard állított válaszút elé: vagy te, vagy ő. Te a lányom voltál, hús a húsomból, vér a véremből; téged választottalak.

– És azóta gyűlölsz. – Sarah fölkapta a bundáját, és az ajtóhoz ment. – Legalább tudjuk, hogy állunk. – A hangja tisztán, keményen csengett. – Te azért gyűlölsz engem, anya, mert tönkretettem az életedet. Én pedig azért gyűlöllek téged, mert tönkretetted az enyémet.

– Nekem semmi szerepem a te életedben – jegyezte meg élesen Ann. – Te választottál.

– Nem igaz. Ne légy álszent! Hozzád fordultam, ments meg attól, hogy hozzámenjek Larryhez. Tudtad, hogy tetszik nekem, de meg akarok szabadulni a bűvöletétől. Nagyon okosan csináltad. Tudtad, mit kell mondanod.

– Miért akartam volna annyira, hogy hozzámenj Larryhez?

– Talán azért, mert tudtad, hogy nem leszek boldog vele. Te boldogtalan voltál, és azt akartad, én is az legyek. Valld már be: nem éreztél elégtételt, amikor megtudtad, milyen nyomorúságos a házasságom?

– De. Néha úgy éreztem, megérdemelted! – mondta Ann indulatosan.

Anya és lánya engesztelhetetlen haraggal meredt egymásra. Majd Sarah váratlanul fölnevetett: – Jól megadtuk egymásnak! Isten veled, drága anya!

Kiment, s Ann néhány másodperc múlva meghallotta az előszobaajtó éles csapódását.

Egyedül maradt.

Még mindig remegve vánszorgott az ágyhoz, és rádobta magát. Szeméből kibuggyantak a könnyek, és végigfolytak az arcán. Olyan sírógörcs fogta el, mint még soha.

Maga sem tudta, meddig rázta a sírás, de amikor végül alábbhagyott, porceláncsörömpölést hallott. Edith jött be a teás tálcával. Letette az ágy melletti asztalkára, leült az asszonya mellé, és gyöngéden megveregette a vállát.

– Jól van, jól van, báránykám... Itt egy csésze finom tea, igya meg szépen...

– Jaj, Edith... Edith... – s Ann odabújt hűséges cselédjéhez és barátnőjéhez.

– Jól van, na! Ne vegye annyira a szívére!

– Miket mondtam... miket mondtam neki...

– Nem fontos. Üljön fel. Kitöltöm a teáját. Igya meg.

Ann engedelmesen fölült, és szürcsölni kezdte a forró italt.

– Meglátja, mindjárt jobban lesz!

– Hogy mondhattam ilyen szörnyűségeket?

– Ha kíváncsi a véleményemre, jobb kimondani, mint elhallgatni. Mert amit nem mond ki, az marja a belit.

– Olyan kegyetlen voltam! Olyan kegyetlen!

– Látja, ez a baj magával! Hogy olyan sokáig magában tartja. Csak jobb ennél egy jó veszekedés, aztán túl van rajta ahelyett, hogy magában tartaná, és úgy tenne, mintha nem lenne semmi baj. Mindnyájunknak vannak csúf gondolatai, csak nem szívesen valljuk be őket.

– Tényleg gyűlöltem Sarah-t? Az én kis Sarah-mat? Milyen édes és jópofa kislány volt! Én pedig gyűlöltem?

– Dehogy! – tiltakozott Edith.

– De igen. És azt akartam, hogy szenvedjen, hogy neki is fájjon, ahogy nekem fáj...

– Miket képzel be magának? Szereti Sarah kisasszonyt, és mindig is szerette.

– Egész idő alatt élt bennem ez a sötét gyűlölet...

– Kár, hogy nem adta ki régen magából. Egy jó veszekedés után mindig tisztább a levegő.

Ann elgyengülten hanyatlott hátra.

