Fordította

KATONA TAMÁS

AGATHA CHRISTIE

FRANKFURTI UTAS

EURÓPA

KÖNYKIADÓ

BUDAPEST, 2013

AGATHA CHRISTIE

Passenger to Frankfurt Copyright ©

1970 Agatha Christie Limited

All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE is a registered trademark

of Agatha Christie Limited in the UK and/or

elsevvhere. All rights reserved.

Hungarian translation © Katona Tamás, 2013

HU ISSN 0865-980X

Margaret Guillaume-nak

BEVEZETÉS

Most az író beszél:

Az első kérdés, amelyet – akár személyesen, akár postai úton – fel szoktak tenni az írónak, így hangzik:

– Honnan veszi az ötleteit?

Nagy a kísértés, hogy az ember ezt válaszolja:

– Mindig a Harrodsba megyek értük – vagy: – Többnyire az Army and Navy Áruházból – vagy, ingerültebben: – Próbálkozzék a Marks és Spencerben.

A közvélemény szentül meg van győződve róla, hogy van valahol egy varázslatos ötletforrás, és hogy az írók felfedezték, miképp lehet meríteni belőle.

Az ember mégsem küldheti vissza a nála tudakozókat az Erzsébet-korba Shakespeare szavaival:

Hol születik meg a mű,

Az ész termi, vagy a szű,

Hol nő, hogy lesz nagyszerű,

Felelj, felelj.

(Shakespeare: A velencei kalmár, III. felvonás 2. jelenet)

Csak ennyit mondhatunk határozottan:

– A tulajdon fejemből.

Ez persze nem segít a kérdezősködőnek, de ha rokonszenvesnek találjuk, megenyhülhetünk iránta, és egy kissé tovább mehetünk:

– Ha egy ötlet különösen vonzónak tetszik, és úgy érzed, hogy juthatsz vele valamire, megforgatod egy kicsit, próbára teszed, felerősíted, lecsendesíted, amíg fokozatosan ki nem alakul a végleges formája. Akkor aztán neki kell állnod, hogy megírjad. Ez már nem is olyan kellemes – kemény munka lesz belőle. De az is lehet, hogy gondosan elcsomagolod, elraktározod, hogy egy-két esztendő múlva felhasználhasd.

A következő kérdés – vagy inkább kijelentés – valószínűleg ez lesz:

– Feltételezem, hogy a való életből meríti a szereplőket.

Tüstént cáfolni kell az efféle szörnyeteg gondolatokat:

– Nem. Én találom ki őket. Az enyéim. Az én szereplőimmé kell válniuk – azt kell tenniük, amit én akarok, úgy kell viselkedniük, ahogy én óhajtom –, hiszen értem születtek meg, és ha vannak is önálló gondolataik, csak azért vannak, mert én valóságos alakokat csináltam belőlük.

Vagyis az író adja meg az ötletet, és találja ki a szereplőket – de most jön a harmadik nélkülözhetetlen elem: a környezet. Az első két elem belső forrásokból fakad, a harmadik azonban kívülről jön – ott kell lennie valahol – vár –, és már létezik. Nem az író találja ki – már megvan –, és valóságos.

Lehet, hogy jártál valamikor egy nílusi hajóúton – jól emlékezel is rá –, és éppen erre a környezetre van szükséged egy meghatározott történethez. Ebédeltél egyszer Chelsea-ben, egy kávéházban. Láttál valami veszekedést – egy lány kitépett egy marék hajat a másik lány sörényéből. Tökéletes kezdés az éppen megírandó könyvedhez. Utazol az Orient Expresszen. Remek mulatság lesz, ha megteszed egy dédelgetett ötleted színhelyének. Teázni mész egy barátnődhöz. Amikor megérkezel, a hölgy bátyja becsukja a könyvet, amit olvasott – félrelöki, és azt mondja: „Nem rossz. De hát miért nem szóltak Evansnek?”

Máris elhatározod, hogy az éppen megírandó könyvednek ez lesz a címe: Miért nem szóltak Evansnek!

Még azt sem tudod, ki lesz ez az Evans. Nem baj. Evans egyszer csak testet fog ölteni – a cím pedig már megvan.

Bizonyos értelemben tehát nem te találod ki a történet környezetét. A környezet ugyanis tőled függetlenül létezik, körülölel téged – csak ki kell nyújtanod a kezedet, ki kell választanod valamelyiket. Egy vasúti szerelvényt, kórházat, londoni szállodát, karibi tengerpartot, vidéki falucskát, koktélpartit, lányiskolát.

Egy szabály mégis van – ott kell lenniük, de elevenen. Valóságos személyeknek valóságos helyszíneken. Térben és időben meghatározott helyen. És ha itt és most – akkor honnan szerezhetsz megbízható tájékoztatást minderről – azon kívül, amit a tulajdon szemeddel látsz és a tulajdon füleddel hallasz? A válasz ijesztően egyszerű.

A sajtóból, hiszen a reggeli újságod napról napra szolgál velük az első oldalán, „Hírek” általános címszó alatt. Szedjük csak össze az első oldalról. Mi történt aznap a világon? Mit gondolnak, mondanak, tesznek az emberek? Tartsunk tükröt 1970-ben Anglia elé.

Nézzük végig a címoldalt egy hónapon keresztül, jegyezgessünk, fontolgassunk és rendszerezzünk.

Mindennap gyilkosság.

Megfojtott lány.

Öregasszony, akit megtámadnak, és megfosztanak szerény megtakarított pénzétől.

Fiúk és fiatalemberek – támadók és áldozatok.

Kifosztott épületek, szétvert telefonfülkék.

Kábítószercsempészet.

Rablótámadások.

Eltűnt gyermekek – és meggyilkolt gyermekek holtteste nem messze az otthonuktól.

Ez volna Anglia? Csakugyan ilyen Anglia? Az ember úgy érzi, hogy nem – még nem –, de ilyenné válhat.

Erősödik a félelem – a félelem attól, ami elkövetkezik. Nem is annyira a történtek miatt, inkább a mögöttük rejlő kiváltó okok miatt. Az okok részben ismerősek, részben nem ismertek, de érezhetőek. És nem csak a tulajdon hazánkban. Vannak kisebb hírek a további oldalakon – hírek Európából – Ázsiából – a két Amerikából – az egész világból.

Gépeltérítések.

Gyermekrablások.

Erőszak.

Zavargások.

Gyűlölködés.

Anarchia – és mindez egyre erősödik.

Mindez a pusztítás imádatához, a kegyetlenség élvezéséhez vezethet.

Mit jelent mindez? Egy Erzsébet kori mondás hangzik fel a régmúltból. Az életről szól:

„...harsány, haragvó

Történet, ezt egy félbolond meséli,

S értelme nincs.”

Shakespeare: Macbeth V. felvonás 5. jelenet.

Mégis az embert tudja – tapasztalatból tudja – mennyi jóság is van a mi világunkban – kedvesség, szívjóság, együttérzés, jószomszédi kapcsolat, fiúk és lányok segítő jótettei.

Miért van mégis nyomasztó légköre a napi híreknek – a megtörtént dolgoknak – a valós tényeknek ?

Ha az Úr 1970. évében írunk meg egy történetet – meg kell békülnünk a dolgok hátterével. Ha a háttér képtelen, a történetnek el kell fogadnia ezt a hátteret. Képtelen lesz a történet is – a képzelet csapongó műve. Ott lesznek benne a mindennapok elképesztő tényei.

Szembe kell-e néznünk egy ilyen képtelen okkal? Titkos hadjárattal a Hatalomért? Születhet-e új világ a pusztítás esztelen vágyából? Tovább léphetünk-e: lehet, hogy képtelen és lehetetlennek tetsző eszközökkel kísérlik meg mindezt?

Semmi sem lehetetlen, erre tanít a tudomány.

Ez a történet voltaképp a képzelet műve. Nem is akar egyébnek látszani.

De a legtöbb dolog, ami megesik benne, megesik a mai világban. Vagy megelőlegezi azt, hogy a jövőben megessék.

Nem képtelen ez a történet – bár a képzelet műve.

ELSŐ KÖNYV

FÉLBESZAKÍTOTT UTAZÁS

ELSŐ FEJEZET

FRANKFURTI UTAS

I

– Kérem, kapcsolják be a biztonsági övüket.

A repülőgép utasai csak lassan engedelmeskedtek. Mind úgy érezték, hogy még nem érkezhettek meg Genfbe. Az álmosak nyögtek és ásítottak. A még álmosabbakat az udvarias, de ellenmondást nem tűrő stewardessek ébresztgették.

– Kérem. Az öveket.

A hivatalos hang tekintélyt parancsolóan töltötte be az utasteret. Elmagyarázta németül, aztán franciául, végül angolul, hogy nemsokára, bár csak rövid ideig, de viharos időjárásra kell számítaniuk. Sir Stafford Nye nagyra nyitotta a száját, ásított, és ültében kihúzta a derekát. Éppen azt álmodta nagy boldogan, hogy horgászik egy angol folyóban.

Negyvenöt éves volt, középtermetű, barna, simára borotvált képű. Öltözködésben szerette a meghökkentő dolgokat. Kitűnő családból származott, élvezettel viselte a szabászat szeszélyeit. Ha szokványosabban öltözködő kortársai összerezzentek emiatt, nos, az csak gonoszkodó örömmel-kárörömmel töltötte el. Emlékeztetett a tizennyolcadik század piperkőceire. Szerette, ha felfigyelnek rá.

Utazás közben kedvenc ruhadarabja egy banditaköpeny volt – Korzikában vette valamikor. Sötét, szinte bíborba hajló kék színe volt, skarlátpiros bélése, hátul pedig egy csuklya fityegett rajta, ha akarta, a fejére húzhatta, mondjuk, azért, hogy ne érezze a huzatot.

Sir Stafford Nye csalódást okozott a diplomáciai körökben. Már ifjú korában nagy dolgokra szemelték ki képességei alapján, de meglepő módon sohasem váltotta be ezeket az ígéretes reményeket. Sajátos ördögi humorérzékéről éppen a legkomolyabb pillanatokban tett tanúbizonyságot. A döntés másodperceiben mindig úgy érezte, hogy inkább szabadjára kell engednie Puckra emlékeztető finom rosszmájúságát, mintsem hogy unatkozzék. Ismert alakja volt a közéletnek, de sohasem jutott vezető szerephez. Tudták róla, hogy briliáns elme, de nem igazán megbízható ember. Valószínűleg soha nem is lesz az. A politika és a külkapcsolatok mai bonyolult rendszerében a megbízhatóság, kivált a nagyköveti posztok odaítélésekor, fontosabb, mint a képességek briliáns volta. Sir Stafford Nye-t tehát csendesen félretették, de azért néha megbízták egy-egy olyan küldetéssel, amelyben szükség volt némi intrikára, de amely vagy nem volt különösebben fontos, vagy nem tartozott a nagy nyilvánosságra. Az újságírók olykor azzal jellemezték, hogy ő a diplomácia sötét lova.

Senki sem tudta, hogy magának Sir Staffordnak csalódást okozott-e önnön pályafutása. Valószínűleg ő sem. Volt benne némi hiúság, de ugyanakkor olyan ember volt, aki nagyon élvezte gonoszkodásra való hajlandóságát.

Most éppen egy malájföldi vizsgálóbizottság üléséről tért haza. Úgy érezte, hogy az egész különlegesen érdektelennek bizonyult. Megítélése szerint munkatársai jó előre elhatározták, mit is fognak találni. Mindent megnéztek, mindent meghallgattak, de előítéleteken alapuló véleményüket a dolgok nem befolyásolták. Sir Stafford okozott ugyan egy kis zűrzavart, de inkább csak az élvezet kedvéért, mint mély meggyőződésből. Akárhogy is: úgy érezte, hogy legalább némi izgalom költözött az unalomba. Szerette volna, ha több ilyen lehetőség nyílt volna meg előtte. A bizottság tagjai képzett, bizalmat érdemlő és felettébb unalmas emberek voltak. Még Mrs. Nathaniel Edge, a társaság egyetlen hölgytagja, akiről mindenki azt mondta, hogy tele van hóbortos ötletekkel, nos, még ő is óvatossá vált, amikor tényekre került a sor. Látott, figyelt, és a végén nem kockáztatott.

Sir Stafford egyszer már találkozott vele. Egy kérdést kellett közösen megoldaniuk valamelyik balkáni fővárosban. Sir Stafford Nye nem tudta megállni, hogy néhány izgalmas ötletet fel ne vessen. A botrányokat kedvelő Inside News című folyóirat azt sugallta, hogy Sir Stafford felbukkanása abban a bizonyos balkáni fővárosban szorosan kapcsolódik a Balkán megoldandó kérdéseihez, és küldetése a legnagyobb tapintatot igénylő titkos megbízatás. Sir Stafford egy (mondjuk) barátja azonnal utána is küldte ezt a cikket, és megjelölte benne a szóban forgó bekezdést. Sir Staffordot nem hozta zavarba az írás. Derűs mosollyal olvasta. Nagyon élvezte, hogy milyen nevetségesen távol jártak az igazságtól ezúttal az újságírók. Szofijagrádi tartózkodásának egyedüli oka a ritka vadvirágok iránti ártatlan érdeklődése volt – no meg öreg barátnőjének, Lady Lucy Cleghornnak ösztökélése, aki fáradhatatlanul kutatta ezeket a növénytani ritkaságokat, és bármelyik pillanatban hajlandó volt felmászni egy sziklára vagy beleugrani egy mocsárba, ha megpillantott egy ilyen virágocskát, amelynek hosszadalmas latin neve fordított arányban állt a növény méretével.

A lelkes természetbúvárok kis csapata már vagy tíz napja végezte növénytani kutatómunkáját, amikor Sir Stafford kezdte úgy érezni: kár, hogy az említett bekezdés nem igaz. Egy kissé – igazán csak egy kissé – belefáradt a vadvirágokba, és bármennyire kedvelte is a drága Lucyt, néha kezdte úgy érezni, bosszantja a hölgy azon képessége, hogy hatvanegynéhány évesen pillanatok alatt felkapaszkodik a dombtetőre, és könnyűszerrel megelőzi őt. Mindig ott volt azt orra előtt annak a királykék nadrágnak az ülepe, és Lucy, bár másutt összeaszott már, széltében tagadhatatlanul mégis – isten tudja – terebélyesebb volt annál, semhogy királykék kordnadrágot hordhasson. Egy finom kis nemzetközi bonyodalom, amelybe beleüthetné az orrát (gondolta Sir Stafford), amellyel eljátszadozhatna egy keveset...

A repülőgépben megint megszólalt a fémes hivatalos hang. Közölte az utasokkal, hogy a genfi repülőteret borító sűrű köd miatt a járatot Frankfurtba irányították át, onnan folytatják útjukat Londonba. A genfi utasokat a lehető leggyorsabban elszállítják Frankfurtból. Ez egyáltalán nem érdekelte Sir Stafford Nye-t. Ha Londonban is köd van, gondolta, a gépet átirányítják a prestwicki repülőtérre. Reménykedett, hogy erre nem kerül sor. Már így is a kívánatosnál többször járt Prestwickben. Az élet általában és ez a sok repülőút különösképp unalmas, gondolta. Ha csak – nem is tudta – ha csak nem történik – de micsoda?

II

A frankfurti tranzitváróban meleg volt, így hát Sir Stafford Nye hátrább csúsztatta a lebernyegét, a piros bélés pedig szemet gyönyörködtetően ölelte körül a vállát. Éppen egy üveg sört ivott, és fél füllel hallgatta a meg-megszólaló tájékoztatásokat.

„4387-es járat Moszkva. 2381-es járat: Egyiptom és Kalkutta.”

Utak szerte a nagyvilágba. Milyen romantikusnak kellene lennie. De a légikikötők várócsarnokainak légkörében van valami, ami megöli a romantikát. Túl sok ember, túl sok vásárolnivaló, túl sok egyforma színű szék, túl sok műanyag, túl sok ember, túl sok siránkozó gyerek. Törte a fejét, hogy ki is írta ezt:

Szeretnem én a Földnek népét,

Szeretném én együgyű képét.

Talán Chesterton? Tagadhatatlanul igaza volt. Zsúfoljunk csak elegendő embert össze, olyan kínosan egyformák lesznek, hogy el sem tudjuk viselni a látványt. Bárcsak láthatnék egy érdekes arcot, gondolta Sir Stafford. Mennyire eltérne a többitől. Megvetően végigmért két pompásan kikészített fiatal nőt, valószínűleg angolt, nemzeti viseletükben, rövid és még rövidebb miniszoknyában, aztán egy még szebben kikészített, voltaképp egészen csinos fiatal dámát, aki egy olyan öltözéket viselt, melynek neve szerinte nadrágszoknya volt. Még messzebbre merészkedett a divat ösvényén.

Nem érdekelték azok a csinos lányok, akik éppen olyanok voltak, mint a többi csinos lányok. Mást szeretett volna látni. Valaki leült mellé a műanyag borítású műbőr padra. Az arcát azonnal figyelemre méltónak ítélte. Nem azért, mert különbözött a többitől, inkább azért, mert úgy érezte, hogy ezt az arcot ismeri már. Nem tudta, hol és mikor láthatta, de ismerősnek tetszett. Ami a korát illeti, huszonöt-huszonhat évesnek gondolta. Finom, magas nyergű sasorr, vállig érő fekete hajzuhatag. Egy folyóirat hevert előtte, de ügyet sem vetett rá. Őt nézte a nő, szinte várakozással a tekintetében.

Hirtelen meg is szólalt. Mély alt hangja volt, csaknem olyan mély, mint egy férfihang. A kiejtése egy csöppet idegenes volt. Ennyit mondott:

– Beszélhetnék önnel?

Sir Stafford várt egy pillanatig, mielőtt válaszolt. Nem – bár a gondolat természetesnek látszott –, ez nem leszólítás. Inkább felszólítás.

– Nem tudom, miért ne tehetné – felelte. – Azt hiszem, tömérdek vesztegetni való időnk van.

– Köd – mondta a nő. – Köd Genfben, köd talán Londonban is. Mindenütt csak köd. Nem is tudom, mit tegyek.

– Nem kell nyugtalankodnia – hangzott a bíztató válasz. – Célba fogják juttatni. Ebben igazán ügyesek, higgye el. Hova is akart menni?

– Genfbe.

– Azt hiszem, a végén el is jut oda.

– De nekem most kell oda jutnom. Ha Genfbe jutok, minden rendben lesz. Van valaki, akivel ott találkoznom kell. Biztonságban leszek.

– Biztonságban? – mosolyodott el Sir Stafford.

– Biztonság. Három szótag. Nem olyan három szótagos trágár kifejezés, amelyet napjainkban leggyakrabban használnak. Mégis sokat jelent. Nekem nagyon is sokat. Ha én nem jutok most el Genfbe – folytatta – ha nem ezzel a géppel megyek oda, ha ezzel a géppel minden előkészület nélkül Londonba visznek, meg fognak ölni. – Élesen nézett rá. – Gondolom, nem hisz nekem.

– Attól félek, nem.

– Pedig igaz. Sok mindenkivel megtörténik. Szinte mindennapos dolog.

– Ki akarja megölni?

– Nem mindegy?

– De igen.

– Ha hajlandó hinni nekem, nem téved. Amit mondok, igaz. Segítségre van szükségem. Segítségre, hogy biztonságban Londonba érjek.

– És miért éppen engem szemelt ki segítőjének?

– Azt gondolom, hogy maga tud egyet-mást a halálról. Tudja, milyen a halál. Talán látta is már, ahogy bekövetkezik.

Sir Stafford szúrós szemmel nézett rá, de aztán elfordította a tekintetét.

– Van más oka is rá? – kérdezte.

– Igen. Ez – nyújtotta ki keskeny barna kezét, és megérintette a banditaköpeny pompázatos redőit. – Ez itt – mondta aztán.

A férfiban most először támadt fel némi érdeklődés.

– Hogyan érti ezt?

– Szokatlan. Jellegzetes. Nem mindenki hord ilyet.

– Úgy van. Azt mondhatnám talán, hogy egy szívemhez közel álló tárgy.

– Hasznomra lehetne ez a közel álló tárgy.

– Mennyiben?

– Kérek magától valamit. Valószínűleg elutasít, de nem biztos, mert szerintem maga olyan férfi, aki szívesen vállal kockázatokat. Én pedig olyan nő vagyok, aki szívesen vállal kockázatokat.

– Hadd halljam az elképzelését – mondta alig érzékelhető mosollyal.

– Szükségem van a köpenyére. Szükségem van az útlevelére. Szükségem van a beszállókártyájára. Nemsokára, mondjuk, húsz perc múlva szólítani fogják a londoni utasokat. Nálam lesz az útlevele. Rajtam lesz a lebernyege, így elindulhatok Londonba, és biztonságosan érkezhetem.

– De kedves kislányom, csak nem akar engem megszemélyesíteni?

A nő kinyitotta a táskáját. Egy kis szögletes tükröt húzott ki belőle.

– Nézzen bele – mondta. – Nézzen meg először engem, aztán meg saját magát.

Ekkor Sir Stafford végre meglátta azt, ami egész idő alatt ott motoszkált az agyában. A húgát, Pamelát, aki húsz esztendővel azelőtt meghalt. Mindig nagyon hasonlítottak egymásra, Pamela meg ő. Családi hasonlóság. Pamelának egy csöppet férfias volt az arca. Neki, Sir Staffordnak, pedig egy kissé nőies, különösen fiatalkorában. Mindkettejüknek lendületes sasorra volt, ívelt szemöldöke és kissé ferdére sikerült mosolya. Pamela magas volt, egyhetvenkettő, ő pedig egyhetvennyolc. A tükör fölött visszanézett a nőre.

– Arra céloz, hogy az arcunk hasonlít egy parányit. De kislány, ez senkit nem tévesztene meg sem a maga, sem az én ismerőseim közül.

– Természetesen. De hát nem érti? Nem is kell. Látja, nadrágban utazom. Maga pedig ebben a banditaköpenyben, csuklyával az arca körül. Csak annyi a dolgom, hogy levágjam a hajamat, belecsavarjam egy újságba, és bedobjam valamelyik szemétgyűjtőbe. Aztán felveszem a köpenyét. Nálam lesz a jegye, a beszállókártyája és az útlevele. Ha nincs itt olyasvalaki, aki jól ismeri magát, nyugodtan utazhatom maga helyett. Úgy gondolom, hogy nincs itt ilyen közeli ismerőse, hiszen az már régen társalogna magával. Felmutatom az útlevelét, amikor szükséges, a köpenyt és a csuklyát úgy összehúzom, hogy csak az orromat, a szájamat és a szememet lehessen látni. Biztonságban kisétálhatok, mikor a gép megérkezik, mert senki sem tudja, hogy rajta vagyok. Biztonságban kisétálhatok, és eltűnhetek London világvárosi tömegében.

– És velem mi lesz? – mosolyodott el Sir Stafford.

– Van egy elképzelésem, ha elég jók az idegei.

– Mondja el. Mindig is imádtam az elképzeléseket.

– Maga szépen felkel innen, elmegy, vásárol egy újságot, folyóiratot vagy valami ajándékot a boltban. A köpenyét itt hagyja a széken. Mikor visszajön azzal, amit vásárolt, valahova máshova ül le. Mondjuk a szemközti pad túlsó végére. A pohár, ugyanez a pohár ott lesz maga előtt. Lesz benne valami, amitől álomba merül. Csendesen elalszik egy sarokban.

– És aztán?

– Maga valószínűleg egy rablás áldozata – mondta a nő. – Valaki belekevert egy kis altatószert az italába, és ellopta a tárcáját. Valami efféle történet. Maga igazolja magát, elmondja, hogy ellopták az útlevelét és a papírjait. Maga könnyűszerrel igazolni tudja magát.

– Ismer engem? Mármint tudja a nevemet?

– Még nem – mondta a nő. – Még nem láttam az útlevelét. Fogalmam sincs róla, ki maga.

– És mégis azt mondja, hogy könnyűszerrel igazolni tudom magamat?

– Jó az emberismeretem. Tudom, hogy ki fontos, és ki nem. Maga fontos ember.

– És miért tegyem meg mindezt?

– Talán azért, hogy megmentse egy embertársának az életét.

– Nagyon ki van színezve ez a történet.

– Igen. Nem is nagyon hihető. Maga elhiszi például?

Sir Stafford elgondolkozva nézett rá.

– Tudja, hogyan hangzik, amit mond? A gyönyörű kémhölgy szövege valami kalandregényből.

– Meglehet. De gyönyörű azért nem vagyok.

– Kém talán igen?

– Talán annak lehet mondani. Van valamilyen hír, amit megszereztem. Amit meg is akarok tartani. Higgyen a becsületszavamnak: ez a hír fontos a maga hazájának.

– Nem gondolja, hogy tőrőlmetszett képtelenség, amit beszél?

– De igen. Ha le volna írva, képtelenségnek tetszenék. De sok képtelen dolog igaznak bizonyul.

Megint szemügyre vette a nőt. Nagyon hasonlított Pamelára. A hangja, bár a kiejtése kissé idegenes volt, olyan volt, mint Pameláé. Amit javasolt, az nevetséges, lehetetlen, teljességgel képtelen és valószínűleg veszélyes. Mármint rá nézve. Balszerencséjére éppen ez tette vonzóvá. Van bátorsága, hogy ilyesmit javasoljon neki! És mi lesz belőle a legvégén? Azt bizony érdekes lenne megtudni.

– És mi lesz az én részem az egészből? – mondta. – Szeretném tudni.

A nő körültekintően nézett végig rajta.

– Egy kis változatosság. Valami, ami elüt a hétköznapok rutinjától. Talán ellenszer unalom ellen. De még semeddig se jutottunk. A döntés a maga kezében van.

– És mi lesz a maga útlevelével? Lehet, hogy parókát kell vennem, ha ugyan árulnak ilyesfélét a vámmentesben. Nőnek kell álcáznom magam?

– Nem. Nem egyszerűen szerepet cserélünk. Magát megrabolták és elkábították, de azért maga mégis csak maga maradt. Határozzon. Gyorsan kell, mert az idő rohan. És nekem át kell változnom.

