Agatha Christie

A GREENSHORE-GLORIETT

EURÓPA

KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST, 2014

Fordította

HORVÁTH KORNÉLIA

PREKOP GABRIELLA

AGATHA CHRISTlE® POlROT® ©

Agatha Christie Limited 1920

Hercule Poirot and the Greenshore Folly ©

Christie Archive Trust 2014

Introduction © Tom Adams 2014

Preface © Mathew Prichard 2014

Afterword © John Curran 2014

AGATHA CHRISTIE®, POIROT® and the Agatha Christie Signature are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and/or elsewhere. All rights reserved.

Translation entitled „A Greenshore-gloriett” ©

2014 Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

Magyar fordítás: Horváth Kornélia, 2014

Prekop Gabriella, 2014

HU ISSN 0865-980X

Tartalom

BEVEZETŐ

ELŐSZŐ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

AGATHA CHRISTIE

BEVEZETŐ

Tom Adams

Több mint fél évszázaddal ezelőtt — pontosabban 1962-ben — az én nem mindennapi nevű és lelkes ügynököm, Virgil Pomfret magával vitt, hogy bemutasson Patsy Cohennek, a Fontana zsebkönyvek művészeti vezetőjének. Az íróasztalán ott feküdt A lepkegyűjtő, John Fowles első publikált könyve. Tony Colwell rendelte meg, a Jonathan Cape művészeti igazgatója, és ez volt az első komoly kísérletem, hogy a borítóra trompe l’oeil festményt tervezzek. Jó idők jártak, volt igény művészi könyvborítókra. A művészet igencsak hiányzott erről a területről, főképpen a puha fedelű könyvek között. Igaz, ami igaz, a színvonal meglehetősen lesújtó volt, és megérett rá az idő, hogy a mércét kicsit magasabbra emeljék. Egészen addig élvezettel készítettem komoly festményeket kemény fedelű könyvek borítójára, például John Fowles A mágus-ához, Patrick White Az élveboncoló-jához, David Storey Saville-jéhez. A puha fedelű kiadások többnyire a kiadók listájának másodrangú termékei voltak (kivételt képeznek az eredeti, tipografizált Penguin-borítók), de voltaképpen senki nem tett komolyabb kísérletet arra, hogy puha fedeles kiadványok számára is művészi értékű borítókat rendeljen. Végül Mark Collins, Virgil Pomfret és Patsy Cohen lelkes bátorítására azt hiszem, sikerült éppen ezt elérnünk.

1962-től kapcsolatom Agatha Christie-vel felvirágzott, hiszen huszonöt év alatt több mint száz festményt készítettem könyvborítói számára. Eleinte egyszerűen élveztem, hogy jó munkát végezhetek. Elkerülhetetlen volt, hogv néha ne hibázzak, és tudom, hogy Agatha és a családja nem voltak mindig elégedettek velem. Gyakran megkérdik tőlem, megismerkedtem-e Agathával. Sajnos a válasz nem. Több találkozót is megszerveztek, találkoztam a lányával, Rosalind Hicksszel, az ügynökével, Edmund Corkkal, és udvartartása más tagjaival, de Agatha legendás zárkózottsága és időnkénti betegsége megakadályozta, hogy elfogadja a meghívásokat és találkozzék velem. Visszatekintve talán így volt a legjobb, talán mind a kettőnk számára kínos lett volna megvitatni, miért tetszik vagy nem tetszik egy-egy borító terve. És mégis, azért én nagyon bánom. Nemrégiben, amikor 2012-ben a torquay-i múzeumban kiállították Agatha Christie könyvborítóira készült festményeimet, több alkalommal is találkoztam Mathew Pricharddal, aki nagyanyja életművének odaadó és ékesszóló prókátora. Mathew és a felesége, Lucy támogatására mindig számíthattam, és a munkámat, őszinte örömömre, mindig nagyra értékelték. Ők segítettek és bátorítottak, amikor nemrégiben ismét Agatha érdekében munkálkodtam, és elkészítettem az Hercule Poirot and the Greenshore Folly (A Greenshore-gloriett) borítófestményét. Elintézték a National Trusttal (Nemzeti Hagyományvédő Alapítvánnyal), hogy kutathassak Greenway House-ban és a kertjében. Egyszer egy remek ebéd után Ferry Cottage—ban Mathew és Lucy a feleségemmel, a gyerekkönyvíró Georgie Adamsszal emlékezetes hajóútra vittek el a Dart folyóra.

Nagyon boldog voltam, amikor David Brawn, Agatha Christie kiadója a Harper Collinsnál megkért, hogy készítsem el ezt a különleges borítófestményt egy eleddig publikálatlan kisregény számára. Rövidebb változata a kitűnő Gyilkosvadászat-nak, és remek ürügyet szolgáltatott rá, hogy ismét ellátogathassak Greenway-be. Agatha második férje, Max Mallowan úgy írta le Greenway-t, mint „egy kis paradicsom ”, Agatha számára pedig a „világ legszebb helye" volt. És valóban az. A szépséges, négyszögletes, minden sallangtól mentes, György korabeli ház sok tekintetben híres irodalmi tulajdonosát testesítette meg. De az igazi paradicsom a kert. A festményemen igyekeztem, de úgy, hogy a történethez is hű maradjak, visszaadni ezt a rendkívüli, varázslatos szépséget. Kétség sem férhet hozzá, hogy a birtok egyike Délnyugat-Anglia ikonikus helyeinek — ennek az eső áztatta, néha nap égette vidéknek, a kísértetjárta mocsaraknak, titkos ligetekkel teli erdőknek, amelyet a tenger és sziklás partok szegélyeznek.

Greenway-nek színpompás kertje van, néhány helyen szinte tropikusan burjánzik, a Dart határolja és immár a Nemzeti Hagyományvédő Alapítvány tulajdona. Agatha számára biztonságos menedéket kínált a gyakran tolakodó külvilágtól, amely világ megbűvölte ugyan, és amelyet aprólékosan megfigyelt, de soha nem óhajtott részesévé válni.

Ez a nagyszerű krimiíró, ez a kiváló rejtélygyáros és bonyodalommester inspirálta a könyveihez kapcsolódó munkámat. A Greenshore-gloriett-hez készített festményem tisztelgés a háza és a kertje előtt, de mint illusztrációnak is működnie kell. Tudom, hogy Agatha ösztönösen idegenkedett a könyvbeli események, jelenetek és emberi alakok képi ábrázolásától, és legfőképpen ahhoz ragaszkodott, hogy sem Hercule Poirot, sem Miss Marple nem kerülhetnek a borítóra. (Bár Collins tiszteletben tartotta kívánságát, az amerikaiak földhöz-, illetve a műhöz ragadtabb illusztrációkat követeltek.) Nagyjából engedelmeskedtem ennek az igazán józan elvárásnak, de néha jó dolog megszegni a szabályokat, amint azt A Greenshore-gloriett esetében is tettem, amelyben például van némi tiszta illusztráció: a ház, a csónak-ház, a komp harangja, a bástyakert, a magnólia (Agatha egyik kedvenc virága), Lady Stubbs arca, a gyökerestől kicsavarodott tölgyfa és a gloriett, sőt még egy némiképp idealizált portré is Agatháról kertjének kedvenc zugában . És a ház előtti pázsiton jelzésszerűen ott tolonganak a falusiak. Mindez, legjobb reményeim szerint, beleszőve a Greenway-nek szánt képi tiszteletadásba.

Az olvasók talán észreveszik, hogy a csónakháznak nádfödele van, amint a könyv leírásában szerepel. Ma már zsindelytetős, de Mathew Prichard emlékszik rá, hogy eredetileg valóban nádfödeles volt. Akaratlanul is visszaállítottam a kis építmény eredeti pompáját!

Nem tartom magamat nagy művésznek, nem tartozom a kiválóságok közé, mint Francis Bacon, Lucian Freud vagy Graham Sutherland. Ennek ellenére úgy vélem, jó festő és illusztrátor vagyok, és remélem, kiérdemlek valahol középen egy helyet a brit huszadik és huszonegyedik századi művészek panteonjában. Mellesleg Graham Sutherland jó barátom és mentorom lett az ötvenes évek közepén, amikor közeli szomszédok voltunk a kenti faluban, Trottiscliffe-ben. Látogatásaim az ő White House műtermébe és az ő látogatásai az én Oast House műtermembe kora művészéletem fénypontjai voltak. Szerencsém volt, és megértem a huszonegyedik századot, és még most is, túl a nyolcvanadik évemen, dolgozhatom — mindezt a családomnak és drága barátaimnak köszönhetem, az ő gondoskodásuknak és szerető támogatásuknak. Nem is szólva nagyszerű és megértő kiadóimról és patrónusaimról, mint például Jonathan Cape és a Harper Collins. John Fowles nagylelkűen azt írta rólam, „az angol művészet egyik legkellemesebb hagyománya ez, amely lényegében visszanyúlik az 1860-as évek nagyszerű fametszet-iskolájához, és Rackham, Dulac és a Detmond fivérek munkásságán át napjainkig öröklődik. Tom ebbe a nagyszerű vérvonalba tartozik…" Ez mind nagyon szép, de mégiscsak a nagy írók, mint John Fowles és Agatha Christie inspirálták könyvillusztrátori és borítótervezői karrieremet. És mint művész, vakmerően Agathához hasonlítom magamat, a krimiíróhoz. Türelmes kutatómunka, áldozatos mestermunka a mi sikerünk titka. Mindig úgy véltem, hogy a végtelen türelem képessége némiképp pontatlan definíciója a zsenialitásnak, de valóban igen fontos összetevője ennek a megfoghatatlan tulajdonságnak. Tagadhatatlan, hogy Christie-ben megvolt ez a képesség, ez a varázslatos összetevő. Hogy vajon bennem is megvan-e, azt másoknak kell eldönteniük.

Az évek során egyre erősödött bennem a meggyőződés, hogy Agatha Christie minden kétséget kizáróan kimagasló detektívregény—szerző. Szőtte a bűvös hálóját, minduntalan vakvágányra terelt bennünket, körbe-körbe jártunk, és végül valami egész váratlan helyen találtuk magunkat. Te jó ég, mondtuk. Erre igazán nem számítottam! Barátja, Eden Philpotts legelső tanácsaiból Agatha megtanulta, hogy az írás mesterség és nem csak művészet, és hogy vannak módszerek, trükkök, amelyekkel legyőzhetők a stílusbeli és technikai akadályok.

Agatha munkája ajándék volt a képzőművész számára. Szereplők, helyszínek és tárgyak kínáltak gazdag témaválasztékot, de mert a leírásai nem tartalmaztak specifikus részleteket, az illusztrátor szabadon engedhette a képzeletét, és akár manipulálhatott is. Ami a képzelőerőt illeti, Agathának volt belőle rengeteg. Janet Morgan azt írja a könyvében — Agatha Christie — Életrajz —, hogy két könyv hatott rá igen mélyen, D. W. Dunne-tól a Kísérlet az idővel, és Sir James Jeanstől A titokzatos univerzum – ezek arra ihlették, hogy a következőket írja Maxnak 1930-ban:

„Nagyon keveset értek belőle, de nagyon elgondolkodtat, megfoghatatlan ötletek nyüzsögnek a fejemben. Milyen különös is volna, ha Isten a jövőben létezne – valami, amit soha nem alkottunk meg, nem képzeltünk el, aki még nincs – ha feltesszük, hogy nem Ok, hanem Következmény… Mulatságos ilyesféle elképzelésekkel eljátszadozni – hogy Isten olyannak teremtette a világot, amilyen, és elégedett vele – ez biztosan nem így van. Eredetileg az ember éhen pusztult és megfagyott (a földben rejlő szén tetején), és minden járványt és pestist, amelyet az Ember ostobasága okozott, »Isten akaratá«-nak tulajdonítottak. És mi van, ha az élet ezen a bolygón véletlen, teljességgel előreláthatatlan és a naprendszer minden elve ellen való – milyen csodálatra méltóan érdekes – és vajon mikor lesz vége? Valamely tökéletes és csodálatos Tudatban…”

Janet Morgan kitűnő életrajza leírja, hogy Agatha termékeny és zseniális, fantáziából író alkotó volt. „Gyakran álmodott, emlékezett az álmaira, beszélt róluk, élvezte őket… álmában repült is…” Bennem is megvan ugyanez a hajlandóság a fantáziálásra és álmodásra, főleg a repülős álmokra, és mindig is úgy véltem, ezért van bennem olyan nagy empátia Agatha iránt, és a könyvei iránt.

Ugyanakkor Agatha két lábbal a földön állt. Saját önéletrajza sokat megmutat emberségéből és szellemességéből:

„Nem szeretem a tömeget, nem szeretem, ha más emberekhez préselnek, nem szeretem a hangos beszédet, lármát, végeérhetetlen beszélgetéseket, partikat, főleg a koktélpartikat nem állhatom, nem szeretem a cigarettafüstöt és általában a dohányzást, semmiféle alkoholt, kivéve valamely fogásban, nem szeretem a narancslekvárt, az osztrigát, a langyos ételt, a szürke égboltot, a madarak lábát, sőt általában a madarakat. Az utolsó, és amit a leghevesebben utálok: a forró tej íze és illata.

Szeretem a napfényt, az almát, szinte bármilyen zenét, a vonatokat, a számrejtvényeket és bármit, aminek számokhoz van köze, szeretek a tengerhez menni, fürdeni és úszni, szeretem a csendet, az alvást, álmodást, evést, a kávé illatát, a gyöngyvirágot, a legtöbb kutyát, és szeretek színházba járni.

Sokkal jobb listákat is készíthetnék, sokkal nagyszabásúbb felsorolásokkal, sokkal fontosabbakkal, de az nem én volnék, és azt hiszem, bele kell nyugodnom, hogy én én vagyok."

Agatha egyedül dolgozott: „Abban, hogy az ember író, az a legáldottabb, hogy egyedül dolgozhat, és a maga megválasztotta időben.” Mélységesen egyetértek! Az én munkahelyem egy műterem, mindenféle holmival telezsúfolva, mindenütt könyvek, és az egész nagyon rendetlen. Az az érzésem, hogy a maga sokkal kisebb munkaterületén Agathát sem foglalkoztatta jobban a rend és rendszerezés, mint engem. Amikor egyszer a BBC rádió „Közelkép" című műsorában megkérdezték, hogy milyen munkafolyamat szerint dolgozik, beismerte: „Bizonyára csalódást okozok, de az az igazság, hogy lényegében nincsen módszerem.” John Curran teljességre törekvő és igen érzékeny könyvében – Agatha Chrstie és a gyilkos szándék – azt írja: „Szellemi lételeme volt a káosz, ami sokkal nagyobb ösztönző erővel hatott rá, mint a fegyelmezett rend; a szigorúság elfojtotta benne az alkotói folyamatot.” Ez volt az ő módszere, és ugyanez az enyém is. A magam káoszából, vázlatokból, rengeteg jegyzetből, utalásból megszületett a kész festmény.

Az archeológia is olyasmi, ami közös Agathában és bennem. Sir Max Mallowan, a régész felesége volt. Legidősebb fiam, Jonathan Adams professzor, tengeri archeológus. A feltárás helyettes igazgatója volt, amikor kiásták és a felszínre emelték a Mary Rose-t, képes rá, hogy logikus egészet teremtsen egv valószerűtlen halom, látszólag összefüggéstelen maradványból – akárcsak én, mint művész –, és tehetséges festő is. A magunk módján mindketten sok közös vonást mutatunk Agatha írási módszerével. Azt hiszem, a régészetben alkalmazott folyamatok és tevékenységek hasonlítanak egy detektívregény írásához: összegyűjteni a darabkákat, megtalálni a tényeket, követni a nyomokat, leásni a felszín alá, és utat engedni a képzelőerőnek…

A regényírás mellett Agatha Christie kiváló színdarabíró is volt. Az én szenvedélyem a színház iránt még akkor kezdődött, amikor figyeltem a szüleimét, akik amatőr előadásokat rendeztek, és szerepeltek is bennük. Sok színész barátjukkal ismerkedhettem meg, ami nagy kiváltság volt – így Flora Robsonnal és Sybil Thorndike-kal, és sok boldog emlékem fűződik a színházi estékhez Londonban és Párizsban. Anyám, Constance, Dame Carrie Tubbs tanítványa volt a Guildhall School of Musicban (Guildhall Zenei Főiskolán), bár sajnos a házassága után felhagyott az énekléssel. Agatha is tanult énekelni, ő az írás kedvéért hagyta abba.

Megfestettem az új borítót az Hercule Poirot and the Greenshore Folly (A Greenshore-gloriett) számára, és így Agatha Christie-vel való kapcsolatom, mint könyveinek borítótervezője, immár több mint ötven éve tart. Remélem, nem ez lesz az utolsó, lesz még alkalmam újabb munkákra. Ez iránt a nagyszerű író iránt egyre nőtt és növekedett a tiszteletem az évekig tartó közös munka során. Nagyságát legjobban egy eredetileg a News Chronicle-ben megjelent mondat írja le, amelyet John Curran is idéz Agatha Christie és a gyilkos szándék című könyvében: „Mrs. Christie zseniálisan sző detektívregény—cselekményeket, hozzá hasonló nincs és nem is lesz.” Magam sem fogalmazhatnám meg jobban.

Tom Adams

Cornwall

2014. január

ELŐSZŐ

Mathew Prichard

Nem vall Agatha Christie-re, hogy a Gyilkosvadászat-ot – a regényt, amely ebből a kisregényből nőtt ki – egy bizonyos helyszínhez kötötte, Greenway House-hoz, amely a Dart folyó partján áll, Dél-Devonban. Nima (így szólítottam a nagyanyámat) Greenway-ben töltötte a nyarakat, szinte attól a pillanattól fogva, hogy 1938-ban megvette, egészen a haláláig, 1976-ig. Immár 15 éve, hogy a National Trust (Nemzeti Hagyományőrző Alapítvány) fennhatósága alá került, és megnyitották a nagyközönség számára.

Múlt évben az ITV sorozata, az Agatha Christie: Poirot, David Suchet-vel a főszerepben, itt forgatta le az utolsó részt, a Gyilkosvadászat-ot. Így a sorozat, amely 1989-ben indult A claphami szakácsnő kalandjá-val, nagy dicsfénytől övezve magában Greenway-ben ért véget. Sem Nima, sem elhunyt édesanyám, Rosalind, aki a kezdetekben sokat dolgozott a tévésorozat beindításán, nem kívánhatott volna ennél jobbat. Mintha csak Hercule Poirot hazatért volna.

Amilyen szerencsénk volt, csodálatos nyárias időjárással áldott meg a sors, és az utolsó forgatási nap a ház előtt, ami dramaturgiai szempontból ugyan nem volt különösképpen fontos jelenet, mégiscsak szívszorító volt, mert David Suchet-t mutatta, aki teljes Poirot-öltözékben és -sminkben a maga utánozhatatlan, affektált módján fellépkedett a lépcsőn, és bekopogott. Végül három ismétlés után meghallottuk az örökbecsű szavakat – „mára végeztünk” –, és nem maradt szem szárazon a házban, pontosabban a kertben, ahol hatalmas tömeg gyűlt össze, hogy megünnepelje a világ legnépszerűbb tévésorozatát, és az egyik legnépszerűbb irodalmi szereplőnket, Hercule Poirot-t, akit egyik legnépszerűbb karakterszínészünk, David Suchet formált meg. Ha bárki elmondta volna Nimának (aki sajnos soha nem találkozott David Suchet-vel), hogy ilyen hosszú és ilyen nagyságrendű sorozat készül majd a műveiből huszonöt éven keresztül, biztos vagyok benne, hogy nem hitte volna el.

Amiért a Gyilkosvadászat-ot különösképpen kedvelem, az jóval régebbre nyúlik vissza, mint a televíziós sorozat. A könyvet 1956-ban adták ki, amikor 13 éves voltam. Abban az időben kezdtem élvezni Nima könyveit, és iskolás fiúként én is Greenway-ben töltöttem a nyarakat, természetesen a családommal és Nimával együtt. Nem mondhatom, hogy valaha is tartottak kerti mulatságot a kertben, de jól emlékszem kisebb eseményekre, mert Greenway egyre növekvő számban látott vendégül irodalmi és színházi barátokat (ez volt Nima lénykora mint West End-i színházi szerzőé), és eljött nagyapám, Max Mallowan sok régész barátja is. Nima soha nem mintázta szereplőit egy az egyben élő emberekről, de hazudnék, ha azt állítanám, nem ismerek fel egy-egy vonást Sir George és Lady Stubbs karakterében, vagy legfőképpen Mrs. Folliatéban – ezeket olyan emberektől kölcsönözte, akiket valóban ismert. És az sem lepett meg, hogy a Gyilkosvadászat-ban hátizsákos ifjú turisták is szerepeltek. Jól ismertük a közeli ifjúsági szálló, a Maypool felénk tévedő lakóit.

Mégis, azt hiszem, a Gyilkosvadászat két olyan emléket idéz meg a gyerekkoromból, amelyet különösen fontosnak érzek, az egyik egy személy, a másik egy hely. A személy Ariadne Oliver, aki bár sokkal lármásabb, mint Nima valaha volt, mégis mutat valamit Nima lelkesedéséből, almaimádatából, és írói kíváncsisága is nagyon emlékeztet Nimára. Hét regényben bukkan fel, hatban Poirot-val, és a filmben Zoe Wanamaker remekül alakítja a figurát. A hely pedig a csónakház, ahol a szegény meggyilkolt áldozatot megtalálják. Nimával délutánonként lesétáltunk a csónakházhoz, és néztük az elhaladó luxushajókat (a Kiloran, The Pride of Paington, a Brixham Belle, és azok a csodálatos folyami gőzösök, amelyek közül egy, nagy örömömre, még ma is működik). Ezeken a sétahajókon az idegenvezetők mindig megemlítették Greenway-t, általában pontatlanul, mint Agatha Christie otthonát (nem pedig mint nyári otthonát), és bár hallottuk a hangjukat, ahogy tovasiklottak, nem emlékszem rá, hogy egyszer is felismerték volna, amint feltűnés nélkül üldögél a csónakházban az unokájával! Ahogy most ismét elolvastam a regényt, azt hiszem, emlékszem rá, hogy amikor mint kiskamasz olvastam, talán akkor értettem meg először, hogyan lehet megalkotni egy detektívregényt valódi emberek és valódi helyek viszonylatában, mert az ebben a könyvben szereplő emberek és helyek ismerősek voltak nekem. Természetesen ez a hitelesség teszi Nima könyveit ma is olyan valóságossá és meggyőzővé. Akkoriban azok a könyvek, amelyek a régészettel voltak kapcsolatban vagy a Közép-Keleten játszódtak, nekem teljességgel kitalációnak tűntek, bár Nima pontosan ugyanazt a technikát alkalmazta: valódi emberek és valódi tájak tulajdonságait használta, csak éppen fiktív dimenzióval kiegészítve. Éppen úgy, mint a Gyilkosvadászat-ban. Remélem, egy nap ellátogathatok Nimrudba, az egyiptomi piramisokhoz, vagy más helyszínekre, amelyek Nimát inspirálták, és akkor úgy látom majd ezeket a helyeket, mint ő. Nemrégiben felkerestem egy bizonyos inspiráló helyet, Tenerifét a Kanári-szigeteken, ahol egy Harley Quin-történet játszódik, a „Férfi a tengerről” (A titokzatos Mr. Quin-kötetben) – zseniális novella, és most, hogy jártam ott, még jobban szeretem.