– De már nem gyűlölöm – jegyezte meg töprengve. – Elmúlt az egész. Igen, elmúlt.

Edith fölállt, és megint megsimogatta az asszony vállát: – Ne eméssze magát, aranyom. Meglátja, minden rendbe jön.

– Nem – rázta a fejét Ann. – Soha. Olyasmiket vágtunk egymás fejéhez, amiket nem lehet elfelejteni.

– Ne higgye. Goromba szó nem tör csontot, mondják, és ez igaz.

– Vannak dolgok – makacskodott Ann –, amiket lehetetlen elfelejteni.

– A szavak csak szavak – jelentette ki Edith, és fölvette a tálcát.

NEGYEDIK FEJEZET

Amikor Sarah hazaért, egyenesen a ház hátsó traktusában lévő, teremnek is beillő szobába ment, amelyet Lawrence a stúdiójának nevezett.

Most is ott volt, és egy kis szobrot csomagolt ki, legújabb szerzeményét, egy fiatal francia szobrász munkáját.

– Mi a véleményed róla, Sarah? Hát nem gyönyörű?

– Ujjai érzékien simogatták az aktszobrocska kicsavart tagjait.

Sarah megborzongott, mint akinek eszébe jutott valami.

– Szép. De obszcén.

– Ugyan! Furcsa, hogy még mindig ilyen puritán vagy.

– Akkor is obszcén.

– Legföljebb enyhén dekadens. De nagyon ügyes munka. És képzeletgazdag. Paul persze hasissal él; valószínűleg erre vezethető vissza a mű szelleme. – Letette a szobrocskát, és a felesége felé fordult: – Nagyon en beauté[4] vagy, bájos hitvesem, de úgy veszem észre, valami elkedvetlenített. Habár ez is direkt jól áll neked.

– Borzalmasan összevesztem az anyámmal – vallotta be Sarah.

– Igazán? – Lawrence szemmel látható tetszéssel vonta föl a szemöldökét. – Alig tudom elhinni! A mindig nyájas Ann-nel?

– Ma nem volt éppen nyájas kedvében. De főleg én viselkedtem borzalmasan.

– A házi perpatvarok nagyon unalmasak, Sarah. Ne pazaroljuk a szót rájuk.

– Nincs is szándékomban. Anya meg én mindent tisztáztunk, és ez a fő. Másról akarok beszélni veled, Larry. Azt hiszem... elhagylak.

Steene mindössze a homlokát ráncolta.

– Gondolom, tudod, hogy ez nem lenne bölcs dolog részedről.

– Ez úgy hangzik, mint egy fenyegetés.

– Dehogy! Csak gyöngéd figyelmeztetés. És miért hagysz el, Sarah? Az előző feleségeim is elhagytak, de neked nyilván más indokaid vannak. Először is, nem törtem össze a szíved. A te szívedben nagyon kicsi hely jut nekem, és még mindig te vagy...

– A kedvenc háremhölgy?

– Ha tetszik neked ez a keleties kifejezés... Igen, Sarah, én téged majdnem tökéletesnek látlak... még az a csipetnyi puritanizmusod is kellemesen fűszerezi a mi... hogy is mondjam?... inkább pogánynak mondható életformánkat. Mellesleg, az első feleségem által hangoztatott okról sem lehet szó. Mindent összevéve, a morális ellentét gyönge ütőkártya volna a te kezedben.

– Mit számít, hogy miért hagylak el? Ne tégy úgy, mintha tényleg érdekelne!

– De még mennyire, hogy érdekel! Pillanatnyilag te vagy a legértékesebb tulajdonom. Többet érsz, mint ez az egész itt! – mutatott körül.

– Azt hittem, nem szeretsz.

– A romantikus szerelem sosem vonzott.

– Az az igazság, hogy van valakim – mondta Sarah. – ővele megyek el.

– Nocsak! Hátat fordítsz a bűnös életnek?

– Úgy érted, hogy...