– Rendben van – mondta Sir Stafford. – Ha valami szokatlannal kínálják meg az embert, nem szabad elutasítani.

– Reméltem, hogy így határoz. De azért biztos nem lehettem benne.

Sir Stafford Nye kihorgászta a zsebéből az útlevelét. Szépen beletette a banditaköpeny külső zsebébe. Felállt, ásított, körülnézett, rápillantott az órájára, és odasétált ahhoz az eladóhelyhez, ahol mindenféle jószágot árusítottak. Nem nézett vissza. Vett egy papírkötéses könyvet, és válogatni kezdett a gyerekeknek való puha állatfigurák közt. Egy pandánál kötött ki. Megint körülnézett, és visszajött oda, ahol ült. A köpeny már nem volt ott. A nő sem. De a fél pohár sör még ott volt az asztalon. Eljött a kockázat pillanata, gondolta. Felemelte a poharat, arrébb ment egy kicsit, és inni kezdett. Nem sietve. Egész lassan. A sör íze éppen olyan volt, mint korábban.

– Mi a csuda – mondta Sir Stafford. – Mi a csuda...

Átsétált a váró túlsó sarkába. Egy kissé zajos család tanyázott ott, nevetgéltek, társalogtak. Leült a közelükben, ásított, fejét a támla csücskére ejtette. Egy teheráni gép indulását jelentették be éppen. Sok utas felkelt, felsorakozott a kijelölt beszállóhelyen. A terem még mindig elég zsúfolt volt. Kinyitotta a könyvet.

Megint csak ásított. Most már álmos volt, nagyon álmos... Ki kell gondolnia, hol a legjobb aludni. Ahol békén is hagyják.

A Trans-European Légitársaság bejelentette, hogy 309-es számú londoni járata indul.

III

Tisztes számú utas állt fel, és engedelmeskedett a felhívásnak. Ekkorra azonban sok új utas özönlötte el a tranzitvárót, más járatokra várakozva. További bejelentések: köd Genfben és más utazási nehézségek. Egy középmagas fiatalember piros bélésű sötétkék köpenyben, csuklyával rövidre nyírt haján – ez nem volt rendetlenebb napjaink fiatal férfijainak hajviseleténél – átvágott a várón, és beállt a kijelölt sorba. Felmutatta a beszállókártyáját, és a kilences kapun át távozott.

Újabb bejelentések hangzottak el. Swissair Zürichbe. BEA Athénba és Ciprusra. Aztán egy másféle szöveg.

– Kérjük Miss Daphní Theodophanusz genfi utasunkat, szíveskedjék a tájékoztató pulthoz fáradni. A genfi járat a köd miatt késik. Az utasok az athéni járattal folytatják útjukat. A repülő máris indul.

További bejelentések következtek Japánba, Egyiptomba, Dél-Afrikába, a világ minden részébe induló utasoknak. Mr. Sidney Cook dél-afrikai utast kérték, fáradjon a tájékoztató pulthoz, mert üzenete érkezett. Daphní Theodophanuszt újra keresték.

– Utolsó felszólítás. A 309-es számú járat azonnal indul.

A váró sarkában egy kislány egy sötét öltönyös urat nézett, aki fejét a pad támláján nyugtatta, és mélyen aludt. Kezében egy kis textilpandát szorongatott.

A kislány a panda felé nyújtotta ki a kezét. Az anyja rászólt:

– Ne nyúlj hozzá, Joan. Az a szegény ember alszik.

– Hova utazik?

– Talán ő is Ausztráliába megy, ahová mi is – mondta az anya.

– Neki is van egy olyan kislánya, mint amilyen én vagyok?

– Azt hiszem, van.

A kislány sóhajtott, és megint csak a pandára nézett. Sir Stafford Nye pedig tovább aludt. Azt álmodta, hogy párducra vadászik. A párduc nagyon veszélyes állat, magyarázta a szafari vezetőjének. „Nagyon veszélyes állat, mindenki megerősítheti. Sose bízzék a párducban!”

Az álom hirtelen megváltozott, már ahogy az álmok szoktak. Éppen dédnagynénjével, Matildával teázott, és azt szerette volna, ha hallja, amit mond. De süketebb volt, mint valaha. Sir Stafford sem hallotta a bejelentéseket, csak a Miss Daphní Theodophanusznak szóló első felhívást. A kislány anyja tovább magyarázott:

– Tudod, mindig csodálkoztam, ha egy utas nem jelentkezik. Bárhová repülsz, mindig van ilyen. Valakit nem találnak. Valaki nem hallotta a felhívást. Vagy valaki nincs rajta a gépen. Gondolkodom, ki is lehet, mit csinálhat, miért nem jött el. Azt hiszem, ez a Miss Hogyishívják vagy mi a neve, lemaradt a gépéről. Vajon mit csinálnak majd vele?

Erre a kérdésre azonban az információ hiánya miatt senki sem tudott válaszolni.

MÁSODIK FEJEZET

LONDON

Sir Stafford Nye-nak nagyon kellemes lakása volt. A Green Parkra nézett. Sir Stafford bekapcsolta a kávéfőzőt, és megnézte, milyen postája érkezett aznap reggel. Úgy látta, hogy nincs benne semmi érdekes. Átnézte: egy-két számla, egy nyugta és teljesen érdektelen bélyegekkel ellátott levelek. Összesöpörte őket, és odarakta egy asztalra, amelyen az előző két napról összegyűlt levelek amúgy is hevertek. Úgy ítélte, hogy rövidesen neki kell esnie az egésznek. Előbb-utóbb. Valamikor délután jönni fog a titkárnője is.

Visszament a konyhába, a kávét egy csészébe öntötte, bevitte az asztalra. Felkapta azt a két-három levelet, amelyet megérkezésekor, előző éjszaka már felbontott. Egy bizonyosat keresett, és elmosolyodott, ahogy olvasta.

– Tizenegy harminc – mondta aztán. – Egészen jó kis időpont. Gondoljuk meg, mi a teendő. Leghelyesebb, ha végigmegyek az egészen, ha felkészülök Chetwyndre.

Valamit megint betuszkoltak a levélnyílásba. Kiment az előszobába, és bevitte a reggeli újságot. Nem sok minden volt benne. Egy kis politikai válság, aztán egy külpolitikai kérdés elemzése, amely akár nyugtalanító is lehetett volna – de ő nem így ítélte meg. Egy újságíró megszabadult a felgyülemlett gőztől, iparkodott fontosabbnak tálalni az ügyeket, mint amilyenek voltak. Hadd olvassanak az emberek valamit. Egy lányt megfojtottak a parkban. A lányokat mindig megfojtják. Egyet-egyet mindennap, mondta kemény szívvel. De gyermeket nem raboltak el és nem erőszakoltak meg aznap reggel. Kellemes meglepetés. Kent valamit a pirítósára, és megitta a kávéját.

Később aztán kivonult az épületből az utcára, és a parkon keresztül a Whitehall felé sétált. Mosolygott magában. Az élet egészen elviselhető ezen a délelőttön. Megint Chetwyndre terelte a gondolatait. Chetwynd igazi született hólyag. Fontosnak látszik tekintélyes homlokzata mögött azzal a gyanakvó kis eszével. Voltaképp szeretett Chetwynddel társalogni.

Hét perc késéssel érkezett a Whitehallra. Ennyi éppen megfelel az ő fontossága és Chetwynd fontossága közötti különbségnek, gondolta. Besétált a szobába. Chetwynd az íróasztalánál ült, előtte egy halom papír, mellette pedig egy titkár. Kellőképp fontos személyiségnek látszott. Mindig is erre törekedett.

– Helló, Nye – mondta Chetwynd, és a mosoly szétterült jelentőségteljes ábrázatán. – Örülsz, hogy visszatérhettél? Milyen volt Malájföld?

– Forró – mondta Stafford Nye.

– Igen. Gondolom, mindig is forró. És gondolom, hogy éghajlatilag értetted, és nem politikailag.

– Ó, természetesen csak éghajlatilag – mondta Stafford Nye.

Elfogadott egy szál cigarettát, és leült.

– Van valami említésre méltó eredménye?

– Alig. Nem neveznénk eredménynek. Már benyújtottam a jelentésemet. Sok-sok fecsegés, mint mindig. Lazenby hogy van?

– Ó, kellemetlen fráter, mint mindig. Már nem is fog megváltozni – mondta Chetwynd.

– Ebben aligha reménykedhetünk. Még sohasem dolgoztam együtt Bascombe-bal. Nagyon szórakoztató tud lenni, ha akar.

– Csakugyan? Nem ismerem elég jól. De azt hiszem, igen, hogy az tud lenni.

– Bizony, bizony. Gondolom, más újság nincs is.

– Semmi. Szerintem semmi, ami téged érdekelhetne.

– Nem írtad meg a leveledben, miért akarsz találkozni velem.

– Ó, csak hogy átfussunk néhány dolgon. Tudod, ha például hazahoztál valami izgalmas értesülést. Bármit, amire fel kell készülnünk. Interpellációk a házban. Ilyesfélék.

– Természetes.

– Repülővel utaztál, nem igaz? Azt hallottam, hogy volt is valami nehézséged.

Stafford Nye előre elhatározta, milyen arcot fog erre vágni, és most fel is öltötte ezt az ábrázatot. Kissé gyászosat egy parányi ingerültséggel.

– Szóval hallottál róla – mondta. – Ostoba eset.

– Az. Kínos lehetett.

– Különös, hogyan jutnak el a sajtóhoz ezek az ügyek – mondta Stafford Nye. – Volt egy bekezdésnyi szöveg erről a lapzárta előtt rovatban.

– Örültél volna, ha nincs benne.

– Mert úgy jöttem ki belőle, mint valami szamár. Nem tagadhatom. Méghozzá az én koromban!

– Mi történt pontosan? Nem tudom, nem túlzott-e az újság.

– Nem, csak igyekezett kihasználni a lehetőségeket. Tudod, milyenek ezek az utak. Iszonyúan unalmasak. Genfben köd volt, úgyhogy átirányították a gépet. Kétórai veszteglés Frankfurtban.

– Akkor történt?

– Igen. Halálra unja magát az ember ezeken a repülőtereken. Gépek indulnak, gépek érkeznek. Szünet nélküli tájékoztató szövegek. 302-es járat Hongkongba. 109-es járat Írországba. És így tovább, és így tovább. Emberek készülődnek, emberek indulnak. Te meg csak ülsz ott ásítozva.

– De mégis pontosan mi történt? – erősködött Chetwynd.

– Volt előttem egy pohár ital. Pilseni, hogy pontos legyek. Arra gondoltam, hogy szereznem kell valami olvasnivalót. Mindent elolvastam már, ami velem volt, úgyhogy odamentem a pulthoz, és vettem valami fűzött vacakot. Azt hiszem, detektívregényt. Meg egy állatfigurát valamelyik kis unokahúgomnak. Aztán visszamentem, megittam az italomat, kinyitottam a könyvemet, és máris elaludtam.

– Értem. Szóval elaludtál.

– Ez volt a legtermészetesebb, amit tehettem, nem igaz? Valószínűleg bemondták az én járatomat is, de nem hallottam. Minden okom megvolt rá, hogy ne halljam. Bármikor el tudok aludni egy repülőtéren, mégis meghallom az én járatomra vonatkozó bejelentést. Most nem hallottam. Amikor aztán felébredtem, azaz inkább magamhoz tértem, már orvosok voltak körülöttem. Valaki egy kis altatót vagy ahhoz hasonlót pottyantott a sörömbe. Akkor tehette, mikor a könyvet vásároltam.

– Igazán különös história, nem igaz? – mondta Chetwynd.

– Velem még sohasem történt ilyesmi – mondta Stafford Nye. – És remélem, a jövőben sem fog. Mert az ember ilyenkor roppant ostobának érzi magát. Ráadásul másnapos. Egy orvos volt ott és valami ápolónőféle. Szerencsére látni lehetett, hogy valami nagyobb kár mégsem ért. Ellopták a tárcámat némi pénzzel és az útlevelemet. Ez azért kínos volt. Hála istennek, nem volt nálam sok készpénz. Az utazási csekkek pedig a belső zsebemben lapultak. Persze mindig van egy kis bürokrácia, ha valaki elveszti az útlevelét. De voltak nálam levelek és íratok, nem volt nehéz igazolnom magam. Csakhamar rendbe jöttek a dolgok, és folytathattam az utamat.

– Mégiscsak felettébb kínos eset – mondta Chetwynd. – Mármint figyelembe véve a rangodat.

Rosszalló volt a hangja.

– Bizony, nem vet rám valami jó fényt – mondta Stafford Nye. – Nem voltam olyan okos, amilyennek egy... hogy is mondjam... rangombeli úrnak lennie illik.

Ez a gondolat elszórakoztatta.

– És mit mondtak, gyakori az ilyen eset?

– Nem hiszem, hogy nagy gyakorisággal előforduló eset. De megesik. Bárkinek, akiben erős a zsebtolvajlás iránti hajlam, megakadhat a szeme egy alvó emberen, becsúsztathatja a kezét az illető zsebébe, és ha elég ügyes a mesterségében, a kezébe akadhat egy tárca, irattárca, valami hasonló szerencsés fogás.

– Kellemetlen dolog, ha az ember elveszti az útlevelét.

– Bizony. Máris egy újért kell folyamodnom. Rengeteget kell majd magyarázkodni, attól félek. Kínos egy eset, ahogy mondtam is. És nézzünk szembe azzal a ténnyel, Chetwynd, hogy nem vet rám különösebben jó fényt.

– Nem a te hibád, öreg cimbora, nem a te hibád. Bármelyikünkkel megeshet. Bármelyikünkkel.

– Nagyon kedves, hogy ezt mondod – felelt rá Stafford Nye. – Mindenesetre jó kis lecke számomra.

– Gondolod, hogy valaki éppen a te útleveledet akarta megszerezni?

– Nem hinném – mondta Stafford Nye. – Miért akarták volna? Ha csak nem olyasvalaki tette, aki kellemetlenkedni óhajtott nekem, de ez felettébb valószínűtlen. Vagy akinek tetszett az arcképem az útlevélben. Ez pedig még valószínűtlenebb!

– Találkoztál valaki ismerőssel ott... hol is voltál... Frankfurtban?

– Nem. Senkivel sem.

– Beszélgettél valakivel?

– Nem nagyon. Mondtam valamit egy kedves kövér hölgynek, aki a gyerekét akarta szórakoztatni. Ha jól emlékszem, Wiganból jött és Ausztráliába készült. Másra nem emlékszem.

– Biztos vagy benne?

– Volt valami nőnemű lény, aki azt akarta tudni, mit kell tennie, ha régészetet akar tanulni Egyiptomban. Mondtam, hogy fogalmam sincs róla. Leghelyesebb, ha megkérdezi a British Museumban. És váltottam néhány szót egy emberrel, aki alighanem ellensége volt az élveboncolásnak. Nagyon szenvedélyesen nyilatkozott.

– Az ember mindig azt hiszi – mondta Chetwynd –, hogy lehet valami az ilyen dolgok mögött.

– Milyen dolgok mögött?

– Hát az olyan dolgok mögött, mint amilyenek veled történtek.

– El sem tudom képzelni, mi lehet emögött – mondta Sir Stafford. – Az újságírók kerekíthetnek valamiféle történetet mögéje, mert abban nagyon ügyesek. De az egész csak egy bolond história. Felejtsük is el, az isten szerelmére. Most, hogy a sajtóban megemlítették, minden barátom kérdezősködni fog. Hogy van az öreg Leyland? Mit csinál mostanság? Hallottam róla egyet-mást odakint. Leyland mindig is sokat fecsegett.

A két férfi vagy tíz percig barátságosan elbeszélgetett szakmai dolgokról. Akkor Sir Stafford felkelt és távozott.

– Sok dolgom van még ma délelőtt – mondta. – Ajándékokat kell vennem a rokonaimnak. Az a baj, hogy ha az ember elmegy Malájföldre, minden rokona elvárja, hogy valami ottani ajándékot hozzon neki. El is megyek a Liberty áruházba. Ott bőven akad ilyen keleti holmi.

Jókedvűen távozott, a folyosón oda-odabiccentett ismerőseinek. Mihelyt elment, Chetwynd telefonált a titkárának.

– Kérdezze meg Munro ezredest, át tud-e jönni.

Munro ezredes meg is jelent egy másik magas, középkorú ember társaságában.

– Nem tudom, ismeri-e Horshamet – mondta. – Nemzetbiztonság.

– Azt hiszem, már találkoztunk – mondta Chetwynd.

– Nye, ugyebár, most ment el – mondta az ezredes. – Van valami ebben a frankfurti históriában? Mármint olyasvalami, amiről tudnunk kellene.

– Úgy látszik, nincs – mondta Chetwynd. – Bosszantja ez a dolog. Azt hiszi, hogy szamárnak fogják tartani. És ez így is van.

Horsham bólintott.

– Szóval így könyveli el az ügyet.

– Igyekszik azért jó képet vágni hozzá.

– De azért azt ön is tudja – mondta Horsham –, hogy a barátunk egyáltalán nem szamár.

Chetwynd a vállát vonogatta.

– Ilyen dolgok megesnek – mondta.

– Meg bizony – mondta Munro ezredes.

– Jól tudom. Mégis meg kell mondanom, mindig úgy éreztem, hogy Nye bizonyos mértékig kiszámíthatatlan. Egyes dolgokban, tudják, talán nem elég szilárdak a nézetei.

– Semmi sem szól ellene – mondta a Horsham nevű férfi. – Az égvilágon semmi, legalábbis a mi értesüléseink szerint.

– Nem is gondoltam, hogy szólhat valami ellene – mondta Chetwynd. – Semmi ilyesfélét nem gondoltam. Csak... hogy is mondjam csak... néha nem kellő komolysággal foglalkozik a dolgokkal.

Horshamnek bajusza volt. Hasznosnak tartotta, hogy van bajusza. Leginkább azokban a pillanatokban, amikor nehéz volt mosolygás nélkül megállni valamit.

– De nem buta ember – mondta Munro.

– Van esze, higgyék el. Szóval véleménye szerint... Szóval nem tételezi fel, hogy akadhat valami kis gyanú ebben a dologban?

– Az ő részéről? Nem hiszem.

– Utánanézett, Horsham?

– Nem sok időnk volt rá. De eddig minden rendben van. Az útlevelét viszont használták.

– Hogyhogy használták?

– Heathrow-n keresztüljött.

– Vagyis valaki azt állította, hogy ő Sir Stafford Nye?

– Nem – mondta Horsham. – Nem ilyen egyszerűen. Erre nem is számíthattunk. A többi útlevél közt elcsúszott. Riasztás ugyanis még nem volt. A barátunk szerintem akkor még fel sem ébredt az altatótól, akármit adtak is be neki. Még Frankfurtban volt.

– Vagyis valaki ellopta azt az útlevelet, felült a gépre, és besétált Angliába?

– Igen – mondta Munro. – Ezt vélelmezzük. Vagy egy tárcát emelt el valaki, benne pénzzel és az útlevéllel, vagy útlevél kellett valakinek, és úgy gondolta, hogy Sir Stafford Nye a megfelelő áldozat. Az ital ott volt előtte, beletett valamit, megvárta, amíg az illető elalszik, akkor elvette az útlevelet és megpróbálta.

– De hát az útleveleket megnézik, ha igaz. Látniuk kellett, hogy nem a megfelelő ember – mondta Chetwynd.

– Bizonyára volt valami hasonlóság – mondta Horsham. – De addig még nem jelentették, hogy ezt az útlevelet elvesztették, így hát különösebb figyelmet sem fordítottak rá. Egy késve érkező gépen mindig sokan vannak. Az illető hasonlított valamennyire a fényképhez. Ennyi az egész. Belenéznek, visszaadják, és kész. Általában a beérkező idegenekre kíváncsiak, nem a britekre. Sötét haj, sötétkék szem, borotvált arc, százhetvenöt centi vagy a felett. Ennyi elég is. Az illető nincs a nemkívánatos idegenek vagy hasonló alakok listáján.

– Tudom, tudom. De ön azt mondja, hogy ha valakinek csak a tárcára és a benne levő pénzre van szüksége, az illető nem használná az útlevelet. Túl nagy a kockázat.

– Igen – mondta Horsham. – Ez érdekes ebben az ügyben. Természetesen tovább nyomozunk – folytatta –, és itt-ott felteszünk még néhány kérdést.

– És mi az ön személyes véleménye?

– Korai volna még bármit is mondani. Tudja, egy kis idő még kell hozzá. Nem helyes siettetni a dolgokat.

– Mind egyformák ezek – mondta Munro ezredes, mikor Horsham elhagyta a szobát.

– Semmit el nem mondanának ezek az átkozott biztonságiak. Ha úgy érzik, hogy már nyomon vannak, a világért sem vallanák be.

– Ez magától értetődő – mondta Chetwynd.

– Hiszen tévedhetnek.

Igazi politikusi értékítélet.

– Horsham igazán jó szakember – mondta Munro. – A megítélése a központban a lehető legjobb. Nem valószínű, hogy téved.

HARMADIK FEJEZET

A VEGYTISZTÍTÓ EMBERE

Sir Stafford Nye hazament. A kis konyhából egy terebélyes hölgy került elő szapora üdvözlő szavakkal.

– Látom, hogy az úr baj nélkül hazakerült. Azok a förtelmes repülők. Az ember sosem tudhatja.

– Igaza van, Mrs. Worrit – mondta Sir Stafford Nye. – Két óra késés. Ennyivel érkezett meg a gép.

– Akárcsak a kocsik – mondta Mrs. Worrit. – Az ember sosem tudja, mikor mi romlik el bennük. Csak éppen fent a levegőben, hogy úgy mondjam, még rosszabb az egész. Nem lehet leállni a járdaszegélynél, ugyebár. És akkor aztán megvan a baj. Soha, de igazán soha nem mennék repülővel – folytatta. – Rendeltem közben néhány dolgot. Remélem, minden rendben lesz. Tojás, vaj, kávé, tea – úgy száguldott végig a szavakon, mint egy bőbeszédű közel-keleti idegenvezető, mikor a fáraó palotáját mutatja. – Szóval – szakadt félbe a mondóka, hogy Mrs. Worrit lélegzetet vehessen –, azt hiszem, itt van minden, amire csak gondolhatott. És megrendeltem a francia mustárt is.

– Remélem, nem dijonit. Mindig megpróbálnak dijonit küldeni.

– Nem tudom, ki az az úr, de ez Tárkányos, amit szeretni tetszik, ha nem tévedek.

– Pompás – mondta Sir Stafford. – Maga egy igazi kincs.

Mrs. Worriton látszott, hogy elégedett. És visszaindult a konyhába, mihelyt Sir Stafford Nye rátette a kezét a hálószoba kilincsére, hogy beljebb hatolhasson.

– És rendben van, ugye, hogy odaadtam az öltönyöket annak az úrnak, aki eljött értük? Mert nem tetszett semmit sem mondani vagy üzenni ezzel kapcsolatban.

– Milyen öltönyöket? – állt meg Sir Stafford.

– Két öltöny volt, mondta az az úr, aki eljött értük. Twiss és Bonywork tisztító, ha jól emlékszem, ugyanaz a cég, aki a múltkor. Mert a Fehér Hattyú tisztítóval volt valami vitánk a múltban, ha nem tévedek.

– Két öltöny – mondta Sir Stafford. – Melyik kettő?

– Egyik az, amiben haza tetszett utazni, uram. Úgy gondoltam, annak kell az egyiknek lennie. A másikban nem voltam ennyire biztos, de itt volt az a kék csíkos, amelyikről nem hagyott utasítást az úr, de már ráfért a tisztítás, és a jobb kézelőjén volt valami javítanivaló, csak éppen nem akartam az úr távollétében rendelkezni vele, mert ilyet soha nem szoktam csinálni – mondta Mrs. Worrit a megtestesült erény hanghordozásával.

– Szóval ez a fickó, akárhonnan jött is, elvitte az öltönyöket?

– Remélem, nem csináltam semmi rosszat, uram – bizonytalanodott el Mrs. Worrit.

– A kék csíkos rendben van. A lehető legnagyobb rendben. De az, amelyikben utaztam...

– Az egy kicsit vékony az évnek ebben a szakában. Jó ott, ahol lenni tetszett, mert ott forróság van. És megérett már a tisztításra. Azt mondta, fel tetszett hívni őket. Ezt mondta az az úr, aki eljött értük.

– És bement a hálószobába, és kiválasztotta az öltönyöket?

– Igen, uram. Úgy gondoltam, hogy ez a leghelyesebb eljárás.

– Érdekes – mondta Sir Stafford. – Igen. Nagyon érdekes.

Bement a hálószobába, és körülnézett. Minden tiszta volt és rendes. Az ágy megvetve – Mrs. Worrit keze munkája –, a villanyborotva a töltőjén, az öltözőasztalon a dolgok takarosan elrendezve.

Odament a szekrényhez, és belenézett. Megnézte az ablak melletti magas fiókos szekrény fiókjait is. Nagyon rendesek voltak. Rendesebbek, mint kellett volna. Mert, hogy ő előző este csak egy kis kicsomagolást végzett el, azt is felületesen. A fehérneműket és különböző holmikat a megfelelő fiókokba hajigálta, nem rakta kellőképp rendbe. Azt gondolta, hogy majd megteszi holnap vagy holnapután. Nem várta el Mrs. Worrittól, hogy ezt helyette megtegye. Mrs. Worrit hagyjon minden ruhadarabot ott és úgy, ahogy találja. Mert majd ha ő visszajön külföldről, eljön az időjárás és egyebek miatt elengedhetetlen rendrakás és rendbetétel ideje. És mégis, most itt járt valaki, valaki, aki kihúzgálta a fiókokat, sietve átnézte a tartalmukat, gyorsan visszarakott mindent, és éppen a sietség miatt rendesebben, mint kellett volna. Sebes, gondos munka után két öltönnyel és egy helytálló magyarázattal távozhatott. Egy öltönnyel, amelyet Sir Stafford nyilvánvalóan viselt az úton és egy vékonyabbal, amelyet az útra magával vihetett és vissza is hozhatott. Mi ennek a magyarázata?