Mint valószínűleg tudják, a családom Greenway-t a National Trustnak adta 1999-ben, és az év nagy részében nyitva áll a látogatók előtt. Most már bárki benézhet a csónakházba, ahol a gyilkosság történt, vagy pihenhet egy széken, közel a helyhez, ahol Hattie Stubbs ült, és udvariasan elbeszélgethet a kiránduló fiatalokkal, akiknek immár szabad a birtokra lépniük. A National Trust boltjában árulják Nyugat—Anglia legteljesebb Agatha Christie-gyűjteményét. Bár a Gyilkosvadászat különlegesség abból a szempontból, hogy valódi helyszínen játszódik, nem az egyetlen Agatha Christie-könyv, amely Greenwav-t idézi. Ha tetszett, feltétlenül olvassák el az Öt kismalac-ot, ahol a gyilkosság a greenway-i bástyakertben történik!

Végül, gyakran írom le „szívélyes”-nek Agatha Christie könyveit és a belőlük készült filmeket. Robyn Brown és Gary Calland, a két ügyvezető intéző, akiket a National Trust 1999 óta alkalmaz, és a személyzet felülmúlták önmagukat – Greenway éppen olyan szívélyesen fogadja a látogatókat, mint Nima tette gyerekkoromban. Remélem, hogy most, amikor elolvasták a könyvet, és talán megnéztek a filmet David Suchet-vel, ellátogatnak majd az eredeti helyszínre is. Nagy élvezet lesz!

Mathew Prichard Monmouth 2014. január

ELSŐ FEJEZET

Miss Lemon, Poirot kiváló titkárnője fogadta a hívást.

Gyorsíráshoz használt jegyzetfüzetét félretéve felemelte a kagylót, és színtelen hangon beleszólt: – Trafalgar 8137.

Hercule Poirot hátradőlt egyenes hátú székében, és behunyta a szemét. Gondolataiba feledkezve halk taktust kopogott az asztal szélén. Fejében tovább fogalmazta az éppen diktált levél csiszolt körmondatait.

Miss Lemon a kagylót letakarva halkan megkérdezte: – Fogad egy személyre szóló hívást a devoni Laptonból?

Poirot összeráncolta a szemöldökét. A hely ismeretlen volt a számára.

– Ki keres? – kérdezte óvatosan.

Miss Lemon beleszólt a kagylóba.

– Harry? – kérdezte kétkedő hangon. – Ó, világos! Mi is volt a családnév?

Újból Hercule Poirot-hoz fordult.

– Mrs. Ariadne Oliver.

Hercule Poirot szemöldöke felszaladt. Egy emlék bontakozott ki az agyában: szélfútta ősz haj… merész sasorr…

Felemelkedett, és átvette a kagylót.

– Hercule Poirot beszél – szólt bele színpadiasan.

– Mr. Hercules Porrott az, személyesen? – tudakolta gyanakvó hangon a telefonkezelő.

Poirot biztosította, hogy így áll a helyzet.

– Kapcsolom Mr. Porrottot – mondta a hang.

Vékony, éles hangját fenséges, dörgő alt váltotta fel, ami arra késztette Poirot-t, hogy egy-két hüvelykkel félrekapja a fülétől a telefont.

– M. Poirot, valóban ön az? – kérdezte Mrs. Oliver.

– Személyesen, madame.

– Mrs. Oliver vagyok. Nem tudom, hogy emlékszik-e rám…

– Hát persze hogy emlékszem önre, madame. Hogyan is felejthettem volna el?

– Hát, időnként előfordul – mondta Mrs. Oliver. – Ami azt illeti, elég gyakran. Azt hiszem, nem vagyok különösebben emlékezetes egyéniség. Vagy talán az az oka, hogy mindig mást csinálok a hajammal. De ez most nem érdekes. Remélem, nem tartom fel szörnyen fontos munkájában.

– A legkevésbé sem háborgat.

– Jaj, dehogy akarom én magát megőrjíteni! Az az igazság, hogy szükségem van magára.

– Szüksége van rám?

– Igen, méghozzá sürgősen. Ide tudna repülni?

– Nem utazom repülővel. Nem bírja a gyomrom.

– Én is így vagyok vele. Különben sem hiszem, hogy úgy gyorsabban ideérne, mintha vonatra száll, mert a legközelebbi reptér Exeter, ami mérföldekre van. Úgyhogy vonattal kell jönnie. A vonat délben indul Laptonba a Paddington állomásról. Kényelmesen eléri, van rá negyvenöt perce. Legalábbis ha jól jár az órám, ami igencsak kétséges.

– De hát hol van ön, madame? Miről van szó?

– Greenshore House-ban vagyok, Lapton—ban. Majd egy kocsi vagy egy taxi felszedi magát az állomáson.

– De miért van rám szüksége? Mégis miről van szó? – ismételte Poirot kétségbeesetten.

– Olyan lehetetlen helyekre teszik a telefonokat – mondta Mrs. Oliver. – Ez például a folyosón van… Az emberek fel-alá mászkálnak, beszélgetnek… Nem igazán hallom, amit mond. De számítok magára. Mindenki annyira örül majd. A viszontlátásra!

Éles kattanás hallatszott, ahogy letette a kagylót. A vonal halkan búgott.

Poirot teljesen összezavarodva tette le a telefont, és mormolt valamit a bajusza alatt.

Miss Lemon minden érdeklődés nélkül ült, kezében tartva a ceruzáját. Fojtott hangon elismételte az utolsó részt, amit a közjáték előtt lejegyzett.

– …biztosíthatom róla, kedves uram, hogy a hipotézis, melyet fölvázolt…

Poirot egy legyintéssel félresöpörte a felvázolt hipotézist.

– Mrs. Oliver volt az – mondta. – Mrs. Ariadne Oliver, a krimiírónő. Talán olvasta… – Itt félbehagyta, mert eszébe jutott, hogy Miss Lemon kizárólag léleknemesítő könyveket olvas, és mélyen lenézi az olyan hívságokat, mint a krimiirodalom. – Azt akarja, hogy utazzam le Devonshire-be. Még ma, azonnal – rápillantott az órára –, harmincöt percen belül.

Miss Lemon rosszallóan felvonta a szemöldökét.

– Jó későn szólt – mondta. – És mégis miért?

– Azt ne tőlem kérdezze! Nem mondta meg.

– Milyen különös! És miért nem?

– Azért – felelte Hercule Poirot elgondolkozva –, mert attól félt, hogy kihallgatják. Igen, ez nyilvánvaló volt.

– Komolyan mondom – füstölgött Miss Lemon kenyéradója nevében –, hogy egyesek milyen képtelenségeket vesznek a fejükbe! Még hogy csapot-papot otthagyva odarohanjon a jó ég tudja, minek a nyomában! Egy olyan fontos ember, mint ön! Világéletemben úgy találtam, hogy ezek a művészek és írók roppant kiegyensúlyozatlanok – semmi arányérzékük nincs. Küldjek táviratot „Sajnos nem lehetséges elhagynom Londont” szöveggel?

Keze, mely már nyúlt volna a telefon felé, Poirot hangjára megtorpant.

– Du tout!* – mondta Poirot. – Éppen ellenkezőleg. Legyen olyan kedves, és azonnal hívjon taxit.

*Dehogyis! (francia) – Emelt hangon folytatta: – Georges! Pakoljon össze néhány szükséges holmit a kisebbik bőröndömbe! És igyekezzen, el kell érnem a vonatot!

MÁSODIK FEJEZET

A vonat, amely kétszáztizenkét mérföldes útjából száznyolcvan-egynéhányat teljes gőzzel tett meg, szelíden, bocsánatkérően pöfögve gurult végig az utolsó harmincon, majd begördült a laptoni állomásra. Csak egy utas szállt le: Hercule Poirot. Óvatosan átlépte a vonat lépcsője és a peron között tátongó űrt, és körülnézett. A vonat végén egy hordár tüsténkedett a poggyászkocsiban. Poirot felvette a bőröndjét, a peronon végigballagva leadta a jegyét a kijáratnál, és az előcsarnokon keresztül kiment.

Kinn egy nagy Humber szedán várakozott. Az egyenruhás sofőr Poirot-hoz lépett.

– Mr. Hercule Poirot? – kérdezte tiszteletteljes hangon.

Elvette Poirot bőröndjét, és kinyitotta a kocsi ajtaját. Kihajtottak az állomásról, át a vasúti hídon, majd rákanyarodtak egy földútra, és hamarosan szépséges folyami panoráma tárult eléjük.

A Dart folyó, uram – mondta a sofőr.

– Magnifique* – válaszolta engedelmesen Poirot.

*Csodálatos. (francia) Az út ide-oda kanyargott zöld sövények között, hol leereszkedett, hol dombra kapaszkodott. Kél lány haladt el az autó mellett, lassan kaptatva felfelé a domboldalon. Rövidnadrágot és a fejükre kötött színes kendőt viseltek, és nehéz hátizsákot cipeltek.

– Egy ifjúsági szálló van a szomszédunkban, uram – magyarázta a sofőr, aki nyilvánvalóan Poirot devoni útikalauzának tekintette magát. – Felső-Greenshore a neve. Csak néhány éjszakát maradnak, és most persze telt ház van. Negyvenen, ötvenen is éjszakáznak itt egyszerre.

Poirot szórakozottan bólintott. Azon tűnődött, méghozzá nem először, hogy hátulról nézve milyen kevés nőnek áll jól a rövidnadrág. Fájdalmasan lehunyta a szemét.

– Úgy látom, alaposan meg vannak pakolva –mormolta.

– Így van, uram. És mondhatom, jó hosszú az út a vonattól vagy a buszállomástól! Majdnem kél mérföld. – Habozott. – Ha nincs ellenére, uram, elvihetnénk őket.

– Hát hogyne – mondta Poirot jóindulatúan. A sofőr lassított, és halk berregéssel megállt a két lány mellett, akiknek kivörösödött, izzadt arca reményteljesen fordult feléjük. Poirot kinyitotta az ajtót, a lányok pedig bemásztak a kocsiba.

– Igazán kedves, kérem – mondta az egyik idegenes akcentussal. – Hosszabb út, mint gondolni, igen. – A másik lány, aki nyilván nemigen tudott angolul, többször bólintott, mosolygott, és elmormogott egy grazié-t.*

*Köszönömöt. (olasz)

A kendője alól bronzvörös fürtök kandikáltak ki, és méretes, komolykodó szemüveget viselt.

Az angolul tudó lány élénken tovább csevegett. Két hétre jött Angliába, vakációra. Rotterdamba való. Már látta Stratford-on-Avont, Clovellyt, az exeteri katedrálist és Tonquay-t, „most jövök ide, híres szép hely, a történelmi Dartmouth, holnap pedig átkelek folyón, hogy menjek plymouthi part, ahonnan új világot felfedezni indultak".

– Plymouth part? – mormolta maga elé az olasz lány, és értetlenül megrázta a fejét.

– Nem sok angol beszél – mondta a holland lány. – Ha jól értettem, van itt neki rokona, férjhez ment angol úrhoz, akinek élelmiszerboltja van. Majd lesz velük is. A barátnő, aki jött velem Rotterdamból, Exeterben vett a boltban borjúpástétomot, ami nem jó, és most ott beteg. Nem mindig jó borjúpástétomot enni jó melegben.

Elértek egy útelágazáshoz, ahol a sofőr lelassított, a lányok pedig két nyelven köszöngetve kiszálltak, és elindultak bal felé, amerre a sofőr irányította őket. Egy pillanatra levetette fensőséges zárkózottságát: – Nemcsak a borjúpástétommal, hanem az összes húsos pitével vigyázni kell. Nyáron mindenfélét beléjük tesznek!

Gyorsan továbbhaladtak a jobbra eső úton, amely hamarosan egy sűrű erdőbe torkollott.

– Vannak köztük igazán kellemes fiatal nők is –folytatta a sofőr –, de nehéz velük megértetni a birtokháborítás fogalmát. Úgy tűnik, nem értik, hogy egy úriember otthona itt magántulajdon.

Továbbhaladtak az erdőben. Lehajtottak egy meredek domboldalon, majd át egy nagy vaskapun, végig a kocsifelhajtón, és végezetül bekanyarodtak egy nagy, fehér, György korabeli udvarház elé, mely a folyóra nézett.

A sofőr kinyitotta a kocsi ajtaját. Egy magas, fekete hajú komornyik tűnt fel a lépcsőn.

– Mr. Hercule Poirot? – mormolta.

– Igen.

– Mrs. Oliver a bástyakertben várja önt, uram. Mindjárt útbaigazítom.

Egy kanyargó, fákkal övezett ösvényhez vezette Poirot-t, amelyről néhol meg lehetett pillantani a folyót. Az ösvény fokozatosan ereszkedett, majd egy kerek tisztásba torkollott, amelyet alacsony, pártázatos mellvéd vett körül. A mellvéden pedig nem más ült, mint Mrs. Oliver.

Ahogy felemelkedett, hogy üdvözölje Poirot-t, öléből fél tucat alma esett le és gurult szerteszét. Úgy tűnt, az almák Mrs. Oliver állandó kísérői voltak.

– El sem tudom képzelni, hogy miért ejtek le állandóan mindent – mondta Mrs. Oliver kissé elmosódott hangon, mivel szája tele volt almával. – Hogy van, M. Poirot?

– Très bien, chère Madame* – válaszolta Poirot udvariasan. – És ön?

*Nagyon jól, kedves asszonyom, (francia) Mrs. Oliver kissé másként festett, mint a legutóbbi találkozásukkor, aminek oka, ahogy arra az írónő telefonbeszélgetésük során is utalt, az a tény volt, hogy ismét a frizurájával kísérletezett. Amikor Poirot utoljára látta, a szélfútta hatást preferálta, most azonban a haja, mely élénk kék színben pompázott, hamisítatlan Marie Antoinette-stílusban rengeteg apró csigába csavarva a feje tetejére volt feltornyozva. Ez a hatás azonban a nyakánál véget is ért: alatta a „praktikus vidéki viselet" lett volna a megfelelő jelző az öltözékére, ami durva szövésű, rikító okker gyapjúkosztümből és mérges mustársága pulóverből állt.

– Tudtam, hogy el fog jönni – mondta Mrs. Oliver vidáman.

– Az lehetetlen – mondta Poirot szigorúan.

– Márpedig tudtam.

– Magam sem tudom, hogy miért is vagyok itt.

– Hát, erre könnyű válaszolni. Kíváncsiságból.

Poirot szeme megcsillant.

– Az a híres női megérzése – mondta – most az egyszer talán nem vitte tévútra.

– Kérem, csak ne nevessen a női megérzésemen! Hát nem találtam ki minden alkalommal elsőre, hogy ki a gyilkos?

Poirot lovagiasan hallgatott, ahelyett hogy így felelt volna: „Talán inkább az ötödik kísérletre, és még akkor se mindig!” Ehelyett maga köré tekintve azt mondta: – Igazán gyönyörű a birtoka.

– Hogy ez? De hát ez nem az enyém, M. Poirot! Talán azt hitte, hogy az enyém? Dehogyis, ez Stubbsék birtoka.

– Kik azok a Stubbsék?

– Hát, igazából senkik – felelte Mrs. Oliver. – Csak gazdagok. Nem, én hivatalosan vagyok itt: dolgozom.

– Ah, a hely szellemét tanulmányozza valamelyik chef-d’æuvre-je* számára?

*Remekműve. (francia) – Nem, nem, ahogy mondtam: dolgozom. Azzal bíztak meg, hogy bonyolítsak le egy gyilkosságot.

Poirot az asszonyra meredt.

– Jaj, nem igaziból – sietett megnyugtatni Mrs. Oliver. – Holnap nagy kerti mulatság lesz, és alféle újdonságként gyilkosvadászatot is fognak tartani, amit én rendezek meg. Tudja, olyat, mint a kincsvadászat, csak azt már annyiszor csináltak, hogy úgy vélték, ez üdítő változatosság lesz. Ezért aztán csinos összeget ajánlottak, hogy jöjjek le, és hozzam tető alá a dolgot. Ami azt illeti, jó szórakozás – jólesik kicsit kikapcsolódni a nyomasztóan egyforma mindennapokból.

– De mégis, hogy zajlik az ilyesmi?

– Hát, természetesen lesz egy Áldozat. Meg Nyomok. Meg Gyanúsítottak. Tudja, a szokásos szereposztás: a Csábnő, a Zsaroló, a Fiatal Szerelmesek, a Gonosz Komornyik és így tovább. Fél korona a belépő, amiért minden versenyző megkapja az első Nyomot, és meg kell találni az Áldozatot, a Fegyvert, hogy ki a Tettes, és mi volt az Indíték. És a végén vannak Díjak is.

– Ezt nevezem! – mondta Hercule Poirot.

– Az igazat megvallva – mondta Mrs. Oliver bánatosan – sokkal bonyolultabb összehozni a dolgot, mint azt az ember gondolná, mert a könyveimmel ellentétben itt számolni kell azzal, hogy a való életben az emberek akár értelmesek is lehetnek.

– És azért hívott ide engem, hogy a rendezésben segédkezzem?

Poirot nem is próbálta leplezni felháborodását.

– Jaj, dehogyis – mondta Mrs. Oliver. – Szó sincs róla! Azt már elintéztem. Minden készen áll. Nem, önt más okból hívtam ide.

– És mi lenne az az ok?

Mrs. Oliver keze tétován a fejéhez emelkedett, ám mielőtt szokása szerint vadul beletúrt volna a hajába, eszébe jutott bonyolult frizurája, ezért feldúltságát inkább fülcimpája ráncigálásával enyhítette.

– Valószínűleg bolond vagyok – mondta –, de azt hiszem, valami nem stimmel itt.

– Nem stimmel? Ezt hogy érti?

– Nem tudom… Éppen azt akarom, hogy maga derítse ki. De egyre inkább az az érzésem, hogy… dróton rángatnak… hogy orromnál fogva vezetnek… Nyilván bolondnak tart, de annyit mondhatok, ha holnap a megrendezett helyett igazi gyilkosság történne, hát nem lennék meglepve!

Poirot rámeredt. Mrs. Oliver kihívó arccal fogadta a tekintetét.

– Ez nagyon érdekes – mondta Poirot.

– Most biztosan azt gondolja, hogy kötözni való bolond vagyok – mondta Mrs. Oliver védekező hangon.

– Sosem gondoltam önről, hogy bolond volna – felelte Poirot.

– Tudom, hogy mit szokott mondani – vagy inkább milyen arcot vág –, amikor a megérzések kerülnek szóba.

– Az ember több néven is hívhatja a dolgokat – mondta Poirot. – Én készséggel elhiszem, hogy észrevett vagy hallott valamit, ami aggodalmat keltett önben. Lehetséges, hogy nem is tudja, hogy mit látott vagy hallott. Ön csak az eredményt érzi. Ha szabad így mondanom, nem tudja, hogy mit is tud. Ha tetszik, nevezhetjük megérzésnek is.

– Olyan ostobának érzi magát az ember attól, hogy nem tud biztosat! – mondta Mrs. Oliver bánatosan.

– Oda is el fogunk jutni – csitította Poirot. – Azt mondta, úgy érzi, dróton rángatják. Le tudná írni egy kicsit pontosabban, hogy mit ért ezen?

– Hát, az elég nehéz lesz… Tudja, hogy úgy mondjam, ez az én gyilkosságom. Én találtam ki, terveztem meg, és minden stimmel is. És aki ismeri az írókat, az tudja, hogy utálják a tanácsokat. Az emberek ilyeneket mondanak: „Ez nagyszerű, de nem lenne jobb, ha inkább így és így történne?', meg „Hát nem remek ötlet, hogy A legyen az áldozat B helyett? És hogy D legyen a gyilkos, nem pedig E?” Erre csak annyit lehet felelni: „Jól van, írd meg magad, ha úgy jobban tetszik!”

Poirot bólintott.

– És most is így történt?

– Nem igazán… Tettek pár hasonló ostoba javaslatot, amire én begurultam, ezért aztán feladták, de egy-két jelentéktelen apróságot becsempésztek, és mivel előzőleg olyan szigorú voltam, ezeket minden további nélkül elfogadtam.

– Értem – mondta Poirot. – Igen, ez valóban jó módszer… Javaslatot tesznek valami ostoba, értelmetlen dologra – de igazából nem ez a fontos. Valójában az apró, jelentéktelen változtatás a cél. Ugye, erre gondol?

– Pontosan erre! – mondta Mrs. Oliver.

– És természetesen meglehet, hogy csak képzelődöm, de mégsem hiszem, hogy így lenne. Habár azok az apróságok nem is számítanak. De nyomasztani kezdett a dolog. Meg, hogy úgy mondjam, az egész légkör is.

– Ki javasolta önnek ezeket a változtatásokat?

– Mindig más – válaszolta Mrs. Oliver. – Ha csak egyvalaki lett volna, akkor biztosabb lennék a dologban. De nem csak egyvalaki volt – bár azt hiszem, valójában mégis. Úgy értem, hogy egyvalaki mesterkedik a többi gyanútlant felhasználva.

– És mit gondol, ki lehet az?