– Ne hidd, hogy olyan könnyű lesz, mint gondolod. Szorgalmas tanuló voltál Sarah. Az élet árja erős benned; le tudsz mondani ezekről az élményekről, ezekről az élvezetekről... az érzékek kalandjairól? Nem olyan könnyű félresöpörni őket.

Sarah rámeredt, s félelem villant meg a tekintetében.

– Tudom! De van, akinek sikerül!

– Csakugyan? Te eléggé mélyre merültél...

– Ki fogok mászni belőle! Ki akarok mászni! – Ezzel sarkon fordult és kiment.

Lawrence hangos koppanással tette le a szobrocskát. Komolyan bosszús volt. Még nem fáradt bele Sarah-ba. Sőt kételkedett benne, hogy valaha is belefárad ebbe a temperamentumos, ellenkezni is képes, elbűvölő teremtésbe. Minden gyűjtő féltett, ritka kincsébe.

ÖTÖDIK FEJEZET

– Nicsak, Sarah! – Dame Laura meglepődve nézett föl az íróasztala mögül. Sarah ziláltan nézett ki és szemmel láthatóan föl volt dúlva. – Ősidők óta nem láttalak, keresztlányom.

– Tudom. Jaj, Laura, akkora bajban vagyok!

– Ülj le! – S az asszony gyöngéden a kanapéhoz húzta.

– Most pedig mesélj!

– Arra gondoltam, talán te segíthetsz. Lehetséges... előfordult már, hogy valaki leszokott... tudod, miről! Ha... úgy értem, ha erősen rászokott. Azt hiszem – tette hozzá gyorsan –, nem is tudod, miről beszélek!

– De tudom. A kábítószerre gondolsz?

– Igen. – Sarah megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy Laura ilyen tárgyilagosan fogadja a dolgot.

– Nos, a válasz sok mindentől függ. Nem könnyű. Sosem könnyű. S egy nőnek még nehezebb, mint egy férfinak. Erősen függ attól, mióta szedi, mennyire vált függővé, milyen az egészségi állapota, mennyi bátorság, elszántság és akaraterő van benne, milyen viszonyok között telnek a napjai, milyen jövő vár rá, és ha nőről van szó, az sem mindegy, van-e valaki, aki segít neki ebben a küzdelemben.

Sarah arca felderült.

– Akkor, azt hiszem... tényleg azt hiszem, hogy menni fog!

– Ha túl sok a szabad időd, az veszélyes – figyelmeztette Laura.

Sarah nevetésben tört ki.

– Nagyon kevés szabad időm lesz! Hajnaltól estig úgy fogok dolgozni, mint egy güzü! És lesz valaki a sarkamban, aki nem hagyja, hogy visszanézzek. Csakis előre!

– Akkor szerintem jó esélyeid vannak. – Laura ránézett, majd váratlanul hozzátette: – Úgy veszem észre, végre felnőttél!

– Igen. Elég sokáig tartott. Én neveztem gyöngének Gerryt, pedig én vagyok a gyönge. Mindig támaszra vágytam. – Hirtelen elsötétült az arca. – Borzalmasan viselkedtem anyával szemben. Csak ma tudtam meg, hogy az a Cauldfield milyen sokat számított neki. Emlékszem, te figyelmeztettél az áldozatokra, de nem akartam meghallani. Annyira el voltam telve magammal, azzal a tervemmel, hogy megszabadulunk a jó öreg Richardtól, pedig egész idő alatt csak gyerekesen gonosz és féltékeny voltam. Rávettem anyát, hogy szakítson vele, hát nem csoda, hogy meggyűlölt, csak sosem vallotta be. De attól fogva minden rosszra fordult. Ma borzalmas jelenet játszódott le köztünk, szörnyű dolgokat vágtam a fejéhez, és mindenért őt hibáztattam.

– Értem.

– Most pedig nem tudom, mit tegyek – vallotta be Sarah kétségbeesetten. – Ha el tudnám határozni magam... de azt hiszem, késő.