„Mert valaki keresett valamit – töprenkedett magában Sir Stafford. – De mit? És kicsoda? És egyáltalán miért?”

Mindenesetre érdekes.

Leült egy székbe, és gondolkozni kezdett. Aztán a szeme megakadt az ágy melletti asztalon. Ott ült rajta hetykén egy kis szőrös panda. És ez egy újabb gondolatmenetet indított el. Átment a telefonhoz, és tárcsázott egy számot.

– Te vagy az, Matilda néni? – mondta. – Itt Stafford.

– Ó, egyszóval visszaértél, kedves öcsém. Örülök neki. Most olvastam az újságban, hogy tegnap Malájföldön kitört a kolera. Legalábbis azt hiszem, hogy Malájföldről volt szó. Mindig összekeverem ezeket a helyeket. Remélem, hogy eljössz, és hamarosan láthatlak. Ne takarózz azzal, hogy sok a dolgod. Nem lehet állandóan sok dolgod. Ezt csak a nagytőkésekről és az iparmágnásokról hisszük el fúziók és vállalategyesítések idején. Azt sem tudom igazából, hogy ezek mit is jelentenek. Régen az emberek csak végezték a munkájukat, becsülettel, de most már mindennek köze van az atombombához meg a betongyártáshoz – mondta Matilda néni kissé szertelenül. – És a sok förtelmes számítógép, amelyiken minden szám téves, ráadásul a számok formája is téves. Nagyon nehézzé tették az életet napjainkban, hidd el. El sem tudod képzelni, mi mindent csináltak a bankszámlámmal. És a postai címzésemmel is. Azt hiszem, túl hosszú ideje élek már.

– Ugyan, dehogy! Alkalmas neked, ha a jövő héten leszaladok?

– Gyere akár már holnap is! A lelkész jön vacsorára, de szívesen lemondom.

– Nem, arra igazán nincs szükség.

– Dehogynem, nagyon is nagy szükség volna rá. Rémes ember, és most egy új orgonára áhítozik. Pedig a mostani tökéletesen megfelel. Mert az orgonistával van a baj, nem az orgonával. Elképesztően pocsék muzsikus. A plébános sajnálja, mert most halt meg az anyja, akit nagyon szeretett. De az igazat megvallva, attól, hogy szeretjük az anyánkat, még nem fogunk jobban játszani az orgonán. Szerintem úgy kell megítélni a dolgokat, ahogy vannak.

– Igazad van. Szóval a jövő héten. El kell intéznem néhány ügyet. Hogy van Sybil?

– Az az édes gyerek! Haszontalan, de nagyon mulatságos.

– Vettem neki egy szőrös pandát – mondta Sir Stafford Nye.

– Nagyon kedves volt tőled, drágám.

– Remélem, tetszeni fog neki – mondta Sir Stafford, és a panda szemébe nézett, kissé idegesen.

– Nézd, a gyereknek kifogástalan a modora – mondta Matilda néni kissé kétértelműen, de Sir Staffordnak egyik értelme sem tetszett.

Matilda néni felsorolta a jövő hét alkalmas vonatait, de hozzátette, hogy néha nem járnak, néha pedig más időpontban járnak, azt pedig utasításba adta, hogy Stafford vigyen neki egy egész Camembert sajtot. És egy fél Stiltont is.

– Semmit sem lehet itt kapni. A fűszeresünk, az a figyelmes, drága ember, aki remek ízléssel szerzett meg minden kedvünkre való dolgot, hirtelen átalakult valamiféle bevásárlóközponttá, hatszor akkorává, ahol drótkosarakat cipelnek vagy tologatnak az emberek, mindenfélét megvesznek, amit nem is akarnak, és az édesanyák mindig elveszítik a gyereküket, hisztériás rohamot kapnak és sírnak. Tikkasztó az egész. Várlak akkor, kedves öcsém.

Ezzel le is tette a kagylót.

A telefon nyomban újra megszólalt.

– Helló, Stafford! Itt Eric Pugh. Hallom, megjöttél Malájföldről. Mit szólnál egy közös vacsorához?

– Remek gondolat.

– Helyes. A Limpits Klubban negyed kilenckor?

Mrs. Worrit hömpölygött be a szobába, éppen akkor, amikor Sir Stafford letette a kagylót.

– Egy úr vár odalent önre, uram – mondta. – Legalábbis annak nézem. Azt mondta, hogy uraságodnak nem lesz ellene kifogása.

– Hogy hívják?

– Horshamnek, uram. Mint a vasútállomást a brightoni vonalon.

– Horsham – mondta Sir Stafford némi csodálkozással.

Kisietett a hálószobából, és lement a földszinti nagy nappaliba vezető lépcsősoron. Mrs. Worrit nem tévedett. Horsham volt az. Ugyanolyan, mint egy félórával azelőtt. Megbízható, magas, szögletes állú, pirospozsgás arcú, szürke, bozontos bajszú. Maga a rendíthetetlen nyugalom szobra.

– Remélem, nem haragszik – mondta barátságosan, és felállt.

– Miért ne haragudjak? – kérdezte Sir Stafford.

– Hogy ilyen hamar újra találkozunk. Mr. Gordon Chetwynd szobája előtt a folyosón találkoztunk, ha még emlékszik rá.

– Semmi gond – mondta Sir Stafford Nye, és odatolta a cigarettásdobozt. – Foglaljon helyet. Megfeledkeztünk valamiről? Nem mondtunk ki valamit?

– Mr. Chetwynd igen kedves ember – mondta Horsham. – Azt hiszem, sikerült megnyugtatnunk. Őt is, Munro ezredest is. Mert nyugtalanok voltak. Ön miatt, tudja.

– Komolyan?

Sir Stafford Nye is leült. Mosolygott, füstölt, és gondterhelten méregette Henry Horshamet.

– És innen hova megyünk tovább? – kérdezte.

– Én éppen azon törtem a fejem, ha nem veszi tolakodó kíváncsiságnak, hogy ön hova megy innen tovább.

– Örömmel megmondom – felelt Sir Stafford Nye. – Meg fogom látogatni egy nagynénémet, Lady Matilda Cleckheatont. Ha kell, megadom a címét is.

– Köszönöm, megvan – mondta Henry Horsham. – És ez az utazás pompás ötlet. Örülni fog, hogy ön ép bőrrel hazaérkezett. Mert ez korántsem volt biztos. Nem igaz?

– Ezt gondolja Munro ezredes is és Mr. Chetwynd is?

– Tudja, hogy van ez, uram – mondta Henry Horsham. – Azon az osztályon mindig idegesek az urak. Nem biztosak abban, hogy megbízhatnak-e önben.

– Bennem? – mondta Sir Stafford Nye sértett hangon. – Hogy érti ezt, Mr. Horsham?

Mr. Horsham nem ütközött meg ezen. Csak elmosolyodott.

– Tudja, uram, önnek az a híre, hogy nem veszi komolyan a dolgokat – mondta.

– Már azt hittem, hogy a túloldal társutasának vagy oda csatlakozó ügynökének tart. Vagy valami ahhoz hasonlónak.

– Nem, uram. De azt gondolják, hogy ön nem elég komoly, uram. Úgy ítélik, hogy ön hajlamos időről időre tréfát űzni a dolgokból.

– Nem lehet úgy leélni az egész életet, hogy örökösen komolyan vegye az ember önmagát is és a többieket is – mondta Sir Stafford Nye rosszallóan.

– Nem. De ön mégiscsak komoly kockázatot vállalt, ahogy már említettem.

– Fogalmam sincs róla, miről beszél.

– Megmagyarázom. Néha a dolgok rosszra fordulnak, éspedig nem az emberek miatt. Lehet, hogy a Mindenható keze munkája miatt, lehet, hogy a másik úr, a patás miatt.

Sir Stafford Nye gondolatai kissé összekuszálódtak.

– A genfi ködre gondol talán? – kérdezte.

– Pontosan arra, uram. Genfben köd volt, és ez felborította sok ember terveit. Volt, aki nagy bajba keveredett.

– Mesélje el – mondta Sir Stafford Nye. – Szívesen hallanék róla.

– Egy utas eltűnt, amikor az ön gépe tegnap elindult Frankfurtból. Ön megitta a sörét, kényelmesen és magányosan horkolt egy félreeső zugban. Egy utas nem jelentkezett. Hívták egyszer, hívták még egyszer. Végül minden valószínűség szerint nélküle indult el a gép.

– Jaj! És aztán mi lett vele?

– Jó volna tudni. Mindenesetre az ön útlevele megérkezett Heathrow-ra, habár ön nem.

– És most hol van? Talán már meg kellett volna kapnom?

– Nem hinném. Túl gyors munka lett volna. Az a szer, amit önnek beadtak, megbízható, jó szer volt. A lehető legjobb, ha szabad így mondanom. Kiiktatta önt, és nem okozott különösebben kellemetlen mellékhatásokat.

– Rettenetesen másnapos voltam tőle – mondta Sir Stafford.

– Azt bizony nem lehetett elkerülni. Legalábbis az adott körülmények között nem.

– És mi történt volna, hiszen ön látszólag mindent tud – kérdezte Sir Stafford –, ha én azt az ajánlatot, amelyet nekem tehettek (ragaszkodom hozzá, hogy csak tehettek), nem fogadom el.

– Az valószínűleg a függöny végső legördülését jelentette volna Mary Annek.

– Mary Annek? Ki az a Mary Ann?

– Miss Daphní Theodophanusz.

– Ezt a nevet mintha hallottam volna. Ő volt a hiányzó utas, akit kerestek?

– Igen. Ezen a néven utazott. De mi csak Mary Annek hívjuk.

– És... csak úgy kíváncsiságból kérdem... mivel foglalkozik a hölgy?

– A szakmájában többé-kevésbé a megtestesült tökéletesség.

– És mi a szakmája? A mi emberünk vagy a másoké, ha ugyan meg lehet határozni, kik azon a mások? Be kell vallanom, némi zavarban vagyok, ha erre felelnem kell.

– Ez bizony egyáltalán nem könnyű. Ott vannak a kínaiak és a ruszkik, meg az a sötét társaság, amely a diákzavargások, az új maffia meg a dél-amerikai furcsaságok mögött áll. És a bankároknak az a szép kis gyülekezete, amely könyökig vájkál a meglepő dolgokban. Csakugyan nem könnyű felelni rá.

– Mary Ann? – törte a fejét Sir Stafford Nye. – Furcsának tetszik, ha az igazi neve Daphní Theodophanusz.

– Az anyja görög volt, az apja angol, a nagyapja pedig magyar állampolgár.

– Mi történt volna vele, ha nem kölcsönzők oda neki egy bizonyos ruhadarabot?

– Megölhették volna.

– Ne túlozzon! Komolyan mondja?

– Gondjaink vannak Heathrow-val. Történt egy és más ott az utóbbi időben. Olyasmi, amire magyarázatot kell adni. Ha a gép az eredeti tervek szerint Genfen keresztül érkezett volna, nem lett volna semmi baj. A hölgy védelme tökéletesen meg volt szervezve. De ez a másik útvonal... Nem lett volna idő arra, hogy intézkedjünk, és mostanság már azt sem lehet tudni, ki kicsoda valójában. Mindenki kettős játékot játszik, ha ugyan nem hármast vagy négyest.

– Megijeszt – mondta Sir Stafford Nye. – De a hölgynek semmi baja. Gondolom, ezt akarja tudomásomra hozni.

– Remélem, hogy semmi baja. Legalábbis ellentétes híreket nem kaptunk.

– Hátha segít önnek, ami itt történt – mondta Sir Stafford Nye. – Ma délelőtt, mikor én a whitehalli pajtásaimmal beszélgettem, beállított ide valaki. Azt mondta, hogy én telefonáltam egy bizonyos vegytisztítónak, elvitte azt az öltönyt, ami tegnap volt rajtam, és egy másikat is. Lehet, hogy ez a másik csak úgy megtetszett neki, de lehet, hogy merő megszokásból gyűjti a külföldről hazatérő urak ruháit. Vagy... de hiszen lehet, hogy ön folytatni tudja... vagy?

– Az illető kereshetett valamit.

– Én is azt hiszem. Valaki keresett valamit. Nagyon szépen és rendesen elrakott mindent. Nem úgy, ahogy én a megjövetelemkor. Egyszóval keresett valamit. De mit?

– Nem vagyok biztos benne – mondta Horsham megfontoltan. – Bár tudnám! Mert történik most valami. Valami valahol. Itt-ott kilóg belőle egy-egy elem, mint a rosszul összerakott csomagból. Itt-ott bele lehet pillantani. Egyszer úgy érzi az ember, hogy a Bayreuthi Ünnepi Játékokon, másszor úgy, hogy egy dél-amerikai ültetvényen, aztán az Egyesült Államokban talál az ember egy követni való nyomot. Rongy dolgok történnek különböző helyeken, és kezdenek valamivé összeállni. Lehet politikai ügy, de lehet egyáltalán nem politikai. Valószínűleg a pénzről szól – mondta, majd kisvártatva hozzátette: – Ön bizonyára ismeri Mr. Robinsont. Bár lehet, hogy Mr. Robinson mondta, hogy ismeri önt.

– Robinson – ízlelgette a nevet Sir Stafford Nye. – Robinson. Jó kis angol név – nézett rá Horshamre. – Nagy, sárga ábrázat? – folytatta. – Kövér? A keze mindenfele pénzügyi dologban benne van? Azt akarja mondani – kérdezte végül –, hogy ő is az angyalok oldalán áll?

– Nem sokat tudok az angyalokról – mondta Henry Horsham. – De nemegyszer húzta már ki ezt az országot a csávából. Az olyan emberek, mint Mr. Chetwynd, nem kedvelik. Úgy érzik, gondolom, hogy nagyon költséges. Mr. Chetwynd kicsinyes ember. Mindig ott keres magának ellenségeket, ahol nem kell ene.

– Régen azt mondtuk: „Szegény, de becsületes” – tűnődött el Sir Stafford Nye. – Maga másként fogalmazna. Azt mondaná Mr. Robinsonról, hogy: „Költséges, de becsületes.” Úgy is fogalmazhatnánk, hogy: „Becsületes, de költséges.” – Felsóhajtott. – Örülnék, ha el tudná mondani nekem, miről is van szó – mondta panaszosan. – Belekeveredtem valamibe, de fogalmam sincs róla, hogy mibe.

Reménykedve pillantott Horshamre, de az csak a fejét rázta.

– Egyikünk sem tudja. Pontosan legalábbis nem.

– Mi lehet nálam elrejtve, amit valaki fel akar túrni és meg akar találni?

– Fogalmam sincs róla, Sir Stafford.

– Nagy kár. Mert nekem sincs.

– Legjobb tudomása szerint nincs rejtegetnivalója? Senki nem adott önnek valamit, hogy őrizze meg, vigye el valahova, viselje gondját?

– Semmit az égvilágon. Ha Mary Annre céloz, ő csak azt mondta, hogy mentsem meg az életét. Ennyi volt az egész.

– És ha nem lesz egy kis cikk az esti újságokban, akkor csakugyan meg is mentette.

– Úgy látszik, ez a történet vége. Kár. Egyre kíváncsibb vagyok. Szeretném tudni, mi történik legközelebb. Önök mind kínosan borúlátók.

– Valóban azok vagyunk. Rosszul állnak a dolgok ebben az országban. Csodálkozik?

– Tudom, mire gondol. Néha én is csodálkozom.. .

NEGYEDIK FEJEZET

VACSORA ERICKEL

I

– Ha nem haragszol, mondanék neked valamit, öregem – szólalt meg Eric Pugh.

Sir Stafford Nye szemügyre vette. Sok éve ismerte már Eric Pugh-t. Nem voltak közeli barátok. Sir Staffordnak az volt a véleménye, hogy a derék Eric unalmas egy barát. Viszont hűséges. És olyan ember volt, aki unalmas ugyan, de sok mindent tud. Az emberek mondtak-mondogattak neki valamit, ő pedig elraktározta, amit hallott, sőt emlékezett mindenre. Néha nagyon hasznos dolgokkal tudott szolgálni.

– Szóval most jöttél vissza a malájföldi tanácskozásról.

– Úgy van – mondta Sir Stafford.

– Volt rajta valami érdekes?

– Csak a szokásos – mondta Sir Stafford.

– Azon tűnődtem, hogy nem történte valami rossz... Tudod, mire gondolok. Volt-e valami, hogy a macskát éppen a galambok közé eresszék?

– Még hogy a tanácskozáson! Kínosan kiszámítható volt az egész. Mindenki azt mondta, ami szerinted várható volt, de balszerencsénkre sokkal hosszabban, mint ahogy elképzelhetőnek tartottuk. Nem tudom, miért is megyek el ilyen találkozókra.

Eric Pugh tett néhány unalmas kijelentést arról, mire készülhetnek a kínaiak.

– Nem hiszem, hogy bármire készülnének – mondta Sir Stafford. – Csak a szokásos hírek szegény öreg Mao betegségéről, meg hogy ki fondorkodik ellene és miért.

– És az arab-izraeli ügyek?

– Az is tervszerűen halad. Mármint az ő terveik szerint. De mi köze ennek Malájföldhöz?

– Én nem is annyira Malájföldre gondoltam.

– Kezdesz olyan lenni, mint a hamis teknősbékaleves – mondta Sir Stafford Nye. – Az est levese, a ragyogó leves. De mi az oka ennek a mélabúnak?

– Arra gondoltam, már megbocsáss, nem tettél-e bármi olyasfélét, ami árthatott a megítélésednek.

– Még hogy én? – mondta Sir Stafford őszinte meglepetéssel.

– Tudod, milyen szoktál lenni, Staff. Szeretsz meglepetésekkel szolgálni a kartársaidnak, nem igaz?

– Mostanában feddhetetlen volt a magatartásom – mondta Sir Stafford. – Miért, mit hallottál rólam?

– Azt, hogy a hazafelé vezető úton volt valami zűröd a repülőgépen.

– Hát ezt meg kitől hallottad?

– Találkoztam az öreg Cartisonnal.

– Unalmas vén szamár. Mindig olyan dolgokat képzel el, amelyek soha meg nem történtek.

– Tudom. Persze, hogy ilyen. De éppen azt mondta, hogy valaki vagy valakik, legalábbis Winterton, úgy gondolják, hogy belekeveredtél valamibe.

– Valamibe belekeveredtem? Bár úgy volna! – mondta Sir Stafford Nye.

– Van valamiféle tisztességtelen kémkedési ügy, és bizonyos személyek miatt aggódik egy kissé.

– Mit képzeltek, mi vagyok én? Egy újabb Philby vagy hozzá hasonló kém?

– Néha nagyon meggondolatlan vagy abban, amit mondasz. Amiből tréfákat csinálsz.

– Annak bizony néha nagyon nehéz ellenállni – mondta a barátja. – Itt vannak ezek a politikusok, diplomaták meg a hasonszőrűek. Olyan bitangul ünnepélyesek. Kísértésben van az ember, hogy néha-néha ugrassa egy kicsit őket.

– A humorérzéked alaposan eltorzult, barátom. Csakugyan, sőt ugyancsak. Néha én is aggódom miattad. Szóval kérdezni akartak tőled egyet-mást arról, mi is történt a repülőúton hazafelé, és azt hiszik, hogy... hogy nem az igazságnak megfelelően válaszolgattál.

– Ezt gondolják? Érdekes. Egy kis ügyet talán csinálok is belőle.

– Ne hirtelenkedd el a dolgokat.

– Nekem is jogom van némi szórakozásra néhanapján.

– De öreg barátom, mész, és tönkreteszed a karrieredet azzal, hogy szabad folyást engedsz a humorérzékednek!

– Arra a következtetésre jutottam, hogy a világ legunalmasabb dolga karriert csinálni.

– Tudom, tudom. Mindig ez volt a véleményed, és emiatt nem jutottál olyan messzire, mint kellett volna. Egy időben még a bécsi állomáshelyre is kiszemeltek. Nem szeretem, hogy így elpuskázod az ügyeidet.

– Biztosíthatlak róla, hogy a józanság és erény teljes vértezetében teszek mindent – mondta Sir Stafford Nye, majd hozzátette: – Fel a fejjel, Eric! Igazi jó barát vagy, de most ne aggódj, nem fogok szamárságokba vagy ugratásokba bonyolódni.

Eric hitetlenkedve rázta meg a fejét.

Szép este volt. Sir Stafford a parkon keresztül sétált haza. Amikor a Birdcage Walkon átment a túlsó oldalra, egy száguldó kocsi kis híján elsodorta. Sir Stafford sportember volt. Ugrott, és már a túlsó járdán is volt. A kocsi eltűnt az utca végén. Gondolkodnia kellett. Az első pillanatban megesküdött volna rá, hogy az a kocsi szándékosan el akarta ütni. Érdekes. Előbb a lakását kutatják át, aztán vele akarnak végezni. Lehet, hogy merő véletlen az egész. Mégis élete során – és ez néha vad tájakon vezetett keresztül – Sir Stafford Nye megtapasztalta, milyen a veszély. Tudta, milyen érzés a veszély közelsége, érintése, illata. Ezt érezte most is. Valaki valahol már ráemelte a fegyverét. De miért? Mi ennek az oka? Tudomása szerint nem hívta ki a sorsot maga ellen. Gondolkodott.

Kinyitotta a lakásajtót, és összeszedte a földről a postáját. Nem volt különösebben sok. Néhány számla, és a Lifeboat folyóirat egy száma. A számlákat az asztalra hajította, a Lifeboat borítója alá pedig beleerőltette az ujját. A mentőcsónakok ügyét néha támogatta is. Oda sem figyelve pörgette a lapokat, mert még mindig az előző gondolatai foglalkoztatták. Aztán hirtelen megálljt parancsolt az ujjainak. Két lap közé beragasztottak valamit. Ragtapasszal. Megnézte, mi az. Az útlevelét küldték vissza ilyen meglepő módon. Kiszabadította a ragtapaszból, és belenézett. Az utolsó bélyegzés a tegnapi napról és Heathrow repülőteréről származott. Vagyis a nő használta az útlevelet, sikeresen hazaért tegnap, és ezt a módszert választotta az útlevél visszaszolgáltatásának. És vajon most merre járhat? Szerette volna tudni.

Töprengett, hogy vajon látja-e még az asszonyt. Ki lehet? Merre ment – és miért? Úgy érezte, hogy egy színdarab második felvonására vár. De hiszen az első felvonás csak alig kezdődött el. De akkor mit látott? Talán egy régimódi kis előjátékot, még a függöny felemelkedése előtt. Egy lányról, aki nevetséges módon férfinak öltözött és férfinak akart mutatkozni, aki Heathrow-n semmi gyanút sem keltve keresztülsétált az útlevélellenőrzésen, és ezen a kapun bejutva eltűnt Londonban. Valószínűleg soha többé nem fogja látni. És ez bosszantotta. De miért is akarná látni? Nem volt különösebben szép, nem volt benne semmi igazán különös. Nem, ez nem volt igaz. Kell, hogy valaki legyen, hogy legyen benne mégis valami, hiszen rávette arra, hogy azt tegye, amit ő akar, mégpedig különösebb rábeszélés nélkül, nyílt szexuális ajánlat nélkül, egyszerűen csak segítséget kérve. Egy emberi lény segítséget kér egy másik emberi lénytől, mert – ezt nem mondta ki szavakban, de mégiscsak ezt sejtette – ismerte az embereket, és felismerte, hogy ő hajlandó kockázatot vállalni azért, hogy segítsen a felebarátján. És ő vállalta is a kockázatot, mondta magában Sir Stafford Nye. A nő bármit beletehetett volna a sörébe. Megtalálhatták volna az indulási oldalon a csarnok egyik sarkában, hullaként, ha a nő ezt akarta volna. És ha ilyen ismeretek birtokában folyamodik a gyógyszerekhez (márpedig ez nyilvánvalóan igaz), akkor a halálát egyfajta szívrohamnak tudták volna be. Okozhatta a magasság vagy a túlnyomás a repülőn. De miért foglalkozik ennyit vele? Valószínűleg soha többé nem látja, ez pedig bosszantotta.

Igen, bosszantotta, márpedig nem szeretett bosszankodni. Gondolkozott egy-két percig. Aztán megfogalmazott egy hirdetést, háromszor megismétlendő hirdetést: Frankfurti utas, november 5. Kérem, lépjen kapcsolatba londoni útitársával! Ennyi. Vagy megteszi, vagy sem. Ha a szeme elé kerül ez a hirdetés, tudni fogja, ki adta fel. Nála volt az útlevele, a nevét ismerte. Léphet. Lehet, hogy hallani fog felőle. De lehet, hogy nem. Valószínűleg nem. Ha nem, akkor az előjáték előjáték marad, csacska kis komédia a késve érkezők kedvéért, nehogy lemaradjanak a tulajdonképpeni előadásról. A háború előtti idők hasznos találmánya. Valószínűleg azonban nem fog hallani a nőről, és ennek egyik oka egyszerűen az lehet, hogy elvégezte a munkáját Londonban, megint elhagyta az országot, elrepült megint Genfbe vagy a Közel-keletre, vagy Oroszországba, vagy Kínába, vagy Dél-Amerikába, vagy az Egyesült Államokba. De hogyan kerül ide Dél-Amerika? Biztos van valamilyen oka. A nő nem említette Dél-Amerikát. Senki sem említette Dél-Amerikát. Kivéve persze Horshamet. De Horsham is csak egy halom más lehetőség között.

Másnap reggel, miután feladta a hirdetést, lassan sétált hazafelé a Saint James Parkon keresztül, és a gyalogúton szinte akaratlanul megakadt a szeme az őszi virágokon. A krizantémumok mereven magasra emelték bronzarany fejüket. Még a szagukat is érezte egy kicsit, azt a szerinte a kecskékre emlékeztető szagot, amely Görögország domboldalait idézte fel emlékezetében. A hirdetések közt a „Személyes” rovatot kell szemmel tartania. Majd. Két-három napba is beletelik, amíg a hirdetése megjelenik, és módja legyen válaszolni rá valakinek. Nem szabad szem elől tévesztenie a választ, ha ugyan lesz, mert végtére is bosszantó, hogy az ember nem tudja... hogy az embernek fogalma sincs róla, miről szól ez az egész.