Mrs. Oliver megrázta a fejét.

– Valaki, aki nagyon okos és nagyon óvatos –mondta. – Akárki lehet.

– Kik a szereplők? – kérdezte Poirot. – A lista bizonyára korlátozott.

– Hát – fogott bele Mrs. Oliver – ott van Sir George Stubbs: övé ez a hely. Gazdag, alacsony származású, és az üzletet leszámítva, amiben valószínűleg igazi géniusz, rémületesen ostoba. Aztán ott van Lady Stubbs – Hattie –, aki hozzávetőleg húsz évvel fiatalabb a férjénél, nagyon szép, de olyan buta, mint a sötét éjszaka. Ami azt illeti, szerintem gyengeelméjű. Természetesen a pénz miatt ment hozzá, és a ruhákon meg az ékszereken kívül nem érdekli semmi. Aztán ott van Michael Weyman – építész, elég fiatal, és jóképű a maga zabolátlan, művészi módján. Egy teniszpavilont tervez Sir George számára, és a gloriettet hozza rendbe.

– Gloriett? Az micsoda?

– Olyan kis templomféle fehér épület oszlopokkal. Kew-ban már valószínűleg látott ilyet. Aztán ott van Miss Brewis, ő afféle titkár-és házvezetőnő, aki a dolgokat intézi, meg leveleket ír – roppant hatékony és eltökélt. Aztán ott vannak a környékbeliek, akik besegítenek. Egy fiatal házaspár, akik a folyó melletti házat bérlik: Alec Legge és a felesége, Peggy. Meg Warborough kapitány, aki Mastertonék helyi embere. És természetesen Mastertonék, meg az öreg Mrs. Folliat, aki a régi kapuslakban él. Greenshore eredetileg a férje családjáé volt, de ők kihaltak, vagy elestek a háborúkban, aztán jött az a sok örökösödési adó, így aztán az utolsó örökös eladta a helyet.

– Kinek az ötlete volt a gyilkosvadászat?

– Azt hiszem, Mrs. Mastertoné. Ő az itteni parlamenti képviselő felesége, és nagyon jól ért a szervezéshez. Ő vette rá Sir George-ot, hogy rendezzen egy ilyen nyilvános ünnepséget. Mivel annyi ideig állt üresen a birtok, Mrs. Masterton szerint az emberek szívesen eljönnek és fizetnek majd, hogy megnézhessék.

– Ez mind elég ártatlannak tűnik – mondta Poirot.

– Igen, ártatlannak tűnik – mondta Mrs. Oliver csökönyösen –, de nem az. Higgyen nekem, M. Poirot, itt valami nem stimmel.

Poirot Mrs. Oliverre nézett, Mrs. Oliver pedig Poirot-ra.

– És az én jelenlétemre milyen magyarázatot adott? Arra, hogy csak úgy idehívatott? – kérdezte Poirot.

– Ó, az gyerekjáték volt – felelte Mrs. Oliver.

– Ön fogja kiosztani a gyilkosvadászaton elnyert díjakat. Mindenki szörnyen izgatott. Mondtam, hogy ismerem önt, és hogy valószínűleg rá tudom venni, hogy jöjjön el, és hogy biztos vagyok benne, hogy az ön neve kitűnő reklám lesz majd… és így is van – tette hozzá Mrs. Oliver tapintatosan.

– És a javaslatot minden akadékoskodás nélkül elfogadták?

– Igen, mindenki izgatottan fogadta.

Mrs. Oliver feleslegesnek tartotta megemlíteni, hogy a fiatalabb generáció tagjai közül egynéhányan megkérdezték: „Ki az az Hercule Poirot?"

– Mindenki? Senki sem ellenezte az ötletet?

Mrs. Oliver megrázta a fejét.

– Kár – mondta Hercule Poirot.

– Úgy érti, hogy ezen a nyomon elindulhattunk volna?

– Egy reménybeli bűnöző aligha fogadná örömmel a jelenlétemet.

– Feltételezem, hogy úgy gondolja, csak képzelődöm – mondta Mrs. Oliver bánatosan. – Beismerem, amíg önnel nem beszéltem, magam sem tudtam, hogy mindez milyen kevéssé kézzelfogható.

– Nyugalom – mondta Poirot. – Ön felcsigázta az érdeklődésemet. Hogyan fogjunk hozzá a dologhoz?

Mrs. Oliver az órájára pillantott.

– Uzsonnaidő van. Menjünk vissza a házhoz, ott mindenkivel találkozhat.

Az ellenkező irányban indultak el, mint amerről Poirot érkezett.

– Így elmegyünk a csónakház mellett – magyarázta Mrs. Oliver.

Miközben beszélt, fel is tűnt a festői, nádfedeles csónakház, amely kinyúlt a folyó fölé.

– Itt lesz majd a Hulla – mondta Mrs. Oliver. – Mármint a gyilkosvadászatban.

– És ki lesz az áldozat?

– Egy turistalány, aki valójában egy fiatal atomtudós jugoszláv nemzetiségű első felesége – felelte Mrs. Oliver könnyedén.

Poirot zavartan pislogott.

– Első pillantásra úgy tűnik, hogy az atomtudós ölte meg – de ennél természetesen bonyolultabb a dolog.

– Természetesen – elvégre ön írta a cselekményt …

Mrs. Oliver egy legyintéssel elhessegette a bókot.

– Valójában – mondta – a helyi földesúr a gyilkos, az indíték pedig igazán zseniális – nem hiszem, hogy túl sokan megfejtik majd, bár az ötödik nyomban világosan utaltam rá.

Poirot a cselekmény finomságainak megtárgyalása helyett egy gyakorlatias kérdést tett fel: – De hogyan gondoskodik a holttestről?

– Egy lánycserkész lesz az – válaszolta Mrs. Oliver. – Eredetileg Peggy Legge lett volna, de azt akarják, hogy ő öltsön inkább fátylat, és legyen jövendőmondó. Így aztán egy Marlene Tucker nevű cserkészlány lesz az áldozat. Meglehetősen ostoba gyerek, és folyton szipákol – magyarázta. – Elég egyszerű a szerepe: csak népies kendők és egy hátizsák kell hozzá, és mindössze annyi lesz a dolga, hogy ha hallja, hogy valaki közeleg, akkor lefekszik a padlóra, és a nyaka köré csavar egy kötelet. Elég unalmas lesz a szerencsétlen kölyöknek egész délután a csónakházban üldögélni, és arra várni, hogy megtalálják, de intézkedtem, hogy kapjon egy nagy adag képregényt – ami azt illeti, az egyikre egy, a gyilkoshoz elvezető nyom van firkantva, így még a történetbe is beleillik.

– Lenyűgöz a találékonysága, madame! Hogy mit ki nem talál!

– A kitalálással sosincs baj – mondta Mrs. Oliver. – Gond akkor van, amikor túl sok mindent találok ki, amitől az egész túl bonyolulttá válik, ezért meg kell húznom a cselekményt. Az aztán a rémálom. Itt felkanyarodunk.

Egy meredeken felfelé kanyargó ösvényen indultak el, ahonnan szép kilátás nyílt az alattuk csobogó folyóra. A fák között, az egyik kanyarulatnál egy tisztás tárult eléjük, melyen apró, fehér, oszlopos templom magasodott. A tisztáson egy kopott flanelnadrágot és szemkápráztatóan zöld inget viselő fiatalember állt, és szemöldökét ráncolva nézte a templomot. A két jövevény hallatára feléjük fordult.

– Mr. Michael Weyman, M. Hercule Poirot – mondta Mrs. Oliver.

A fiatalember oda sem figyelve biccentett.

– Döbbenetes – mondta keserűen –, hogy milyen helyekre tesznek az emberek bizonyos dolgokat. Vegyük például ezt. Mindössze egy éve emelték – elég szép is a maga nemében, és még a ház stílusával is összhangban van. De miért ide! Az ilyesmi arra való, hogy látható legyen: „magaslaton álló”, így mondták régen. Kellemes füves ösvény, nárciszok s a többi. Erre itt van ez a szerencsétlen flótás, elrejtve a fák között. Sehonnan sem lehet látni! Legalább húsz fát kéne kivágni ahhoz, hogy a folyóról látható legyen.

– Talán máshol nem volt a számára hely – mondta Mrs. Oliver.

Michael Weyman felhorkant.

– Ott az a füves domb a ház mellett. Tökéletesen odaillene. De nem! Ezek az iparmágnások mind egyformák: nincs semmi művészi érzékük. Kedve szottyan egy „glorietthez”, ahogy ő nevezi. Rendel egyet. Körülnéz, hogy hová lehetne tenni. Ekkor, hallomásom szerint, a vihar kidönt egy hatalmas tölgyfát, ami csúnya nyomot hagy maga után. „Sebaj, szépen rendbe hozzuk a dolgot, mindössze annyit kell tenni, hogy odarakjuk a gloriettet! – mondja az idiótája. Ezeknek a gazdag városi alakoknak más se jár a fejükben, csak a rend! Csodálkozom is, hogy még nem ültette körbe piros muskátlival meg papucsvirággal a házát. Be kéne tiltani, hogy a magafajtáknak ilyen birtoka legyen! – fejezte be Michael Weyman szenvedélyesen.

„Ez a fiatalember – jegyezte meg magában Poirot – csöppet sem kedveli Sir George Stubbsot."

– Betonalapon áll – folytatta Weyman –, ami alatt laza a föld, ezért aztán az egész megsüllyedt. Szépen végig is repedt – hamarosan veszélyes lesz… A legjobb lenne az egészet lebontani, és a ház melletti dombon újraépíteni. Ezt is tanácsoltam, de a csökönyös vén szamár hallani sem akar róla.

– És mi van a teniszpavilonnal? – kérdezte Mrs. Oliver.

A fiatalember még mélyebb depresszióba süllyedt.

– Kínai pagodát akar – nyögött fel – Sárkányokkal! Csak mert Lady Stubbs szeret csúcsos kínai kalapokban parádézni! Az is bolond, aki építésznek áll! Akinek tűrhető az ízlése, annak nincs pénze, akinek meg van, az mind valami förmedvényt akar építtetni.

– Fogadja részvétemet – mondta Poirot ünnepélyesen.

Mrs. Oliver elindult a ház felé, Poirot és a nekikeseredett építész a nyomába eredtek.

– Ezek az iparmágnások – mérte Weyman az utolsó csapást a csálé gloriettre – még az alapelveket sem képesek felfogni: ha a fundamentum rohadt, akkor minden rohadt.

– Ez igazán mélyenszántó gondolat – mondta Poirot.

Az ösvény kikanyarodott a fák közül, és eléjük tárult a feketén magasló fák előtt álló gyönyörű fehér ház.

– Igen, valódi szépség – mormolta Poirot.

– Hozzá akar toldani egy biliárdszobát – jegyezte meg Michael Weyman dühödten.

Az alattuk elterülő dombon egy idős hölgy metszette a bokrokat. Az érkezők láttára kissé kifulladva felkaptatott hozzájuk.

– Évekig minden szörnyen el volt hanyagolva – mondta. – És manapság olyan nehéz olyasvalakit találni, aki ért a cserjéshez. Ennek a domboldalnak március–április táján pompáznia kéne a színekben, de idén sajnos jókora csalódást okozott. Ezt a sok elhalt ágat még tavaly ősszel le kellett volna metszem…

– M. Hercule Poirot, Mrs. Folliat – mondta Mrs. Oliver.

Az idős hölgy felderült.

– Hát ön volna a híres M. Poirot! Nagyon kedves öntől, hogy segít a holnapi játékkal kapcsolatban. Ez az okos hölgy roppant rejtélyes forgatókönyvvel állt elő – micsoda újdonság lesz!

Poirot-t kissé zavarba ejtette az apró hölgy nyájas modora. „Úgy viselkedik, mintha ő lenne a háziasszony”, gondolta.

Udvariasan így felelt: – Mrs. Oliver régi barátom, és örömmel tettem eleget a kérésének. Ez a hely kivételesen szép, a ház pedig igazán fenséges.

Mrs. Folliat érzelemmentesen bólintott.

– Valóban az. A férjem dédapja építtette ezerhétszázkilencvenben. Azelőtt egy elhanyagolt, Erzsébet korabeli kastély állt a helyén, ami ezerhatszáz körül leégett. Ezerötszázkilencvennyolc óta élt itt a családunk.

Hangja nyugodt volt és tárgyilagos. Poirot figyelmesen nézte: egy apró, erős nő állt előtte elnyűtt gyapjúruhában. Az asszony legfeltűnőbb vonása tiszta, porcelánkék szeme volt. Ősz haját háló szorította le. Bár nyilvánvalóan nem izgatta a külseje, láttára mégis az a megfoghatatlan, nehezen megmagyarázható érzése támadt az embernek, hogy ő Valaki.

Ahogy a ház felé sétáltak, Poirot szelíden így szólt: – Nehéz lehet elviselnie, hogy idegenek lakják a házát.

Mrs. Folliat egy pillanatig hallgatott, mielőtt válaszolt volna. Hangja tiszta volt, precíz és lurcsán érzelemmentes.

– Annyi minden van, ami nehéz, M. Poirot – mondta.

HARMADIK FEJEZET

A szalonban már teáztak. Mrs. Oliver bemutatta Poirot-t Sir George Stubbsnak, Miss Brewisnak, Lady Stubbsnak, Mrs. Mastertonnak, Warborough kapitánynak, Mr. és Mrs. Legge-nek. Sir George megtermett, pirospozsgás, szakállas férfi volt, nagyhangú és joviális, de átható tekintetű, halványkék szemében nem volt semmi kedélyes. Miss Brewis, aki gyorsan és ügyesen éppen a teát töltötte ki a többieknek, úgy negyvenéves, jelentéktelen külsejű, takaros, szigorú nő volt. Mrs. Masterton állt mellette, jól megtermett hölgy, aki úgy ugatott öblös hangján, mint egy véreb. Poirot még külsőre is olyannak találta, mint egy véreb, az állkapcsa lelógott, gyászos pillantású szeme véraláfutásos volt.

– Azt az ostoba vitát a teasátorral kapcsolatban egyszer és mindenkorra le kell zárnunk, Jim – mondta. – Nem tűrhetjük, hogy minden rosszul süljön el néhány ostoba helybeli nőszemély torzsalkodása miatt.

Warborough kapitány kockás sportzakót viselt, és enyhén lószerű volt, felvillantotta fehér fogsorát, majd kijelentette: – Lezárjuk. Megyek, és legjobb prédikátori modoromban békét hirdetek. De mi legyen a jövendőmondó sátorral? A magnóliabokor mellett állítsuk fel, vagy a pázsit túlsó oldalán, a rododendronok mellett ?

Éles hangú vita kerekedett, amelyben Mrs. Legge vitte a prímet. Karcsú, csinos, szőke nő volt. A férjének, Alecnek kócos vörös haja volt, leégett arca erősen hámlott. Kevés beszédű ember lehetett, csak egy-egy félszót vetett közbe néha.

Poirot, miután kapott egy csésze teát Miss Brewistól, kistányérját és csészéjét óvatosan egyensúlyozva leült a háziasszony mellé.

Lady Stubbs kicsit távolabb a többiektől, egy karosszékben ült. Szemlátomást cseppet sem érdekelte a vita, ehelyett elbűvölve nézte a szék karfáján fekvő kezét, melyet jobbra-balra forgatott, hogy a gyűrűsujján pompázó hatalmas smaragd mélyén zölden meg-megcsillanjon a fény.

Amikor Poirot megszólalt, meglepetten, gyerekes mosollyal nézett fel.

– Nagyon szép ez a szoba, madame – mondta elismerően Poirot.

– Gondolom, az – mondta Lady Stubbs bizonytalanul. – Igen, nagyon szép.

Nagy, ciklámenszínű kínai kalapot viselt, ami rózsaszín árnyékot vetett fakófehér arcbőrére. Erősen ki volt festve: bőre fénytelen fehér volt, ajka halványlila, szempilláit pedig bőségesen kispirálozta. Fekete, selymes haja úgy simult a fejére a kalap alatt, mint egy bársonysapka. Bágyadt, egzotikus szépség volt, a trópusi nap teremtménye, aki történetesen egy angol szalonban találta magát. De a szeme volt az, ami zavarba ejtette Poirot-t: gyermekien, kifejezéstelenül bámult maga elé.

– Tetszik a gyűrűm? – mondta. – Tegnap kaptam George-tól.

– Nagyon szép gyűrű, madame.

– George annyi ajándékot ad nekem. Olyan kedves – mondta gyermeki elégedettséggel.

Poirot úgy válaszolt neki, mintha egy gyerekkel beszélgetett volna. – Akkor nyilván nagyon boldoggá teszi.

– Igen, nagyon boldog vagyok – mondta melegen Lady Stubbs.

– Devonshire nagyon szép megye, nem gondolja?

– Azt hiszem. Nappal szép – mondta Lady Stubbs. – De nincsenek itt szórakozóhelyek. A kaszinókat is szeretem. Angliában miért nincsenek kaszinók?

– Ezen én is gyakran elgondolkoztam. Nem hiszem, hogy összeegyeztethetők az angolok jellemével.

– Egyszer negyvenezer frankot nyertem Monte-Carlóban. A hetes számra tettem, és bejött. A saját pénzem volt.

– Az nagyon izgalmas lehetett, madame.

– Ó, igen, az volt! Most már nem számítana. George nagyon gazdag.

– Valóban, madame?

– Igen – sóhajtott. – Soha nem adtak nekem elég pénzt. Olyan sok mindent szerettem volna. – Rúzsos szája mosolyra húzódott. – De George mindent megvesz nekem.

Még mindig a kezén csillogó gyűrűt nézte, fejét félrebillentve, majd bizalmasan suttogta: – Nézze! Kacsingat rám.

Olyan hangos, zabolátlan nevetésben tört ki, hogy Poirot megdöbbent.

– Hattie!

Sir George hangja volt. Érezni lehelett benne a finom rendreutasítást. Lady Stubbs abbahagyta a nevetést.

Poirot kicsit zavartan elfordult a háziasszonyától, és pillantása Warborough kapitány gunyoros, vidám tekintetével találkozott.

– Ha megitta a teáját, M. Poirot – mondta talán volna kedve velem jönni, véleményt mondhatna a holnapra tervezett kis műsorunkról.

Poirot engedelmesen felállt. Amint Warborough kapitány nyomában kifelé ment, a szeme sarkából észrevette, hogy Mrs. Folliat odamegy a székhez, ahol az imént ő ült Lady Stubbs mellett. Látta, hogy Hattie örömmel, egy gyermek lelkesedésével fordul Mrs. Folliat felé.

– Gyönyörű teremtés, nemde? – mormolta Warborough kapitány. – Teljesen az ujja köré csavarta az öreg George Stubbsot. A csillagot is lehozná az égről a kedvéért! Ékszerek, bunda és a többi. Azt, hogy vajon tisztában van-e vele, hogy az asszonykának nincs ki mind a négy kereke, nem tudom. Valószínűleg ha egy nő ilyen szép, akkor amúgy sem számít.

– Milyen nemzetiségű lehet? – kérdezte Poirot kíváncsian.

– Úgy tudom, a Karib-szigetekről származik. Az egyik régi család sarja – kreol, bár nem félvér. Arrafelé nagyon belterjesen házasodnak… Máris megérkeztünk, ide raktunk ki mindent.

Poirot is belépett a kis, csupa könyvespolc szobába. Az ablaknál álló asztalon mindenféle holmi halmozódott.

Oldalt nyomtatott kártyák álltak kupacban, Poirot felemelt egyet, és elolvasta:

Gyanúsítottak Estelle da Costa – gyönyörű, titokzatos ifjú hölgy Blunt ezredes – a helyi földesúr Samuel Fisher – zsaroló Joan Blunt – Blunt ezredes lánya Peter Gaye – fiatal atomtudós Miss Willing – a házvezetőnő

Quiett – a komornyik

Maya Stavisky – egy turistalány Esteban Perenna – hívatlan vendég

Fegyverek

Ruhaszárító kötél

Tuniszi tőr

Gyomirtó

Nyíl és nyílvessző

Katonai puska

Bronzszobrocska

Warborough kapitány megmagyarázta: – Mindenki kap egy füzetet és ceruzát, amelybe feljegyezheti a nyomokat, majd a nevezési kártya hátoldalán kitöltheti a megoldást.

A másik oldalon ez állt:

Megoldás: Ki követte el?................................................

Mi volt az indítéka?........................................

Milyen módszerrel?........................................

Időpont és helyszín: .......................................

Mi vezette erre a következtetésre?...................

...................................................................

...................................................................

– Íme az első nyom: egy fotó. Mindenki kap egyet a startnál.

Poirot átvette a kis fényképet, és szemöldökét ráncolva tanulmányozta, fejjel lefelé fordította. Warborough felnevetett.

– Zseniális fényképészeti fogás, nem? – mondta. – Ha megfejti az ember, onnan már elég kézenfekvő.

– Valamiféle berácsozott ablak? – kérdezte.

Warborough nevetett.

– Elismerem, valóban úgy néz ki. De nem, egy teniszháló részlete.

– Ah! – Poirot ismét lepillantott a fotóra. – Igen, igaza van. Már látom.

– Annyi minden függ attól, hogy milyen szemszögből nézi az ember a dolgokat – nevetett Warborough.

– Milyen igaza van. – Poirot elgondolkodva megismételte: „Minden attól függ, hogyan nézi az ember… ”

Már csak fél füllel hallgatta Warborough lelkendezését Mrs. Oliver fantasztikus ötleteiről. Amikor kilépett a könyvtárból, Miss Brewis lépett oda hozzá.

– Hát itt van, M. Poirot. Megmutatnám önnek a szobáját.

Felvezette Poirot-t a lépcsőn, majd végig egy folyosón egy nagy, levegős szobába, amiből szép kilátás nyílt a folyóra.

– A fürdőszoba szemközt van. Sir George építtetni akar még egypárat, de az tönkretenné a szobák arányait. Remélem, kellemesen fogja érezni magát minálunk.

– Ebben biztos vagyok – mondta Poirot. Tekintete elismerően végigvándorolt a kis könyvespolcon, az olvasólámpán és az ágy mellett álló „Aprósütemény” feliratú dobozon. – Úgy látszik, ebben a házban minden tökéletesen meg van szervezve. Ehhez önnek vagy az elbűvölő háziasszonynak gratulálhatok?