Laura Whitstable fölpattant.

– A legnagyobb időpocsékolás – mondta kioktató hangon –, ha az ember nem a megfelelő embernek mondja el, amit kell.

HATODIK FEJEZET

1

Edith úgy emelte föl a telefonkagylót, mintha dinamithoz nyúlt volna. Nagy lélegzetet vett és tárcsázott. Amikor meghallotta a vonal túlsó végéről a csengetést, nyugtalanul nézett hátra a válla fölött. Semmi baj: egyedül van itthon. A kagylóban felhangzó erélyes hang hallatán összerezzent.

– Itt Welbeck 97438...

– Dame Laura Whitstable?

– Én vagyok az.

Edith nagyot nyelt.

– Itt Edith beszél, asszonyom. Mrs. Prentice Edith-je.

– Jó estét, Edith!

Az öreg cseléd megint nyelt egyet.

– A fene ezekbe a telefonokba – morogta.

– El akar mondani nekem valamit?

– Mrs. Prentice-ről van szó, asszonyom. Aggódom érte. Nagyon aggódom.

– De hiszen már régóta aggódik érte!

– Ez most más, asszonyom. Egészen más. Nincs egy csöpp étvágya se, és csak ül és nem csinál semmit. És sokszor sír. Elmúlt a régebbi nyugtalansága, és már nem kiabál velem, de mintha kihűlt volna a szíve... Rettenetes, asszonyom, igazán rettenetes!

– Érdekes – hallatszott a telefonból tárgyilagos hangon. Nem egészen úgy, ahogy Edith szerette volna.

– Vérzik a szívem érte. Komolyan mondom, asszonyom!

– Ne használjon ilyen nevetséges szavakat, Edith! A szív csak akkor vérzik, ha fizikai sérülés éri.

– Sarah kisasszony miatt van az egész. Jó egy hónapja borzalmasan összevesztek, és a kisasszony azóta nem mutatkozott.

– Tudom. Vidéken volt.

– Írtam neki.

– Nem küldték utána a leveleit.

Edith mintha kicsit földerült volna.

– Akkor nem lehet vele baj, ha már visszajött...

– Attól tartok, Edith – szakította félbe Laura – Jobb, ha felkészül a csapásra. Sarah kisasszony Kanadába megy Mr. Gerald Lloyddal.

Edith olyan hangot hallatott, mint egy kipurcanó szódás szifon.

– Ez nagyon csúnya tőle! Itt hagyni a férjét...

– Ne legyen álszent, Edith! Kemény élete lesz odaát. Semmi sem marad abból a luxusból, amelyhez hozzászokott.

– Így már nem olyan nagy bűn... – sóhajtott Edith. – És ha megbocsátja, asszonyom, bevallom, nekem mindig lúdbőrös lett a hátam Mr. Steene-től. Az a fajta úriember, akiről el lehet képzelni, hogy eladta a lelkét az ördögnek.

– Ha eltekintek a szóhasználatunk különbségétől – jegyezte meg szárazon Dame Laura –, nagyjából egyetértek magával.

– Sarah kisasszony eljön hozzánk elbúcsúzni?

– Nem hiszem.

– Akkor nagyon szívtelen! – kiáltotta fölháborodottan Edith.

– Maga nem tud semmit.

– De azt tudom, hogy kell viselkednie egy lánynak az anyjával szemben! Ezt sosem hittem volna Sarah kisasszonyról! Nem tehetne valamit, asszonyom?

– Én sosem avatkozom be.

Edith mély lélegzetet vett.

– Akkor... bocsásson meg, tudom, hogy maga nagyon híres és okos hölgy, én meg csak egy szolgáló vagyok, de most az egyszer be kellene avatkoznia!

És köszönés nélkül letette a kagylót.

2

Edith kétszer szólt Annhez, mire ő fölnézett és megszólalt: – Mit mondott, Edith?