Igyekezett felidézni egy arcot – nem a repülőtéri leányét, hanem a húgáét, Pameláét. Milyen régen meghalt már! Emlékezett rá. Természetesen emlékezett rá, de arcát valahogy képtelen volt felidézni. Ingerültté tette, hogy nem képes rá. Megállt, mert át kellett mennie az úttesten. Az úttest üres volt, egyetlen kocsi közeledett csak, méltóságteljesen, mint egy unatkozó özvegyasszony. Öreg kocsi, mondta magában. Egy régimódi Daimler. Megvonta a vállát. Minek áll itt értelmetlenül, a gondolataiba veszve?

Gyorsan nekivágott az úttestnek, és ekkor hirtelen, meglepő sebességgel megindult az unatkozó özvegyasszony, ahogy a Daimlert elnevezte. Elképesztően felgyorsult. Olyan gyorsan száguldott feléje, hogy éppen csak hogy át tudott szökkenni a túlsó járdára. A kocsi egy szempillantás alatt eltűnt az út kanyarulatában.

„Ez már valami – mondta magában Sir Stafford. – Úgy ám. Lehet, hogy van valaki, aki nem kedvel engem? Üldöz, szemmel tart a hazafelé vivő úton, és csak az alkalommra vár?”

II

Pikeaway ezredest most is, mint rendesen, vastag szivarfüst fonta körül, ahogy Bloomsbury-negyedbeli kis szobájában és székében terpeszkedett naponta tíztől ötig – leszámítva a kurta ebédidőt; a szeme csukva, csak egy-egy pislantás jelezte, hogy ébren van, és nem alszik. A fejét csak ritkán emelte fel. Valaki egyszer azt mondta róla, hogy olyan, mint egy ősi Buddhaszobor és egy kék óriásvarangy keveréke, talán – egy szemtelen fiatalember legalábbis ezt állította – egy víziló ősétől örökölt sajnálatos beütéssel súlyosbítva.

A telefon csendes zümmögésére magához tért. Hármat hunyorított, aztán kinyitotta a szemét. Megemelte tespedtnek látszó kezét, és felvette a hallgatót.

– Nos? – kérdezte.

A titkár hangja válaszolt.

– A miniszter úr itt van, és látni szeretné.

– Nocsak – mondta Pikeaway ezredes. – És milyen miniszter? Mert a baptista prédikátort a sarki templomból szintén miniszter úrnak szólítják.

– Nem ő az, ezredes úr, hanem Sir George Packham.

– Kár – sóhajtott asztmásan nagyot Pikeaway ezredes. – Nagy kár. McGill tiszteletes úr sokkal szórakoztatóbb. Érzi az ember a pokol tüzet, ha megszólal.

– Bekísérhetem, ezredes úr?

– Azt hiszem, elvárja, hogy azonnal bejöhessen. A helyettes államtitkárok sokkal sértődékenyebbek, mint az igaziak – mondta gyászos hangon Pikeaway ezredes. – Ezek a miniszterek csak jönnek, bejönnek és iszonyatosan szeretnek fontoskodni.

Sir George Packhamet bevezették. Köhögött és levegőért kapkodott. A legtöbb bejövő ezt tette. A kis szoba ablakait gondosan zárva tartották. Pikeaway ezredes szivarfüsttől övezve dőlt hátra székében. A légkör elviselhetetlen volt, a szobát hivatalos körökben csak ocsmány macskabarlangnak nevezték.

– Ó, kedves barátom – szólalt meg Sir George élénken és kedélyesen, ami sehogy sem illett szomorú aszkétakülsejéhez –, milyen régóta nem láttuk egymást.

– Foglaljon helyet – mondta Pikeaway. – Egy szivart talán?

Sir George borzongani kezdett.

– Köszönöm, nem – mondta. – De azért nagyon köszönöm.

Félreérthetetlenül az ablakra nézett. Pikeaway ezredes nem értette el a célzást. Sir George krákogott, köhögött, aztán folytatta: – Azt hiszem, Horsham volt önnél.

– Igen. Horsham itt volt, és elmondta, amit akart – mondta Pikeaway ezredes, és lassan becsukta a szemét.

– Úgy gondoltam, az a legjobb, ha beszél önnel. A legfontosabb, hogy a dolgok ne szivárogjanak ki mindenfelé.

– De ki fognak – mondta Pikeaway ezredes.

– Bocsánat, mit mondott?

– Azt, hogy ki fognak – mondta Pikeaway ezredes.

– Nem tudom, hogy ön mit is tud erről a... legutóbbi esetről.

– Mi itt mindenről mindent tudunk – mondta Pikeaway ezredes. – Ezért tartanak minket.

– Ó, persze, természetesen. Ami Sir S. N.-t illeti... tudja, hogy kire gondolok?

– A minapi frankfurti utasra – mondta Pikeaway ezredes.

– Igazán különös eset. Nagyon különös. Az embernek el kell tűnődnie... mert, ugyebár, az ember sosem tudhatja, de mégis el kell képzelnie...

Pikeaway ezredes jóindulatúan figyelt.

– Mert mire is kell gondolnunk? – folytatta Sir George. – Ismeri őt személyesen?

– Találkoztunk egyszer-kétszer – mondta Pikeaway ezredes.

– Az embernek végtére is el kell tűnődnie...

Pikeaway ezredes nagy nehezen elfojtotta az ásítását. Nagyon fárasztották Sir George gondolatai, tűnődései és elképzelései. Különben is lesújtó véleménye volt Sir George egész gondolkodásáról. Óvatos ember, lehetett róla tudni, hogy az ügyosztályát is óvatosan fogja vezetni. Nem csillogó intellektus. „Talán jobb is így” – gondolta Pikeaway ezredes. Végeredményben azok, akik nem biztosak a dolgukban, hanem elgondolkoznak és tűnődnek, biztonságosan töltik be azt a helyet, amelyet Isten és a választók kijelöltek nekik.

– Nem feledkezhetünk meg arról – folytatta Sir George –, hogy mennyi csalódás ért minket az elmúlt időben.

Pikeaway ezredes jóságosan elmosolyodott.

– Charleston, Conway és Courtfold – mondta. – Megbíztunk bennük, ellenőriztük őket, és feddhetetlennek találtuk. Mind C betűvel kezdődtek, mind bűnösnek találtattak.

– Néha azon gondolkodom, megbízhatunk-e egyáltalán bárkiben is – kesergett Sir George.

– Könnyű felelni rá – mondta Pikeaway ezredes. – Nem.

– Mert nézzük csak Sir Stafford Nye-t – mondta Sir George. – Jó család, kitűnő család, ismertem az apját, ismertem a nagyapját.

– Gyakran a harmadik nemzedékkel van baj – mondta Pikeaway ezredes.

Ez a megjegyzés nem segített Sir George-on.

– Sajnos, kételkednem kell benne. Mert néha olyan, mint aki nem veszi komolyan a dolgokat.

– Fiatalkoromban elvittem két unokahúgomat a Loire-völgyi kastélyokba – mondta Pikeaway ezredes váratlanul. – Egy ember éppen horgászott. Nálam is volt horgászbot. Azt mondta: „Vous n 'éles pas un pécheur sérieux. Vous avez des femmes avee vous.” [Ön nem komoly horgász. Ön nőkkel jön. (francia)]

– Azt hiszi, hogy Sir Stafford...

– Nem, nem. Sohasem voltak nőügyei. Az ő baja az irónia. Szereti meglepni vele az embereket. Mindenáron meg akarja hökkenteni őket.

– Ez korántsem helyénvaló.

– Miért ne volna az? – mondta Pikeaway ezredes. – Kellemesebb egy jó tréfán mulatni, mint kétkulacsosokkal tárgyalni.

– Hiszen ha úgy érezhetné az ember, hogy megbízható. Ön mit gondol? Mi a személyes véleménye?

– Megbízható. Mint egy ércharang – mondta Pikeaway ezredes. – Szép hangja van, bár ez nem minden. – Megint jóságosan elmosolyodott. – Én az ön helyében nem aggodalmaskodnék.

III

Sir Stafford Nye félretolta a kávéscsészéjét. Felemelte az újságot, átfutotta a címeket, majd gondosan továbblapozott az apróhirdetések „Személyes” rovatára. Hetedik napja olvasta végig ezt a rovatot. Az eredmény csalódást okozott neki, de meglepetést nem. Lassan végigszántott szemével a sok apróságon, amely vonzóvá tette ezt a rovatot. Nem is volt annyira személyes az egész. A fele, sőt több mint a fele burkolt hirdetés volt, vagy eladásra kínált, illetve megvételre keresett különböző dolgokat. Talán inkább más rovatban lett volna a helyük, mégis ide kerültek, abban a reményben, hogy itt könnyebben észreveszik őket. Néhány hirdetés ebbe az érdekesebb változatba tartozott.

„Kemény munkát kerülő, könnyű életet kedvelő Fiatalember szívesen elfogadna neki való állást.”

„Leány Kambodzsába utazna. Gyerekgondozást nem vállal.”

„Waterloonál használt tűzfegyver. Ajánlatokat kérek.”

„Pompás szőrmebunda azonnal eladó. Tulajdonos külföldre utazik.”

„Ismeri már Jenny Capstant? A süteményei csodásak. 14 Lizzard Street S. W. 3.”

Stafford Nye ujja egy pillanatra megállt itt. Jenny Capstan. Tetszett neki ez a név. De van-e egyáltalán Lizzard Street? Valószínűleg van, bár sohasem hallott róla. Egy sóhajtás, és tovább húzta az ujját. Egy pillanat múlva újra megállt.

„Frankfurti utas. November 11. csütörtök. Hungerford-híd, 7 óra 20.”

November 11. csütörtök. De hisz ez... de hisz ez ma van! Sir Stafford Nye hátradőlt a székében, és megint beleivott a kávéjába. Izgatott volt, sőt zaklatott. Hungerford. Hungerford-híd. Felkelt, és kiment a konyhácskába. Mrs. Worrit éppen krumplit szeletelt, és a csíkokat egy nagy lábos vízbe hajigálta. Némileg meglepetve nézett fel.

– Parancsol valamit, uram?

– Igen – mondta Sir Stafford Nye. – Ha valaki azt mondaná magának, hogy Hungerford-híd, merre indulna?

– Hogy merre mennék? – gondolkodott el Mrs. Worrit. – Hogyha el akarnék jutni oda?

– Induljunk ki ebből a feltételezésből.

– Szóval arról van szó, hogy a Hungerford-hídhoz akarok menni?

– Hungerfordba menne, Berkshire grófságba?

– Merre van az? – kérdezte Mrs. Worrit.

– Nyolc mérföldre Newburyn túl.

– Newburyről már hallottam. Az öregem tavaly fogadott ott egy lóra. Jól is futott.

– Vagyis a Newbury melletti Hungerfordba menne?

– Dehogy mennék – mondta Mrs. Worrit. – Mi a csudának mennék annyit? Csak ide mennék, a Hungerford-hídhoz.

– De hova?

– Hát a Charing Crosshoz. Tudja, hogy merre van. A Temze partján.

– Igen – mondta Sir Stafford Nye. – Tudom, hogy merre van. Köszönöm, Mrs. Worrit.

Olyan volt, mintha fej vagy írással döntötte volna el. Egy londoni újság apróhirdetésében ez a Hungerford vasúti hidat jelenti. Valószínűleg erre gondolt az, aki a hirdetést feladta, bár az illető személlyel kapcsolatosan Sir Stafford Nye joggal volt némiképp bizonytalan. A hölgy gondolatai, már amennyire rövid múltra visszatekintő tapasztalatai alapján ítélt, felettébb eredeti gondolatok voltak. Nem szokványos válaszok. De hát mit is tehetne? Valószínűleg még több Hungerford van Angliában, valószínűleg sok híd is. Mindegy, ma minden kiderül.

IV

Hideg, szeles este volt, időről időre némi ködszitálásnak is beillő esővel. Sir Stafford Nye felgyűrte kabátjának a gallérját, és tovább rótta az utat. Nem először ment át a Hungerford-hídon, de sohasem tekinthette ezt valamiféle kellemes sétának. Alatta a folyó, a hídon pedig rengeteg, hozzá hasonlóan sietősen gyalogló alak. Csupa felgyűrt gallér, csupa szembe húzott kalap és megannyi őszinte vágy, hogy mihamarabb kikerüljenek a szélből és esőből, hogy mihamarabb hazaérjenek. Ebben a kavargó tömegben nehéz lesz bárkit is fel ismerni, gondolta Sir Stafford Nye. 7 óra 20. Semmiféle találkozóra sem alkalmas időpont. És lehet, hogy mégis a Berkshire grófságban levő Hungerford. Különös volt az egész.

Továbbgyalogolt. Egyenletesen. Nem előzte meg az előtte sietőket, és utat tört magának a szembejövők közt. Elég gyorsan ment ahhoz, hogy mások ne előzzék meg – bár megtehették volna, ha akarják. Ez is valami tréfás ötlet, gondolta Sir Stafford Nye. Nem az ő kedve szerint való, hanem valaki más kedve szerinti.

Bár nem is a nő kedve szerint való, gondolhatta volna. Sietős alakok jöttek szemből, kissé még félre is lökték. Aztán egy szapora léptű esőkabátos nő. Neki is ütközött, meg is csúszott, térdre is esett. Felsegítette.

– Minden rendben?

– Igen, köszönöm.

A nő továbbsietett, de ahogy elment mellette, nedves kezéből – hiszen annál fogva segítette fel – valamit az ő kezébe csúsztatott, még az ujjait is rázárta. Már el is tűnt, beleolvadt a Sir Stafford Nye háta mögötti tömegbe. Ő is továbbment. A nőt nem érhette utol – és a nő nem is akarta, hogy utolérjék. Továbbment tehát, és valamit szorongatott a kezében. Végre-valahára elért a híd déli végéhez.

Néhány perc múlva betért egy kis kávézóba, leült egy asztalhoz, kávét rendelt. Most már megnézte, mit szorongat a kezében. Egy vékony vízhatlan borítékot. Abban pedig egy olcsó fehér boríték volt. Ezt is kinyitotta. Meglepődve látta, mi van benne. Egy jegy.

Egy hangversenyjegy másnap estére, a Royal Festival Hallba.

ÖTÖDIK FEJEZET

WAGNER-MOTÍVUM

Sir Stafford Nye kényelmesen elhelyezkedett a zsöllyéjében, és figyelni kezdett a műsor első számára, a Nibelungok dobpergésére.

Szerette a Wagner-operákat, de nem a Siegfried volt a kedvence a Ringet alkotó négy zenemű közül. A Rajna kincse és Az istenek alkonya volt a két kedvence. Az ifjú Siegfried muzsikája, ahogy a madár énekére figyel, valami ismeretlen okból inkább bosszantotta, és nem töltötte el a dallam szépségével. Lehet, hogy ennek az volt az oka, hogy ifjúkorában egy müncheni előadáson látott egy csodálatos, de sajnos óriási térfogatú tenort, és még annyira ifjú volt, hogy a zene örömét nem tudta elválasztani attól az örömtől, hogy egy legalább némi jóindulattal fiatalnak mondható Siegfriedet lásson. Az ellen a tény ellen, hogy egy elhízott Siegfried szaladgáljon gyermeteg módon a színpadon, egyszerűen fellázadt. Nem szerette a madárcsicsergést és az erdőzsongást sem. Jöjjön inkább megint a rajnai sellők éneke, bár abban az időben a müncheni sellők is tisztes méreteknek örvendeztek. De az mégsem volt kínos. A vízcsobogás zenéje és az örömteli ének magával sodorta, nem kellett a látvánnyal hadakoznia.

Időről időre körülpillantott. A helyét igen korán elfoglalta. Szokás szerint telt ház volt. Elkövetkezett a szünet. Sir Stafford felállt, és megint csak körülnézett. A mellette levő szék változatlanul üresen maradt. Valaki, akinek meg kellett volna jönnie, nem jött meg. Ez volt talán a válasz, vagy egyszerűen elkésett valaki, és – ahogy Wagner-előadásokon még mindig szokás – nem engedték be a terembe?

Kiment, járkált fel-alá, megivott egy kávét, elszívott egy cigarettát, és a csengő szavára visszatért a helyére. Ezúttal, ahogy bejött, látta, hogy már ülnek a szomszédos helyen. Elfogta az izgalom. A helyére ment, és leült. Igen, a frankfurti várócsarnokból ismert nő volt az. A nő nem nézett rá, előreszegezte a tekintetét. A profilja olyan tiszta, olyan határozott volt, ahogy az emlékében élt. Aztán fordult egy kicsit az a fej, a pillantás végigsiklott rajta, de a felismerés minden jele nélkül. Olyan nyilvánvalóan, mintha ki is mondták volna: ez a találkozás meg sem történt. Legalábbis most nem. A fények lassan halványultak. A mellette ülő hölgy most feléje fordult.

– Bocsásson meg, nem nézhetnék bele a műsorfüzetébe? Úgy látszik elejtettem az enyémet, amikor a helyemre siettem.

– Parancsoljon – mondta Sir Stafford.

Odatartotta a műsorfüzetet. A nő elvette, kinyitotta, tanulmányozta. A lámpák tovább halványodtak. Kezdődött a második rész. A Lohengrin nyitányával indult. Amikor elhangzott, néhány köszönő szó kíséretében visszakapta a műsorfüzetet.

– Hálásan köszönöm. Nagyon kedves volt öntől.

A következő szám a Siegfried-ből az Erdőzsongás volt. Sir Stafford belenézett a visszaadott műsorba. Az egyik oldal alján valami ceruzával írt halvány szöveget látott. Meg sem próbálta elolvasni, egyszerűen nem volt elég erős hozzá a világítás. Becsukta a füzetet, úgy szorongatta a kezében. Tudta, hogy ő semmit sem írt bele. Mármint az önnön műsorába. Vagyis, gondolta, a nőnél ott volt a saját műsorfüzete, talán összehajtva, a kézitáskájában, és már benne is volt a neki szóló üzenet. Úgy érezte, hogy még mindig valami titok, valami veszély lappang körülöttük. Az a találkozás a Hungerford-hídon, a kezébe csúsztatott boríték a jeggyel. És most ez a szótlan nő az oldala mellett. Egyszer-kétszer vetett rá valami olyasféle gyors pillantást, amilyet az ismeretlen szomszédokra szokás. A nő hátradőlt a székében; magasan záródó, fénytelen fekete selyemkrepp ruha volt rajta, nyakát antik aranylánc övezte. Sötét haja rövidre nyírva, a fejhez simítva. Nem nézett rá, és nem viszonozta a pillantását. Elgondolkozott. Lehet valaki a teremben, aki figyeli őt – vagy a nőt? Lesi, hogy egymásra néznek-e, beszélnek-e egymással? Valószínűleg igen. Vagy legalábbis nem elképzelhetetlen. De a nő válaszolt az apróhirdetésre! Ezzel most be kellett érnie. A kíváncsiságát nem elégíthette ki, de annyit mégis megtudott, hogy Daphní Theodophanusz – azaz Mary Ann – itt van Londonban. Neki pedig reménye lehetett rá, hogy a jövőben többet is megtud arról, miről is van szó itt voltaképpen. A terv kidolgozását azonban a nőre kell bíznia. Követnie kell az utasításait. Ahogy a repülőtéren, most és itt is engedelmeskedni fog neki, és – valljuk be – máris izgalmasabbá válik az élet. Izgalmasabbá, mint a politikai élet unalmas tanácskozásai. És a múlt éjjel az a kocsi csakugyan el akarta gázolni? Azt gondolta, hogy igen. Kétszer is, nem csak egyszer. Persze könnyű azt képzelni, hogy valakit el akarnak tenni láb alól, mert az emberek olyan gátlástalanul vezetnek mostanában, hogy az ember gonosz indulatot tételezhet fel akkor is, amikor nincs róla szó. Összehajtotta a műsorfüzetet, de már nem nézett bele. Véget ért a zene. A mellette ülő nő megszólalt. Nem fordította felé a fejét, nem is intézte hozzá a szavait, de egy kis sóhajtás után kimondott valamit, mintha csak magának vagy a túlsó szomszédjának szólna.

– Az ifjú Siegfried – mondta, és megint sóhajtott.

A műsor A nürnbergi mesterdalnokok bevonulási indulójával ért véget. A lelkes ünneplés után a hallgatóság megindult kifelé. Sir Stafford Nye várt, hátha kaphat valamilyen közeledési lehetőséget, de ez nem történt meg. A nő fogta a köpenyét, kiment a széksorból, és lépéseit kissé meggyorsítva csatlakozott a távozókhoz, eltűnt a tömegben.

Stafford Nye megkereste a kocsiját, és hazahajtott. Otthon kiterítette a Festival Hall műsorfüzetét az íróasztalra, gondosan tanulmányozta is, de csak azután, hogy bekapcsolta a kávéfőzőt.

A füzet, hogy finoman fogalmazzunk, csalódást okozott. Semmiféle üzenetet sem talált. Egyedül a műsor sorrendjét mutató oldalon voltak – ahogy már korábban is látta – ceruzavonások. Nem szavak, nem betűk, még csak nem is rajzok. Mintha valami kottaféle lett volna. Valaki egy rossz ceruzával odafirkált egy zenei motívumot. Stafford Nye azt gondolta, hogy talán a hő hatására előbukkan a titkos üzenet. Óvatosan, és melodrámai hajlandósága miatt némiképp pironkodva odatartotta a villany elé, de semmi sem történt. Sóhajtott, visszalökte a füzetet az asztalra. Jogosan bosszankodott. Csupa handabanda, találka egy szeles-esős hídon a Temze felett! Aztán egy hangverseny a mellett a nő mellett ülve, akinek legalább egy tucat kérdést akart nekiszegezni. És a végén – semmi! Nincs tovább. De mégis: a nő találkozott vele. De miért? Ha nem akart szóba állni vele, ha nem akart további dolgokban megállapodni vele, miért jött el egyáltalán?

Tekintete a könyvespolcra tévedt, amely tele volt detektív-és kalandregényekkel – néhány tudományos-fantasztikus könyv társaságában. Megrázta a fejét. Bizony, az irodalom különb, mint a való élet – gondolta. Rengeteg holttest, titokzatos telefonhívás, rengeteg gyönyörű külföldi kém! De talán még nem ért minden véget ezzel a nehezen megragadható hölggyel. Legközelebb, gondolta, majd ő áll elő valamilyen javaslattal. Ketten folytatják azt a játékot, amelyet a hölgy mindaddig egyedül játszott.

Félretolta a műsorfüzetet, megitta a kávéját, és az ablakhoz lépett. De a műsorfüzet megintcsak a kezében volt. Kinézett az utcára, de aztán újra a nyitott műsorra esett a pillantása, és szinte öntudatlanul dúdolni kezdett. Jó hallása volt, könnyen el tudta dúdolni azt, ami oda volt firkálva. Ismerősnek tetszett, ahogy dúdolta. Aztán hangosabban énekelte. Mi lehet ez? Tam-tam-tam, tam-ti-tam. Tam. Határozottan ismerős dallam.

Elkezdte a leveleket bontogatni.

A többség érdektelen volt. Néhány meghívó. Egy az amerikai nagykövetségről, egy pedig Lady Athelhamptontól egy jótékonysági műsoros estre, amelyen az uralkodóház tagjai is részt vesznek, és ezért öt guinea aligha tekinthető túlontúl magas árnak egy jó ülőhelyért. Könnyedén félrehajította őket. Nem tartotta valószínűnek, hogy bármelyikre is elmenjen. Elhatározta, hogy nem marad Londonban, hanem tüstént elmegy Matilda nénihez, híven ígéretéhez. Szerette Matilda nénit, bár nem látogatta különösebben sűrűn. A néni egy felújított, jó néhány szobából álló lakosztályban élt, annak a György kori nagy udvarháznak egy szárnyában, amit még a nagyapjától örökölt. Volt benne egy csodálatosan megépített szalon, egy kis ovális ebédlő, egy új konyha a házvezetőnő szobájának a helyén, két vendégszoba, egy nagy és kényelmes hálószoba csatlakozó fürdőszobával saját használatára, és megfelelő lakrész a türelmes társalkodónő számára, akivel napjait megosztotta. Bőkezűen gondoskodtak a hűséges cselédség maradékairól és lakhatásukról is. A ház többi részében a bútorokat letakarták, de időről időre takarítottak is. Stafford Nye szerette ezt a házat, hiszen gyerekkorában a szünidőket itt töltötte. Vidámsággal volt akkor teli a ház. Itt lakott a legidősebb nagybátyja a feleségével és a két fiával. Pompás volt az élet akkoriban. Volt hozzá pénz, és volt hozzá személyzet. Az arcképek és képek akkortájt még nem nagyon érdekelték. Óriási Viktória kori remekek foglalták el zsúfoltan a díszhelyeket, de azért akadtak képek régebbi mesterektől is. Igen, voltak ott igazán jó arcképek is. Egy Raeburn, két Lawrence, egy Gainsborough, egy Lely, két felettébb kétes hitelű Van Dyke. És néhány Turner is. Néhányat aztán el kellett adni, hogy a család pénzhez jusson. Sir Stafford még mindig élvezte, ha látogatásai során sétálhatott közöttük, és vizsgálgathatta a családi képeket.

Matilda néni nagy fecsegő volt, és mindig élvezte ezeket a látogatásokat. Stafford is szerette őt a maga rendszertelen módján, de nem volt teljesen biztos benne, miért is akarta hirtelen és éppen most meglátogatni. És miről jutottak eszébe a családi képek? Talán azért, mert volt közöttük egy kép, egy húsz évvel azelőtt neves mester képe húgáról, Pameláról. Látni óhajtotta azt a képet, hogy jobban megnézze. Hogy lássa, mennyi hasonlóság van a húga közt, meg a között az idegen nő között, aki ilyen erőszakosan betolakodott az életébe.