– Lady Stubbs idejét teljesen lefoglalja az, hogy elbűvölő legyen – mondta Miss Brewis kicsit epésen.

– Igen dekoratív ifjú hölgy– mélázott Poirot.

– Ahogy mondja.

– De más tekintetben kissé talán… – Elhallgatott. – Pardon. Tapintatlan vagyok. Olyasmiről beszélek, amit talán nem szabadna szóba hoznom.

Miss Brewis higgadt pillantást vetett Poirot—ra, majd szárazon így szólt: – Lady Stubbs nagyon is jól tudja, hogy mit csinál. Amellett hogy – ahogy ön is mondta – nagyon dekoratív fiatal nő, roppant agyafúrt is.

Azzal sarkon fordult, és elhagyta a szobát. Poirot meglepetten felvonta a szemöldökét. Hát ez volna a hatékony Miss Brewis véleménye? Vagy megvolt rá a maga oka, hogy ezt mondja? És miért tett ilyen kijelentést pont neki: egy idegennek? Talán éppen azért, mert idegen. És mert külföldi is. Hercule Poirot tapasztalatból tudta, hogy az angolok többsége szerint az, amit az ember egy külföldinek mond, nem számít.

Zavartan ráncolta a szemöldökét, és közben szórakozottan kibámult az ablakon. Lady Stubbs és Mrs. Folliat lépett ki a házból, és egy-két percig a nagy magnóliafa mellett állva beszélgettek, majd Mrs. Folliat búcsút intett, és lemasírozott a felhajtón. Lady Stubbs egy pillanatig nézte, majd szórakozottan letépett egy magnóliavirágot, megszagolta, és lassan elindult az ösvényen, mely a fák között a folyóhoz vezetett. Mielőtt eltűnt volna, a válla fölött hátrapillantott. A magnóliafa mögül Michael Weyman tűnt elő nesztelenül, egy pillanatig habozott, majd követte a magas, karcsú alakot a fák közé.

Egy jóképű, tetterős fiatalember, gondolta Poirot. Kétségkívül vonzóbb személyiség, mint Sir George Stubbs…

De ha így is volna, akkor mi van? Az életben minduntalan előfordul az ilyesmi. Gazdag, középkorú, csúnya férj; fiatal, gyönyörű feleség, aki vagy megfelelően fejlett szellemileg, vagy nem; vonzó, készséges fiatalember. Mégis mi késztette arra Mrs. Olivert, hogy ellentmondást nem tűrően telefonon iderendelje őt! Mrs. Olivernek kétségkívül élénk a fantáziája, de…

– De végtére is – mormolta magában Hercule Poirot –, nem házassági tanácsadó vagyok.

Hirtelen rádöbbent, hogy talán jobban oda kellett volna figyelnie Mrs. Oliver gyilkosvadászatának részleteire.

– Kevés az idő, nagyon kevés – mormolta magában Poirot. – Valóban nem stimmel itt valami, ahogy azt Mrs. Oliver hiszi? Hajlok rá, hogy egyetértsek vele. De micsoda? Ki tudna felvilágosítani? Többet, sokkal többet kell megtudnom e ház lakóiról. [De mégis ki tudna információval szolgálni?

Pár pillanatnyi töprengés után megragadta a kalapját (Poirot sosem kockáztatta meg, hogy délután fedetlen fejjel hagyja el a házat), kiment a szobából, és lesietett a lépcsőn. A távolból megcsapta a fülét Mrs. Masterton mély, parancsoló ugatása. Sir George érzelemtől fűtött hangja közelebbről hallatszott: – Veszettül jól áll magának az a fátyol. Bárcsak az én háremembe tartozna, Peggy. Azt hiszem, holnap gyakran felkeresem majd, hogy jövendőt mondassak. Mit fog nekem jósolni, mi?

Némi viaskodás után Peggy Legge elfúló hangja csendült fel: – George, nem szabad!

Poirot felvonta a szemöldökét, és kisurrant egy kényelmesen közeli mellékajtón. Fürgén elindult a hátsó kocsifelhajtón, mivel tájékozódási képessége segítségével felmérte, hogy az előbb-utóbb összefut majd a ház előtt kanyargóval.

Sikeres manővere révén kissé lihegve csatlakozott is Mrs. Folliathoz, és lovagiasan megszabadította a kertészkosarától.

– Megengedi, madame?

– Jaj, köszönöm, M. Poirot, ez igazán kedves öntől, bár egyáltalán nem nehéz.

– Engedje meg, hogy hazakísérjem. A közelben lakik?

– A kapusiakban élek, amit Sir George roppant előzékenyen bérbe ad nekem.

A régi otthona kapuslakában… Vajon igazából hogyan érez ezzel kapcsolatban? – tűnődött Poirot. Tökéletes önuralma miatt lehetetlen volt megmondani. Poirot témát változtatott.

– Lady Stubbs sokkal fiatalabb, mint a férje ugye? – jegyezte meg.

– Huszonhárom évvel fiatalabb.

– Nagyon vonzó külsejű hölgy.

Mrs. Folliat halkan így szólt: – Hattie kedves, jó gyermek.

Ez nem az a válasz volt, amire Poirot számított. Mrs. Folliat folytatta: – Tudja, nagyon jól ismerem őt. Egy rövid ideig én gondoskodtam róla.

– Ezt nem tudtam.

– Honnan tudhatta volna? Bizonyos értelemben nagyon szomorú história. A családjának cukornádültetvényei voltak a Karib-szigeteken. Egy földrengés következtében leégett a házuk, és a szülei meg a testvérei mind odavesztek. Hattie akkoriban egy párizsi zárdában volt, és hirtelen minden közeli rokonát elvesztette. A végrendeleti végrehajtók úgy gondolták, hogy miután egy ideig még külföldön marad, tanácsos lenne, ha egy gardedám bevezetné őt a londoni társasági életbe. Engem bíztak meg a feladattal. – Mrs. Folliat szárazon elmosolyodott. – Ha szükséges, ki tudom magam csípni, és természetesen rendelkezem a szükséges kapcsolatokkal.

– Természetesen, madame, megértem.

– Éppen nehéz időket éltem át. A férjem a háború kitörése előtt hunyt el. Az idősebbik fiam, aki a haditengerészetnél szolgált, a hajója elsüllyedésekor odaveszett. A kisebbik fiam Olaszországban esett el. Nem maradt semmi, amivel elfoglalhattam volna magamat. Anyagilag nagyon rosszul álltam, el kellett adnom a házat. Örültem neki, hogy egy fiatal lányról gondoskodhatom, és bevezethetem a jó társaságba. Nagyon megszerettem Hattie-t, annál is inkább, mert hamar felmértem, hogy ő nem képes, hogy úgy mondjam, gondoskodni magáról. Ne értsen félre, M. Poirot, Hattie nem szellemi fogyatékos, de ha úgy tetszik, együgyű. Könnyen irányítható, engedelmes és teljességgel befolyásolható. Jómagam áldásnak tartottam, hogy gyakorlatilag nincstelen volt. Gazdag örökösnőként sokkal nehezebb lelt volna a helyzete. A férfiak vonzónak találták, és kedves, közvetlen természetű lévén könnyű prédát jelentett a csábításnak és befolyásolásnak – vitathatatlanul gondoskodásra szorult. Miután felmérték a szülei birtokát, és kiderült, hogv az ültetvény megsemmisült, és több az adósság, mint a tőke, igazán megkönnyebbültem, hogy egy olyan férfi, mint Sir George, beleszeretett, és feleségül akarta venni.

– Lehetséges – igen – ez megoldást jelentett.

– Sir George – mondta Mrs. Folliat – a saját erejéből emelkedett fel, és – őszintén szólva – végtelenül közönséges, de amellett hogy rendkívül gazdag, kedves és alapvetően tisztességes ember. Nem hiszem, hogy a feleségétől szellemi társaságot várna. Hattie mindent megtestesít, amire vágyik. Remekül mutat a ruháiban és ékszereivel, szeretetteljes és készséges, és tökéletesen boldog a férjével. Bevallom, ezért nagyon hálás vagyok, mivel elismerem, hogy az én befolyásomra mondott neki igent. Ha rosszul sült volna el a dolog – hangja kissé elbizonytalanodott –, az az én lelkemen száradt volna, hiszen én vettem rá, hogy menjen hozzá egy nála annyival idősebb férfihoz. Tudja, ahogy már mondtam, Hattie teljes mértékig befolyásolható. Bárki, aki a társaságában van, uralkodhat fölötte.

– Úgy vélem – mondta Poirot elismerően –, hogy roppant bölcsen intézte a dolgot. Az angolok megrögzött romantikusok, de én tisztában vagyok vele, hogy egy jó házassághoz többre van szükség a szerelemnél. Ez a hely pedig, Greenshore House – tette hozzá –, igazán gyönyörű. Ahogy mondani szokták, valószínűtlenül szép.

– Ha már meg kellett válnom Greenshore-tól –mondta Mrs. Folliat –, örülök, hogy Sir George vásárolta meg. A háború alatt a hadsereg kisajátította, utána pedig egy új tulajdonos talán vendégházzá vagy iskolává alakította volna át, felszabdalva a szobákat, ezzel megfosztva őket természetes szépségüktől. A szomszédaink, Sandbourne—ék is kénytelenek voltak eladni a házukat, Felső-Greenshore-t, amiből ifjúsági szállót csináltak. Az ember persze örül neki, hogy a fiatalok jól érzik magukat, és szerencsére a ház késő Viktóna-kori épület, mindenféle építészeti érték nélkül, ezért aztán az átalakítás nem tett kárt benne. Sajnos a fiatalok közül egynéhányan a mi területünkre is betévednek, ami nagyon felbőszíti Sir George-ot. Időről időre valóban kárt tesznek a birtok határán lévő cserjésben – azon gázolnak át, hogy Greenshore-on átvágva lerövidítsék a komphoz vezető utat.

Elértek a kapuhoz. A kapuslak, egy kis, egyszintes, fehér épület, távolabb állt a kocsifelhajtótól, és apró, kerítéssel elválasztott kert fogta körül.

Mrs. Folliat köszönetet mondva átvette Poirot-tól a kertészkosarat.

– Mindig is kedveltem a kapuslakot – mondta, szeretettel méregetve az épületet. – Előttem a kedves, öreg Merdle lakott itt, aki harminc évig volt a főkertészünk. Én sokkal jobban szerettem a felső háznál, bár azt Sir George kibővítette és modernizálta. Meg kellett lennie: most egy meglehetősen fiatal férfi a főkertész, fiatal feleséggel, és ezeknek a fiatalasszonyoknak már kell az elektromos vasaló, a modern tűzhely és a többi. Az embernek haladnia kell a korral… – Felsóhajtott. – Alig maradt valaki a birtokon a régi időkből – mindenütt újak az arcok.

– Örülök neki, madame – mondta Poirot –, hogy ön legalább menedéket talált.

– Ismeri Spenser sorait?

Robotra alvás, viharból a rév, Harcra csönd, megért halál gyönyörűség.*

*N. Kiss Zsuzsa fordítása.

Elhallgatott, majd ugyanazon a hangon folytatta: – Nagyon gonosz a világ, M. Poirot. És nagyon gonosz emberek lakják. Ezzel valószínűleg ön is tisztában van. A fiatalok előtt nem mondom. Megriasztaná őket. De így igaz… Igen, nagyon gonosz a világ…

Biccentett, majd sarkon fordult, és bement a kapuslakba. Poirot dermedten állt, és a csukott ajtót bámulta.

NEGYEDIK FEJEZET

Poirot felfedező hangulatban érezte magát, ezért kiment a főkapun, lesétált a nyaktörően kanyargó úton, és egy apró mólóhoz ért, amelyen egy nagy csengő díszelgett „Komp” felirattal. A mólóhoz a legkülönfélébb csónakok voltak kikötve. Egy hályogos szemű vénember, aki addig egy cölöpnek támaszkodva ácsorgott, Poirot-hoz csoszogott.

– A kompra vár, uram?

– Nem, köszönöm. Csak járok egyet. Greenshore House—ból jövök.

– Ó, Greenshore House-ban lakik? Fiatalkoromban ott dógoztam, a fiam pedig a főkertész vót. De a csónakokat is mindig én gondoztam. Az öreg Folliat földesúr nagy hajóbolond vót. Bármilyen vót az idő, őt nem zavarta. A fiát, az őrnagyot, aztat nem érdekelte a vitorlázás. Bezzeg a lovak. Szép kis summát költött rájuk. Arra, meg az italra – nem vót mellette könnyű dóga a feleségének. Tán találkozott is vele: most a kapuslakban él.

– Igen, éppen onnan jövök.

– Ő is Folliat ám, második unokatestvér Tivertonból. Kiváló kertész, a’ bizony. Azokat a borbolyákat is ő ültette. Még a háború alatt, amikor kisajátították a házat, és a két fiatal uraság elvót harcolni, akkor is gondját viselte a cserjésnek, nem hagyta elburjánzani.

– Nagy csapás, hogy mindkét fia elesett.

– Ó, nehéz élete vót, az mán egyszer biztos. Gondja vót a férjével meg a kisebb fiával is. Nem a Mr. Henry-vel. Az csuda rendes fiatalember vót, kívánni se lehet jobbat. A nagyapjára ütött, szeretett vitorlázni. A haditengerészethez is csapott aztán föl. De a Mr. James már más tészta vót. Vele aztán sok vót a baj. Adósságok, nők, meg az a komisz természete. Az a fajta vót, aki nem tud becsületesen élni. De a háború jól jött neki – kapott tőle egy esélyt. Ó, sokan vannak, akik béke idején nem tudnak becsületesen élni, de a háborúban hősként halnak meg.

– Így aztán – mondta Poirot – nem maradt több Folliat Greenshore-ban.

Az öregember hirtelen abbahagyta a fecsegést.

– Ahogy mondja, uram.

Poirot kíváncsian méregette a vénembert.

– Helyette itt van Sir George Stubbs. Róla mit gondolnak a helybéliek?

– Úgy hallottuk – felelte az öregember –, hogy csuda gazdag.

Hangja szárazon csengett, mintha mulatna valamin.

– És a felesége?

– Jaj, ő finom hölgy, Londonból, a’ bizony. Nem érdekli a kertészkedés. Azt mondják, nincs ki mind a négy kereke.

Jelentőségteljesen megkopogtatta a halántékát.

– De mindig nagyon kedves és barátságos. Egy éve laknak itt. Alaposan felújították a helyet, miután megvették. Emlékszem a napra, mikor ideérkeztek. Mintha csak tegnap lett vóna. Az után a cudar szélvihar utáni estén jöttek. Csak úgy dőltek ki a fák. Egyik éppeg a kocsifelhajtóra, azt nekünk kellett gyorsan szétfűrészelni, hogy fel tudjanak hajtani a házhoz. Az a hatalmas tölgyfa is kidőlt ott fenn, és csuda nagy rendetlenséget okozott. Sok kisebb fát is letarolt.

– Ah, igen, ott, ahol most a gloriett áll, ugye?

Az öregember elfordult, és undorral kiköpött.

– Gloriett – újmódi szamárság. Az öreg Folliaték ideje alatt nem vót semmiféle gloriett, Őlédisége ötlete vót az a gloriett. Három héttel az érkezésük után már állt is. Nem vitás, hogy ő beszélte rá Sir George-ot. Ritka ostobán mutat ott a fák között eldugva, akár valami pogány templom. Egy szép kis nyári lak, régiesre megcsinálva, színes üvegablakokkal, na az ellen nincs semmi kifogásom.

Poirot halványan elmosolyodott.

– A londoni hölgyek szeszélyesek – mondta. –Szomorú, hogy a Folliatok ideje lejárt.

– Azt ne higgye, uram. – A vénember ziháló kis kuncogást hallatott. – Greenshore-ban mindig lesznek Folliatok!

– De a ház most Sir George Stubbsé.

– Az meglehet, de akkor is van még ott egy Folliat. Jaj! Csuda ravaszok ám a Folliatok!

– Ezt hogy érti?

Az öregember ferdén rápislantott Poirot-ra.

– Mrs. Folliat ott él a kapuslakban, nem igaz? – kérdezte.

– Igen – mondta Poirot lassan. – Mrs. Folliat a kapuslakban él, és a világ nagyon gonosz hely, és az emberek, akik lakják, nagyon gonoszak.

A vénember rámeredt.

– Hát – mondta –, ebben van valami.

Azzal tovacsoszogott.

– Van, de mi? – kérdezte magától bosszúsan Poirot, ahogy lassan elindult fel a dombon a ház felé.

ÖTÖDIK FEJEZET

Poirot másnap reggel fél tízkor ment le reggelizni. A reggelit háború előtti modorban tálalták: az elektromos melegítőn glédában álltak az edények. Sir George méretes angol reggelit fogyasztott, ami ránlottából, szalonnából és veséből állt. Mrs. Oliver és Miss Brewis is hasonló ételt vettek magukhoz, csak kisebb adagban, Michael Weyman pedig hideg sonkát evett. Lady Stubbs volt az egyetlen, aki a húsos fogásokkal nem törődve száraz pirítóst majszolt és feketekávét ivott.

Megérkezett az aznapi posta. Miss Brewis előtt jókora halomban feküdtek a levelek, amelyeket fürgén különböző kupacokba osztott. A Sir George-nak szóló személyes leveleket továbbadta, a többit pedig maga nyitotta fel, és kategóriákra osztotta.

Lady Stubbs három levelet kapott. Az első kettőt, amelyek nyilvánvalóan számlák voltak, felbontotta, majd félrelökte, aztán felnyitotta harmadikat, és hirtelen felkiáltott: – Ó!

Annyira riadtan hangzott, hogy minden fej felé fordult.

– Paul küldte – mondta. – Paul, az unokatestvérem. Idejön a jachtjával.

– Hadd lássam, Hattie – nyújtotta ki a kezét Sir George. Lady Stubbs továbbadta a levelet. A férfi kisimította a papírt, és elolvasta.

– Ki ez a Paul Lopez? Azt mondod, hogy az unokatestvéred ?

– Azt hiszem. Másod-unokatestvérem. Nem emlékszem rá valami jól – ami azt illeti, alig. Ő…

– Igen, kedvesem?

A nő megvonta a vállát.

– Nem számít. Régen volt. Kislány korom ban.

– Akkor természetes, hogy nem emlékszel rá valami jól. De szívesen kell fogadnunk – mondta Sir George kedvesen. – Kár, hogy éppen ma van az ünnepség, de majd meghívjuk vacsorára. Talán itt marasztalhatnánk egy-két napra, hogy megmutassuk neki a környéket –alakította Sir George a szívélyes vidéki földesúr szerepét.

Lady Stubbs nem szólt, csak bámult bele a kávéscsészéjébe.

A beszélgetés természetszerűleg a kerti mulatság körül forgott – egyedül Poirot nem vett részt benne. Ő az asztalfőn ülő karcsú, egzotikus alakot figyelte. Azon tűnődött, vajon mi zajlik a fejében. Ebben a pillanatban a nő feltekintett, és gyors pillantást vetett Poirot irányába. Ez a pillantás olyan ravasz és számító volt, hogy Poirot egészen megdöbbent. Ahogy a tekintetük találkozott, a ravasz kifejezés eltűnt, és üresség vette át a helyét. De ez nem feledtette el Poirot-val azt a hideg, számító, óvatos pillantást…

Vagy képzelődött volna? Elvégre a szellemileg enyhén fogyatékos emberekben igen gyakran megvan az az ősi ravaszság, ami néha még azokat is meglepi, akik a legjobban ismerik őket.

Lady Stubbs mindenesetre kész talány, gondolta magában Poirot. Úgy tűnt, az embereknek homlokegyenest ellenkező véleményük van róla. Miss Brewis szerint Lady Stubbs nagyon is tisztában van vele, hogy mit csinál, Mrs. Oliver azonban féleszűnek tartja. Mrs. Folliat, aki régóta bensőséges kapcsolatban áll vele, nem egészen normális, törődést és éber figyelmet igénylő teremtésként beszél róla.

Miss Brewis valószínűleg elfogult: berzenkedik Lady Stubbstól annak nemtörődömsége és tartózkodó magatartása miatt. Poirot eltűnődött rajta, hogy vajon Miss Brewis már a házassága előtt is Sir George titkárnője volt-e. Ha igen, akkor könnyen meglehet, hogy zokon veszi az új rendet.

Poirot személy szerint egyetértett Mrs. Folliattal és Mrs. Oliverrel – egészen aznap reggelig. És különben is: vajon helyes volna egy pillanatnyi benyomásra alapozni a véleményét?

Lady Stubbs hirtelen mozdulattal felállt.

– Fáj a fejem – mondta. – Megyek, lefekszem a szobámban.

Sir George aggodalmasan felpattant.

– De ugye minden rendben, szívem?

– Csak egy kis fejfájás.

– Délutánra jól leszel, ugye?

– Igen, azt hiszem.

– Vegyen be egy-két szem aszpirint, Lady Stubbs – mondta Miss Brewis derűsen. – Van önnél, vagy vigyek fel párat?

– Van nálam.

Az ajtóhoz lépett. Menet közben elejtette a zsebkendőt, amit addig görcsösen szorongatott. Poirot csendesen előrelépett, és diszkréten felemelte.

Miss Brewis megállította a felesége után igyekvő Sir George-ot.

– A kocsiparkolással kapcsolatban most készülök kiadni az utasításokat Mitchellnek, Sir George. Gondolja, hogy valóban az volna a legjobb, ha…?

Poirot a továbbiakat már nem hallotta.

A lépcsőnél érte utol háziasszonyát.

– Ezt elejtette, madame.

Egy meghajlás kíséretében átnyújtotta a zsebkendőt.

A nő szórakozottan átvette.

– Elejtettem volna? Köszönöm.

– Gyötör a gondolat, madame, hogy szenvednie kell. Különösen most, amikor az unokatestvére érkezését várja.

A nő gyorsan, szinte hevesen felelte: – Nem akarok Paullal találkozni. Nem szeretem. Rossz ember. Mindig is rossz volt. Félek tőle. Gonosz dolgokat csinál.

Az étkező ajtaja kinyílt, és Sir George vágott át a hallon.

– Hattie, szegény drágám. Gyere, felkísérlek, és jól betakargatlak.