– Azt, hogy a haja olyan... kopott a tövénél. Be kellene festenie.

– Nem festem többé. Jobb, ha hagyom megőszülni.

– Az biztos, hogy tekintélyesebb lesz tőle. De addig furcsa, hogy a fele ilyen, a fele meg olyan.

– Nem számít.

Semmi sem számít. Mit számíthat az egymást követő napok unalmas folyamatában? – kérdezte magától századszor. Sarah sosem fog megbocsátani, és igaza van...

Megszólalt a telefon. Ann fölkelt, odament, fölvette.

– Halló! – szólt bele kedvetlenül, de meghallva Dame Laura éles hangját, kicsit földerült.

– Ann?

– Én vagyok az.

– Nem szívesen avatkozom be mások életébe, de van valami, amit, azt hiszem, tudnod kell. Sarah és Gerald Lloyd ma este nyolckor elrepül Kanadába.

– Micsoda?! – kapkodott Ann levegő után. – Hetek óta nem láttam Sarah-t.

– Vidéken volt. Egy szanatóriumban. Önként vonult be elvonókúrára.

– Ó, Istenem! Jól van?

– Egészen jól viselte. Talán értékelni fogod, hogy alaposan megszenvedett érte. Büszke vagyok a keresztlányomra. Gerinces kislány.

– Jaj, Laura! Emlékszel, egyszer azt kérdezted tőlem, ismerem-e Ann Prentice-t. Most már ismerem! – Annból csak úgy ömlött a szó. – Sértődöttségemben tönkretettem a lányom életét! Ezt sosem bocsátja meg nekem!

– Szamárság! Senki se tudja igazán tönkretenni mások életét. Ne légy ilyen drámai, és ne sajnáld annyira magad!

– De ez az igazság! Tudom, mit érek és mit tettem.

– Az jó. De nem volna még jobb, ha megtennéd a következő lépést is?

– Nem értesz engem, Laura. Olyan lelkifurdalásom van, és annyira bánom...

– Figyelj ide, Ann! Két dolog van, ami nem vezet sehova. Az egyik, ha azt mondod, merő nemeslelkűségből tetted, amit tettél, a másik pedig, ha amiatt nyavalyogsz, milyen gonoszul cselekedtél. Mind a kettő igaz lehet, és jó, ha az ember fölismeri a cselekedetei rugóját, de ezzel kész! Az órát nem lehet visszaállítani, és nem lehet meg nem történtté tenni, ami megtörtént. Tovább kell lépni.

– Mondd, mit tegyek?

– Olyan mélyre nem süllyedek – horkant föl Laura –, hogy tanácsot adjak! – S letette a kagylót.

Ann, mint egy alvajáró, visszament a díványhoz, leült és belebámult a semmibe. Sarah és Gerry... Boldog lesz-e végre a lánya, az ő hőn szeretett, édes kislánya? Gerry gyönge ember. Az is marad, és cserbenhagyja Sarah-t, ő pedig kiábrándul belőle, és megint boldogtalan lesz? Bárcsak más ember lenne Gerry! De akármilyen, Sarah őt szereti.

Telt az idő, s Ann még mindig nem moccant.

Edith néha benézett, majd szó nélkül kiosont.

Váratlanul csöngettek. A vén cseléd kiment, hogy megnézze, ki az.

– Mr. Mowbray van itt, asszonyom!

– Mit mondott?

– Mr. Mowbray. Lent vár.

Ann fölugrott. A faliórára pillantott. Mi jutott eszébe, hogy itt ül bénán ahelyett, hogy... Hiszen Sarah elutazik a világ túlsó felére!

Fölkapta a bundáját és a kalapját, s kiszaladt a lépcsőházba.

– Basil! – lihegte. – Kérem, vigyen ki a repülőtérre! Amilyen gyorsan csak tud.

– De Ann, drágám, mi történt?