Ingerülten újra felkapta a műsorfüzetet, és megint elkezdte a ceruzaírásos kottát énekelni. Tam-tam-ti-tam – és ekkor eszébe jutott, hogy mi az. Siegfried motívuma. Siegfried kürtje. Az ifjú Siegfried motívuma. A nő is ezt mondta. Nem neki, és nem is valakinek. Szóval ez volt az üzenet, az üzenet, ami másoknak semmit sem mondott, hiszen azt hihették, hogy az elhangzó zeneszámra vonatkozik. És ennek a motívumnak a kottáját írták bele a műsorfüzetbe. Az ifjú Siegfried. Kell, hogy jelentsen valamit. Talán később megtudja, mit. Az ifjú Siegfried. Mi a csudát jelent ez? Mit, mikor, miért, hogyan? Nevetséges ez a sok kérdő szócska.

A telefonhoz ment, és Matilda néni számát tárcsázta.

– Persze, Staffy drágám, örülök, hogy láthatlak. A négy harmincas vonattal gyere. Most is jár, de tudod, másfél óra késéssel van itt. Később indul a Paddingtonról, öt tizenötkor. És még ezt nevezik a vasúti közlekedés korszerűsítésének! Mindenféle lehetetlen helyeken megáll út közben. Rendben van, Horace várni fog a King's Marston-i állomáson.

– Még megvan az öreg?

– Természetesen megvan, és itt van.

– Gondolhattam volna – mondta Sir Stafford Nye.

Horace lovászfiú volt, aztán kocsis lett, aztán gépkocsivezető, és mint látható, még mindig él.

– Legalább nyolcvanesztendős – mondta Sir Stafford, és elmosolyodott.

HATODIK FEJEZET

EGY HÖLGY ARCKÉPE

I

– Jól nézel ki, és szép barna vagy, kedves fiam – mondta Matilda néni gondos szemrevételezés után. – Ez Malájföldnek köszönhető szerintem. Vagy Sziámban voltál, vagy Thaiföldön? Örökösen változtatják ezeknek a helyeknek a nevét, és ez valami rémes kuszaság. De az a fontos, hogy nem Vietnamban voltál, ha igaz. Tudod, a Vietnam névnek még a hangzását is utálom. Zavaros az egész. Észak-Vietnam és Dél-Vietnam és a Vietkong és a Viet-tudjamicsoda, az a másik, és mind hadakozni kívánnak egymással, és egyik sem akarja abbahagyni. Nem mennek el Párizsba vagy akárhová, nem ülnek le a kerek asztalokhoz, nincs egy értelmes szavuk sem. Én már sokat gondolkoztam ezen, és azt hiszem, nagyon jó megoldás volna, ha ugyan egyetértesz vele, ha kibérelnénk néhány futballpályát, ők meg szépen odamehetnének, és harcolnának, de nem gyilkos fegyverekkel. Nem azzal az ocsmány pálmafelégető szerrel. Tudod, mi az. Pofon verhetnék egymást, behúzhatnának egymásnak, és így tovább. Nagyon élveznék, és mindenki nagyon élvezné, és még belépti díjat is lehetne szedni az emberektől, hadd nézzék.

Mert az embereknek azt kellene adni, amit szeretnének.

– Igazán remek gondolat, Matilda néni – mondta Sir Stafford Nye, és megcsókolta a kellemesen parfümszagú ráncos rózsaszín arcocskát. – És te hogy vagy, kedvesem?

– Öreg vagyok – mondta Lady Matilda Cleckheaton. – Igen, megöregedtem. Neked persze fogalmad sem lehet róla, milyen az öregség. Valami baj mindig van. Reuma, artritisz, undok asztma, torokfájás, kibicsakló boka. Valami baj mindig van. Semmi veszélyes. De azért mindig van. De miért is jöttél el hozzám, kedves fiam?

Sir Staffordot meglepte kissé ez az egyenes kérdés.

– El szoktam jönni hozzád, valahányszor visszatérek egy-egy külföldi útról.

– Gyere közelebb a székeddel – mondta Matilda néni. – Süketebb vagyok, mint utoljára. De te megváltoztál... Miért változtál meg?

– Mert szép barna vagyok. Te mondtad.

– Szamárság, nem arról beszélek. Csak nem egy lány végre-valahára?

– Miféle lány?

– Mindig éreztem, hogy egyszer majd sor kerül rá. Az a baj, hogy neked olyan nagy a humorérzéked.

– Miből gondolod?

– Ezt tartják rólad az emberek. Ezt bizony. És a humorérzéked akadályozza az érvényesülésedet. Te ezekkel az emberekkel élsz együtt. Diplomatákkal, politikusokkal. Akikről azt mondják, hogy fiatal államférfiak meg öreg államférfiak. Meg középkorú államférfiak. És a különböző pártokkal. Azt hiszem, badarság, hogy ennyi pártunk van. A legszörnyűbbek ezek a rémes munkáspártiak – mondta, és konzervatív orrát az égnek emelte. – Lánykoromban nem is volt ilyesmi, hogy Munkáspárt. Nem értette volna senki, hogy ez mi fán terem. Képtelenség, mondták volna rá. Kár, hogy nem volt képtelenség. Aztán persze itt vannak a liberálisok, de mostanában nagyon is kótyagosak. És a toryk, akik most megint konzervatívnak nevezik magukat.

– De mi a baj velük? – kérdezte Stafford Nye szelíden mosolyogva.

– Túl sok komor asszonyság. Hiányzik belőlük a vidámság.

– Manapság egyetlen politikai pártban sem találunk valami sok vidámságot.

– Úgy bizony – mondta Matilda néni. – És te éppen itt lépsz tévútra. Kedélyesebbé akarod tenni a dolgokat. Vidámságot akarsz belecsempészni, és egy kis gyöngéd tréfát engedsz meg magadnak mások rovására, és magától értetődik, hogy ezt nem szeretik. „Ce n'est pas un garcon sérieux”, mint az a francia horgász.

Sir Stafford Nye nagyot nevetett. Szemét körbejártatta a szobán.

– Mit nézel? – kérdezte Matilda néni.

– A képeket.

– Csak nem azt akarod, hogy eladjam őket? Mostanában mindenki eladogatja a képeit, például az öreg Lord Grampion. Eladta a Turnerjeit és néhány ősét is. És Geoffrey Gouldman. Eladta a gyönyörű képeit, a lovakat. Stubbs festette őket, nem igaz? Talán csakugyan. És micsoda árakat adnak értük! De én nem akarom eladni a képeimet. Szeretem őket. Az ebben a szobában levőket már csak azért is, mert az őseim. Tudom, hogy senkit sem foglalkoztatnak az ősei manapság. De én régimódi vagyok. Szeretem az ősöket. Mármint a saját őseimet. Kit keresel? Pamelát?

– Őt. Éppen a napokban gondoltam rá.

– Mennyire hasonlítotok egymásra! Pedig nem vagytok ikrek. Bár azt mondják, hogy a különböző nemű ikrek akkor sem egyformák, ha ikrek. Remélem, érted, mire célzok.

– Akkor Shakespeare hibát követett el Violával és Sebastiannal kapcsolatban.

– Nézd, a közönséges fivérek és nővérek is hasonlíthatnak egymásra. Pamela és te nagyon egyformák voltatok. Úgy értem, hogy ránézésre.

– Másképp nem? Mondjuk, a jellemünkben?

– Egy csöppet sem. Ez a furcsa a dologban. De mindkettőtöknek az arca a családban szokásos arc volt. Nem Nye arc. Az, amit én Baldwen-White arcnak szoktam nevezni.

Ha a család leszármazásáról volt szó, Sir Stafford Nye sohasem tudott lépést tartani a dédnagynénjével.

– Mindig azt tartottam, hogy Pamela és te Alexára ütöttetek – folytatta az idős hölgy.

– És melyik Alexa?

– Az ükányád. Vagy szépanyád. Magyar volt. Magyar grófnő. Vagy bárónő, vagy valami hasonló. A szépapád beleszeretett, amikor a bécsi nagykövetségen szolgált. Igen, magyar volt. Az bizony. Szerette a sportot. Tudod, a magyarok nagyon szeretik a sportot. Részt vett a falkavadászatokon, remek lovas volt.

– Megvan a családi képtárban?

– Az első lépcsőfordulóban. A lépcsők fölött, kissé jobbra.

– Megnézem, amikor elmegyek lefeküdni.

– Nézd meg inkább most, aztán gyere vissza, és beszélgessünk róla.

– Ahogy parancsolod – mosolyodott el Sir Stafford.

Kisietett a szobából, felszaladt a lépcsőn. Igen, Matilda néninek jó szeme volt. Ez volt az az arc. Ezt az arcot látta, erre emlékezett. Nem azért emlékezett rá, mert hozzá hasonlított, vagy Pamelára hasonlított, hanem azért, mert a festményre még jobban hasonlított. Egy szép lány, akit ükapja vagy szépapja, a nagykövet hazahozott. Remélte, hogy helyesen határozza meg a nemzedékeket. Ebben Matilda néni nem ismert tréfát. A nő húszéves lehetett. Ide került, életvidám volt, nagyszerűen lovagolt, istenien táncolt, és minden férfi belészeretett. De mindenki tudta, hogy hű volt szépapához, a diplomáciai testület megbízható, józan eszű tagjához. Vele ment külföldre, a nagykövetségekre, aztán visszatért ide, és gyerekei születtek. Három vagy négy, ha ugyan Sir Stafford jól emlékezett erre. És valamelyik gyerek jóvoltából örökbe maradt rájuk ez az arc, ez az orr, ez a fejtartás. Rá és Pamelára. Elgondolkozott, hogy az a nő, aki altatót töltött a sörébe, aki rábírta, hogy odaadja a köpenyét, aki elmondta, hogy halálos veszedelemben forog, ha nem teszi meg, amit kér, nem valami hatodvagy hetedfokú unokatestvér-e, nem leszármazottja-e annak az asszonynak, akinek a képét bámulja a falon. Meglehet. Vagy talán a honfitársa. Az arcuk mindenesetre hasonlított. És milyen egyenesen ült az operában, milyen megnyerő volt az a profil, az a vékony, finoman metszett sasorr. És a légkör is, ami körülvette.

II

– Megvan? – kérdezte Lady Matilda, amikor unokaöccse visszatért a fehér szalonba, ahogy ezt a nappalit általában nevezték. – Érdekes arc, nem igaz?

– Igen. De még szép is.

– Inkább érdekes legyen valaki, mint szép. De te nem Ausztriában és Magyarországon jártál most. Malájföldön ilyen nővel nem találkozhattál volna. Ő bizony nem ült volna oda az asztalhoz, hogy jegyzeteket készítsen, beszédeket javítgasson vagy ehhez hasonlót. Vad teremtés volt, akárhogy nézzük is. Persze jó modorú, meg ami még kell. De vad. Mint egy vad madár. Nem ismerte a félelmet.

– Honnan tudsz ennyi mindent róla?

– Igazad van, nem voltam a kortársa. Esztendőkkel az után születtem, hogy ő meghalt. De mindig érdekelt az egyénisége. Tudod, szeretett kalandozni. Nagyon szeretett. Mindenféle történeteket meséltek róla, hogy mi mindenbe keveredett bele.

– Szépapám mit szólt mindehhez?

– Halálra idegesítette, gondolom – mondta Lady Matilda. – De a hírek szerint mégis imádta. De mondd csak, Staffy, olvastad te A zendai foglyot?

– A zendai fogoly. Ismerősen hangzik.

– Persze hogy úgy hangzik. Egy könyv.

– Igen, igen, már emlékszem. Egy könyv.

– Azt hiszem, mégsem tudsz róla semmit. Az előtted való kor gyermeke. De amikor én lány voltam, ez volt az első leckénk a romantikából. Nem holmi popénekesek vagy a Beatles. Egy romantikus regény. Amikor fiatal voltam, nem volt szabad regényeket olvasnunk. Különösen délelőtt nem. Csak délután olvashattunk.

– Felettébb furcsa szabály – mondta Sir Stafford. – Miért nem szabad délelőtt regényt olvasni, ha délután szabad?

– Tudod, délelőtt a lányoknak valami hasznos dologgal illett foglalkozniuk. Például a virágokkal. Vagy az ezüst fényképkereteket tisztogattuk. Ilyen dolgokat csináltunk. Tanultunk is egy kicsit, a nevelőnővel. Szóval efféléket. Délután már leülhettünk, olvashattunk valami szép történetet, és A zendai fogoly volt általában az első, ami a kezünkbe került.

– Mint igen kedves és erényes történet. Valami ilyesfélére emlékszem. Lehet, hogy olvastam is. Gondolom, csupa tisztaság. Semmi szex.

– Úgy van. Nem volt olyan könyvünk, amelyikben szex volt. Romantikus könyveink voltak. A zendai fogoly nagyon romantikus. Az olvasó általában beleszeretett a főhősbe, Rudolf Rassendylbe.

– Mintha erre a névre is emlékeznék. Túl cifra név, nem igaz?

– Még mindig úgy érzem, hogy nagyon romantikus név. Tizenkét éves lehettem akkor. Ez jutott eszembe, amikor felmentél és megnézted azt a képet. Flavia hercegnő – tette hozzá.

Stafford Nye rámosolygott.

– Fiatal vagy, rózsaszínű és tele vagy érzelmekkel – mondta.

– Mert így érzek. A mai lányok nem így éreznek. Elalélnak a szerelemtől, vagy elájulnak, ha valaki gitáron játszik és hangosan bömböl, de nem érzelmesek. De én nem Rudolf Rassendylbe voltam szerelmes, hanem a másikba. A hasonmásába.

– Az is volt neki?

– Igen. Egy király. Ruritánia királya.

– Persze, most már emlékszem. Innen való a Ruritánia szó. Mennyiszer emlegetjük. Tudod, most már azt gondolom, hogy olvastam is. Ott volt Ruritánia királya, és Rudolf Rassendyl, aki a királyt helyettesítette, és beleszeretett Flavia hercegnőbe, a király eljegyzett mátkájába.

Lady Matilda egyre mélyebbeket sóhajtolt.

– Igen. Rudolf Rassendyl egy hölgy-felmenőjétől örökölte a rőt haját, és a könyvben egyszer csak meghajol a hölgy képe előtt, és mond valamit... hogy is hívják csak... talán Amelia grófnőnek, akitől a külsejét örökölte, és így tovább. Néztelek téged. Úgy gondoltam rád, mint Rudolf Rassendylre, és te kimentél, megnézted valamiféle felmenődnek az arcképét. Megnézted, hogy hasonlít-e valakire. Vagyis belekeveredtél a romantikába.

– Hát ezt meg honnan szeded?

– Az életben nincs végtelenül sok viselkedésforma. Felismerjük őket, ha felbukkannak. Mint a kötések mintakönyvében. Körülbelül hatvanötféle kombináció van. Ha látod őket, felismered őket. A te esetedben most éppen, hogy úgy mondjam, eljött a romantikus kaland – és megint sóhajtott. – De nem akarsz nekem beszélni róla.

– Nincs miről beszélnem – mondta Sir Stafford.

– Mindig úgy hazudsz, mintha könyvből olvasnád. Nem baj. De azért hozd el a lányt valamikor. Szeretném. Mielőtt a doktorok eltesznek láb alól valami frissen felfedezett antibiotikummal. A sok, különböző színű pirula, amit szednem kell! El sem tudod képzelni!

– Nem tudom, miért mondod mindig azt, hogy „a lány” meg „a nő”.

– Nem tudod? Sebaj. Én felismerem „a nőt”, ha az utamba kerül „a nő”. Egy nő bujkál az életedben. Az érdekel, hogyan találtál rá. Malájföldön, a konferencia asztalánál? A nagykövet lánya? A követtanácsos lánya? Jóképű titkárnő a nagykövetségen? Nem, egyik sem illik ide. Hazafelé, a hajón? Nem, ti már nem utaztok hajón. Talán a repülőn.

– Közeledsz a dologhoz – csúszott ki Sir Stafford Nye száján.

– Ez az! – csapott le rá Lady Matilda. – Stewardess?

Sir Stafford a fejét rázta.

– Tartsd meg a titkodat. Figyelmeztetlek, úgyis rájövök. Mindig ki tudtam szimatolni azokat a dolgokat, amelyekben részed volt. És általában is a dolgokat. Persze hogy kiiratkoztam már mindenből, de azért találkozom hébe-hóba a régi pajtásaimmal, és egy-két célzást könnyen ki tudok szedni belőlük. Az emberek aggódnak. Mindenütt. Aggódnak.

– Úgy gondolod, hogy általános az elégedetlenség, a nyugtalanság?

– Nem ezt mondtam. A nagyfejűek azok, akik aggódnak. A szörnyű kormányaink aggódnak. Az álmos és vén külügyminisztériumunk aggódik. Olyan dolgok történnek meg, amilyeneknek nem volna szabad. Zavargások.

– Diákzavargások?

– A diákzavargás csak egy a sok virág közül. Mindenütt virágzik, mindenhol, minden országban. Legalábbis így látszik. Tudod, van egy kedves kislány, aki reggelenként eljön hozzám, és felolvassa az újságokat. Én már nem nagyon tudnám végigolvasni őket. És kellemes hangja van. Megírja a leveleimet, és felolvas az újságokból, igazán kedves lány. Azt olvassa fel, amit meg akarok tudni, és nem azt, amit szerinte meg kellene tudnom. Igen, úgy látom, hogy mindenki aggódik, és ezt, figyelmeztetlek, jórészt egy régi-régi barátomtól tudom.

– Egy régi-régi egyenruhás pajtásodtól?

– Egy vezérőrnagytól, ha a rangjára vagy kíváncsi. Régóta nyugállományban van, de azért mindent tud. Az ifjúság, azt mondhatjuk róla, a dárdának a hegye. De nem ez az, ami miatt nyugtalankodni kell. Azok az emberek, bárkik legyenek is, az ifjúságon keresztül nyomulnak előre. Minden országban. Az ifjúságot ösztökélik. A jelszavakat, az izgalmasnak tetsző jelszavakat kántáló ifjúságot, akik sokszor azt sem tudják, hogy ezek mit jelentenek. Olyan könnyű forradalmat csinálni. Az ifjúság számára ez természetes dolog. Az ifjúság mindig forradalmár. Lázadsz, rombolsz, meg akarod változtatni a világot. És persze vak vagy. Az ifjúság szeme be van kötve. Nem látják, merre visz az útjuk. Mi következik, mi áll előttük. És ki áll mögöttük, ki mozgatja őket. Ez a félelmetes az egészben. Hiszen tudod, valaki a szamár orra elé tartja a répát, hogy arra menjen, és hátulról ugyanakkor valaki bottal kergeti őket előre.

– Csodás elképzelésekre ragadtat a képzeleted.

– Ez nem képzelődés, kedves öcsém. Hitlerről is ilyeneket mondtak. Hitler és a Hitler-ifjúság. Hosszan és gondosan meg volt az tervezve. A haditervet részletesen kidolgozták. Ötödik hadoszlopokat irányítottak a különböző országokba, és felsőbbrendű emberekről beszéltek. A német nép színevirága lett volna az a sok felsőbbrendű ember. így gondolták el, és szenvedélyesen hittek benne. Lehet, hogy valaki ma is hasonló dolgokban hisz. És ezt a hitet követni is hajlandók, ha elég ügyesen tálalják fel.

– Kikről beszélsz? A kínaiakról vagy az oroszokról? Kikről?

– Nem tudom. Fogalmam sincs róla. De van valami ilyesmi valahol, és ezeken a síneken fut. Minták alapján. A mintára figyelj. Az oroszok? Gúzsba köti őket a kommunizmus, régimódinak számítanak. A kínaiak? Szerintem valahol utat tévesztettek. Túl sok Mao elnök, talán ez a bajuk. Nem tudom, hogy kik ezek az emberek, hogy ki csinálja a terveket. Az a kérdés, ahogy mondtam: miért, hol, mikor és kicsoda.

– Érdekes.

– Ijesztő, hogy a gondolatok ismétlődnek. Hogy a történelem ismétli önmagát. Az ifjú hős, a felsőbbrendű ember, akit aztán követni kell. – Egy kis szünet után folytatta: – Ugyanaz a gondolat. Az ifjú Siegfried.

HETEDIK FEJEZET

A DÉDNAGYNÉNI TANÁCSOT AD

Matilda dédnagynéni az unokaöccsére nézett. Nagyon éles, nagyon tisztán látó szeme volt. Stafford Nye tudta ezt korábbról. Ebben a percben végképp meggyőződhetett róla.

– Ezek szerint hallottad már ezt a kifejezést – mondta Lady Matilda. – Látom rajtad.

– Mit jelent?

– Nem tudod? – húzta fel a néni a szemöldökét.

– Kiscserkész becsületszavamra mondom, nem – idézte farkaskölyök korából Sir Stafford.

– Mindig ezt szoktuk mondani – felelte Lady Matilda. – Csakugyan úgy van, ahogy mondod?

– Semmit sem tudok róla.

– De már hallottad valamikor.

– Igen. Valaki ezt mondta nekem.

– Fontos valaki?

– Meglehet. Azt hiszem. De hogy érted azt, hogy „fontos valaki”?

– Mostanában különböző kormányzati megbízatásokat teljesítettél, nem igaz? Legjobb tudásod szerint képviselted ezt a szegény szerencsétlen országot, azt hiszem, sikeresebben, mint mások, ha már odakerültek az asztalhoz egy kis beszélgetésre. Nem tudom, lett-e mindebből valami.

– Nem valószínű – mondta Stafford Nye. – Nem vagyunk derűlátók, ha belekeveredünk ezekbe az ügyekbe.

– A legjobbat kell akarni – mondta Lady Matilda rendreutasítóan.

– Nagyon keresztyéni gondolat. Manapság többre juthat az ember, ha a legrosszabbat akarja. Miről van itt szó, Matilda néni?

– Azt hiszem, én sem tudom pontosan – mondta a dédnagynéni.

– Pedig te gyakran nagyon jól tudod a dolgokat.

– Nem így van. Csak éppen hallok ezt-azt, és megjegyzem.

– Mégpedig?

– Mint tudod, van még néhány öreg barátom. Olyanok, akik tisztában vannak a dolgokkal. A legtöbbjük persze gyakorlatilag földsüket, vagy félvak, vagy odafönt hibádzik valamije, vagy nem is tud már egyenesen járni. De van, ami még működik. Mondjuk itt fönt – ütögette meg csinos fehér frizuráját. – Jó sok ok akad ám riadalomra és csüggedésre. Több, mint szokott. Ezt mindenesetre hallottam, és megjegyeztem.

– Erre mindig van ok.

– Igen, igen, de most ennél többről van szó. Valami aktívvá lett, ami eddig passzív volt, mondanád te. Hosszú ideje észrevettem már kívülről, te pedig bizonyára belülről, hogy a dolgok összekuszálódtak. Rondán összekuszálódtak. Most jutottunk el odáig, hogy valamit netán tenni kellene ez ellen a kuszaság ellen. Mert veszély rejlik ám benne. Valami alakul, valami fortyog. És nem csak egy országban. Meglehetősen sok országban. Összeszedték a követőiket, és veszélyes, bizony, hogy a követőik fiatalok. Olyanok, akik elmennek bárhová, megtesznek bármit, sajnos el is hisznek bármit, és ha megígérik nekik, hogy kedvükre rombolhatnak, pusztíthatnak, kelthetnek zűrzavart, máris azt gondolják, hogy az ügy jó ügy, és hogy megváltoztathatják az egész világot. Az a baj, hogy nem alkotók, hanem rombolók. Az alkotó fiatalok verseket írnak, könyveket írnak, valószínűleg zenét is szereznek, képeket is festenek, ahogy mindig is csinálták. Ezekkel nem is lesz semmi baj. De ha az emberek hozzászoknak, hogy a rombolást a rombolás kedvéért szeressék, akkor a gonosz vezérek elérhetik a céljaikat.

– Azt mondod, „ők” meg „azok”. Kikre gondolsz?

– Örülnék, ha tudnám – mondta Lady Matilda. – Szeretném tudni. Nagyon szeretném tudni. Ha hallok valami érdekeset, szólok neked. És akkor te tehetsz valamit.

– Sajnos nem ismerek senkit, akinek szólhatnék, mármint, akinek elmondhatnám.

– Ne is mondd el akárkinek. Nem lehet bízni az emberekben. Ne mondd el senkinek azok közül az ökrök közül, akik a kormányban ülnek, akik a kormányhoz dörgölőznek, akik a jelenlegi után a következő kormány tagjai akarnak lenni. A politikusoknak nincs idejük rá, hogy körülnézzenek a világban, amelyben élnek. Azt az országot látják, amelyben élnek, és azt is csak egy hatalmas választási emelvényről. Ez pillanatnyilag elegendő is számukra. Azt teszik, amiről becsületesen úgy gondolják, hogy a világ jobb lesz tőle, és csodálkoznak, hogy nem lesz jobbá a világ, mert az emberek nem azt kapják, amit szeretnének. Végül kénytelenek leszünk arra a következtetésre jutni, hogy a politikusok úgy érzik, isten adta joguk hazudni valami jó ügy érdekében. Hiszen nem is olyan régen mondta Baldwin úr azt a híres mondatot, hogy „Ha elmondtam volna az igazságot, elveszítettem volna a választásokat”. A miniszterelnökök már csak ilyenek. Hála istennek, nagy ritkán akad egy-egy nagy ember. De nem gyakran.

– Mit gondolsz, mit kellene tenni?

– Tőlem kérsz tanácsot? Tőlem? Tudod, hogy hány éves vagyok én?

– Lassan már kilencven – mondta az unokaöcs.

– Olyan vén még nem vagyok – válaszolta Lady Matilda kissé sértetten. – Kilencvennek nézel, kedves öcsém?

– Nem, kedves néném. Jó karban levő hatvanhat évesnek látszol.