Együtt mentek fel a lépcsőn. A férfi arca aggodalmat és feszültséget tükrözött, ahogy gyengéden átkarolta a nőt.

Poirot utánuk nézett. Amikor megfordult, a sebesen közeledő, papírokkal megrakott Miss Brewist pillantotta meg.

– Lady Stubbs fejfájása… – kezdte.

– Nincs annak semmi baja – vágott közbe Miss Brewis ingerülten, majd bement az irodába, és becsapta maga mögött az ajtót.

Poirot felsóhajtott, és a bejárati ajtón kilépett a teraszra. Mrs. Masterton, aki akkor érkezett kis kocsijával, erőteljes hangon, ugatva dirigálta a teasátor felállítását.

Poirot-hoz fordulva üdvözölte a férfit.

– Az ilyesmi mindig annyi nyűggel jár – jegyezte meg. – És mindig mindent rossz helyre tesznek. Nem, Rogers, balra, balra – nem jobbra! Mi a véleménye az időről, M. Poirot? Elég bizonytalannak tűnik. Az eső mindent tönkretenne. Pedig az idén kivételesen olyan szép nyarunk volt. Hol van Sir George? Beszélni akarok vele a parkolással kapcsolatban.

– Lady Stubbsnak fáj a feje, úgyhogy lepihent.

– Délutánra nem lesz semmi baja – mondta Mrs. Masterton magabiztosan. – Imád szerepelni. Világraszóló öltözékben fog megjelenni, és gyermeki módon meg lesz magával elégedve. Ideadna pár cöveket? Pontosan ki akarom jelölni a minigolfpályát.

Mrs. Masterton könyörtelenül megdolgoztatta a hasznos inassá avanzsált Poirot-t, de a kemény munka szüneteiben beszélgetésbe elegyedett vele.

– Az embernek mindent magának kell csinálnia, máshogy nem megy… Apropó: úgy tudom, ön Elioték barátja.

Poirot, aki már hosszú ideje tartózkodott Angliában, ezt a társadalmi elismerés jeleként fogadta. Mrs. Masterton valójában ezt mondta: „Tisztában vagyok vele, hogy külföldi létére maga mégis Közülünk Való." Bizalmas modorban tovább csevegett.

– Jó, hogy megint laknak Greenshore-ban. Mind attól tartottunk, hogy szállodát csinálnak belőle. Manapság, ahogy az ember áthajt a vidéken, azt látja, hogy az összes házra, ahová lány korában vendégségbe járt, vagy ahol táncestet rendeztek, ki van akasztva, hogy „Vendégház”, meg „Magánszálloda”, meg „Első osztályú szálloda és bár". Igazán szomorú. Örülök neki, hogy Greenshore nem jutott erre a sorsra, és természetesen a drága Amy Folliat is. Nagyon nehéz élete volt, de dicséretére legyen mondva, sosem panaszkodik. Sir George csodálatos munkát végzett Greenshore-ban, és a ház patináját is megőrizte. Nem tudom, hogy ez vajon Amy Folliat befolyásának köszönhető-e, vagy Sir George veleszületett jó ízlésének. Meglehetősen jó az ízlése, ami egy maga fajta embernél igencsak meglepő.

– Úgy tudom, nem tartozik a földbirtokos nemességbe – jegyezte meg Poirot óvatosan.

– Valójában nem is Sir George – úgy tudom, erre keresztelték. Valószínűleg Lord George Sanger cirkusza adta az ötletet. Igazán mulatságos. Természetesen ezt megtartjuk magunknak. A gazdagoknak joguk van a maguk kis sznobériáihoz, nem gondolja? A dolog pikantériája az, hogy George Stubbs a származása ellenére bárhová be tudna illeszkedni. Hamisítatlan tizennyolcadik századi vidéki földesúr, csak rossz korba született. Én mondom, jó vér folyik az ereiben. Az apja valószínűleg úriember, az anyja meg csaposlány, valami ilyesmi.

Mrs. Masterton itt félbehagyta, és az egyik kertésszel kezdett kiabálni.

– Ne a mellé a rododendron mellé! Jobbra helyet kell hagyni a tekepályának! Mondom, jobbra!

Aztán folytatta. – Az a Brewis nőszemély igazán hatékony, de szegény Hallie-t nem szereti. Ha tekintettel ölni lehetne… Ezeknek a kiváló titkárnőknek a java szerelmes a főnökébe. Vajon Jim Warborough meg hová tűnt? Igazán nevetséges, ahogy csökönyösen „kapitánynak” titulálja magát. Nem hivatásos katona, és németnek még a közelében sem járt. De az embernek meg kell elégednie azzal, amit manapság kapni lehet – és ő igazán keményen dolgozik –, mégis az az érzésem, hogy valami nincs vele rendben. Nézze, itt jönnek Legge-ék.

A hosszúnadrágot és sárga pulóvert viselő Peggy Legge derűsen így szólt: – Segíteni jöttünk.

– Tennivaló az van – harsogta Mrs. Masterton. – Hadd lássam…

Poirot a figyelem megcsappanását kihasználva eliszkolt. A ház sarkát megkerülve az elülső teraszra lyukadt ki, ahol újabb dráma szemtanúja lett.

Két, rövidnadrágot és színes blúzt viselő fiatal nő lépett ki a fák közül, és tétován méregették a házat. Sir George Lady Stubbs hálószobájának ablakából kihajolva dühödten kiabálta: – Ez birtokháborítás!

– Kérem? – mondta a zöld fejkendőt viselő lány.

– Itt nem mehetnek át. Magánbirtok.

A másik fiatal nő, aki királykék fejkendőt viselt, derűsen így szólt: – Kérem? Greenshore kikötő… – Óvatosan formálta a szavakat. – Ez az út? Kérem.

– Magánbirtok! – mennydörögte Sir George.

– Kérem?

– Magánbirtok! Itt nem mehetnek keresztül. Vissza kell menniük, amerről jöttek. VISSZA!

A nők ámulva figyelték, ahogy gesztikulál, majd hadarva idegen nyelven kezdtek tanácskozni. Végül a kék kendős határozatlanul így szólt: – Vissza? Szállóba?

– Így van. Onnan meg az úton menjenek – az úton.

A lányok kelletlenül visszavonultak. Sir George megtörölgette az arcát, majd lepillantott Poirot-ra.

– Az időm java részét avval töltöm, hogy embereket küldözgetek vissza – mondta. – Régen a felső kapun keresztül jöttek be, úgyhogy azt lelakatoltam. Erre a kerítésen átmászva, az erdőn keresztül jönnek. Azt hiszik, hogy így gyorsabban lejutnak a kikötőhöz. Hát, természetesen így is van, ez sokkal rövidebb út. De itt nincs átjárási jog, soha nem is volt. És gyakorlatilag egytől egyig külföldiek: nem értik, amit az ember mond nekik, és hollandul, isten tudja, milyen nyelven gagyognak.

– Az egyikük holland, a másik olasz. Az állomásról jövet találkoztam velük.

– Mindenféle nyelven beszélnek… Igen, Hattie? Hogy mondod? – Azzal visszavonult a szobába.

Ahogy Poirot megfordult, Mrs. Olivert pillantotta meg maga mögött egy jól fejlett, cserkészegyenruhát viselő, tizennégy éves lány társaságában.

– Ez Marlene – mondta Mrs. Oliver.

Marlene hangos szipákolással vette tudomásul a bemutatását. Poirot meghajolt.

– Ő az Áldozat.

Marlene felvihogott.

– Én leszek a rettentő Hulla – mondta. – De vér nem lesz. – Hangja csalódottan csengett.

– Nem?

– Nem. Egy kötéllel fojtanak meg, ennyi az egész. Én azt akartam, hogy döfjenek le, és legyen rengeteg vörös festék.

– Warborough kapitány úgy vélte, hogy az túlságosan életszerű volna – mondta Mrs. Oliver.

– Szerintem egy gyilkosságnál kell hogy legyen vér – duzzogott Marlene. Olthatatlan kíváncsisággal meredt Poirot-ra. – Maga sok gyilkosságot látott? Ő azt mondta.

– Egyet-kettőt – felelte Poirot szerényen.

Riadtan vette észre, hogy Mrs. Oliver magukra készül hagyni őket.

– Szexmániásokat is? – kérdezte Marlene mohón.

– Nem, szexmániásokat nem.

– Szerelem a szexmániásokat – mondta Marlene átérzéssel. – Mármint olvasni róluk.

– Találkozni azonban aligha akarsz velük.

– Hát, nemtom. Mondok magának valamit. Szerintem nekünk van itt egy szexmániásunk. A nagyapám egyszer látott egy hullát az erdőben. Megijedt és elszaladt, és mire visszament, addigra már nem volt ott. Egy nő hullája volt. Bár persze a nagyapám tiszta dilis, úgyhogy senki nem figyel arra, amit mond.

Poirot-nak sikerült meglógnia, és miután jókora vargabetűt leírva visszaért a házba, a hálószobájában keresett menedéket.

HATODIK FEJEZET

A hideg ételekből álló, svédasztalos ebédet korán és sietve költötték el. Fél háromra várták a mérsékelten híres filmsztárt, hogy megnyissa az ünnepséget. Az időjárás, ami egész nap esővel fenyegetett, javulni kezdett. Háromra már javában folyt a mulatság. Az emberek csak úgy tolongtak, hogy a fél korona kifizetése után bebocsátást nyerjenek a birtokra. A kocsik végig álltak a hosszú felhajtó egyik oldalán. Az ifjúsági szállóból csoportostul érkeztek az idegen nyelven hangosan beszélgető diákok. Mrs. Masterton jóslata beigazolódott, és fél három előtt nem sokkal előtűnt a hálószobájából a ciklámenszínű ruhát és hatalmas, kínai stílusú, fekete szalmakalapot viselő, számtalan gyémánttal ékesített Lady Stubbs.

– Szemlátomást azt képzeli, hogy az ascoti királyi páholyban van – mormolta Miss Brewe rosszmájúan.

Poirot ünnepélyesen meghajolt háziasszonya előtt.

– Gyönyörű kreáció, madame.

– Ugye szép? – mondta Hattie boldogan. – Ascotban viseltem.

A mérsékelten híres filmsztár megérkezett és Hattie odasietett, hogy üdvözölje.

Poirot háttérbe vonult. Búsan ballagott körbe: úgy tűnt, minden az efféle kerti mulatságok normális menete szerint zajlik. Volt egy kókuszdobáló bódé, melynél Sir George elnökölt legszívélyesebb modorában, egy tekepálya, valamint karikadobáló. Számos standon helyi gazdák által termelt gyümölcsök, zöldségek meg lekvárok és torták sorakoztak, mások „apró csecsebecsék”-et kínálgattak. Volt torta-, gyümölcskosár-, sőt szemlátomást még malac-sorsolás is, valamint a gyerekeknek két pennyért zsákbamacska.

Ekkorra már jókora tömeg verődött össze, és megkezdődött a gyerekek táncbemutatója.

Poirot Mrs. Olivernek színét sem látta, de Lady Stubbs ciklámen figurája feltűnt itt-ott a sokaság között, ahogy kissé bizonytalanul körbebóklászott. Úgy tűnt azonban, hogy Mrs. Folliat áll a figyelem középpontjában. Megjelenése ugyancsak megváltozott: égszínkék selyemruhát viselt, elegáns szürke kalappal. Szemmel láthatólag ő felügyelte az eseményeket, üdvözölte az újonnan érkezőket, és igazította útba az embereket a különböző bódék felé.

Poirot eltöprengett, Mrs. Folliat vajon észreveszi-e, hogy visszacsúszott régi szerepébe, vagy ez öntudatlanul történt. Ma délután Mrs. Folliat kétségkívül Greenshore House asszonya volt.

Poirot elért a sátorhoz, melyre ez volt kifüggesztve: „Madame Esmeralda fél koronáért megjósolja a jövőjét ”. Ekkor kezdték felszolgálni a teát, így nem állt sor a jövendőmondó sátor előtt. Poirot behúzta hát a fejét, belépett a sátorba, és készségesen kifizette a fél koronát azért a kiváltságért, hogy egy székbe ereszkedve megpihentesse sajgó lábát.

Madame Esmeralda fekete palástot, feje köré csavart flitteres arany kendőt, és arca alsó felét eltakaró fátylat viselt, mely kissé elmosódottá tette hangját. Megragadta Poirot kezét, majd szaporán gazdagságot, egy sötét szépség meghódítását és egy balesetből való csodás menekvést ígért neki.

– Igazán kellemes dolgokat jósol, Madame Legge. Remélem, valóra válnak.

– Ó – kiáltott fel Peggy –, hát rám ismert?

– Rendelkeztem előzetes információval: Mrs. Oliver mesélte, hogy eredetileg ön lett volna az Áldozat, de aztán kikiáltották jósnőnek.

– Bárcsak én lennék a Hulla – mondta Peggy. – Az sokkal békésebb. Az egész Jim Warborough hibája. Elmúlt már négy óra? Teázni akarok. Négytől fél ötig szolgálaton kívül vagyok.

– Tíz perc múlva négy – pillantott rá Poirot méretes, ódivatú órájára. – Óhajtja, hogy hozzak önnek egy csészével?

– Nem, köszönöm. Igazából a szünetet várom.

Poirot kilépett a sátorból, és rögtön ostrom alá vette egy elszánt nőszemély, aki hat pennyt fizettetett vele, hogy megbecsülje egy torta súlyát.

A karikadobáló, melyet egy kövér, anyáskodó asszonyság felügyelt, arra késztette, hogy szerencsét próbáljon, és legnagyobb bosszúságára azonnal nyert is egy nagy, pufók babát. Ahogy nyereményével a hóna alatt szégyenlősen továbbsétált, Michael Weymanba ütközött, aki az eseményektől kissé félrehúzódva a kikötőhöz vezető út közelében álldogált nagy komoran.

– Úgy látom, jól szórakozik, M. Poirot – mondta kaján vigyorral.

Poirot szemügyre vette nyereményét.

– Igazán rémes, ugye? – kérdezte szomorúan.

Egy közelükben lévő kisgyerek hirtelen sírva fakadt. Poirot gyorsan lehajolt, és a gyerek kezébe nyomta a babát.

– Voilá, ez a tiéd.

A könnyek azonnal elapadtak.

– Nézd, Violet, hát nem kedves a bácsi? Köszönd meg szépen.

– A gyerekek jelmezversenye következik – harsogta Warborough kapitány a hangosbemondóba. – Megkérjük az első korosztályt, vagyis a három és öt év közöttieket, hogy sorakozzanak fel.

Jobbra-balra tekingetve elindult Poirot felé. – Látta Lady Stubbsot, Poirot? Látta bárki is Lady Stubbsot? Ő lett volna a zsűri a jelmezversenyen, erre nem találom sehol.

– Igen, láttam, mikor is – nagyjából negyedórája.

– Amikor én láttam, a jósnőhöz készült. Talán még most is ott van – mondta Wevman.

Odalépett a sátorhoz, bekukucskált, majd megrázta a fejét.

– Hogy a fene esne abba a nőbe – mondta Warborough dühösen. – Mégis hová tűnt? A gyerekek várják. Talán visszament a házba.

Gyors léptekkel indult a ház felé.

Poirot utána nézett, majd a háta mögött felhangzó léptek hallatára hátrapillantott. A kikötő felől vezető ösvényen egy sötét hajú, makulátlan jachtöltözéket viselő fiatalember közeledett. A fiatalember az elé táruló kép láttára zavartan megtorpant.

– Elnézést kérek, ez Sir George Stubbs háza? – kérdezte bizonytalanul Poirot-tól.

– Igen, az. – Poirot elhallgatott, majd megkockáztatta: – Talán ön Lady Stubbs kuzinja?

– Paul Lopez…

– Az én nevem Hercule Poirot.

Mindketten meghajoltak. Poirot elmagyarázta a jövevénynek az eléjük táruló látványt, majd a kókuszdobálótól érkező Sir George toppant eléjük.

– Paul Lopez? Örvendek a találkozásnak. Hattie ma reggel kapta meg a levelét. Hol a jachtja?

– Dartmouthban horgonyzik. Ide motorcsónakkal jöttem.

– Meg kell keresnünk Hattie-t. Itt kell lennie valahol… Remélem, ma este velünk vacsorázik !

– Ez nagyon kedves öntől.

– Ugye, nálunk száll meg?

– Ez is nagyon kedves, de a jachtomon alszom. Így egyszerűbb.

– Hosszú ideig marad?

– Tán két-három napig. Majd meglátom. – Paul Lopez megvonta elegáns vállát.

– Hattie el lesz ragadtatva – mondta Sir George udvariasan. – De hol lehet? Nem is olyan régen láttam.

Zavartan körbepillantott.

– A gyerekek jelmezversenyén kéne bíráskodnia. Nem értem a dolgot. Kérem, bocsásson meg egy percre. Megyek, megkérdezem Miss Brewist.

Elsietett. Paul Lopez utána nézett. Poirot Paul Lopezt nézte.

– Már jó ideje nem látta a kuzinját, ugye? – kérdezte.

A másik megvonta a vállát.

– Tizenöt éves kora óta nem láttam Hattie-t. Nem sokkal később külföldre küldték tanulni – egy franciaországi zárdába. Ígéretes külsejű gyermek volt.

Kérdőn nézett Poirot-ra.

– Lady Stubbs gyönyörű nő – mondta Poirot.

– És ez volt a férje? Az a fajta, akire azt mondják „derék fickó”, bár nem különösebben kifinomult. Bár persze Hattie számára elég nehéz lehetett megfelelő férjet találni.

Poirot udvariasan érdeklődő arcot vágott. A másik felnevetett.

– Ugyan, ez nem titok! A tizenöt éves Hattie szellemileg visszamaradott volt. Gyengeelméjű, ugye, így mondják? Még mindig az?

– Igen, úgy tűnik – felelte Poirot óvatosan.

Paul Lopez megvonta a vállát.

– Na de miért is várná el az ember a nőktől, hogy értelmesek legyenek? Arra semmi szükség.

A füstölgő Sir George Miss Brewis kíséretében visszatért. A nő kissé elfúló hangon így szólt: – Fogalmam sincs róla, hogy hol lehet, Sir George. Legutoljára a jövendőmondó sátor előtt láttam, de az már legalább húsz-harminc perce volt. A házban sincs.

– Nem lehet – kérdezte Poirot –, hogy elment megnézni, hogy halad Mrs. Oliver gyilkosvadászata?

Sir George arca felderült.

– Valószínűleg így van. Nézze, én nem hagyhatok itt csapot-papot, felügyelnem kell a dolgokat. Amandának is van dolga bőven. Megtenné, M. Poirot, hogy körülnéz? Ön ismeri az útvonalat.

De Poirot nem ismerte az útvonalat, ezért Miss Brewis nagy vonalakban elmagyarázta neki, majd fürgén a szárnya alá vette Paul Lopezt. Poirot is elindult, s menet közben, mint ha varázsigét mondana, mormolta a bajusza alatt: „teniszpálya, kaméliás kert, gloriett, felső csemetekert, csónakház…”

Ahogy elhaladt a kókuszdobáló mellett, mulatva figyelte, ahogy Sir George sugárzó mosollyal kínálja a falabdákat ugyanannak a két fiatal lánynak, akiket ma délelőtt elkergetett, és akik láthatóan nem értették, mitől változott meg ennyire. Nyilván meghaladta az értelmüket, hogy délelőtt birtokháborítók voltak, most pedig kifizették a két shilling hat penny belépőt, és így joggal élvezhették Greenshore House parkját és a mostani mulatságot. A lányok nem akartak kókuszt dobni, mentek tovább a Gabonás Hordó felé.

A holland lány megismerte Poirot-t, és udvariasan üdvözölte. Mindkét lány nehéz hátizsákot cipelt, és alaposan megizzadtak.

– A barátnőm az 5 óra busszal megy a kapu elől, innen, Torquay-be – magyarázta a holland –, én pedig a komp, aztán a busz, 6 óra, Dartmouthba.

– Nagyon kimerítő életet élnek – jegyezte meg Poirot.

– Sok meg kell nézni és nagyon rövid az idő.

Poirot hálásan meghajolt, majd folytatta az útját a teniszpálya felé, ám ott nem talált senkit. Lesétált a kaméliás kerthez.

A kaméliás kertben rálelt a fenséges lilába öltözött Mrs. Oliverre, aki tűnődő pózban egy kerti padon foglalt helyet, és erősen emlékeztetett Mrs. Siddonsra, a híres színésznőre. Mrs. Oliver maga mellé invitálta Poirot-t.

– Ez csak a második nyom – sziszegte. – És eddig még senki sem érkezett. Azt hiszem, túl nehézre sikerültek.

Ebben a pillanatban egy rövidnadrágot viselő, méretes ádámcsutkájú fiatalember lépett a kertbe. Elégedett kiáltással az egyik sarokban álló fához sietett, ahol a következő nyom láttára ismét kitört belőle az elégedettség. Ennek melléjük érve hangot is adott.

– Az emberek nagy része nem ismeri a paratölgyet – mondta, és feléjük nyújtott egy parafa dugót. – Egy egész dobozzal van a teniszháló alatt. Igazán ügyes fotó volt, de kitaláltam, hogy mi van rajta: egy teniszháló részlete. A legtöbben majd az üveg nyomába erednek, de nekem az volt az érzésem, hogy az csak csali. A paratölgy nagyon kényes növény, a világnak csak ezen a részén nő meg nagyra. Mindig is érdekeltek a ritka bokrok és fák. Most vajon mi a teendő?

Homlokráncolva tekintett a jegyzetfüzetére.

– Lemásoltam a következő nyomot, de nincs túl sok értelme. – Gyanakvó pillantást vetett Mrs. Oliverre és Poirot-ra. – Önök is versenyeznek?

– Nem – felelte Mrs. Oliver –, mi csak nézők vagyunk.

– Szuper… „Ha szépasszonyból vak pogány lesz…”* Az az érzésem, hogy már hallottam ezt valahol.

* N. Kiss Zsuzsa fordítása.

– Ez egy közismert idézet – mondta Poirot.

– Van itt egy gloriett, ami afféle pogány templom – mondta Mrs. Oliver szolgálatkészen. – Fehér, oszlopos – tette hozzá.

– Remek ötlet! Ezer köszönet. Azt hallottam, Mrs. Ariadne Oliver is itt van valahol. Szeretnék kérni tőle egy autogramot. Nem látták valamerre?