– Sarah-ról van szó! Kanadába megy. El kell búcsúznom tőle!

– De drágám, nem késett el vele egy kicsit?

– Dehogynem. Bolond voltam. De remélem, még nem túl késő. Jaj, induljon már, Basil! Gyorsan!

A férfi sóhajtva indított.

– Mindig azt hittem, maga nagyon megfontolt asszony – jegyezte meg szemrehányóan. – Igazán örülök neki, hogy nem vagyok apa. Úgy veszem észre, furcsa változást idéz elő az emberben.

– Gyorsabban, Basil!

Keresztülhajtottak a kensingtoni utcákon, kikerülték a Hammersmith dugóit, s egy sereg mellékutcán át valahogy túljutottak Chiswicken, ahol mindig nagy a forgalom, s végül kiértek a Great West Roadra. Elszáguldottak a magas gyárépületek, neonvilágítású üzemcsarnokok, majd a takaros elővárosi villák sorai mellett. A falak mögött anyák és lányok, apák és fiúk, férjek és feleségek – mind tele a maga problémáival, veszekedéseivel és kibéküléseivel. Akárcsak én, gondolta Ann, s hirtelen elöntötte a szeretet és megértés az egész emberi nem iránt. Nincs és sosem lesz egyedül, hiszen csupa hozzá hasonló lénnyel benépesült világban él.

3

A heathrow-i repülőtér előcsarnokában ki ülve, ki állva várta, hogy a beszálláshoz szólítsák.

– Nem bántad meg? – kérdezte Gerry.

Sarah röpke, biztató pillantást vetett rá. Soványabb volt, s arcán letörölhetetlen nyomokat hagytak az elmúlt hónap megpróbáltatásai. Idősebb arc lett, de ugyanolyan szeretnivaló, és immár teljesen érett.

Gerry azt akarta, hogy búcsúzzam el az anyámtól, fordult meg Sarah fejében. Nem érti, hogy... Ha valahogy jóvátehetném, amit elkövettem ellene, de nem lehet...

Nem adhatja vissza neki Richard Cauldfieldot.

Örült, hogy Gerryvel új életet kezd, de valami összeszorította a szívét.

Elmegyek, anya... Örökre elmegyek...

A megafon érdes hangja térítette magához:

– Kérjük a 00346-os Prestwick-Gander-Montreal-i járat utasait, hogy fáradjanak a vám-és útlevélvizsgálathoz...

Az utasok fölkapták kézitáskáikat, és elindultak a kigyúló zöld lámpával jelzett ajtó irányában. Sarah kicsit lemaradt Gerry mögött.

– Sarah! – A külső lengőajtón át Ann rohant a lánya felé, bundája lecsúszott a válláról. Sarah leejtette kis útitáskáját, és visszafutott eléje.

– Anya!

Viharosan megölelték egymást, majd kicsit hátrább húzódva egymásra néztek. Ann-nek mindaz, amit el akart mondani, és amit kétségbeesetten elpróbált útközben, a torkában ragadt. De nem is volt rá szükség. És Sarah is fölöslegesnek érezte a beszédet: semmi értelme kimondani, hogy „bocsáss meg!” Ebben a pillanatban szakította el az utolsó szálat, amely gyermekként fűzte az anyjához. Felnőtt nő lett, aki megáll a saját lábán, és egyedül is tud dönteni. Valami furcsa bizonyítási kényszertől vezérelve, mégis kimondta: – Nem lesz velem semmi baj, anya!

– Majd én vigyázok rá, Mrs. Prentice! – tette hozzá derűs mosollyal Gerry.

Egy steward közeledett, hogy beterelje őket a megfelelő ajtón.

– Te is vigyázol magadra, ugye, anya? – kérdezte gyorsan Sarah.

– Igen, drágám. Ne félts! Az Isten áldjon meg mindkettőtöket!

Gerry és Sarah bement az ajtón, amely az új élet felé nyílt, Ann pedig visszatért Basilhez, aki kint várt az autóban.