– Így már jobb – mondta Lady Matilda. – Persze nem igaz, de azért már jobb. Ha hallok valami érdekes hírt egy drága öreg tengernagytól vagy tábornoktól, de akár egy légi marsalltól (ezek mind felszedegethetnek ilyeneket), tudom, hogy vannak barátaik, és összeülnek és fecsegnek. A dolgok mindig is terjedtek szájról szájra, most is van efféle suttogó propaganda, bármilyen vének legyenek is ezek az urak. Az ifjú Siegfried. Kellene valami kulcs ahhoz, hogy mit jelent. Nem tudom, hogy személy-e vagy puszta jelszó. Lehet egy klub, egy új messiás, de akár egy popénekes neve is. Valamit azonban biztosan jelent. És van egy zenei motívum is. Sajnos kezdek már elfeledkezni hajdani wagneriánus napjaimról. – Koros hangján elkukorékolt egy részben felismerhető dallamot. – Siegfried kürtje, ha igaz. Vegyél egy furulyát. Nem sípot. Furulyát. Olyat, amilyenen az iskolások játszanak. Vannak együtteseik is. Múltkor elmentem egy előadásra. A papunk rendezte. Egészen érdekes volt. Végigkövették a furulya históriáját, és hogy milyen furulyák voltak az Erzsébet kortól napjainkig. Volt kicsi, volt nagy, mindenféle hangú és hangolású. Igazán érdekes. Két szempontból is érdekes volt meghallgatni. Magukat a furulyákat. Néhánynak egészen kellemes a hangja. És a történetüket. De miről is beszéltem?

– Arról, hogy vegyek egy ilyen hangszert.

– Igen. Vegyél egy ilyen hangszert, és tanuld meg rajta Siegfried kürtjének a dallamát. Te muzsikus lélek vagy, mindig is az voltál. Remélem, meg tudod csinálni. És légy készenlétben. Egyszer talán – kopogtatta meg az asztalt a szemüvegtokkal – hatni akarsz vele a gonoszság embereire. Tárt karokkal fogadnak majd, és akkor megtudhatsz valamit.

– Ötleteid aztán vannak – mondta Sir Stafford elismerően.

– Mi mást várhatsz tőlem az én koromban? – mondta a dédnagynéni. – Járni sem nagyon tudok. Nem sokat vagyok emberek közt, a kertészkedés sem megy már. Egyetlen tudományom, hogy ülök a székemben, és az ötleteimmel foglalkozom. Emlékezz csak erre negyven év múlva!

– Egy megjegyzésed érdekelt.

– Csak egy? – mondta Lady Matilda. – Gyenge eredmény ahhoz képest, hogy mennyit kotyogtam. Mi volt az?

– Azt mondtad, hogy a furulyával talán hatni tudok a gonoszság embereire. Mire gondoltál?

– Ez a helyes út, nem igaz? A jó emberek nem számítanak. A gonoszság emberei viszont... hát meg akarsz tudni sok mindent. Be kell furakodnod jó mélyre. Mint a szúnak.

– Adjak ki éjszaka vészjósló hangokat is?

– Vagy valami hasonlót. A keleti szárnyban egyszer megjelent a szú. Nagyon sokba került megakadályozni, hogy ne szaporodjon tovább. Szerintem ugyanilyen költséges lesz megakadályozni, hogy ezek itt, a földi világban ne szaporodjanak tovább.

– Sőt sokkal költségesebb – mondta Stafford Nye.

– Az nem számít – mondta Lady Matilda. – Az emberek nem bánják, ha szórják a pénzt. Imponál nekik. De ha takarékosan akarod megoldani a dolgokat, nem segítenek. Tudod, mi is ilyenek vagyunk. Itt, ebben az országban. Ilyenek vagyunk, mindig is ilyenek voltunk.

– Hogyhogy?

– Képesek vagyunk nagy dolgokra. Jól működtettünk egy világbirodalmat. Nem voltunk jók abban, hogy ezt a működést tartóssá tegyük. De már nincs is szükségünk világbirodalomra. És felismertük ezt. Nehéz lett volna fenntartani. Robbie ezt megértette velem – tette aztán hozzá.

– Robbie?

A név ismerősen csengett.

– Robbie Shoreham. Robert Shoreham. Régi jó barátom. A bal oldala béna. De beszélni tud, és elfogadható hallókészüléke van.

– És a világ egyik leghíresebb fizikusa – mondta Stafford Nye. – Ezek szerint ő is az öreg pajtásaid közé tartozik.

– Gyerekkora óta ismerem – mondta Lady Matilda. – Gondolom, meglep, hogy barátok vagyunk, hogy közös dolgaink vannak, és szeretünk elbeszélgetni egymással.

– Nem gondoltam volna...

– Azt, hogy sok mindenről beszélgetünk? Igaz, hogy én sohasem értettem a matematikához. Szerencsére, amikor én lány voltam, még nem is kellett. Robbie négyéves korában, ha jól emlékszem, már mindent értett. Manapság azt mondják, ez természetes is. Neki rengeteg mondanivalója van. Engem azért szeretett, mert könnyelmű voltam, és mindig megnevettettem. Hallgatóságnak is jó vagyok. És őkelme néhanapján nagyon érdekes dolgokat mond.

– El tudom képzelni – mondta Stafford Nye fanyarul.

– Ne légy fensőbbséges. Moliére a házvezetőnőjét vette el, és ez igazán sikeresnek bizonyult. Ha ugyan Moliére az, akiről beszélek. Ha egy férfinak pompás agya van, nem olyan nővel akar beszélgetni, akinek ugyanolyan pompás agya van. Fárasztó volna. Szívesebben választ egy kedves csacskaságot, aki meg tudja nevettetni. Fiatalkoromban nem voltam csúnya – mondta Lady Matilda elégedetten. – Tudom, hogy nincs akadémiai rangom. A legkevésbé sem vagyok intellektuális. De Robert mindig azt mondta, hogy értelmes vagyok, és rengeteg józan ész szorult belém.

– És rendkívül aranyos vagy – mondta Sir Stafford Nye. – Mindig élvezem, ha eljöhetek hozzád, és most úgy megyek el, hogy minden egyes kijelentésedre emlékszem. Gondolom, sok minden van, amit még elmondhatnál nekem, de úgy érzem, nem akarod.

– Majd a megfelelő pillanatban – mondta Lady Matilda. – De a sorsodat a szívemen viselem. Tudasd velem, mikor mit csinálsz. A jövő héten az amerikai nagykövethez mész vacsorázni, ha igaz.

– Ezt meg honnan tudod? Meghívtak.

– És azt hiszem, el is fogadod a meghívást.

– Hát ez afféle hivatali kötelesség – nézett kíváncsian a dédnagynénire. – De honnan vagy ilyen elképesztően tájékozott?

– Ó, Milly mondta.

– Milly?

– Milly Jean Cortland. Az amerikai nagykövet felesége. Nagyon vonzó teremtés. Kicsi, de minden tökéletes rajta.

– Mildred Cortlandre gondolsz?

– Mildrednek keresztelték, de jobban szereti a Milly Jean nevet. Valami jótékonysági ügyben beszélgettünk telefonon. A hozzá hasonlókat hívtuk minivénusznak.

– Nagyon kedves elnevezés – mondta Stafford Nye.

NYOLCADIK FEJEZET

VACSORA A NAGYKÖVETSÉGEN

I

Mrs. Cortman kinyújtott kézzel közeledett feléje. Stafford Nye-nak eszébe jutott a dédnagynéni meghatározása. Milly Jean Cortman harmincöt-negyvenéves lehetett. Kellemes vonásai voltak, nagy kékesszürke szeme, pompás frizurája, olyan igézően kékesre árnyalt hajjal, ami maga volt a hajművészet csúcsa. Nagyon népszerű volt Londonban. Férje, Sam Cortman magas, erős férfi volt, kissé testes is. Nagyon büszke volt a feleségére. Ő maga a lassú beszédű, de lelkes társalgók rendjébe tartozott. Az emberek figyelme néha el is kalandozott, ha a nagykövet hosszan magyarázott valamit, ami voltaképp nem is igényelt magyarázatot.

– Most jött vissza Malájföldről, ha jól tudom, Sir Stafford. Nagyon érdekes lehetett odautazni, bár én nem ezt az évszakot választottam volna. Örülünk, hogy újra itt üdvözölhetjük. Nézzünk körül. Lady Aldborough-t és Sir Johnt ismeri. Von Roken urat és von Rokenné asszonyt szintén. Mr. és Mrs. Staggenham.

Ezeket az embereket Sir Stafford Nye jobbára ismerte. Többé-kevésbé. Volt itt egy holland és a felesége, velük még nem találkozott, mert csak most helyezték ide őket. Staggenham és a felesége. A férfi a népjóléti miniszter volt. Ritka unalmas pár, mindig ez volt a véleménye róluk.

– És Renata Zerkowski grófnő. Azt mondta, hogy már találkozott önnel.

– Körülbelül egy éve. Mikor utoljára Angliában voltam – mondta a grófnő.

A frankfurti utas. Megint felbukkant. Magabiztos volt, otthon érezte magát. Gyönyörű halvány szürkéskék ruha, kevéske csincsilla-díszítéssel. A haja felfésülve (csak nem paróka?), nyakában egy antik rubinkereszt.

– Gasparo úr. Reitner gróf. Mr. és Mrs. Arbuthnot.

Huszonhatan voltak. Sir Stafford Nye a bánatos Mrs. Staggenham és Signora Gasparo között ült az asztalnál. Renata Zerkowski grófnő pedig éppen szemben vele.

Nagykövetségi vacsora. De sokszor volt már ebben része. A társaság olyan, amilyen lenni szokott. A diplomáciai testület néhány tagja, kevésbé fontos miniszterek, egy-két iparmágnás, aztán társasági emberek, akiket általában azért hívnak meg, mert jó társalgók, öröm velük találkozni. Egy-két kivétellel, gondolta Sir Stafford Nye, egy-két alak nem éppen ilyen. Miközben igyekezett fenntartani a társalgást Signora Gasparóval – aranyos teremtés volt, kedves és kacér fecsegő –, a gondolatai és a tekintete kalandoztak. Az utóbbit nem nagyon lehetett észrevenni. Ahogy körbejártatta a szemét az asztalnál, senki nem gondolta volna, hogy éppen következtetéseket von le magában. Meghívták. De miért? Oka volt vagy oka sem volt? A neve fel szokott bukkanni azokon a listákon, amelyeket a titkárnők állítanak össze, megjelölve, kik azok, akik már régóta várnak a sorukra. Vagy ha a nemek egyensúlyához szükség volt még egy férfira vagy nőre. Keresett személy volt, ha ilyen extraférfiban mutatkozott hiány.

– Igen – mondta ilyenkor a ház úrnője –, Stafford Nye nagyszerű lesz. Oda lehet ültetni madame Ezésez vagy Lady Hogyishívják mellé.

Lehet, hogy a meghívásának csak ilyen egyszerű oka volt. Mégis elgondolkozott. Tapasztalatból tudta, hogy vannak bizonyos további okok is. Ezért aztán szeretetre méltóan fürge szemei ide-oda jártak, de úgy, mintha voltaképp semmit-senkit nem néznének.

Ezek között a vendégek között volt valaki, aki bizonyos szempontból fontos lehetett. Valaki, akit megkértek – nem arra, hogy betöltsön egy üres helyet, hanem éppen ellenkezőleg – valaki, aki kiválogathatta, kikkel veszik körül őt. Valaki, aki számít. Gondolkozott. Gondolkozott, melyikük lehet.

Cortman persze tudta. Talán Milly Jean is. A feleségeket nehéz megítélni. Van, aki jobb diplomata, mint a férje. Van, akit csak a kedvessége, az alkalmazkodóképessége, a tetszeni vágyása, a természetes diszkréciója miatt tartanak számon. Végül van, gondolta el gyászosan magában, aki a férj számára kész istencsapása. Olyan úrnője a háznak, aki nevet vagy pénzt vitt egy diplomataházasságba, de minden pillanatban képes valami kínosat tenni vagy mondani, valamilyen szerencsétlen helyzetet előidézni. Ezt csak úgy lehet elkerülni, ha egy vendég, ha ugyan nem kettő vagy három, hivatásos botrányelsimítóként tevékenykedik.

Lehet, hogy ez a vacsora mégiscsak társasági esemény? Éles és gyors szeme végigsiklott az asztalon, és azokat a személyeket kereste, akikről nem tudott eleget. Az amerikai üzletember. Kedves, de nem társasági lény. Egy középnyugati állam egyetemének tanára. Egy házaspár, a férj német, az asszony nyilvánvalóan, szinte bántóan amerikai. Nagyon szép nő. Szexuálisan rettenetesen vonzó, gondolta Sir Stafford. Vajon melyikük a fontos? Kezdőbetűk rajzottak fel az agyában. FBI, CIA. Az üzletember talán CIA ügynök, és valami céllal van jelen. Napjainkban ez a helyzet. Nem úgy, mint a régi szép időkben. Hogy is mondták régen? A Nagy Testvér figyel. Ma már ennél többről van szó. A Transzatlanti Unokatestvér figyel. A Közép-európai Pénzvilág Ura figyel. Egy diplomáciai tehertételt azért hívtak, hogy most te figyeld őt. Bizony. Napjainkban sok minden lehet a dolgok mögött. De ez is talán csak valami új és másféle szokás, divat. Jelenthet-e többet, valósat, életbevágót? Hogyan is beszélünk az európai eseményekről mostanában? A Közös Piac. Az még aránylag tisztességes dolog, mert a kereskedelemről, a gazdaságról, az országok ilyesfajta kapcsolatairól szól.

Hát ilyen ez a színpad. De mi van a színfalak mögött? Egy hátsó színpad. Várják a végszót. Súgnak, ha súgni kell. Mi folyik itt? Mi folyik a nagyvilágban? És a nagyvilág háta mögött? Törte a fejét.

Néhány dolgot tudott, néhányszor csak találgatott, néhány esetben pedig azt mondta magában: semmit sem tudok, és senki sem akarja, hogy megtudjak róluk bármit is.

A szeme egy pillanatra megpihent a szemben ülő nőn. Magasra tartott áll, udvarias mosolyra húzott száj. Találkozott a tekintetük. Ez a tekintet semmit sem árult el neki, ez a mosoly semmit sem árult el neki. Mit keres itt? Az elemében volt, beleillett ebbe a világba, ismerte ezt a világot. Igen, otthon volt benne. Különösebb nehézség nélkül megtalálhatná, hol is foglal helyet ez a nő a diplomácia világában, de ez nem árulná el neki, hol is van az igazi helye. Annak a nadrágba bújt fiatal nőnek, aki váratlanul megszólította Frankfurtban, lelkes és értelmes arca volt. Melyik az igazi arc, azé a nőé-e, vagy ezé a mostani felületes társasági lényé? Vajon csak játssza az egyik szerepet? És ha igen, melyiket? Az is lehet, hogy nem csak ez a két szerep létezik. Megint csak töprengett. Szerette volna kitalálni.

Vagy merő véletlen, hogy meghívták ide, és összetalálkozott vele? Milly Jean felállt. Az asszonyok is mind. Hirtelen-váratlanul lárma támadt. Kívülről jött. Kiabálás. Ordítozás. Egy betört ablaküveg reccsenése. Kiabálás. Hangok, félreismerhetetlenül pisztolylövések hangjai. Signora Gasparo megragadta Stafford Nye karját, úgy beszélt:

– Már megint! – kiáltotta. – Dio! [Istenem (olasz)] Megint azok a szörnyeteg diákok. Nálunk is ugyanígy megy. Miért támadják meg a nagykövetségeket? Hadakoznak, szembeszegülnek a rendőrökkel, menetelnek, ostobaságokat kiabálnak, lefekszenek az utca kövére. Si, si! Nálunk is. Rómában. Milánóban. Mindenfelé terjed ez a dögvész Európában. Miért nem boldogok ezek az ifjak? Mit akarnak?

Stafford Nye belekortyolt a konyakjába, és hallgatta Charles Staggenham súlyos szavait, aki úgy beszélt, mint egy főpap, és ezt éppen bizonyítani akarta. A zűrzavar csendesedni kezdett. Úgy látszott, hogy a rendőrök kiemelték a forrófejűeket. Olyan jelenség volt ez, amit hajdan rendkívüli eseménynek tartottak volna, de most egészen természetesnek számított.

– Nagyobb rendőri állomány. Erre van szükségünk. Erősebb rendőrségre. Amellyel ezek az alakok nem tudnának boldogulni. Azt mondják, mindenhol hasonló a helyzet. A minap beszéltem Lurwitz úrral. Nekik is megvan a maguk baja. A franciáknak is. A skandináv országokban kevésbé. Mit akarnak mindenhol? Csak felfordulást? Ha én kezembe vehetném a dolgokat...

Stafford Nye gondolatai máshol jártak, de azért úgy tett, mintha nagy egyetértéssel figyelné, mit is tenne akkor Charles Staggenham, bár ezt könnyen el tudta képzelni bárki.

– Vietnamról és hasonló ügyekről handabandáznak. Mit tudnak egyáltalán Vietnamról? Egyikük sem járt ott.

– Felettébb valószínűtlen – mondta Sir Stafford Nye.

– Valaki azt állította nekem ma este, hogy nekik Kaliforniában szintén vannak gondjaik. Az egyetemeken. Megfelelő politika esetén...

A férfiak most már csatlakoztak a hölgyekhez a szalonban. Stafford Nye természetes fesztelenséggel mozgott, azzal a nemtörődömséggel, amit hasonló alkalmakkor igen hasznosnak talált. Leült egy aranyhajú és bőbeszédű hölgy mellé. Elég jól ismerte, tudta róla, hogy ritkán mond bármi figyelemre méltót, ami a szellemet vagy a gondolatokat illeti, de annál többet tud ismeretségi körének hölgytagjairól. Stafford Nye nem tért egyenesen a tárgyra, de a hölgy, észre sem véve, hogyan irányítják a társalgás során, máris Renata Zorkowski grófnőről magyarázott.

– Még mindig remekül tartja magát. Mostanában ritkán jön át ide, vagy New Yorkban van, vagy azon a gyönyörű szigeten. Tudja, melyikre gondolok. Nem, nem Minorca. Valamelyik másik Földközi-tengeri sziget. A nővére annak a szappankirálynak a felesége, legalábbis úgy tudom, hogy szappankirály. Nem a görögnek. Azt hiszem, a svédnek. Dúskálnak a pénzben. És aztán sok időt tölt valami kastélyfélében, a Dolomitokban. És München közelében. Mindig is nagy zenebolond volt. Azt mondta, hogy valamikor már találkoztak.

– Igen. Azt hiszem, tavaly vagy tavalyelőtt.

– Persze, amikor utoljára itt volt Angliában. Azt mondják, benne volt a csehszlovák bonyodalmakban. Vagy talán a lengyel ügyekben? Nehéz dolgok ezek, de még mennyire. Csupa z, csupa k. Szokatlan, és az ember le sem tudja írni. Sokat foglalkozik az irodalommal. Petíciókat ad körbe, hogy írjuk alá. Menedékjogot az íróknak, vagy ahhoz hasonlót. De nem nagyon foglalkoznak mindezzel. Hogyan is gondolhat az ember másra, mint arra, hogyan és miből fizesse ki az adóját. Az utazásra engedélyezett összeg segít ugyan valamit, de nem sokat. Mert először meg kell szerezni azt a pénzt, hogy az ember kivihesse. Nem is tudom, hogyan szerezhet pénzt valaki mostanában, de elég sok van belőle. Igen. Sok pénz.

Elégedetten nézett le a bal kezére, amelyen két szolitergyűrű ékeskedett, egy gyémántos és egy smaragdos, szépen bizonyítva, hogy legalábbis őrá igazán sok pénzt költöttek.

Az este a végéhez közeledett. Nem sokkal többet tudott frankfurti utastársáról, mint azelőtt. Tudta, hogy egy homlokzat takarja, egy gazdagon cizellált homlokzat, ha ugyan a homlokzat és a cizellált megfér egy mondatban. Hogy szereti a zenét. De hiszen éppen a Festival Hallban találkoztak! Szereti a sportokat és a jó levegőt. Gazdag rokonai vannak, egy Földközi-tengeri sziget tulajdonosai. Odaadóan támogatja az irodalmi jótékonykodást. Olyasvalaki, akinek jó kapcsolatai vannak, gazdag rokonai, és aki előtt tárva-nyitva a társasági élet. Nem különösebben politikaimádó lény, de azért titokban tartozhat valahova. Valaki, aki egyik helyről a másikra, egyik országból a másikba vándorol. Mindig a tehetősek, a tehetségesek, az irodalmi élet kiválóságai között.

Egy-két percre arra gondolt, hogy talán kém. Ez nagyon találó válasznak tetszett. Mégsem volt igazán megelégedve vele.

Még mindig volt egy kevés hátra az estéből. Most került rá a sor, hogy a ház úrnője leereszkedjék hozzá. Milly Jean mestere volt ennek.

– Hosszú ideje várok arra, hogy beszélhessek önnel. Szerettem volna hallani valamit Malájföldről. Mindig összekeverem ezeket az ázsiai országokat, buta vagyok hozzá. Mondja el, mi is történt ott. Volt benne bármi érdekes, vagy halálosan unalmas volt az egész?

– Biztos vagyok benne, hogy erre pontosan tudja a választ.

– Azt hiszem, nagyon unalmas lehetett. De önnek talán nem szabad ezt kimondania.

– Már hogyne! Elgondolhatom, kimondhatom. Nem volt kedvemre való.

– De hát miért ment el akkor?

– Ó, mindig szerettem utazgatni. Szeretek ismerkedni a különböző országokkal.

– Maga sok szempontból is érdekes, ravasz ember. Igaza van, a diplomáciai élet nagyon unalmas. Nekem nem volna szabad ilyesmit mondanom. Nem is mondom, csak magának.

Kék szemek. Harangvirágok az erdőben. Most még tágabbra nyíltak, a fekete szemöldökök külső része lefelé hajolt, belső része megemelkedett. Ettől olyan lett, mint egy gyönyörű perzsa macska. Tűnődött, milyen is igazából Milly Jean. Lágy hangja déli eredetről árulkodott. A pompásan formált kicsi fej, az érmékre emlékeztető tökéletes profil – milyen is ez a nő? Nem ostoba. Ha akarja, remekül használja társasági fegyvereit, ha akarja, elbűvöli az embereket, de vissza tud húzódni, hogy rejtélyesnek tartsák. Ha akar valamit, ügyesen meg tudja szerezni. Megérezte ennek a tekintetnek neki szóló élénkségét. Akar valamit tőle? Nem tudta. Nem tartotta valószínűnek. A nő most megkérdezte:

– Találkozott Staggenhammel?

– Beszélgettem vele az asztalnál. Korábban még nem láttam.

– Azt tartják róla, hogy fontos ember -mondta Milly Jean. – Ő a PBF elnöke.

– Ezt bizony tudni kellene – mondta Sir Stafford Nye. – Hogy mi is a PBF meg a DCV. Meg az LYH. A világ tele van ilyen kezdőbetűs rövidítésekkel.

– Borzalmas – mondta Milly Jean. – Utálatos. Csak kezdőbetűk. Egyéniségek, emberek sehol. Micsoda borzalmas világ! Legalábbis néha ezt gondolom. Micsoda borzalmas világ. Azt kívánom, hogy ne ilyen legyen, hanem másféle. Egészen másféle.

Vajon komolyan gondolja-e? Sir Stafford egy pillanatra úgy érezte, hogy talán igen. Érdekes...

II

A Grosvenor Place csendes volt. A járdán még lehetett üvegcserepeket látni. Tojást is, szétloccsant paradicsomot is, megcsillanó fémdarabokat is. De a csillagok békésen néztek le odaföntről. Egyik kocsi a másik után gördült a nagykövetség elé, hogy a vendégeket hazavigye. A tér sarkaiban ott voltak a rendőrök, de nem feltűnően. Minden ellenőrzés alatt. Az egyik távozó politikus vendég beszélt is a rendőrökkel. Visszajött, és elmormogta:

– Nem volt túl sok letartóztatás. Nyolc. Holnap reggel mennek a Bow Streetre. Nagyjából a szokásos társaság. Petronella természetesen itt volt. Stephen is a bandájával. Minden rendben. Egyszer majd csak belefáradnak.

– Maga nem messze lakik innen – búgta egy mély alt hang Sir Stafford Nye fülébe. – Letehetem útközben.

– Nem, köszönöm. Elsétálok. Legfeljebb tíz perc.

– Biztosíthatom, hogy szívesen teszem – mondta Zerkowski grófnő, és hozzátette: – A St. James's Towerban lakom.

A St. James's Tower volt az egyik legújabb szálloda.

– Nagyon kedves magától.

Egy nagy és drágának látszó bérelt kocsi várt rájuk. A vezető kinyitotta az ajtót, Renata Zerkowski grófnő beszállt, Sir Stafford Nye pedig követte. A grófnő megadta Sir Stafford címet. A kocsi útnak indult.

– Szóval tudja, hol lakom – mondta a férfi.

– Miért ne tudnám?

Sir Stafford elgondolkozott, mit jelenthet ez a válasz. Miért ne?

– Miért is ne? – mondta a férfi. – Maga annyi mindent tud – majd hozzátette: – Köszönöm, hogy visszajuttatta az útlevelemet.

– Azt hiszem, ez megelőz bizonyos kényelmetlenségeket. Legjobb, ha elégeti. Gondolom, már kapott új útlevelet.

– Jól gondolja.

– A banditaköpenye a fiókos szekrény alsó fiókjában van. Ma éjjel került oda. Azt hiszem, ha vettem volna egy másikat, talán nem is tetszenék, éppen ilyet pedig lehetetlen volna szerezni.

– Többet jelent majd nekem így, hogy bizonyos kalandokon ment keresztül – mondta Sir Stafford Nye, és hozzátette: – Jó szolgálatot tett.

A kocsi beleberregett az éjszakába.

– Jó szolgálatot tett, hiszen itt vagyok. És élek.

Sir Stafford Nye nem válaszolt. Úgy érezte, hogy a nő azt akarja, szegezzen neki kérdéseket, faggassa, hogy többet tudjon arról, mit is csinált az elmúlt időben, milyen halálveszedelemből menekült meg. Azt akarja, hogy kíváncsiskodjék, de Sir Stafford Nye nem kíváncsiskodott. Még élvezte is. Hallotta, hogy a nő csendben felnevet. Meglepetésére úgy érezte, hogy ez jókedvű nevetés, elégedett nevetés, és nem valamilyen holtpont miatt idegeskedő.