– Nem – felelte Mrs. Oliver határozottan.

– Szívesen találkoznék vele. Csuda klasszul ír. – Fojtott hangon hozzátette: – Azt mondják, iszik, mint a kefekötő.

Továbbsietett, Mrs. Oliver pedig felháborodottan így szólt: – Nahát! Ez igazán igazságtalan, hiszen csak limonádét iszom szívesen!

– De nem követett el mérhetetlen igazságtalanságot azzal, hogy a következő nyomhoz segítette ezt a fiatalembert?

– Figyelembe véve, hogy ő az egyetlen, aki eljutott idáig, úgy éreztem, megérdemel némi bátorítást.

– Autogramot mégse adott neki.

– Az más – mondta Mrs. Oliver. – Pszt! Jön valaki.

De nem további nyomvadászok érkeztek, hanem két elszánt nő, akik úgy gondolták, ha már kifizették a belépőt, a legtöbbet hozzák ki a dologból, és alaposan felderítik a birtokot.

Szemlátomást melegük volt.

– Az ember azt gondolná, hogy legalább lesz egy-két virágágyás is – elégedetlenkedett az egyik. – Itt nincs semmi, csak fák és fák. Én ezt nem nevezném kertnek.

Mrs. Oliver oldalba bökte Poirot-t, és csendesen odébbálltak.

– Tegyük fel – mondta Mrs. Oliver zaklatottan –, hogy senki nem találja meg a hullámat.

– Fel a fejjel, madame, legyen türelmes – mondta Poirot. – Korán van még.

– Az igaz – derült fel Mrs. Oliver. – És fél öt után féláron lehet belépni, úgyhogy akkor valószínűleg sokan idetódulnak majd. Menjünk, nézzük meg, mit művel az a Marlene gyerek. Őszintén szólva nem igazán bízom abban a lányban. Nincs benne felelősségérzet. Nem lennék meglepve, ba titokban meglépett volna, és teázgatna ahelyett, hogy a Hullát játssza. Tudja, milyenek az emberek, ha teáról van szó.

Jókedvűen sétáltak tovább az erdei ösvényen.

– Igazán zavarba ejtő – kommentálta Poirot a birtok földrajzát. – Annyi az ösvény, és az ember sose tudja, hol fog kilyukadni. És fák, fák, fák mindenütt.

– Éppen úgy beszél, mint az a zsémbelődő nőszemély, akivel az imént találkoztunk.

Elhaladtak a gloriett mellett, és követték a cikcakkos ösvényt, le a folyóhoz. Alattuk kirajzolódott a csónakház körvonala.

Poirot megjegyezte, hogy milyen kellemetlen lenne, ha a gyilkosvadászok puszta véletlenségből rábukkannának a csónakházra, és vele együtt a hullára.

– Úgy érti, hogy mielőtt a vadászat menete szerint elérnének ide? Ez nekem is eszembe jutott, ezért aztán az utolsó nyom csak egy kulcs. Mivel az ajtó wertheimzáras, kulcs nélkül csak belülről lehet kinyitni.

Egy rövid, meredek ösvény vezetett le a folyó fölé épített csónakház ajtajához, mely alatt egy kis móló és tároló volt a csónakok számára.

Mrs. Oliver előhúzott egy kulcsot lila ruhája redői közül, és kinyitotta az ajtót.

– Jöttünk, hogy felvidítsunk, Marlene – mondta jókedvűen, ahogy beléptek.

Enyhe lelkifurdalást érzett, hogy megkérdőjelezte Marlene hűségét, az ugyanis az ablak mellett, művészi testtartással elterülve, nemesen játszotta a hullát.

Marlene nem válaszolt, csak feküdt mozdulatlanul. A nyitott ablakon finoman befújó szél megzörgette az asztalon szétterített képregényeket.

– Nyugodtan felkelhetsz – mondta Mrs. Oliver türelmetlenül. – Csak én vagyok az, meg M. Poirot. Egyelőre még senki nem jutott semmire a nyomokkal.

Poirot összeráncolta a szemöldökét. Gyengéden arrébb tolta Mrs. Olivert, és a padlón fekvő lány fölé hajolt. Fojtott hangon felkiáltott, és felnézett Mrs. Oliverre.

– Hát… – mondta. – Bekövetkezett, amire számított.

– Úgy érti, hogy… – Mrs. Oliver szeme borzalommal telve kitágult. Megragadta az egyik fonott széket és belerogyott. – Az lehetetlen, hogy… Ugye, nem halt meg?

Poirot bólintott.

– De igen – felelte. – Meghalt. Bár nem túl régen.

– De hogyan… ?

Poirot felemelte a lány feje köré tekert szürke kendő csücskét, hogy Mrs. Oliver is láthassa a ruhaszárító kötelet.

– Éppen mint az én gyilkosságom – mondta Mrs. Oliver remegő hangon. – De ki? És miért?

– Jó kérdés – mondta Poirot.

Azt nem tette hozzá, hogy ugyanezek a kérdések szerepelnek a gyilkosvadászatban is. De a válaszok nem lehetnek a Mrs. Oliver által kitaláltak, hiszen az áldozat nem egy atomtudós jugoszláv nemzetiségű első felesége, hanem Marlene Tucker, a tizennégy éves falusi kislány, akinek aligha lehettek ellenségei.

HETEDIK FEJEZET

– Alig bírok belegondolni – mondta Mrs. Folliat.

A Greenshore House kis nappali szalonjában ültek, úgy három órával később.

Sir George a könyvtárban volt, rendőrtisztekkel.

– Egész biztos vagyok benne, hogy soha senkinek nem ártott, hiszen kislány még – folytatta Mrs. Folliat. – Vajon miért? Képtelen vagyok megérteni. Miért?

A kedves, mosolygós hölgy vagy tíz évet öregedett. Kis csipke zsebkendőt szorongatott a kezében. Poirot-t megdöbbentette a változás, a korábbi elegáns, méltóságteljes nő eltűnt. A kétségbeesése már-már túlzott volt. Kíváncsi volt, vajon mit tudhat Mrs. Folliat, amiről ő nem tud.

– Tegnap azt mondta nekem, madame, hogy a világ nagyon gonosz hely.

– Azt mondtam volna? Igen, igaz… Csak most kezdem megérteni, hogy milyen igaz. De sosem gondoltam volna, M. Poirot, hogy ilyesmi történik majd.

A férfi újabb kíváncsi pillantást vetett rá.

– Lady Stubbs ma reggel…

Mrs. Folliat hevesen félbeszakította.

– Ne beszéljen róla. Kérem. Nem akarok rá gondolni.

– Lady Stubbs is a gonoszságról beszélt ma reggel.

Mrs. Folliat meghökkent.

– Mit mondott?

– Az unokatestvéréről, Paul Lopezről beszélt. Azt mondta, hogy gonosz ember, aki rossz dolgokat csinál. Azt is mondta, hogy fél tőle.

– Paul Lopez? Csak nem arról a jóképű, sötét hajú fiatalemberről beszél, aki itt járt ma délután?

– De igen.

Mrs. Folliat türelmetlenül mondta:

– Az ön helyében én nem tulajdonítanék különösebb jelentőséget annak, amit Hattie mond. Hattie olyan, mint egy gyerek. Gonosz, jó – úgy beszél, mint egy gyerek. Vajon hol van? Mi történhetett vele? Remélem – olyan nagyon remélem, hogy soha többé nem jön vissza!

Poirot-t meglepte a heves kitörés. Úgy érezte, hogy a délutáni események egészen érthetetlenek. Négy óra utántól senki nem látta Lady Stubbsot. Pedig a házat és a parkot alaposan átvizsgálták. A rendőrség már messzebb folytatta a kutatást. Értesítették a vasútállomásokat, rendőrautók járőröztek a közeli városkákban, figyelték a közeli szállodákat és vendégházakat.

Mrs. Folliat színtelen hangon feltette a kérdést, amelyet eddig senki nem mert feltenni.

– Azt hiszik, hogy Hattie tette? Megölte azt a kislányt? Aztán megszökött?

– Ki tudja, mit gondolnak.

– Maga így gondolja?

– Madame, mindenben van rendszer. És egyelőre én nem látok semmiféle rendszert az eseményekben. Ön mit gondol? Hiszen nagyon jól ismeri.

És mert Mrs. Folliat nem válaszolt, hozzátette:

– És szereti.

– Igen, nagyon szerettem Hattie-t – nagyon.

– Múlt időt használ.

– Maga nem érti.

– Talán azt gondolja, hogy Lady Stubbs meghalt?

Mrs. Folliat maga elé meredt. Aztán szinte suttogva mondta:

– Jobb volna, ha halott volna – sokkal jobb.

– Azt hiszem, értem önt. Szellemileg visszamaradott volt. Az unokatestvére is említette ma délután. Az ilyen emberek nem mindig felelősek a tetteikért. Egy hirtelen dühkitörés, és…

Mrs. Folliat hirtelen dühvel támadt rá Poirot-ra.

– Hattie sosem volt ilyen! Szelíd, jószívű lány volt. Hattie soha nem ölt volna meg senkit!

Poirot meghökkent. Végiggondolta az eseményeket, igyekezett összerakosgatni a töredékeket. Nem volt valami színpadias Lopez ma délutáni felbukkanásában? És Hattie reakciója – a számító pillantás, meg amilyen hevesen beszélt a félelméről és utálatáról. Poirot szeretett volna egy kicsit többet tudni Paul Lopezről. Vajon miféle szerepet játszott ebben az egészben? Ha Hattie Stubbs meghalt – ha megölték őt is –, és valami módon Marlene Tucker talán tanúja volt a gyilkosságnak… Akkor Marlene-t el kellett hallgattatni.

Sir George Stubbs lépett be.

– Bland felügyelő szeretne beszélni önnel a könyvtárban, M. Poirot – mondta.

Poirot felállt, és átment a könyvtárszobába.

Hoskins őrmester, aki elsőként érkezett a helyszínre, egy asztalnál ült a fal mellett. Közben Bland felügyelő is megjelent. Lágy, devoni kiejtéssel üdvözölte Poirot-t, és elmondta, hogy van egy közös barátjuk, Scott főfelügyelő.

– Régi kedves barátom, M. Poirot, és gyakran mesélt nekem önről. Úgy érzem, jól ismerem.

Egy kicsit beszélgettek még a főfelügyelőről, aztán Bland a tárgyra tért.

– Remélem, segít nekünk, M. Poirot. Egyelőre sötétben tapogatózunk. Ön a ház vendége, ha jól értettem. Van erre – és bocsássa meg a kérdést – valami különleges oka?

– Nem úgy, ahogy ön gondolja. Nem hivatásos minőségemben vagyok itt. Mrs. Ariadne Olivert, a krimiírót bízták meg egy gyilkosvadászat megszervezésével, a kerti mulatság keretében, és mert régi kedves barátom, megkért, hogy én adjam át a díjat a győztesnek.

– Értem. De mivel itt lakik a házban, nyilván alkalma nyílott rá, hogy megfigyelje az embereket.

– De csak nagyon rövid ideig – mondla Poirot.

– Mégis, talán elmondhat nekünk egyet s mást, amit igencsak jó volna tudnunk. Először is, milyen a viszony Sir George Stubbs és a felesége között?

– Véleményem szerint kitűnő.

– Nincsenek nézeteltérések, veszekedések? Feszültség, idegesség?

– Nem hinném. Sir George minden jel szerint imádja a feleségét, és viszont.

– Tehát a hölgynek semmi oka sincs rá, hogy elhagyja?

– Én azt mondanám, hogy a világon semmi oka nincs rá.

– Valószerűtlennek tartja? – erősködött a felügyelő.

– Soha nem mondanám, hogy amit egy hölgy tesz, az valószerűtlen – felelte óvatosan Poirot. – A nők néha furcsa okból tesznek valamit, a mi számunkra nem egészen érthető okból. Mindenesetre igen különös időpontot választott volna, az ünnepség kellős közepén. Lady Stubbs Ascothoz illő ruhát viselt, és nagyon magas sarkú cipőt.

– Semmi jele nem volt annak, hogy – van egy másik férfi?

Poirot habozott egy pillanatig.

– Van itt egy fiatalember, Michael Weyman, építész. Tetszett neki Lady Stubbs, ehhez kétség sem férhet. És Lady Stubbs tudta.

– Vajon neki is tetszett a fiatalember?

– Talán igen. De nem hiszem.

– Annyi biztos, hogy még itt van – mondta Bland. – És halálra izgatja magát, hogy mi történhetett Lady Stubbsszal, hacsak nem jobb színész, mint én gondolom. Ami azt illeti, mindenki aggódik – és ez egész természetes. Beszéljünk nyíltan, M. Poirot – elképzelhető, hogy a hölgy gyilkolt ?

– Szerintem nem. És Mrs. Folliat, aki jól ismeri, egészen kizártnak tartja.

Hoskins őrmester váratlanul közbeszólt.

– Errefelé mindenki tudja, hogy nincs ki a négy kereke. Meg aztán az a furcsa nevetése.

Bland aggodalmasan megdörgölte a homlokát.

– Ezek a gyengeelméjűek… Látszólag minden rendben van – jó szándékúak –, de akár valami apróságtól is elveszthetik az önuralmukat. Tegyük fel, hogy megpillantotta a sátánt Marlene Tucker szemében – hát, tudom, hogy elég nagy őrültség, de nemrégiben volt egy ilyen eset Észak-Devonban. Egy asszony meg volt győződve róla, hogy kötelessége elpusztítani a gonoszt. Lady Stubbs talán valami hasonló őrült okból megölte a kislányt. Amikor magához tért, talán rádöbbent, mit tett, lement a partra és a folyóba vetette magát.

Poirot hallgatott. Megint hallotta Mrs. Folliat hangját, aki tegnap azt mondta, gonosz ez a világ, és sok gonosz ember lakja. És mi van, ha Mrs. Folliat látta meg a Gonoszt Marlene Tuckerben… Hattie Stubbs pedig, aki igyekezett elkerülni nemkívánatos unokatestvérét, lement a csónakházba, és ott találta Mrs. Folliatot Marlene holttestével. Akármennyire szerette is Hattie Mrs. Folliatot, olyasvalakiben, mint Hattie, nem lehet megbízni, ki tudja, megőrzi-e a titkot. És akkor? Mrs. Folliatnak talán sikerült Hattie-t is elhallgattatnia? És ha igen, hol van Hattie holtteste? A kicsiny Mrs. Folliat aligha tüntethette el segítség nélkül.

Mindig ugyanahhoz a kérdéshez tértek vissza:

Hol van Hattie Stubbs?

Bland felügyelő a homlokát ráncolva közölte:

– Nagyon úgy fest, hogy a két dolog összefügg – a gyilkosság és az eltűnés. Nem lehetséges, hogy a két eset egymástól függetlenül következett be – főleg azért, mert Lady Stubbsnak semmi oka nem volt rá, hogy csak úgy elmenjen …

– A hölgy talán csak elkószált, hiszen nincs ki a négy kereke – mondta az őrmester.

– Valami oknak kellett lennie – makacskodott Bland.

Kérdőn nézett Poirot-ra.

– Nincs valami elgondolása, M. Poirot?

– A reggelinél megijedt, amikor levelet kapott, és megtudta, hogy Mr. Lopez idejön ma.

Bland felvonta szemöldökét.

– Holott írt neki, mielőtt elutazott Nyugat—Indiából – tudatta vele, hogy Angliába jön.

– Ezt ő mondta magának?

– Igen, ő.

Poirot megrázta a fejét.

– Vagy hazudik – vagy a levelet eltüntették. Lady Stubbs nem kapta meg. Ő is és Sir George Stubbs is nagyon meglepődtek ma reggel.

– És Lady Stubbs izgatott volt?

– Nagyon. Azt mondta nekem, az unokatestvére rossz ember, gonosz dolgokat művel, és fél tőle.

– Fél tőle…?

Bland töprengett kicsit.

– Lopez igen készséges volt – mondta végül. –Tenyérbe mászó egy alak, az ember nem tudja, mit gondol valójában, de igen udvariasan válaszolt mindenre. A jachtján látogattuk meg, és ragaszkodott hozzá, hogy vizsgáljuk át. Kijelentette, hogy Lady Stubbs nem járt a hajón, és hogy egyáltalán nem is találkozott vele.

– Azt hiszem, valóban ez az igazság – mondta Poirot. – Amikor Lopez megérkezett az ünnepségre, Lady Stubbs már eltűnt.

– Ha nem akart találkozni vele, mondhatta volna, hogy fáj a feje, és felmehetett volna a szobájába.

– Pontosan.

– Tehát többről volt szó, nem csak arról, hogy nem akart találkozni vele… Ma megszökött előle, akkor valóban nagyon félt tőle.

– Igen.

– Ez viszont már baljósabb színben tünteti fel Lopezt… Persze ha valóban csak megszökött, előbb-utóbb biztosan megtaláljuk. Csak azt nem értem, eddig miért nem került elő.

Kimondatlanul ott lebegett közöttük a sokkal vészjóslóbb lehetőség.

– Hogy visszatérjünk a meggyilkolt kislányra – szólalt meg Poirot. – Kikérdezte már a családját? Talán tudnak valami lehetséges okról, amiért megölték?

– Nem, a világon semmit nem tudnak.

– De ugye nem… – kezdte finoman Poirot.

– Nem, semmi ilyesmi.

– Örülök – mondta Poirot, aki emlékezett Marlene szavaira a szexmániásokról.

– Meg udvarlója sem volt – mondta a felügyelő. – Vagy legalábbis a családja ezt mondja. Gondolom, igaz – amit a képregények szélére firkált, az inkább arra vall, hogy szeretett volna fiú barátot.

A képregények felé intett, amelyeket Poirot utoljára a csónakházban látott. Most a felügyelő könyöke mellett álltak kupacban.

– Megengedi? – kérdezte Poirot. Bland bólintott.

Poirot gyorsan átlapozta a füzeteket. Marlene gyerekes betűkkel a margókra írta fel véleményét az életről.

„Jackie Blake Susan Barnesszal jár.” „Peter a lányokat csipkedi a moziban.” „Georgie—Porgie turistalányokkal csókolózik az erdőben.” „Betty Fox szereti a fiúkat…” „Albert Doreennal jár.”

Szánalmas kis megjegyzések, gyerekesen közönségesek, gondolta Poirot. Visszarakta a füzeteket az asztalra, de közben furcsa érzés fogta el – hogy valami hiányzik. Valami – van valami, amit meg kellene…

A múlékony gondolat elszállt, amint Bland megszólalt.

– Nem is küzdött szegényke. Mintha csak engedte volna, hogy valaki a nyakára tekerje a kötelet, és nem is gyanakodott, hogy ez nem tréfa.

Poirot megszólalt:

– Ezt könnyű megmagyarázni – nyilván ismerte az illetőt. Voltaképpen éppen erre számított. Mert ő kapta a gyilkosság áldozatának a szerepét. Bárkinek, aki az ünnepséggel kapcsolatban állt, megengedte volna, hogy a szerepének megfelelően a megfelelő pózba segítse.

– Például Lady Stubbsnak?

– Igen.

Poirot folytatta: – Vagy Mrs. Olivernek, vagy Mrs. Legge-nek, Miss Brewisnak vagy Mrs. Mastertonnak. Vagy akár Sir George—nak, vagy Warborough kapitánynak, vagy Alec Legge-nek, sőt akár Michael Weyman—nak.

– Hát igen – mondta Bland. – Sok mindenkinek lett volna rá lehetősége. Csak két embernek van tökéletes alibije: Sir George egész délután szolgálatban volt a látványosságoknál, és ugyanez vonatkozik Warborough kapitányra. Miss Brewis talán megtehette volna. Ide-oda járkált a ház és a kert között, eltűnhetett volna tíz percre, és senki nem veszi észre. Mrs. Legge is kisurranhatott volna a jósnő sátrából, bár ez sem valószínű, mert elég kitartó sorban látogatták az ügyfelek. Mrs. Oliver, Michael Weyman és Alec Legge ide-oda mászkáltak, egyiknek sincs jó alibije. Bár gondolom, ragaszkodik hozzá, hogy regényíró barátnőjét mentsük fel a gyilkosság vádja alól.

– Nem tehetünk kivételt – mondta Poirot.

– Végül is Mrs. Oliver rendezte meg a gyilkos-vadászatot. Ő intézte úgy, hogy a kislány mindenkitől távol, a csónakházban várakozzon.

– Jóságos ég, M. Poirot, úgy véli…

– Nem, nem vélem úgy. Igyekszem megragadni valamit, ami folyton kicsúszik a kezemből… valami zavaró… Talán éppen a rejtély kulcsa… Amikor Mrs. Oliver és én felfedeztük a holttestet, Mrs. Oliver kulccsal nyitotta ki az ajtót. Volt egy másik kulcs, az volt az utolsó „nyom”. Az vajon a helyén volt?

Bland bólintott.

– Igen. Egy kis kínai cserépedényben volt, a hortenziás ösvény mentén. Azt a nyomot senki nem találta meg. A házban volt egy harmadik kulcs, a hallban, egy fiókban.

– Ahonnan bárki elvihette! És akárhogyan is, ha valaki bekopogott, akit ismert, és kérte, hogy engedje be, Marlene biztosan ajtót nyit. Ha például Mrs. Masterton vagy Mrs. Folliat…

– Mrs. Masterton igencsak szem előtt volt az ünnepségen. És Mrs. Folliat is.

– Észrevettem, hogy Mrs. Folliat… hogyan is fogalmazzam – a háziasszony szerepét játssza.

– Jog szerint ez az ő háza – mondta szigorúan Hoskins őrmester. – Greenshore-ban mindig voltak Folliatok.

Poirot csak bámult rá. Meg sem hallotta, mit mond Bland felügyelő, csak az utolsó szavai jutottak el a tudatáig: – …a világon semmi ok nem volt rá, hogy azt a kislányt megöljék. Többet tudunk majd, ha sikerül megtalálnunk Lady Stubbsot.

– Ha megtalálják – mondta Poirot.

Bland magabiztosan nevetett.

– Élve vagy holtan – megtaláljuk – mondta.

– A csudába is, egy nő nem szívódhat fel a semmibe.

– Vajon tényleg nem? – jegyezte meg Poirot.