– Ezek a borzalmas gépek! – dohogott Basil, amikor egy hatalmas repülőgép éktelen bőgéssel ráfordult a kifutópályára. – Mint megannyi gigászi mérges rovar! Halálra rémítik az embert!

Fölhajtott az útra, és elindultak vissza, London felé.

– Ha nem veszi zokon, Basil, ma este nem megyek el magával – szólalt meg Ann. – Inkább csöndben elüldögélek otthon.

– Semmi baj, drágám! Visszaviszem.

Ann mindig úgy gondolt Basil Mowbrayra, mint aki „olyan jópofa és pikírt”. Csak most jött rá, hogy kedves is tud lenni. Kedves és valószínűleg nagyon magányos. Szent ég, gondolta, mekkora cirkuszt csináltam!

– De Ann, drágám – aggodalmaskodott Basil nem kellene ennie valamit? Nem hinném, hogy főtt étel várja otthon.

– Ne féltsen – mosolygott Ann. – Edith süt egy jó rántottát, leteszi egy tálcán a kandalló elé, és... igen, főz egy csésze jó, forró teát, áldja meg érte az Isten!

Amikor az öreg cseléd beengedte az asszonyát, éles pillantást vetett rá, de csak ennyit mondott: – Menjen, üljön a kandalló elé!

– Csak kibújok ebből a hülye ruhából, és fölveszek valami kényelmeset.

– Legjobban tenné, ha azt a kék flanel pongyolát venné föl, amit négy éve kaptam magától. Sokkal kellemesebb, mint azok a bolondos neglizsék, vagy hogy is hívják őket. Még soha nem volt rajtam, eltettem a fiók mélyére, gondoltam, majd ebben temetnek el...

Ann, a szalon kanapéján feküdt, a kék flanel pongyolát szorosan maga köré gyűrte, és belebámult a tűzbe.

Bejött Edith a tálcával, s letette az asztalkára.

– Majd később jól átkefélem a haját – mondta.

Ann fölmosolygott rá:

– Úgy bánik ma velem, Edith, mint egy kislánnyal. Miért?

– Mert nekem mindig az is maradt – morogta az öregasszony.

– Edith... – Ann megint fölnézett rá, s némi erőfeszítéssel mondta ki: – Láttam Sarah-t. Hála Istennek, jól van.

– Miért ne lenne jól? Mindig is jól volt! Mondtam magának!

Pár pillanatig ellágyult arccal nézte az asszonyát, majd szó nélkül kiment.

De jó ez a nyugalom, gondolta Ann. Réges-rég hallott szavak keltek életre az emlékezetében: „Isten békéje meghaladja gyarló elménket.”

JEGYZETEK

[1] Elutazni annyi, mint egy kicsit meghalni.

[2] Cauliflower = karfiol

[3] Néha árva gyereknek érzem magam...

Távol az otthontól...

[4] Szépséges

TARTALOM

- ELSŐ RÉSZ

- ELSŐ FEJEZET

- 1

- 2

- MÁSODIK FEJEZET

- 1

- 2

- HARMADIK FEJEZET

- 1

- 2

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- 1

- 2

- HATODIK FEJEZET

- HETEDIK FEJEZET

- 1

- 2

- 3

- NYOLCADIK FEJEZET

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- KILENCEDIK FEJEZET

- 1

- 2

- 3

- MÁSODIK RÉSZ

- ELSŐ FEJEZET

- 1

- 2

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- HARMADIK RÉSZ

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- 1

- 2

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- HATODIK FEJEZET

- 1

- 2

- 3

- JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

1

2

MÁSODIK FEJEZET

1

2

HARMADIK FEJEZET

1

2

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

1

2

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

1

2

3

NYOLCADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

KILENCEDIK FEJEZET

1

2

3

MÁSODIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

1

2

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

1

2

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

1

2

3

JEGYZETEK