– Élvezte az estét? – kérdezte a grófnő.

– Kellemes volt. Milly Jean estéi kellemesek szoktak lenni.

– Ezek szerint jól ismeri.

– Már New York-i lány korában, a férjhezmenetele előtt ismertem. Minivénusz.

A nő kissé meglepetve nézett rá.

– Ez a maga szóhasználata?

– Igazából nem. Egy idős rokonom mondása.

– Mostanában nem nagyon hallani ezt az összefoglalást a női szépségről. Pedig rá aztán csakugyan illik. Csak éppen...

– Csak éppen?

– Vénusz csábító. De becsvágyó-e?

– Maga szerint Milly Jean Cortman becsvágyó.

– Igen. Nagyon nagyravágyó.

– És nem elégíti ki ezt a becsvágyat az a tény, hogy ő a londoni nagykövet hitvese?

– Nem – mondta a grófnő. – Számára ez csak a kezdet.

Nem válaszolt. Kinézett a kocsi ablakán. Mondott volna valamit, de aztán elhallgatott. Látta, hogy a nő vet ugyan rá egy pillantást, de csendben marad. Sir Stafford csak akkor szólalt meg, amikor a kocsi áthajtott a Temze egyik hídján:

– Szóval nem visz haza engem, és maga sem megy a St. James's Towerba. Most megyünk át egy Temze-hídon. Egyszer már találkoztunk valami hasonlón. Most hova visz engem?

– Haragszik?

– Azt hiszem.

– Látom. Joggal teheti.

– Maga persze halad a korral. A túszrablás divatos mostanában. Maga most túszul ejtett. Miért?

– Mert most is, mint a múltkor, szükségem van magára – aztán hozzátette: – És másoknak is.

– Ne mondja.

– És ez nem tetszik magának.

– Jobban tetszenék, ha megkért volna rá.

– És ha megkérem, eljön?

– Talán igen, talán nem.

– Sajnálom.

– Kétlem.

Csendben kocsiztak tovább az éjszakában. Nem magányos vidéken jártak, hanem főúton. A lámpa fényében néha felvillant egy községtábla vagy egy iránymutató, így hát Stafford Nye mindig tudta, merre járnak. Surrey után Sussex kertes házakkal teli része. Olykor tettek egy kis kerülőt, mellékutakra tértek, nem az egyenes és gyors főútra. Majdnem megkérdezte útitársát, azért tesznek-e így, hogy lerázzák azt, aki esetleg London óta követi őket. Aztán mégis híven kitartott némasági fogadalma mellett. Szólaljon csak meg a nő, adjon ő felvilágosítást. Még mindig rejtélyes lénynek tartotta, pedig az este sok pótlólagos értesüléssel gazdagodott.

Vidékre mennek tehát egy londoni vacsora után. A kocsi, ebben biztos volt, az egyik legdrágább bérelhető kocsifajta volt. Vagyis mindent megterveztek előre. Ez értelmes, és nem kétes vagy váratlan lépésnek tetszett. Úgy gondolta, nemsokára kitalálja, hova is mennek. Hacsak nem mennek le egészen a tengerpartig. Az sem látszott elképzelhetetlennek. Haslemere-t látta egy táblára kiírva. Aztán Godalming környékén jártak. Megbízható, tisztességes környék. Pénzes emberek kedvelt területe. Kellemes ligetek, szép házak. Tettek még néhány kanyart, majd végül lelassított a kocsi, úgy látszik, megérkeztek. Kapu. Egy kis fehér ház a kapu mellett. Aztán be az úton, jól ápolt rododendronok között. Még egy kanyar, és egy ház felé közeledtek.

– Ahogy a tőzsdések a Tudor-stílust elképzelik – morogta maga elé Sir Stafford Nye.

Útitársa kérdőn nézett rá.

– Csak egy apró megjegyzés volt – mondta Stafford Nye. – Ne törődjék vele. Azt hiszem, megérkeztünk a kiválasztott úti célhoz.

– És önnek nem nagyon tetszik az épület.

– A kertet gondosan ápolják – mondta Sir Stafford a lámpafényes kanyarra tekintve. – Költséges egy ilyen házat rendben fenntartani. Kényelmes lehet ebben a házban élni.

– A ház kényelmes, ha nem is gyönyörű. Azt hiszem, az, aki itt lakik, többre tartja a kényelmet, mint a szépséget.

– Lehet, hogy igaza van – mondta Sir Stafford. – De a gazda mégiscsak méltányolja a szépséget. Legalábbis bizonyos fajtáját.

A szépen megvilágított fedett bejárati terasz előtt álltak meg. Sir Stafford kiszállt, és a karját nyújtotta, hogy útitársát is kisegíthesse. A vezető felszaladt a lépcsőn, és becsengetett. Kérdőn nézett a lépcsőn felfelé siető asszonyra.

– Szüksége van rám még éjszaka, asszonyom?

– Nem. Mára ennyi elég. Reggel majd telefonálunk.

– Köszönöm. Jó éjszakát. Jó éjszakát, uram.

Bentről lépések hangzottak. Kinyílt az ajtó.

Sir Stafford egy komornyikra számított, de az ajtóban egy gránátos termetű szobalány állt. Szürke haj, szótlan ajkak. Megbízható és értelmes, gondolta a férfi. Értékes lény, nehéz manapság ilyet találni. Megbízható, de ha kell, erélyes.

– Attól félek, megkéstünk egy kicsit.

– Az úr a könyvtárszobában van. Azt kérte, hogy mindketten keressék fel, ha megérkeztek.

KILENCEDIK FEJEZET

EGY HÁZ GODALMING KÖZELÉBEN

Felvezette őket a széles lépcsőkön. Mindketten követték. Igazán kényelmes ház, gondolta Sir Stafford Nye. Jakab kori tapéta, csúnya faragású tölgyfa lépcső váratlanul kellemes alacsony fokokkal. Ügyesen összeválogatott képek különösebb művészi érték nélkül. Gazdag ember háza, gondolta. Nem rossz, de szokványos ízlésű emberé. Kellemes szilvakék mintájú vastag és bolyhos szőnyeg.

A gránátos termetű szobalány az első emeleten az első ajtóhoz lépett. Kinyitotta, félreállt, hogy bemehessenek, de nem jelentett be senkit. A grófnő lépett be elsőnek, Sir Stafford Nye pedig utána. Hallotta, hogy a háta mögött az ajtó csendesen becsukódik.

Négyen voltak a szobában. Az íróasztal mögött, amelyet elborítottak a papírok, iratok, egy vagy két nyitott térkép meg más okmányok (ezekről tárgyalhattak eddig), egy sárga arcú, termetes ember ült. Sir Stafford Nye látta már ezt az arcot, de pillanatnyilag nem volt képes nevet is csatlakoztatni hozzá. Futólag találkozhatott ezzel az emberrel, de mégis fontos pillanatban. Emlékeznie kellene rá, határozottan emlékeznie kellene. Miért – miért nem jut eszébe a neve?

Az íróasztalinál ülő férfi némi erőfeszítés árán felemelkedett. Megragadta Renata grófnő kinyújtott kezét.

– Végre megjött! – mondta. – Nagyszerű.

– Igen. Hadd mutassam be egymásnak önöket, bár úgy gondolom, ismerik már egymást. Sir Stafford Nye. Mr. Robinson.

Persze! Sir Stafford Nye fejében mintha egy fényképezőgép kattant volna. A névhez egy másik név is csatlakozott. Pikeaway. Ha azt mondja, hogy mindent tud Mr. Robinsonról, nem mondott volna igazat. Annyit tudott róla, amennyit Robinson megengedett. A neve mindenki tudomása szerint Robinson volt, bár lehetett volna bármilyen külföldi eredetű név is. Ilyet azonban soha senki nem állított. Most már a külső jegyekre is emlékezett. Magas homlok, mélabús sötét szem, vastag, nagy száj, pompás fehér fogsor – valószínűleg hamis fogak, és a Piroska és a farkasból nyugodtan idézhette volna az ember: „Hogy könnyebben bekaphassalak!”

Tudta, hogy Mr. Robinson mit képvisel. Ehhez egyetlen szó elég volt. Robinson a Pénz volt, nagy kezdőbetűvel. Mindenféle-fajta pénz. Nemzetközi pénzek, világszerte ismert pénzek, magánbankok kis pénzei, az egész bankvilág, és maga a pénz, nem abban az értelemben, ahogy az átlagemberek elképzelik. Sohasem mondták róla, hogy nagyon gazdag. Kétségtelenül az volt, de nem ez volt fontos vele kapcsolatban. A pénzügyek egyik megszervezője volt a bankárok nagy családjából.

Az ízlése akár puritán is lehetett, bár Sir Stafford Nye kételkedett ebben. Robinson életmódja mindenben kényelmes volt, néha talán fényűző is. De nem több ennél. Szóval e mögött a rejtélyes ügy mögött ott volt a pénz hatalma.

– Egy-két nappal ezelőtt hallottam önről – mondta Robinson, mikor kezet fogtak. – Tudja, Pikeaway barátomtól.

Helyes, gondolta Stafford Nye, mert most már emlékezett rá, hogy az egyetlen alkalomkor, amikor Robinsonnal találkozott, jelen volt Pikeaway ezredes is. Arra is, hogy Horsham is beszélt Robinsonról. Megjelent tehát Mary Ann (vagy Zerkowski grófnő), és Pikeaway ezredes is, ahogy ott ül dohánybűzös szobájában, félig lehunyt szemmel, mint aki most alszik el, vagy most ébred, és Mr. Robinson nagy sárga ábrázata, vagyis ott forgott, kockán forgott a pénz is. Sir Stafford gyorsan a szobában levő három másik emberre vetette tekintetét. Látni akarta, ismeri-e őket, és azt, amit képviselnek. Vagy legalábbis ki tudja-e találni.

Két esetben nem is kellett találgatnia. A kandalló melletti magas füles fotelben ülő ember, akit a karosszék úgy keretezett, mint majd egy festmény kerete fogja, egész Angliában jól ismert férfiú volt. Még most is jól ismert, pedig napjainkban már nagyon ritkán volt látható. Beteg ember, rokkant, csak rövid időkre jelent meg, és ez is, úgy mondták, fájdalmakkal, nehézségekkel járt, megtörte a testét. Lord Altamount. Vékony, beesett arc, kiugró orr, szürke haj – a homlokon még alig ritkult, hátul pedig szürke sörénnyé vastagodott –, nagyocska fülek, szerették is a torzképrajzolók annak idején, és mélyreható, szúrós tekintet, amely inkább fürkészett, mint nézett. A mélyére hatolt annak, amit látott. Most éppen Sir Stafford Nye-t nézte. Amikor Sir Stafford megindult feléje, kezet nyújtott neki.

– Nem állok fel – mondta gyenge, öregemberes, távolról jövő hangon. – A hátam már nem engedi. Maga most jött vissza Malájföldről, ha igaz.

– Úgy van.

– És érdemes volt-e odamennie? Gondolom, úgy érzi, hogy nem. Valószínűleg igaza is van. De hát szükségünk van ezekre a fölösleges túlburjánzásokra az életben, ezekre a körítő díszekre, hogy felékesítsük velük a diplomácia jobbféle hazugságait. Örülök, hogy itt van ma este, hogy idehozták. Nyilván Mary Ann műve.

Ezek szerint így hívja, így gondol rá, mondta magában Sir Stafford. Horsham is így beszélt róla. Kétségtelen, hogy velük dolgozik. Altamounttal, aki – de mit is jelent mostanában? Sir Stafford Nye elgondolkozott. Angliát jelenti. Még most is Angliát jelenti, míg csak el nem temetik a westminsteri apátságban vagy valamilyen vidéki kriptában végakarata szerint. Ő volt Anglia, és ismeri is Angliát, mondhatni, minden angliai politikus vagy kormányzati tisztviselő értékét, még akkor is, ha sohasem beszélt velük.

Lord Altamount megszólalt:

– A munkatársunk, Sir James Kleek.

Stafford Nye nem ismerte Kleeket. Sőt szerinte még nem is hallott róla. Nyugtalanul fészkelődő ember, éles, gyanakvó tekintete nem maradt nyugton sokáig. Állandó készültségben volt, mint a parancsot váró vadászkutya. A gazda szeme villanására máris indult volna.

De ki volt a gazda? Altamount vagy Robinson?

Stafford szeme most a negyedik férfira szegeződött. A férfi felállt az ajtó mellett levő székből. Vastag bajusz, kérdőn felhúzott szemöldök, figyelő, de visszahúzódó ember, aki a családhoz tartozik, de szinte észrevétlen tud maradni.

– Szóval maga az – mondta Sir Stafford Nye. – Hogy van, Horsham?

– Örülök, hogy itt van, Sir Stafford.

Nem akármilyen társaság, gondolta Sir Stafford Nye, ahogy gyorsan körülnézett.

Renata székét odarakták a kandalló és Lord Altamount köztelébe. A nő kinyújtotta a kezét – a bal kezét, állapította meg Stafford Nye –, az öregúr pedig a két keze közé fogta, egy-két percig tartotta, aztán eleresztette.

– Sok kockázatot vállalsz, gyermekem. Túlontúl sokat.

A grófnő visszanézett rá, úgy szólalt meg:

– Ön tanított rá. És élni csak így lehet.

Lord Altamount most Sir Stafford Nye felé fordult.

– De nem én tanítottalak arra, hogyan válaszd meg az embereket. Istenadta tehetséged van hozzá – majd Sir Staffordhoz szólva folytatta: – Ismerem az ön nagynénjét, vagyis inkább dédnagynénjét.

– Lady Matildát – vágta rá Stafford Nye.

– Igen, őt. A Viktória-korszak egyik csodálatos emlékét a kilencvenes évekből. De most már ő is közel van a kilencvenhez – folytatta. – Nem találkozunk nagyon gyakran. Talán egyszer vagy kétszer évente. Mindig lenyűgöz az életkedve, amely túléli a testi erejét. Ők ismerik ezt a nagy titkot, ezek az elpusztíthatatlan Viktória korabeliek. Néhány Edward korabeli is.

Most Sir James Kleek szólalt meg:

– Készítenék egy italt önnek, Nye. Mi legyen az?

– Gin és tonik, ha szabad.

A grófnő megrázta a fejét, így utasította vissza az italt.

James Kleek máris hozta Nye italát, és letette a Robinson mellett lévő asztalra. Stafford Nye nem akart elsőnek megszólalni. Az íróasztal mögötti sötét szemek egy pillanatra kigyógyultak a szokásos mélabúból. Hirtelen csillogás költözött beléjük.

– Kérdés? – mondta Robinson.

– Sok is – felelte Sir Stafford Nye. – Jobb volna előbb magyarázatokat hallani, és csak utána kérdéseket.

– Ezt szeretné?

– Egyszerűsítené a dolgokat.

– Kezdjük akkor néhány tény közlésével. Lehet, hogy önt megkérték, fáradjon ide. Lehet, hogy nem. Ha nem, nos, ez a tény némi fájdalmat okozhat önnek.

– Azt szereti, ha mindenre megkérik előbb – szólalt meg a grófnő. – Ennyit már elmondott nekem.

– Természetesen – mondta Robinson.

– Engem elraboltak – mondta Stafford Nye. – Tudom, ez most divatban van. Ez a korunkhoz illő megoldás.

A hangja olyan volt, mintha mulattatná a dolog.

– Ebből pedig az következik, hogy ön feltehetően kérdezni óhajt valamit – mondta Robinson.

– Csak egy öt betűből álló szót. Miért?

– Igen. Miért? Csodálom az ön takarékosságát megszólalásában. Ez itt egy nem hivatalos bizottság. Egy vizsgálóbizottság. Egy világra szólóan fontos kérdést vizsgáló bizottság.

– Érdekesnek tetszik – mondta Sir Stafford Nye.

– Több ez, mint érdekes. Elevenbe vágó és sürgős. Négy különböző életforma van jelen most ebben a szobában – mondta Lord Altamount. – Különféle szakmákat képviselünk. Én az ország ügyeiben való tevőleges részvételtől már visszavonultam, de tanácsadóként még tevékenykedem. Most is a tanácsomat kérték, és azt, hogy vezessem le ezt a vizsgálatot. Arról, hogy mi is történik ebben a világban és az Úrnak ebben az esztendejében. Mert történik valami. Jamesnek is megvan a maga meghatározott területe. Ő az én jobbkezem. És ő a mi szóvivőnk. Jamie, legyen szíves, magyarázza el Sir Staffordnak, miről is van szó. Nagy vonalakban.

Stafford Nye úgy érezte, hogy a vadászkutya megremeg. Végre! Végre megszólalhatok, végre juthatunk valamire! Egy kissé előrehajolt a székében.

– Ha történik valami a világban, meg kell nézni, mi az oka. A külső jegyeket mindig könnyű meglátni, de ezek elnökünk – meghajolt Lord Altamount felé – és Mr. Robinson és Mr. Horsham szerint nem fontosak. Mindig egyformák. Van egy természeti erő, mondjuk, egy hatalmas vízesés, és ebből a turbinák energiát nyernek. Az uránszurokércből urániumot lehet előállítani, és ebből idővel annyi atomenergia lesz, amennyire nem is számítottunk, amennyiről nem is álmodtunk. Ha szenet, ha ásványkincset találunk, szállítás, erő, energia lesz belőle. Vannak erőforrások, amelyek megajándékoznak bennünket bizonyos dolgokkal. De mindegyik mögött ott van valaki, és ellenőrzi az egészet. Meg kell találni, ki ellenőrzi azokat az erőket, amelyek gyakorlatilag Európa valamennyi országában, de még Ázsia egyes területein is lassan vezető szerephez jutnak. Afrikában talán még kevésbé, annál inkább az amerikai földrészeken, a délin is, az északin is. Be kell jutni a most történő események mögé, meg kell határozni, milyen erők idézik elő és mozgatják őket. ügy ilyen erő például a pénz – bólintott Robinson felé. – Mr. Robinson alighanem az a személy, aki a legtöbbet tudja a pénzről.

– Egyszerű az egész – mondta Robinson. – Nagy dolgok történnek a világban. Pénznek kell lennie mögöttük. Meg kell tudnunk, honnan jön az a pénz. Ki dolgozik vele? És honnan szerzi? És hova küldi? És miért? Az, amit James mond, hogy én sokat tudok a pénzről, igaz. Amennyit élő ember ma egyáltalán tudhat. Aztán ott van, amit irányvonalaknak nevezhetünk. Mostanában sokat használjuk ezt a szót. Irányvonalak, áramlatok, trendek. Rengeteg hasonló szóval élünk. Nem pontosan ugyanazt jelentik, de kapcsolatban vannak egymással. Példának okáért van egy olyan trend, hogy forradalmak törnek ki. Nézzünk csak bele a történelembe! Olyasmi, ami újra meg újra megtörténik, időszakonként ismétlődik, szinte meghatározható minta szerint. A forradalom vágya, a forradalom eszközei, a forradalom különböző arcai. Ez nem valamely ország sajátossága. Ha valahol fellángol, fellángol más országokban is, bár különböző mértékben. Ez a gondolatmenete, nem igaz, uram? – fordul Lord Altamount felé. – Legalábbis így magyarázta el nekem.

– Igen. És James is nagyon összeszedetten mutatta be a dolgokat.

– Ez a minta, ez a példa megszületik, kikerülhetetlennek látszik. Felismered, ha eléd kerül. Volt idő, amikor a keresztes hadjáratok iránti vágy elborított bizonyos országokat. Egész Európában hajóra szálltak az emberek, hogy a Szentföldet felszabadítsák. Világos dolog, a határozott magatartás szép példája. De miért is mentek oda? Ez az érdekes a történelemben. Megvizsgálni, miért és hogyan születnek ezek a minták és példák. És a válasz korántsem mindig materialista. Mindenféle dolog lehet oka forradalmaknak. Szabadságvágy, szólásszabadság, vallásszabadság, egész sora a rokonítható példáknak. Ebből született meg az a vágy, hogy idegen országokba vágyjanak, hogy új vallásokat agyaljanak ki, amelyek sokszor ugyanúgy tele vannak zsarnoksággal, mint az, amit odahagytak. De mindebben, ha alaposan szemügyre vesszük, ha kellőképp megvizsgáljuk, látható lesz, mi okozta a keletkezését ennek és sok más (ugyanazt a szót használom) mintának. Egynémely dologban a vírusos megbetegedésekre emlékeztet. A vírust el lehet vinni a világ végére, óceánokon keresztül, hegyeken át. Eljut oda, és fertőz. Eljut anélkül, hogy valami láthatóan megmozdítaná. Most sem lehetünk, mégsem lehetünk biztosak abban, hogy minden esetben ez az igazság. Mert lehetnek okok. Okok, amelyek miatt megtörténnek események. Sőt még tovább léphetünk. Mert vannak emberek. Egy ember, tíz ember, néhány száz ember, aki képes ügyeket mozgásba hozni. Ezért nem a végeredményt kell szem előtt tartanunk. Előbb azokat az embereket, akik mozgásba hozzák a dolgokat. Megvannak a keresztes lovagok, a vallásos megszállottak, a szabadságvágyak és a hasonló minták, de nekünk még mélyebbre kell hatolnunk. Vissza a hátországhoz. Látomásokhoz, álmokhoz. Joel prófétának igaza volt, amikor leírta: „véneitek álmokat álmodnak, ifjaitok pedig látomásokat látnak”. És melyik a veszedelmesebb a kettő közül? Az álmok nem pusztítóak. A látomások viszont új világokat nyithatnak meg az ember előtt. És a látomások elpusztíthatják a ma létező világot.

James Kleek hirtelen Lord Altamount felé fordult.

– Nem tudom, hogy ide vág-e, de ön beszélt valakiről egyszer a berlini nagykövetségről. Egy asszonyról.

– Miről is? Igen, annak idején érdekesnek tartottam. És van köze ahhoz, amiről most beszélünk. Egy diplomata felesége, értelmes, iskolázott, talpraesett asszony. Nagyon szerette volna személyesen végighallgatni a Führer valamelyik beszédét. Az 1939-es háborút közvetlenül megelőző időkről beszélek. Kíváncsi volt rá, mire képes egy szónoklat. Miért hat olyan nagyon az emberekre? Elment tehát. Mikor visszajött, ezt mondta: „Rendkívüli dolog, sohasem hittem volna. Persze, nem értek meg mindent németül, de engem is magával ragadott. Most már látom, miért hat ez mindenkire. Úgy értem, hogy a gondolatai csodálatosak... Lelkesítenek. Az, amit mond. Egyszerűen úgy éreztem, nem is lehet másképp gondolkodni, hogy egy új világ születik, ha az ember követi őt. Nem tudom pontosan elmagyarázni. Leírom azt, amire emlékszem, és elhozom önnek. Jobban fogja látni belőle, mintha most megpróbálnám ecsetelni a hatását.” Azt mondtam neki, hogy ez nagyon jó ötlet. Másnap megjelent, és azt mondta: „Nem is tudom, hogy elhiszi-e. Elkezdtem leírni azt, amit hallottam, amiket Hitler mondott. Hogy mi az értelmük. És ijesztő volt, hogy nem volt semmi, amit leírhattam volna, nem emlékeztem egyetlen ösztönző hatású vagy érdekes mondatra sem. Néhány szava megvan ugyan, de leírva nincs olyan hatása. Egyszerűen... egyszerűen semmitmondók. Nem is értem.” Ez egy olyan hatalmas veszélyre figyelmeztet, amellyel nem törődünk napról napra, de azért létezik. Egyes emberek képesek átadni másoknak a vad lelkesedésüket, életérzésüket, a dolgokról alkotott véleményüket. Meg tudják tenni, de nem azzal, amit mondanak, nem a szavaikkal, amelyeket hallunk, nem is a gondolataikkal. Valami mással. Azzal a mágneses erővel, amellyel néhány ember rendelkezik, hogy egy látomásuk testet öltsön, megjelenjék előttünk. Talán személyes vonzerejükkel, hanghordozásukkal, lehet, hogy egyenesen a testükből áradó emanációval. Nem tudom, de van ilyen erő. És az ilyen embereknek hatalmuk van. A nagy hitszónokok rendelkeztek vele, de a sötét hatalmak szószólói is. Fel lehet ébreszteni a hitet bizonyos szándékokban, bizonyos tennivalókban, olyan dolgokban, amelyek új eget és új földet teremtenek, és az emberek hinni fognak bennük, dolgozni, harcolni, és ha kell, meghalni is képesek lesznek értük – mondta, majd csendesebben hozzátette: – Jan Smuts megfogalmazta valamikor. Azt mondta, hogy a vezetői szerep nagy hajtóerő, de néha ördögivé válik.

Sir Stafford Nye mocorgott a székében.

– Értem, mire gondol. Érdekes, amit mond. Szerintem talán igaza is van.

– De természetesen azt gondolja, hogy eltúlzom az egészet.

– Nem biztos, hogy azt teszem – mondta Stafford Nye. – Túlzásnak tetsző elképzelések gyakran nem túlzások. Csak olyan dolgok, amiket korábban nem hallottunk, vagy amikről korábban nem gondolkodtunk. Ezért olyan szokatlanok, hogy nem nagyon tud mást tenni az ember, elfogadja őket. Ha szabad, feltennék egy nagyon egyszerű kérdést. Mit tegyünk velük kapcsolatban?

– Ha az a gyanúja támad, hogy ilyesfajta dolog történik, rá kell jönnie, miről is van szó – mondta Lord Altamount. – Mint Kipling mongúza: Indulj, jöjj rá. Jöjj rá, honnan származik a pénz, honnan érkeznek a gondolatok, és honnan való, hogy úgy mondjam, a működő gépezet. És ki működteti a gépezetet? Mert van egyfajta vezérkari főnök, és van fővezér is. Eszerint próbálunk cselekedni. Azt szeretnénk, ha csatlakozna hozzánk, és segítene nekünk.