– Erre magam is nagyon kíváncsi volnék.

NYOLCADIK FEJEZET

Múltak a hetek, és kiderült, hogy Bland felügyelő magabiztos kijelentése helytelen. Egy nő mégiscsak képes eltűnni a semmibe. Sehol nem lelték nyomát Lady Stubbsnak, sem élve, sem holtan. Ciklámenszínű, lebegő, Ascotra készült ruhájában, magas sarkú cipőjében és nagy karimás, fekete kalapjában kisétált a háza kertjében összegyűlt tömegből, és soha többé senki nem látta. Kétségbeesett férje ostrom alá vette a rendőrséget, a megyei rendőrkapitány segítségül hívta a Scotland Yardot, de Hattie Stubbsot nem találták meg. Lady Stubbs eltűnése nagy nyilvánosságot kapott, így aztán Marlene Tucker meggyilkolása a háttérbe szorult. Nagy néha megjelent egy pár sor arról, hogy a rendőrség szeretne tanúként meghallgatni valakit, vagy már kihallgattak valakit, de semmi nem vezetett eredményre.

Lassanként megszűnt az érdeklődés mind Marlene meggyilkolása, mind Lady Stubbs eltűnése iránt.

Egy októberi délután, két hónappal az ünnepség után, Bland felügyelő felhívta telefonon Hercule Poirot-t. Elmagyarázta, hogy fel kell mennie Londonba, és szeretné meglátogatni.

Poirot igen szívélyesen válaszolt.

Visszatette a hallgatót, habozott, majd felhívta Mrs. Olivert.

– De – tette hozzá sietősen – ha a hölgy dolgozik, akkor ne zavarja azzal, hogy a telefonhoz kéreti.

Élénken emlékezett rá, hogy Mrs. Oliver milyen keserű szemrehányással illette, amikor megzavarta egy ihletett pillanatát, aminek következtében a világ szegényebb lett egy krimivel, amelynek kulcsa egy régimódi, hosszú ujjú gyapjúalsó lett volna.

Mrs. Oliver hangja hallatán megkönnyebbült.

– Igazán remek, hogy felhívott – mondta.

– Éppen egy előadásra készültem, Hogyan írok könyvet? címmel. Így azonban utasíthatom a titkárnőmet, hogy mondja le, mert halaszthatatlan dolgom akadt.

– Kérem, madame, nem akarom megakadályozni, hogy…

– Szó sincs róla, hogy bármiben megakadályozna. Csak bolondot csináltam volna magamból. Mégis mit lehet arról mondani, hogy hogyan ír az ember könyvet? Először ki kell találni valamit, és amikor ez megvan, akkor rá kell kényszerítenie magát, hogy leüljön, és megírja. Ennyi az egész. Mindössze három percbe került volna, hogy ezt elmondjam, és azzal vége is lett volna az előadásnak, és mindenki rém dühös lett volna. Nem értem, hogy miért akarják mindenáron rávenni az írókat, hogy az írásról beszéljenek. Az ember azt gondolná, hogy az írónak az a dolga, hogy írjon, nem pedig az, hogy beszéljen.

– Én mégis azzal kapcsolatban szeretnék feltenni önnek egy kérdést, hogy hogyan ír.

– Csak kérdezzen nyugodtan – mondta Mrs. Oliver. – De valószínűleg nem tudok majd rá válaszolni. Az ember csak leül, és ír. Egy pillanat, egy rettentően ostoba kalap van rajtam, amit az előadáson akartam viselni. Egyszerűen muszáj levennem! Viszket tőle a homlokom.

Pillanatnyi csönd után Mrs. Oliver megkönnyebbült hangon folytatta. – Manapság már csak jelképesek a kalapok, nem gondolja? Úgy értem, hogy már nem praktikus okból viseljük őket, például hogy melegen tartsák az ember fejét, védjenek a naptól, vagy eltakarják az ember arcát azok elől, akikkel nem akar találkozni. Bocsásson meg, M. Poirot, mondott valamit?

– Semmit. Csak egy sóhaj volt. Egészen döbbenetes – mondta Poirot tiszteletteljes hangon –, hogy ön mindig milyen remek ötleteket ad nekem. Mint Hastings barátom, akivel már sok-sok éve nem találkoztam. De erről most inkább ne beszéljünk. Hadd tegyek fel önnek egy kérdést. Ismer atomtudósokat, madame?

– Hogy ismerek-e atomtudósokat? – kérdezte Mrs. Oliver meglepett hangon. – Nem is tudom. Gondolom, ismerhetek. Mármint ismerek pár professzort, de sosem vagyok benne biztos, hogy valójában mivel is foglalkoznak.

– És mégis egy atomtudóst választott a gyilkosvadászat egyik gyanúsítottjának.

– Ja, hogy az! Csak azért tettem, hogy korszerűnek hasson a dolog. Amikor múlt karácsonykor elmentem ajándékot venni az unokaöcséimnek, mást sem láttam, csak tudományos-fantasztikus dolgokat, űrhajókat meg szuperszonikus játékokat, úgyhogy amikor a gyilkosvadászatba belefogtam, azt mondtam magamban, legyen a fő gyanúsított atomtudós. Ha meg technikai zsargonra lett volna szükségem, Alec Legge-hez nyugodtan fordulhattam volna segítségért.

– Alec Legge? Peggy Legge férje? Ő atomtudós?

– Igen, bár nem Harwellben dolgozik, hanem valahol Walesben. Cardiffban, vagy tán Bristolban. Dartmouthban csak a nyaralójuk van. Tehát igen, ezek szerint ismerek atomtudóst.

– És valószínűleg a vele való találkozás volt az, ami arra ösztönözte, hogy a gyilkosvadászatban is legyen egy atomtudós, ugye? De a felesége nem jugoszláv.

– Jaj, dehogyis – mondta Mrs. Oliver. – Peggy tősgyökeres angol.

– Akkor honnan jutott eszébe a jugoszláv feleség?

– Nem is tudom. Talán a menekültek? A diákok? Azok a külföldi lányok a szállóból, akik a birtokon mászkáltak át, és törve beszélték a nyelvet.

– Értem… Igen, most már sok mindent értek. Van még valami. Azt mondta, hogy a Marlene-nek adott egyik füzetes képregény margójára is felírt valamit, ami nyomra vezethet.

– Igaz.

– Valahogy így hangzott – Poirot igyekezett visszaemlékezni –: „Johnny Doreennel jár – Georgie-Porgie turistalányokkal csókolózik az erdőben – Bettynek tetszik Tom”?

– Jaj nekem, dehogy, semmi ilyen butaság. Az enyém egyértelmű nyom volt: „Nézzen bele a turista hátizsákjába.”

– Epatant!* – kiáltott fel Poirot. – Természetes, hogy ezt el kellett tüntetni. Még valami. Említette, hogy többen változtatásokat javasoltak a forgatókönyvben, a legtöbbet nem fogadta el, de néhányat igen. Eredetileg az ön ötlete volt, hogy a hullát a csónakházban találják meg? Kérem, fontolja meg a válaszát.

* Elképesztő! (francia) – Nem az én ötletem volt – mondta Mrs. Oliver. – Én úgy gondoltam, hogy abban a kis régimódi nyári lakban találják meg, közel a házhoz, a rododendronbokrok mögött. Mire mindenki azt mondta, jobb volna, ha az utolsó nyom távolabb, elszigetelt helyre vezetne, és miután éppen nagy rumlit csaptam a gloriett—ben elhelyezendő nyom miatt, és úgy éreztem, nem nagyon számít, hát beadtam a derekamat.

– A gloriett – mondta halkan Poirot. – Mindig visszatérünk a glorietthez. Aznap, amikor megérkeztem, ott találkoztam a fiatal Michael Weymannal, aki azt mondta, soha nem lett volna szabad éppen oda felépíteni…

– Azért oda építették, mert kidőlt egy fa. Michael Weyman mondta.

– És azt is mondta, hogy az alapozás rohad. Azt hiszem, madame, ezt érezte meg a házban. Ezért küldött értem. Nem valami látható rohadás keltett önben rossz érzést, hanem olyasvalami, ami a felszín alatt rejtőzik. Megérezte – és igaza volt.

– Nem igazán értem, miről beszél, M. Poirot.

– Elgondolkodott már azon, madame, milyen rendkívül fontos szerepet játszik az életben a „hallomás”? „Mr. A. azt mondta”, Mrs. B. azt állította”, „Mrs. C. megmagyarázta, miért” és így tovább. És ha az általunk ismert tények nem mondanak ellen annak, amit hallunk – eszünkbe sem jut, hogy megkérdőjelezzük ezeket a továbbadott kijelentéseket. Nagyon sok minden amúgy sem tartozik ránk, így aztán nem is vesződünk azzal, hogy megismerjük a tényeket.

– M. Poirot – szólalt meg izgatottan Mrs. Oliver. – Maga egészen úgy beszél, mint aki tud valamit.

– Azt hiszem, már egy ideje tudom – válaszolt álmodozó hangon Poirot. – Az a sok egymással nem összefüggő tény – de mind egy irányba mutat. Bocsásson meg, madame, csengetnek. Bland felügyelő látogat meg.

Letette a telefont és beengedte a vendégét.

KILENCEDIK FEJEZET

– Két hónapja immár – jegyezte meg Bland, hátradőlt a fotelban és óvatosan megkóstolta a kínai teát, amivel Poirot kínálta meg.

– Két hónapja – és nyomát sem találtuk sehol. Pedig ebben az országban nem olyan könnyű eltűnni. Főleg mert azonnal a nyomába eredtünk. Hiábavaló arra gondolni, hogy annak a Lopeznek a jachtján ment el. Nagyon gondosan átkutattuk a hajót, és nem volt rajta sem élve, sem holtan.

– Milyen jacht volt? – kérdezte Poirot.

Bland gyanakodva nézett rá.

– Nem építették át csempészéshez, ha erre céloz. Nem voltak rejtett elválasztófalak meg titkos rekeszek.

– Nem erre gondoltam. Csak azt szerettem volna tudni, milyen volt, nagy vagy kicsi?

– Fantasztikus egy építmény volt, egy vagyonba kerülhetett. Nagyon elegáns, frissen mázolva, a berendezése is csupa luxus.

– Pontosan – mondta Poirot elégedetten.

– Mire akar kilyukadni M. Poirot?

– Kétség sem férhet hozzá – Lady Stubbs halott.

Bland lassan bólintott.

– Igen, én is azt hiszem. Megtaláltuk a kalapját. Szalmából volt, úszott a vízen. És a holtteste – aznap délután erős apály volt. Biztosan kisodródott a tengerbe. Egy nap majd partra veti a víz – bár ennyi idő múltán nem lesz könnyű azonosítani, igen, ez egészen világos. A Dart folyó nyelte el, csak azt nem tudjuk, öngyilkos lett vagy meggyilkolták.

– Ehhez sem férhet kétség – gyilkosság volt – mondta Hercule Poirot.

– Ki gyilkolta meg?

– Önnek nincsenek elképzelései?

– Nagyon jó elképzelésem van, de nincs bizonyítékom – mondta Bland. – Azt hiszem, Paul Lopez gyilkolta meg. Ne feledje, ő maga kis motorcsónakkal jött fel Greenshore-ba. Azt hiszem, a csónakháznál szállt partra, és Lady Stubbs oda ment le eléje. Hihetetlennek tűnik, hogy fejbe verte vagy leszúrta, aztán a vízbe lökte, és senki nem látta – hiszen nyáron jó nagy a forgalom a folyón –, de azt hiszem, ha az ember nem számít rá, hogy gyilkosság történik, akkor meg sem látja. Ilyenkor bolondoznak, sivalkodnak az emberek, belökik egymást a vízbe, szórakoznak, mert vakáción vannak. Az egyetlen ember, aki valóban látta, mi történik, Marlene Tucker volt. A csónakház ablakából látta, így aztán őt is meg kellett ölni.

Kihallgatott és kérdőn nézett Poirot-ra.

– De bizonyítékunk nincs. És Lopez hazament. Nem tarthattuk vissza. Még csak azt sem tudjuk, miért ölte meg Hattie Stubbsot. Anyagi haszna nem származott belőle. Odahaza nem voltak ingatlanai, és nem volt saját pénze – csak amit Sir George íratott rá úgy fél évvel a házasságuk után. Alaposan átnéztük a pénzügyeket. Sir George nagyon gazdag ember – a feleségének voltaképpen nem volt egy fillére sem.

Tehetetlenül felsóhajtott.

– Akkor viszont mi az indíték, M. Poirot? Mit nyerhetett Lopez?

Poirot hátradőlt a fotelban, ujjai hegyét összeillesztette és halk monológba fogott.

– Tekintsünk át bizonyos tényeket kronológiai sorrendben. Greenshore House eladó. Sir George vásárolja meg, aki nemrégiben feleségül vett egy nyugat-indiai lányt. A lány árva, Párizsban nevelkedik, és a szülei halála után Mrs. Folliat lesz a gardedámja, Greenshore House előző tulajdonosának az özvegye. Sir George valószínűleg Mrs. Folliat biztatására vásárolja meg a házat, és megengedi, hogy továbbra is a kapuslakban éljen. Egy igen öreg ember véleménye szerint, aki korábban a Folliat család szolgálatában állt, Greenshore House-ban mindig lesznek Folliatok.

– Az öreg Merdle-re gondol? Aki a stég melletti házikóban lakott?

– Lakott? Csak nem halt meg?

– Azt mondják, egy este a szemközti Dartsway-ből jött haza, és kicsit többet ivott a kelleténél. Megcsúszott, amikor kiszállt a csónakból, és vízbe fulladt.

– Baleset? – jegyezte meg Poirot. – Gondolja?

– Úgy véli, nem is volt baleset? Talán tudott valamit az unokája haláláról?

– Az unokája? – Poirot hirtelen kiegyenesedett. Zöld szeme csillogott az izgalomtól. – Marlene Tucker az unokája volt?

– Igen, az egyetlen lánya gyermeke.

– Hát persze – mondta Poirot. – Hát persze. Tudnom kellett volna.

Bland nyugtalanul mocorgott.

– Nézze, M. Poirot, nem értem…

Poirot figyelmeztetőn felemelte a kezét.

– Hadd folytassam. Sir George ifjú feleségét Greenshore-ba hozza. Az érkezésük előtti napon szörnyű orkán tombol. Fák dőlnek ki mindenütt. Egy-két hónappal később Sir George felépítteti a gloriettet – éppen ott, ahol egy hatalmas tölgyfa gyökerestől kifordult a földből. Az építész szerint igen alkalmatlan hely volt.

– George Stubbs nyilván nem értett hozzá.

– Mégis, valaki azt mondta nekem, egészen jó ízlésű ember, szinte meglepően az…

– M. Poirot, mégis mire akar kilyukadni?

– Igyekszem rekonstruálni egy történetet – ahogyan valóban megesett.

– De M. Poirot – nem távolodunk el nagyon a gyilkosságtól?

– Ez egy gyilkosság története. De az elején kell kezdenünk…

TIZEDIK FEJEZET

Hercule Poirot megtorpant a nagy kovácsoltvas kapunál. Tekintete az előtte kanyargó kocsifelhajtót fürkészte. Már az utolsó aranybarna levelek is lehullottak. A ciklámen elvirágzott.

Poirot felsóhajtott. Elfordult, és bekopogott a fehérre vakolt kapuslak ajtaján.

Pár pillanat múlva lassú, tétova léptek hangzottak fel odabentről. Mrs. Folliat nyitott ajtót. Poirot-t ezúttal nem érte váratlanul, hogy milyen öregnek és törékenynek látszik.

– M. Poirot? Ön az? – kérdezte a nő.

– Bemehetek?

– Természetesen.

Poirot belépett a házba. Mrs. Folliat egy kis nappaliba vezette – a kandallópárkányon néhány finom porcelánfigura, két, gyönyörű gobelinnel behúzott szép karosszék, és a kisasztalon Derby teáskészlet. Néhány múltbéli kincs itt maradt az idős hölgynél, aki túlélte a maga korát.

Miután Poirot visszautasította a felkínált teát, Mrs. Folliat halkan így szólt: – Miért jött?

– Azt hiszem, ezt ön is tudja, madame.

– Olyan fáradt vagyok – mondta az asszony kitérően.

– Tudom. Három haláleset történt – folytatta Poirot –; Hattie Stubbs, Marlene Tucker és az öreg Merdle.

– Merdle? De hiszen az baleset volt. Leesett a mólóról. Nagyon öreg volt, félig vak, ráadásul ivott is – mondta Mrs. Folliat élesen.

– Mégsem baleset volt. Merdle túl sokat tudott.

– Mit tudott?

– Ráismert egy arcra, léptekre, hangra – vagy valami hasonlóra. Az első nap, amikor ideérkeztem, elbeszélgettünk. Mesélt nekem a Folliat családról – az ön apósáról, a férjéről és a fiairól, akik elestek a háborúban. Csakhogy egyikük nem halt meg, ugye? Henry fia valóban odaveszett, amikor a hajója elsüllyedt, de a kisebbik fia, James nem esett el. Dezertált. Az első jelentésben talán az állt, hogy nyoma veszett, valószínűleg meghalt, és később ön mindenkinek azt mondta, hogy meghalt. Senki sem kételkedett az ön szavában. Miért is tették volna?

Poirot elhallgatott, majd folytatta: – Ne higgye, hogy nem érzek önnel együtt, madame. Tudom, hogy milyen nehéz élete volt. Nem lehettek illúziói a kisebbik fiával kapcsolatban, de attól még a fia maradt, akit nagyon szeretett. Mindent megtett, amit csak tudott, hogy új életet kezdhessen. Egy gyengeelméjű, de nagyon gazdag lány állt az ön gondnoksága alatt. Igen, gazdag volt. Ön elterjesztette, hogy a szülei minden pénzüket elvesztették, hogy nincstelen volt, és hogy az ön rábeszélésére hozzáment egy nálánál sokkal idősebb, gazdag férfihoz. Miért kételkedett volna ebben bárki is? A szülei és a közeli rokonai mind meghaltak. Anyagi ügyeit egy párizsi ügyvédi iroda intézte a San Miguel-i ügyvédek utasításainak megfelelően. Házasságkötésével vagyona az ő kezébe került. Ahogy ön is mondta, engedelmes, szeretetteljes, befolyásolható lány volt.

Mindent aláírt, amit a férje elé tett. Az értékpapírok valószínűleg többször is gazdát cseréltek, de végül meghozták a kívánt eredményt. Sir George Stubbsból, vagyis abból az új személyiségből, amit a fia magára öltött, gazdag ember lett, a feleségéből pedig koldus. Bárki szabadon titulálhatja magát „Sir”-nek, ez nem törvénytelen. A cím pedig bizalmat kelt – azt sugallja, hogy ha az illető nem is nemesi származású, de feltehetőleg tehetős ember. Így tehát a gazdag Sir George Stubbs, aki időközben kissé megöregedett, megváltoztatta a megjelenését, és szakállt növesztett, megvette Greenshore House-t, hiszen ide tartozott, annak ellenére is, hogy fiatalkora óta nem járt itt. A háború pusztítása után nem maradt senki, aki felismerte volna. De az öreg Merdle mégis ráismert, és bár ezt megtartotta magának, amikor velem beszélt, ravaszul azt mondta, hogy Greenshore-ban mindig lesznek Folliatok. Ez volt az ő saját kis vicce.

Tehát minden jól alakult, ön legalábbis így gondolta. Biztos vagyok benne, hogy az ön terve ezzel véget ért. A fiából vagyonos ember lett, megszerezte ősi otthonát, és bár felesége szellemileg fogyatékos volt, de gyönyörű és engedelmes, ön bízott benne, hogy a fia jól bánik majd vele, és boldoggá teszi.

Mrs. Folliat halkan így szólt: – Azt hittem, így történik majd – én gondoskodtam volna Hattie-ről. Sosem gondoltam volna…

– Sosem gondolta volna – a fia pedig gondosan eltitkolta ön elől, hogy amikor feleségül vette Hattie-t, már házasember volt. Ó, igen, kikerestük az okiratot, amelyről tudtuk, hogy létezik. A fia Triesztben elvett egy félig olasz, félig jugoszláv lányt. Egyiküknek sem állt szándékában felszámolni a kapcsolatukat. A Hattie-vel kötött házasság csak a vagyonhoz vezető eszköz volt a fia szemében, és kezdettől fogva tudta, hogy mit fog tenni.

– Nem, nem igaz, ezt nem hiszem el! Képtelen vagyok elhinni… Az a nő az oka – az a gonosz teremtés…

– Gyilkosságra készült – folytatta Poirot kérlelhetetlenül. – Hattie-nek nem volt családja, és barátja sem sok. Angliába való visszatérésük után rögtön idehozta. És Hattie Stubbs ekkor halt meg. Az ünnepség napján az igazi Lady Stubbs már másfél éve halott volt. A fia az érkezésük estéjén ölte meg. A szolgák alig láttak az asszonyból valamit azon az első estén, a nő pedig, akivel másnap reggel találkoztak, nem Hattie volt, hanem az olasz feleség Hattie-nek öltöztetve, aki Hattie-ként viselkedett. És ezzel újból véget érhetett volna a dolog. Az olasz nő Hattie-ként élte volna le az életét, bár előbb-utóbb, valami „újfajta gyógymód”-nak hála, szellemi állapotában csodás változás állt volna be. A titkárnő, Miss Brewis már rá is jött, hogy Lady Stubbs agyával semmi gond nem volt.

Ám ekkor valami teljesen váratlan történt. Hattie egyik unokatestvére megírta, hogv jachtkörútján Angliát is útba ejti, és bár ez az unokatestvér évek óta nem találkozott Hattie-vel, igen valószerűtlen volt, hogy meg lehetne téveszteni.

– A helyzetre többféle megoldás is kínálkozott – folytatta. – Lady Stubbs betegségre hivatkozva elkerülhette volna a találkozást, ám ha Paul Lopez hosszabb ideig marad Angliában, aligha bújhatott volna ki a szembesülés alól. És egy másik bonyodalom is felmerült. Az öreg Merdle, aki vénségére fecsegővé vált, szívesen beszélgetett az unokájával, Marlene-nel. Valószínűleg ő volt az egyetlen, aki vette a fáradságot, és meghallgatta a vénembert, bár a mondandója nagy részét nem hitte el, gondolván, hogy a nagyapja „tiszta dilis”. Mindemellett néhány dolog, amit az összehordott „egy női hulláról az erdőben”, meg arról, hogy „Sir George Stubbs valójában Mr. James”, megtette a hatását, és Marlene próbaképpen célozgatni kezdett Sir George-nak. Ezzel természetesen aláírta a halálos ítéletét. A férj és feleség kidolgozták, hogyan lehetne Marlene-t megölni, és hogyan tűnhet majd el Lady Stubbs olyan körülmények között, amelyek gyanúba keverhetik Paul Lopezt.

Úgy tervezték, hogy Lady Stubbs ezúttal végleg eltűnik, vagyis új személyiséget vesz fel (ha lehetőség adódik rá, Sir George Lady Stubbsként azonosított volna egy kapóra jövő, felismerhetetlen hullát). Valójában „Hattie” újra felöltötte volna saját, olasz személyiségét. Mindössze annyit kellett tennie, hogy huszonnégy óra erejéig mindkét szerepet eljátssza, ami Sir George-dzsal összedolgozva gyerekjáték volt. Megérkezett az ifjúsági szállóba egy olasz diáklány szerepében, elment sétálni egyedül, és ismét Lady Stubbs lett belőle. Vacsora után „Lady Stubbs" kiosont, és visszament a szállóba, ott töltötte az éjszakát, korán felkelt és a reggelizőasztalnál már ismét Lady Stubbs volt. Reggeli után fejfájásra panaszkodva ismét visszavonult, és Sir George-dzsal színre vitték a „rendreutasított birtokháborító” című jelenetet, melynek során Sir George Lady Stubbs szobájának ablakában állt, és hátrafordulva úgy tett, mintha a feleségével beszélne. A jelmezcsere egyszerű volt: rövidnadrág és nyitott nyakú ing az egyik, Lady Stubbs által kedvelt bonyolult ruhaköltemény alatt. Lady Stubbs erős, fehér sminket viselt, nagy kínai kalappal, mely beárnyékolta az arcát, az olasz lány arca pedig leégett a napon, fejére vidám, színes kendőt kötött, ami alatt bronzvörös fürtök göndörödtek. Mindkettővel találkoztam, és álmomban sem jutott volna eszembe, hogy a kettő egy és ugyanaz a személy.

„Lady Stubbs” osont el az ünnepségről, lement a félreeső csónakházba, és megfojtotta a gyanútlan lányt. A kalapját bedobta a folyóba, a ciklámen selyemruháját magas sarkú cipőjével együtt bepakolta egy hátizsákba, amelyet még korábban, a csónakház közelében rejtett el. Visszament az ünnepségre az olasz lány képében, csatlakozott újdonsült holland barátnőjéhez, megnéztek egy-két látványosságot, aztán, amint már korábban mondta társának, elment a helyi busszal. Az ifjúsági szállóban naponta negyven-ötven fiatal is megfordul, senki nem törődik velük. Gondolom, most Londonban van, csendben várják a megfelelő pillanatot, amikor „megismerkedhetnek”, és idővel, amikor a feleségét halottá nyilvánítják, összeházasodik Sir George-dzsal.

Hosszú csend telepedett rájuk. Mrs. Folliat mozdulatlanul ült a székben. Végül összeszedte magát, és jeges hangon így szólt: – Micsoda képtelen történet, M. Poirot! Biztosíthatom önt, hogy soha nem volt egynél több Lady Stubbs. Szegény Hattie mindig is – szegény Hattie volt.

Poirot odalépett az ablakhoz, és kitárta.

– Figyeljen, madame! Mit hall?

– Kicsit süket vagyok… Mit kéne hallanom?

– Egy csákány csapásait… Feltörik a gloriett betonalapozását… Tökéletes hely egy hulla eltemetésére: hiszen a fát kicsavarta a szél, és felbolydult a talaj. A biztonság kedvéért kis idő múlva betonnal fedik le a földet, ahol a hulla fekszik, a betonra pedig gloriettet emelnek… – Lágyan hozzátette: – Sir George gloriettje…

Hosszú, reszkető sóhaj hagyta el Mrs. Folliat ajkát.

– Gyönyörű ez a hely – mondta Poirot.

– Csak egyvalami gonosz benne… A tulajdonosa…

– Tudom – mondta Mrs. Folliat rekedt hangon. – Mindig is tudtam… Már gyerekként megrémített… Kegyetlen volt… Szívtelen… Nem ismerte a megbánást… De a fiam volt, és én szerettem… Hattie halála után cselekednem kellett volna… De hát a fiam volt. Hogyan árulhattam volna el a saját fiamat? És a hallgatásom miatt annak a szerencsétlen, ostoba gyereknek is meg kellett halnia… Utána pedig az öreg Merdle-nek… Hol ért volna véget?

– Egy gyilkos esetében sosincs vége – mondta Poirot.

Mrs. Folliat lehajtotta a fejét, és a szemére szorította a kezét. Egy-két pillanatig így maradt, majd Mrs. Folliat, Greenshore House úrnője, bátor katonák leszármazottja, kihúzta magát. Egyenesen Poirot szemébe nézett, és szilárd, érzelemmentes hangon így szólt: – Köszönöm, M. Poirot, hogy eljött, és személyesen mondta el mindezt. Most, kérem, hagyjon magamra. Vannak dolgok, amikkel egyedül kell szembenéznie az embernek…

AGATHA CHRISTIE

és A Greenshore-gloriett

Az 1950-es évek közepén Agatha Christie már évi egyre redukálta könyvei számát, így jelent meg minden évben egy regény, a „Christie karácsonyra”. Ebben az évtizedben alapozta meg hírnevét mint krimiszíndarabok szerzője; 1951 és 1960 között nyolc új Agatha Christie-darabot mutattak be a londoni West Enden. Ez volt az ő színházi aranykora, és ez magyarázza némiképp, hogy miért került kevesebb Christie-regény a könyvesboltokba. És mégis ebben az időben esett meg, hogy megírt egy igen figyelemreméltó, eredeti Poirot-könyvet – majd újraírta.

1954 novemberében Christie ügynöke, Edmund Cork, aki a Hughes Massie ügynökségnek dolgozott, levelet írt Exeter egyházmegye pénzügyi testületének, amelyben leírja, hogy ügyfele szeretné, ha a Churston Ferrers-i Szűz Mária-templom (Christie helyi temploma) oltárterének festett üvegablakai lennének, és ezért kész fizetni is, mégpedig abban a formában, hogy egy készülő novellájának jogdíjait egy erre a célra felállított alapítványnak adja. Az Önéletrajz-ában megemlítette, hogy: „Igen nagy örömet okozott, amikor megírtam azt a történetet… amelynek a bevételéből ólomüveges ablakot csináltattak a helyi templomom számára… Boldog ablakot szerettem volna, amelyre a gyerekek is örömmel pillantanak." A később történtek fényében ironikus módon így ír a műről: „azt hiszem, kisregénynek nevezik ezt a műfajt, valahol a regény és a novella között helyezkedik el". A történet jogdíja egy alapítványba folyt volna be, amelynek az volt a célja, hogy ezt a bizonyos ablakot elkészíttesse. Az adományozó nagy örömére mind a művészt, mind a tervet ő választhatta ki. Ezzel az elrendezéssel az egyházmegyei testület is, a helyi templom is meg volt elégedve, és egy 1954. december 3-án kelt levélben Hughes Massie megerősítette „Mrs. Mallowan azon szándéká[t|, hogy „A Greenshore-gloriett" címmel a közeljövőben megjelenő novella magazin-jogdíjait egy ilyen alapítványnak utalja". A kérdéses összeg 1000 font (mai értékén 18 000 angol font) körül mozgott.

1955 márciusára az egyházmegyei testület nyugtalankodni kezdett, és óvatosan érdeklődött, hogy miképpen halad a novella eladásának ügye. Nos, 35 év alatt most először az a kellemetlen helyzet állt elő, hogy a sztorit nem lehetett eladni. A gondot a terjedelme jelentette: majdnem kisregény méretű volt, ami, tekintve, hogy sem regénynek, sem novellának nem megfelelő, meglehetősen nehézkes hosszúság a magazinpiacon. Noha egész karrierje során ez a piac igencsak sokat hozott a konyhára, a Krimi Királynőjének gyakran gyűlt meg a baja a hetilapok követelményeivel. Bár többnyire nagyon boldogan fogadták a legújabb Christie-művet, a szerkesztők gyakran követeltek rövidítéseket, általában azért, hogy helyet szorítsanak a reklámoknak. Mint arról szó esik Agatha Christie titkos jegyzetfüzetei-ben, három regénynek is – A kutya se látta (1937), Nem zörög a haraszt (1943), Zátonyok közt (1948), hogy csak ezt a három példát említsem – el kellett szenvednie ezt a méltatlanságot. És mert ezek a sorozatban való közlések általában megelőzték a teljes regény kiadását, valószínűnek tűnik, hogy a magazinszerkesztők rövidítési kívánalmai magyarázzák mind a mai napig a Christie-regények szövegeltéréseit az angol és az amerikai kiadások között.

1955. július közepére arra az elhatározásra jutottak, hogy elállnak a novella eladásától, mivel „Agatha úgy véli, rengeteg olyan jó anyag van benne, amit még felhasználhat a következő regényéhez”, az egyházmegyét illetően pedig az a kompromisszumos megoldás született, hogy Christie ír nekik egy új novellát, a szerződésben jogi megfontolásokból az eredeti címen: „A Greenshore-gloriett”, „bár megjelenni valószínűleg más címen fog”. Így történt, hogy az eredeti és elutasított novellát, a „A Greenshore-gloriett ”-et (The Greenshore Folly) Christie végül a Gyilkosvadászat (Dead Man’s Folly) című regénnyé dolgozta át, míg az egyházi hatóságok boldogulására és gazdagítására írt egy rövidebb, hasonló című elbeszélést is. Ez a történet, amelyet a másik helyett írt Agatha Christie, Miss Marple-novella volt, „Greenshaw Bolondvára”. Először Angliában, a Daily Mail-ben jelent meg, 1956 decemberében, Amerikában pedig az Ellery Queen Mystery Magazine-ban, 1957 márciusában, majd 1960—ban bekerült A karácsonyi puding esete című kötetbe. A cím hasonlóságát leszámítva a két történet között a világon semmi kapcsolat nincs, és ez csak újabb bizonyíték rá, ha egyáltalán szükség van bizonyítékra, milyen termékeny képzelőerővel rendelkezett Christie.

Talán épp a történet személyes indíttatása miatt – hiszen annak a templomnak a javára szánta, ahová ő maga járt –, Christie fontosnak érezte megtartani a helyi ízeket, így már a kezdetektől világos, hogy a történet Greenway-ben játszódik. De fontos tudnunk, hogy a családot és közeli, személyes barátokat leszámítva már az első kiadáskor sem tudta ezt senki. Noha a greenway-i helyszínt már felhasználta az Öt kismalac-ban is, és a kert aljától induló rév, a Dart folyón, néhány év múlva Az alibi című regény nyitó fejezetében is fontos szerepet kap, a Gyilkosvadászat különlegesen részletes képet fest szeretett otthonáról. „A Greenshore-gloriett" nyíltan vállalta, hogy teljes egészében és részleteiben is az ő imádott Greenway-ében játszódik.

A fiktív gloriettet leszámítva minden helyszín, amelyet a regény és a kisregény megemlít, létezik a valóságban. A ház, „nagy, fehér, György korabeli udvarház, mely a folyóra nézett", a kisregényben a Greenshore House nevet kapta, a regényben pedig Nasse House lett belőle, de azonnal felismerhető mint Greenway House, amelyet Agatha Christie még 1938-ban vett. A leírás, amelyet Mrs. Folliattól hallunk, a ház történetének igaz, bár némiképp rövidített változata. Mindkét verzióban szerepel a kapuslak – („a kapuslak, egy kis, egyszintes, fehér épület, távolabb állt a kocsifelhajtótól, és apró, kerítéssel elválasztott kert fogta körül”), a bástyakert – („kerek tisztásba torkollott, amelyet alacsony, pártázatos mellvéd vett körül”), a teniszpálya, és a szomszédban az ifjúsági szálló. Az igencsak fontos csónakházat „pompás, nádfödeles házikó”-nak írja le (azóta már másfajta tetőt kapott), és ez a kép ellentmond annak, hogy ez a gyilkosság helyszíne. Greenshore House belső beosztása is Greenway-t idézi: a szalon a franciaablakokkal, a hall másik oldalán a „szoba teli könyvespolccal”, „az asztal az ablaknál” és Poirot hálószobája – „a folyosó végén, nagy, tágas szoba, ablakai a folyóra néznek” –, a fürdőszoba pedig szemben, a folyosón. A magnóliafa a bejárati ajtó mellett, ahol Mrs. Folliat és Hattie beszélgetnek, a kocsifeljáró és a nagy kovácsoltvas kapu, a kanyargó, keskeny ösvény, amely a bástyakertet és a csónakházat köti össze – mindez létezik a valóságban, és immár látható és élvezhető Greenway House mai látogatói számára is.

Az Agatha Christie titkos jegyzetfüzetei-ben (2009) beszámoltam a Krimi Királynőjének a művek megírásakor készített jegyzeteiről, 1915-től 1975-ig. Agatha Christie ezekbe a füzetekbe írta fel az ötleteit, itt formálta a karaktereket, és finomított a cselekményen. Amint a Frankfurti utas Bevezető-jében írja (1970), „ha egy ötlet különösképpen vonzónak tetszik… felerősíted, lecsendesíted, próbára teszed… amíg fokozatosan ki nem alakul”. Ez a „felerősítés” és „lecsendesítés" töltötte meg a 73 jegyzetfüzet oldalait.

A Gyilkosvadászat-ra vonatkozó jegyzetek – amely végül 1956 novemberében jelent meg, négy hónappal korábban pedig sorozatként a John Bull magazinban – a 45. és a 47. számú füzetben találhatók. De a könyv bonyodalmas története miatt lehetetlen megállapítani, mely jegyzetek vonatkoznak az eredeti kisregényre, és melyek a végső változatra. Valószínűnek tűnik, hogy a 47. számú jegyzetfüzet tartalmazza az eredeti „Greenshore” verziót, a 45. számú pedig a Gyilkosvadászat változatot. A 47. füzet az alapvető pontokat tárgyalja, ez még az egészen kezdeti próbálkozás a történettel. Ebben a jegyzetfüzetben, 15 oldalon Christie felvázolja „A Greenshore-gloriett” egész cselekményét, tehát amikor ki kellett bővítenie, csak a részleteket kellett kidolgoznia, mert a bonyodalom mechanizmusát már két évvel korábban megteremtette. Bár a (lehetséges) cím, „The Folly”, akár a bővebb „Sanderson’s Folly” vagy „Grandison’s Folly” megjelennek a 47. füzetben, egy utalás „Greenshore”-ra megerősíteni látszik ezt a feltételezést. Az elkövetkezendő jegyzetek többsége bekerült a cselekménybe, bár az elképzelést, hogy van egy fivér, és Lady D.-nek szeretője van, amelyről a „diáklány” számol majd be, elvetette.

Sir George nőül veszi Hattie Delorant? – a nő szellemileg visszamaradott – a férfi megveszi „ Greenshore”-t, és odaköltözik a feleségével – a gloriett előmunkálatai – éjjel oda földeli el az asszonyt. Másnap felhúzzák a gloriettet –

H helyét egy másik Lady Dennison (Stubbs) foglalja el – a személyzet nem vesz észre semmit – elmennek sétálni, de már az új nő jön vissza (a csónakházból). Aztán Sir George és Lady Dennison jól ismert házaspár egy évig, vagy kilenc hónapig? Három hónapig? Aztán eljön az idő, hogy Lady D eltűnjön – folyton fel s le utazik Londonba – két szerepet látszik, egy diáklányét is (egy fiatalember, aki voltaképpen a fivére, vele?)

Átöltözik + előkerül (csónakházból? Gloriettből? A jósnő sátrából?) mint diáklány az ifjúsági szállóról – visszamegy oda – mesét valamit Lady D-ről meg a szeretőjéről? Építész?

További jegyzetek felvázolják a nyitó jelenetet – Poirot és Mrs. Oliver telefonbeszélgetését –, és még pár elképzelést, amelyek apróbb változtatásokkal – kerti ünnepség/„jótékonysági” ünnepség, cserkészfiú vagy cserkészlány áldozat – bekerültek a könyvbe.

Mrs. Oliver segítségül hívja Poirot-t – a Greenway birtokon van látogatóban – profi munka – kincskeresést vagy gyilkosvadászatot szervez egy jótékonysági ünnepség részeként – amelyet ott tartanak meg. A „hulla” szerepében egy cserkészfiú, bent a csónakházban, a kulcsát a „rávezető nyomok” alapján kell majd megtalálni, vagy pedig egy valódi holttest van eltemetve ott, ahol a fa kidőlt és ahová a glonett került

Néhány ötlet

Turista (lány?) a szomszédos ifjúsági szállóból – valójában Lady Bannerman (Stubbs) hosszú, fényes kabátot visel + gyöngyöt, stb., alatta pedig sortot és blúzt

Amint gyakran megtette egy-egy újabb történet bonyodalmának felvázolásánál, Christie megtervezte az indítékokat, a szereplők elképzelt hátterét, és az „A, B, C, D” variációk felsorolása gyakran felbukkan a jegyzetfüzetekben. Az alanti menüből csak az „A” variációt vetette el teljes egészében, a többi három lehetőség mindegyikéből felhasznált bizonyos elemeket, bár Peter Lestrade egyik verzióban sem szerepel.

Ki akar megölni kit?

A. A feleség akarja megölni a gazdag P Lestrade-ot – szeretője van – mindkettő szegény

B. Ifjú feleséget felismeri valaki, aki tudja, hogy a nő már férjnél van – zsarolja?

C. P Lestrade – van egy első felesége, aki nem halt meg – (D-Amerikában?) – a feleség húga ismeri fel

Cseh lány a szállóból? P megemlíti, hogy találkozott egy diáklánnyal, aki „betévedt" a kastély területére – dühös szóváltás támadt köztük, amit valaki látott (de nem hallott) – elhatározza, hogy megöli D. Mrs. Folliat – kicsit hóbortos – esetleg az ifjú Folliat-lány a szállóban?

…

A kastélyt Mrs. Folliat családja építtette – most Sir George Stubbsé és szép ifjú feleségéé – chilei lány? – olasz anya? – Kreol? – Gazdag cukorültetvényes család – a nő kicsit gyengeelméjű. Elterjed, hogy Sir G katonai megrendelésekből szerezte a vagyonát – Sir G (valójában szegény) azt tervezi, hogy megöli a feleségét, és megörökli a vagyonát

A bonyodalom terve mellé Christie még ezeket is feljegyzi:

Mrs. Oliver terve Fegyverek

Revolver

Kés

Szárítókötél

Lábnyom (a betonban) Rózsa Kardvirág vagy Virág hagyma-katalógus? Megjelölve?

Cipő?

Gyorsfénykép

Ki? Áldozat

Miért? Fegyver

Hogyan ? Indíték Mikor? Idő

Hol? Hely

Ezt tovább bővítette, finomította, és még a két publikált változat is különbözik némiképpen. Amikor Mrs. Oliver az alkotói folyamatáról magyaráz, és az ebből fakadó problémákat taglalja, nehéz nem meghallani az írónő hangját. És emlékezzünk rá, hogy Agatha Christie egy éppen ilyen, valódi kincs-, illetve gyilkosvadászatot már megtervezett sok évvel korábban Man szigetén. Az ebből születő történet, „A Man szigeti kincs” és az egyedülálló vállalkozás roppant érdekes háttere olvasható a halála után kiadott Az Álmok Háza (1997) gyűjteményes kötetben.

A kezdeti vázlatban van még egy igen érdekes megjegyzés, amely jól illusztrálja, hogy Christie milyen elszántan, majdhogynem mániásan végiggondolt minden bonyodalomlehetőséget, annak ellenére, hogy a jegyzetfüzet előző oldalán már (többé-kevésbé) meghatározta az események sorrendjét:

Maureen Marlene elmegy uzsonnázni – és a helyét egy turistalány foglalja el? És akkor a turistalányt gyilkolják meg.

„A Greenshore-gloriett” ezen legelső kiadása lehetővé teszi, hogy az olvasók bepillantást nyerjenek a világ első bestsellerírójának alkotói folyamatába. Nem úgy, mint más regényeknél, amelyeket egy-egy novellából dolgozott ki – „A Market Basing-i rejtély "„Gyilkosság a csendes házban”, „Sárga írisz”'Gyöngyöző cián – itt a történet nagyjából ugyanaz marad, tehát nyomon követhető az újraírás. A kisregény regénnyé bővítése a 45. jegyzetfüzet lapjain történt meg, önmagának szóló feljegyzésekkel – „sokkal jobban kidolgozott jelenet", „változtatások a 12. oldalon”, „részletes kihallgatás”, „reggeliző társaság". A „12. oldal” utalás bizonyára az eredeti gépelt kéziratra vonatkozik, amin átdolgozta, megjelölte a jeleneteket és fejezeteket, amelyeket ki akart bővíteni, és hozzátoldott egy időbeli sorrendet a legdöntőbb eseményekről:

4.05 – H[attie] elküldi Miss B-t (tea) 4.10 – H bemegy a sátorba – hátul kislisszol a kunyhóba – diáklánynak öltözik át – a csónakházba megy 4.20 – Marlene-t hívja – megfojtja, aztán visszamegy, és megérkezik olasz lányként 4.30 – távozik a holland lánnyal és a hátizsákjával (…) – A holland lány Dartmouthba megy – az olasz lány Plymouthba

Végül, és ez már szinte szívbe markoló, a Spenser-sorok, amelyeket Mrs. Folliat idéz a kisregényben a harmadik fejezet vége felé, a regényben pedig a negyedik fejezetben, ugyanazok, amelyek Dame Agatha sírkövére vannak vésve a Cholsey temetőben:

„Robotra alvás, viharból a rév, Harcra csönd, megért halál gyönyörűség.”*

*N. Kiss Zsuzsa fordítása Most, közel negyven évvel a halála után, tömérdek rajongója élvezheti ezt az eddig még nem publikált munkáját, művészetének újabb példáját.

Dr. John Curran Dublin 2014. január