Ritka dolog volt az életében, de most megtörtént: Sir Stafford Nye meglepődött. Korábban, ha érzett valami hasonlót, mindig el tudta titkolni. Most nem. Végigjáratta szemét a szobában ülő embereken. A szenvtelenül sárga ábrázatú Robinsonon a villogó fogsorával. A szerinte kissé izgatottan beszélő Sir James Kleeken, akinek azért volt használható oldala. A kopó, a gazda vadászkutyája, így könyvelte el magában. Aztán Lord Altamountra nézett, ahogy a füles fotel szinte keretbe foglalta a fejét. A szobában nem volt erős a világítás. Altamount olyan volt, mint egy középkori szent valahol egy székesegyházban. Egy aszkéta. Tizennegyedik századi. Nagy ember. Igen, Altamount a múlt egyik nagy alakja volt. Stafford Nye ebben egy cseppet sem kételkedett, de tudta, hogy ez az ember már nagyon öreg. Ezért van szüksége Sir James Kleekre, gondolta magában, ezért bízik benne. Aztán ránézett arra a rejtélyes hideg teremtésre, aki idehozta, Renata Zerkowski grófnőre, más néven Mary Annre, más néven Daphní Theodophanuszra. A nő arca semmit sem árult el. Nem is nézett vissza rá. Végül a Biztonsági Szolgálat emberére, Henry Horshamre tekintett Sir Stafford.

Némi meglepetéssel vette tudomásul, hogy Henry Horsham rávigyorog.

– De hát figyeljenek ide – mondta Stafford Nye, megfeledkezve a szertartásos beszédről, úgy, mint diákkorában, tizennyolc évesen. – Hogy kerülök én maguk közé? Mi az, amit tudok? Az igazat megvallva semmiben sem tűntem ki a munkámban, mint igen jól tudják. A külügyben nem sokra tartanak. Soha nem is tartottak.

– Tudjuk – mondta Lord Altamount.

Most Sir James Kleek következett soron a vigyorgásban.

– Lehet, hogy éppen ezért – mondta, majd sajnálkozva hozzátette, mihelyt észrevette Lord Altamount megrovó pillantását: – Bocsánat, uram.

– Ez egy vizsgálóbizottság – mondta Mr. Robinson. – Nem érdekes, hogy a múltban mit csinált, nem érdekes, hogy mi az emberek véleménye önről. Nekünk az a dolgunk, hogy felállítsuk ezt a vizsgálóbizottságot. Jelenleg nem sokan vagyunk benne. Azért kérjük a csatlakozását, mert szerintünk ön olyan tulajdonságokkal rendelkezik, amelyek hasznunkra lehetnek a vizsgálódás során.

Stafford Nye most a Biztonsági Szolgálat emberére vetette a tekintetét.

– Maga mit szól ehhez, Horsham? – kérdezte. – Nem hiszem, hogy egyetért az elhangzottakkal.

– Miért ne tenném? – mondta Henry Horsham.

– De miért tenné? Melyek az én úgynevezett „tulajdonságaim”? Őszintén szólva én nem nagyon bízom bennük.

– Mert nem szereti a hőskultuszt – mondta Horsham. – Ezért. Maga olyan ember, aki átlát a hamisságon. Az embereket nem az önnön megítélésük, és nem a világ ítéletalkotása alapján állítja sorba. Magának saját véleményalkotása van.

Ce n 'esi pas un garçon sérieux. Ezek a szavak visszhangzottak Sir Stafford Nye agyában. Furcsa ok, hogy éppen emiatt választják ki erre a fontos és nehéz feladatra.

– Figyelmeztetnem kell önöket – mondta –, hogy a legnagyobb hibám (és ezt gyakran megállapítják rólam, és emiatt sok jó állástól estem el), úgyszólván közismert. Nem vagyok elég komoly ember ehhez a felelősségteljes munkához.

– Akár hiszi, akár nem – mondta Horsham –, ez az egyik oka annak, hogy éppen önt választják. Lordságod egyetért ebben velem? – nézett aztán Lord Altamountra.

– Közszolgálat! – mondta Lord Altamount.

– Hadd mondjam el önnek, hogy gyakorta az a legnagyobb baj a közszolgálatban, hogy az ilyen állásokban levő emberek túlontúl komolyan veszik magukat. Úgy gondoljuk, hogy ön nem tartozik közéjük. Legalábbis – tette hozzá

– Mary Ann-nek ez a véleménye.

Sir Stafford Nye a hölgy felé fordult. Szóval most már nem grófnő. Most már megint Mary Ann.

– Megkérdezném, ha szabad – mondta –, hogy ki maga tulajdonképpen? Hogy igazi grófnő-e.

– Igazi. Született, geboren, ahogy a németek mondják. Apám ősi családból származott, jó sportember volt, kiváló vadász, és volt egy igazán romantikus, bár kissé pusztulófélben levő kastélya Bajorországban. Még most is megvan, mármint a kastély. Jó kapcsolataim vannak az európai társadalomnak azokkal a népes köreivel, amelyek most is sokat adnak a születés előjogaira. Egy szegény, kopottas grófnő előbb ülhet le az asztalhoz, mint egy gazdag amerikai a mesés vagyonával.

– És mi az, hogy Daphní Theodophanusz? Ez a név hogy kerül ide?

– Hasznos az útlevélben. Az anyám görög volt.

– És Mary Ann?

Lehet, hogy ez volt az első mosoly, amit Stafford Nye a nő arcán látott. A nő Lord Altamountra, majd Mr. Robinsonra nézett.

– Talán azért van – mondta –, mert én olyan vagyok, mint egyfajta bejárónő, mindent megcsinálok, mindenre vigyázok, elviszek dolgokat egyik országból a másikba, kiseprek a lábtörlő alatt, megteszek mindent, elmegyek mindenhova, tisztába teszem a dolgokat. – Megint Lord Altamountra nézett. – Igaz, Ned bácsi?

– De még mennyire, kedvesem. Nekünk Mary Ann vagy, és az is maradsz.

– Felvitt arra a gépre valamit? Úgy értem, elvitt valami fontosat egyik országból a másikba?

– Igen. És tudták, hogy én viszem. Ha nem segít rajtam, ha nem issza meg a feltehetően mérgezett sörét, ha nem adja kölcsön álruhának a tarka banditaköpenyét, akkor, tudja, történnek néha balesetek. Nem jutottam volna el ide.

– És mi fontosat vitt akkor? Vagy meg sem szabad kérdeznem? Vannak olyan dolgok, amelyeket sohasem tudhatok meg?

– Sok olyan dolog van, amit sohasem tudhat meg. Sok olyan dolog van, amit meg sem kérdezhet. Azt hiszem, erre a kérdésére mégis felelek. Csak a tényt mondom. Ha szabad felelnem rá.

Megint csak Lord Altamountra nézett.

– Bízom az ítélőképességében – mondta Lord Altamount. – Folytassa.

– Jöhet a bizalmas hír – mondta a tiszteletlen James Kleek.

Horsham is megszólalt.

– Azt hiszem, meg kell tudnia. Én nem mondanám meg, de hát én a biztonságot szolgálom. Mondja csak, Mary Ann.

– Egy mondat. Egy születési anyakönyvi kivonatot hoztam. Ennyi az egész. Többet nem mondok, és hiába is tenne fel kérdéseket.

Stafford Nye körültekintett.

– Rendben van. Csatlakozom. Hízeleg a hiúságomnak, hogy felkértek rá. És innen hová megyünk?

– Mi ketten holnap indulunk – mondta Renata. – A kontinensre megyünk. Talán hallott vagy tud róla, hogy Bajorországban zenei ünnepi játékok lesznek. Ez új dolog, két éve kezdődött. A terjedelmes német neve azt jelenti, hogy az Ifjú Mesterdalnokok Társasága, és számos ország kormánya máris támogatja. A hagyományos ünnepi játékokat és Bayreuth-ot ellenséges szemmel nézik. A műsorukon sok a modern zene, lehetőséget kínálnak a fiatal zeneszerzőknek, hogy a műveik elhangozzanak. Egyesek mindezt nagyra értékelik, mások mélyen megvetik és elítélik.

– Úgy van – mondta Sir Stafford. – Olvastam róla. Meg is hallgatunk valamit?

– Két előadásra foglaltunk jegyet.

– A kutatómunkánkban van valami jelentősége az ünnepi játékoknak?

– Nincs – mondta Renata. – Inkább csak jó alkalom az érkezésre és távozásra. Megfelelő ürüggyel érkezünk, és majd a megfelelő időpontban távozunk.

A férfi körülpillantott.

– Utasítások? Kiadnak-e menetparancsot? Felkészítenek-e?

– Úgy, ahogy ön érti, nem. Felfedező útra megy. Útközben meg fogja ismerni a dolgokat. A saját nevén utazik, és csak annyit tud, amennyit most. Zeneszerető emberként, kissé csalódott diplomataként megy, aki talán valamilyen jó posztban reménykedett itthon, de nem kapta meg. Mást nem tud. Biztonságosabb így.

– És mindössze ennyit csinálunk? Németországban, Bajorországban, Ausztriában, Tirolban? A világnak ezen a részén?

– Ez az egyik figyelemre méltó terület.

– De nem az egyetlen?

– Nem. Még csak nem is a legfontosabb. Sok más pont van a világon, és mind különböző mértékben fontos és érdekes. Hogy melyik mennyire, azt ki kell találnunk.

– Ezekről a pontokról nem tudhatok semmit, nem kapok tájékoztatást?

– Csak felületesen. Az egyiknek, azt hisszük, a legfontosabbnak Dél-Amerikában van a székhelye. Kettőnek az Egyesült Államokban, egynek Kaliforniában, a másiknak Baltimore-ban. Van egy Svédországban, és van egy Olaszországban. Az utóbbi nagyon aktívvá vált az utolsó hat hónapban. Portugáliában és Spanyolországban csak kisebb központok vannak. És persze ott van Párizs. További érdekes pontok is akadnak, „most kezdenek termelni”, hogy az ön szóhasználatával éljek. Még nem alakultak ki teljesen.

– Malájföldre gondol? Vagy Vietnamra?

– Nem. Az már múlt idő. De pompás jelszó volt erőszakra, diákharagra és más hasonló dolgokra. Értse meg, amit most támogatnak, az a fiatalság egyre alaposabb megszervezése a kormányaik ellen, az örökölt szokásaik ellen, sokszor a vallások ellen is, amelyekben felnevelkedtek. Működik a „mindent megengedni” alattomos kultusza, és erősödik az erőszak kultusza. Erőszak, de nem azért, hogy pénzt szerezzenek. Erőszak az erőszak kedvéért. Ez kiváltképp fontos. Az okok az érintett társadalmak számára az alighanem legfontosabb és legjelentősebb dolgok.

– „Mindent megengedni.” Fontos ez?

– Egyfajta életfelfogás, semmi több. Visszaélésekre vezet, de nem mértéktelenekre.

– És a kábítószerek?

– A kultuszukat szándékosan erősítik, sőt szítják. Rengeteg pénzre lehet szert tenni vele, de azt gondoljuk, hogy nem csak a pénzszerzés kedvéért csinálják.

Mind Robinsonra néztek, ő meg lassan megcsóválta a lejét.

– Csak úgy látszik, mintha – mondta. – Vannak, akiket letartóztatnak és elítélnek. Üldözik a kábítószerkereskedőket. De nem csak ezek vannak a dolog mögött. A kábítószerkereskedelem csak eszköz, aljas eszköz a pénzcsinálásban. Más, több is van benne.

– De ki... – Stafford Nye hirtelen megállt.

– Ki és mit és miért és hol? Az örökös kérdések. Éppen ez lesz az ön dolga, Sir Stafford – mondta Robinson. – A választ kell megtalálnia. Önnek és Mary Ann-nek. Nem lesz könnyű. És ne felejtse, hogy a világon az egyik legnehezebb feladat, a titkokat titokban tartani.

Sir Stafford érdeklődve vizsgálta Mr. Robinson kövér, sárga ábrázatát. Talán ez volt a titka Robinson uralmának a pénzpiacokon. Az volt a titka, hogy titokban tartotta a titkait. Robinson szája megint mosolyra húzódott, a fogsor megint megvillant.

– Ha az ember tud valamit – mondta –, nagy ám a kísértés, hogy kimutassa, mit tud. Vagyis beszél róla. Nem azért, hogy tájékoztasson, nem azért, mert megfizetik a tájékoztatásokat. Csakis azért, hogy megmutassa, milyen fontos ember. Ilyen egyszerű ez. Valójában – csukta le félig a szemét Robinson – a világon minden nagyon, nagyon egyszerű. Ezt nem fogják fel az emberek.

A grófnő felállt. Stafford Nye követte a példáját.

– Remélem, jól alszanak, és jól érzik magukat – mondta Robinson. – Ez a ház szerintem tűrhetően kényelmes.

Stafford Nye valami olyasfélét mormogott, hogy biztos benne, és nemsokára bebizonyosodott, hogy igaza van. Letette a párnára a fejét, és nyomban elaludt.

MÁSODIK KÖNYV

UTAZÁS SIEGFRIEDHEZ

TIZEDIK FEJEZET

NŐ A KASTÉLYBAN

I

Kijöttek az Ifjúság Ünnepi Színházából a friss éjszakai levegőre. Alattuk, az egyik kanyarban volt egy kivilágított vendéglő. A domboldalban egy másik, egy kisebb. Az áraik között volt egy kis különbség, de egyik sem volt olcsó. Renata fekete bársony estélyi ruhában volt, Sir Stafford Nye pedig frakkban, fehér nyakkendővel.

– Nagyon előkelő közönség – dörmögte oda Stafford Nye az útitársának. – Rengeteg itt a pénz. És milyen fiatal közönség. Nem is hinné az ember, hogy ezt megengedhetik maguknak.

– El lehet intézni. El is intézték.

– Ösztöndíj az ifjúság legjobbjainak? Valami ilyesféle?

– Igen.

A felfelé eső étterem felé gyalogoltak.

– Egy óra a vacsoraszünet?

– Elvben igen. Gyakorlatilag egy és negyedóra.

– A közönség javarésze – mondta Sir Stafford Nye –, sőt azt mondhatnám, hogy csaknem valamennyien őszinte zenerajongók.

– A legtöbben igen. Tudja, ez fontos.

– Hogyhogy fontos?

– Hogy a lelkesedés őszinte legyen. A mérleg mindkét serpenyőjében.

– Ezzel mit akar mondani?

– Azoknak, akik szervezik és gyakorolják is az erőszakot, az erőszakot szeretniük, akarniuk, áhítaniuk kell. Az elragadtatásnak benne kell lennie minden ütésükben, minden gyötrésükben, minden pusztításukban. A zenével ugyanígy. Fülüknek a szépség és harmónia minden másodpercét élveznie kell. Ebben a játékban nincs helye semmiféle tettetésnek.

– Elképzelhető az ilyen kettősség? Maga szerint összeegyeztethető az erőszak, a zene, a művészetek szeretete?

– Azt hiszem, igen, bár nem mindig könnyű. Sokan képesek rá. De egyszerűbb, ha nem keverik össze a kettőt.

– Jobb tehát egyszerűen, ahogy testes barátunk, Mr. Robinson mondaná? A zeneimádók imádják csak a zenét, az erőszak hívei imádják csak az erőszakot. Erre gondol?

– Azt hiszem.

– Mindent nagyon élvezek. A két napot, amit itt töltöttünk, a két estét, amit a zene élvezetének szenteltünk. Bár nem minden muzsikát élveztem. Alighanem nem elég modern az ízlésem. És nagyon érdekesnek találtam a ruhákat.

– A színpadon?

– Nem, nem, inkább a hallgatóságra gondoltam. Maga és én, grófnő, nyárspolgárok vagyunk, régimódiak. Maga az estélyi ruhájával, én a frakkommal. Kényelmetlen viselet, mindig is az volt. De a többiek, selyemben, bársonyban, a férfiak zsabós ingekben, ahogy láttam, sokszor valódi csipkékkel. És a plüss, a hajviselet, az avangard luxusa, az ezernyolcszázas évek, sőt, majdnem azt mondhatnánk, az Erzsébet-kor vagy a Van Dyke-képek luxusa.

– Ebben igaza van.

– Mégsem ébredtem rá arra, hogy mindez mit jelent. Nem tudtam meg semmit, nem jöttem rá semmire.

– Ne legyen türelmetlen. Gazdag látványosság ez, talán az ifjúság vágyai és áhítása szerint, amelyet valaki pénzel...

– De kicsoda?

– Még nem tudjuk. De meg fogjuk tudni.

– Örülök, hogy ennyire biztos benne.

Bementek az étterembe, és helyet foglaltak.

Az étel jó volt, semmiképp sem túlfinomult vagy luxusigényekre készült. Néha egy-egy ismerős vagy barát megszólította őket. Ketten felismerték Sir Stafford Nye-t, örömmel (vagy meglepődve) köszöntötték. Renatának több ismerőse akadt, hiszen sok külföldit ismert, jól öltözött hölgyek, néhány férfi is, Stafford Nye szerint német vagy osztrák, no és egy-két amerikai. Csak néhány felületes szó. Ki honnan jött vagy hova megy, hogy tetszett vagy nem tetszett a muzsika. Senki sem akart hosszabban beszélgetni, mert a vacsoraszünet nem volt valami hosszú.

Az utolsó két zeneszámra visszatértek a helyükre. Egy fiatal zeneszerző, Szolukonov szimfonikus költeménye, Az öröm szétbomlása, utána pedig a Mesterdalnokok-ból a bevonulás ünnepélyes pompája.

Kijöttek, most már az éjszakába. A kocsi, amely mindennap készen állt szolgálatukra, várt rájuk, és a falu főutcájának kicsiny, de előkelő szállodájába vitte őket. Stafford Nye elköszönt Renátától. A nő fojtott hangon válaszolt: – Hajnali négy óra. Legyen útra kész.

A nő egyenesen a szobájába ment, és becsukta az ajtót. A férfi ugyanezt tette a saját szobájában.

Pontosan három perccel négy előtt csendesen kopogtattak az ajtaján. Sir Stafford útra készen nyitott ajtót.

– A kocsi vár – mondta a nő. – Gyerünk.

II

Egy kis hegyi kocsmában ebédeltek. Az idő szép volt, a hegyek fenségesek. Stafford Nye néha azon tűnődött, hogy mit is keres ő itt. Egyre kevésbé értette az útitársát. A nő keveset beszélt. Ő meg csak nézte az arcélét. Vajon most hová viszi? És mi a célja ezzel? Végül, amikor a nap már leáldozni készült, megkérdezte: – Hová megyünk? Megtudhatnám?

– Természetesen megkérdezheti.

– De maga nem fog válaszolni.

– Válaszolhatnék. Mondhatnék elég sok mindent, de mindez nem sokat jelentene. Azt hiszem, ha az én felkészítő magyarázataim nélkül (amelyek a dolgok természeténél fogva édeskeveset jelenthetnek) érkezik meg oda, ahova megyünk, élesebbek és érdekesebbek lesznek az első benyomásai.

Elgondolkozva nézte a grófnőt. Szőrmével díszített skót szövetkabát volt rajta, és csinos, de idegen készítésű és szabású utazóruha.

– Mary Ann – mondta Sir Stafford elgondolkozva.

A mondásban egy kérdés volt elrejtve.

– Nem – hangzott a válasz. – Most nem.

– Szóval még mindig Zerkowski grólnő.

– E percben még mindig Zerkowski grófnő vagyok.

– Ez a maga világa?

– Többé-kevésbé. Gyermekkoromat a világnak ebben a részében töltöttem. Minden év őszében hosszabb időre idejöttünk egy alig néhány kilométerre levő kastélyba. Kastély.

Schloss.

A férfi mosolygott, és elgondolkozva ennyit mondott:

– Milyen pompás szó. Schloss. Milyen szilárd.

– A kastélyok manapság nem nagyon szilárdak. Többnyire romosak.

– Ez Hitler világa, igaz-e? Nem lehetünk messze Berchtesgadentől.

– Arra van, tőlünk északnyugatra.

– A maga rokonai és a barátaik elfogadták-e Hitlert? Hittek-e benne? Persze nem illik ilyeneket kérdeznem.

– Nem szerették sem őt, sem a céljait. De úgy köszöntek, hogy „Heil Hitler”. Belenyugodtak abba, ami az országban történt. Mi mást tehettek volna? Mi mást tehetett volna bárki abban az időben?

– Most a Dolomitok felé megyünk?

– Nem mindegy, hol vagyunk, vagy milyen úton járunk?

– De hát felfedező út a mienk!

– Ez a felfedezés nem földrajzi természetű. Egy személyt keresünk fel.

– Úgy érzem – és Stafford Nye felnézett az égbe nyúló hegyekre –, mintha a Hegyek híres öregemberének a látogatására készülnénk.

– Az Aszasszínok mesterét, aki kábítószerekkel kezelte a követőit, hogy azok örömmel haltak meg érte, örömmel öltek, bár tudták, hogy őket is meg fogják ölni, de hittek benne, hogy nyomban a mohamedán paradicsomba kerülnek, gyönyörű nők, hasis, érzéki álmok közé, a tökéletes és véget nem érő boldogságba.

Egy perc szünet után folytatta:

– A varázslatos szónokok! Úgy gondolom, hogy minden korszakban voltak ilyenek. Emberek, akikben olyannyira hittek, hogy készek voltak meghalni is értük. És nem csak az aszasszínok. Keresztények is.

– A vértanúk? Lord Altamount?

– Hogy kerül ide Lord Altamount?

– Mert váratlanul ilyennek láttam azon a bizonyos estén. Mintha kőből faragták volna ki. Mondjuk, egy tizenharmadik századi székesegyházban.

– Lehet, hogy valamelyikünknek meg kell halnia. Lehet, hogy többünknek is.

Egy percre elhallgatott.

– Van egy olyan dolog, ami néha eszembe jut. Egy vers az Újtestamentumból. Azt hiszem, Szent Lukács írja. Krisztus azt mondja az utolsó vacsorán a tanítványoknak, hogy ők társai és barátai, de egy közülük elárulja őt. „És a falat után akkor beméne abba a Sátán.” Vagyis egy közülünk maga az ördög.

– Lehetséges ez?

– Majdnem bizonyosan. Valaki, akit ismerünk, akiben bízunk, de aki este úgy fekszik le, hogy nem a vértanúságról álmodik, hanem harminc ezüstpénzről, és reggel, amikor felkel, már szinte a tenyerében érzi őket.

– Pénzszeretetből teszi?

– Inkább becsvágyból. De hogy ismerhetnénk fel? Hogyan lehetnénk biztosak benne? Az ördög a tömegben is mutogatná magát, tenné-venné magát, vezető szerepre törne.

Egy percre elhallgatott, aztán tűnődve folytatta:

– Volt egy barátnőm a diplomáciai testületben, aki elmondta egy német nőnek, mennyire megindítónak találta az oberammergaui passiójátékot. A német gőgösen válaszolt: „Te ezt nem érted. Nekünk, németeknek nincs szükségünk Jézus Krisztusra! Köztünk van Adolf Hitler. Nagyobb ő, mint bármelyik eddigi Jézus!” És ez a nő egy kedves, normális asszony volt. De így érzett. És vele sok-sok német. Hitler varázslatos szónok volt. Szónokolt, ezek meg hallgatták. És elfogadták a kegyetlenséget, a gázkamrákat, a Gestapo kínzókamráit.

Megvonta a vállát, majd a rendes hangján folytatta:

– Mégis furcsa, hogy azt mondta az imént, amit mondott.

– Mit?

– A Hegyek Vénét emlegette. Az asszasszínok vezetőjét.

– Azt akarja mondani, hogy létezik a híres öregember?

– Nem. Nem a Hegyek híres öregembere. De lehet, hogy létezik a Hegyek híres öregasszonya.

– A Hegyek híres öregasszonya? Vajon milyen lehet?

– Ma este megláthatja.

– Mit csinálunk ma este?

– Társasági életet élünk – mondta Renata.

– Hosszú ideje nem volt Mary Ann.

– Arra várni kell a következő repülőútig.

– Nem tesz jót az ember jellemének – töprengett Stafford Nye –, ha magasról néz le a világra.

– Társadalmilag magasról?

– Nem. Földrajzilag. Ha a hegytetőn lakik egy kastélyban, és onnan néz le a lenti világra, meg kell vetnie a közönséges halandókat, annyi biztos. Maga van fönt, maga a megtestesült nagyság. Ezt érezhette Hitler Berchtesgaden-ben, és talán az a sok kiránduló is, aki hegycsúcsokra mászik, és aztán letekint a völgybe, az embertársaira.

– Este azért vigyázzon – figyelmeztette Renata. – Kényes ügy lesz.

– Utasítások?

– Maga elégedetlen. Maga ellensége a fennálló rendszernek, a konvenciók világának. Lázadó, de titkos lázadó. Menni fog?

– Megpróbálhatjuk.

A környező világ kietlenebbé vált. A nagy kocsi kanyargott az utakon, hegyi falvakon száguldott végig, néha elképesztő távolságra nézhettek lefelé, folyókra a felcsillanó fényben, és távoli-távoli templomtornyokra.

– Hová megyünk, Mary Ann?

– Egy sasfészekbe.

A végső kanyar következett. Erdőn vezetett keresztül. Stafford Nye úgy érezte, hogy egy-egy pillanatra valamilyen rőtvadakat látott. Néha bőrkabátos embereket is, puskával a kezükben. Vadőrök, gondolta. Végül aztán egy óriási kastélyt pillantottak meg egy szirttetőn. Egy része, úgy ítélte, részben romos volt, de a nagyobb felét rendbe hozták és átépítették. Szilárd és nagyszerű, de nem hordozott semmi mának szóló üzenetet. A múlt idő hatalmát képviselte. Eltűnt időkét.

– Ez a vidék hajdan a Liechtenstolzi Nagyhercegség volt. A kastélyt Lajos nagyherceg építette ezerhétszázkilencvenben – mondta Renata.

– És ki lakik benne most? A jelenlegi nagyherceg?

– Nem. Azok már eltűntek. Elsöpörték őket.

– És akkor ki lakik benne most?

– Valaki, akinek napjainkban van hatalma – mondta Renata.

– Pénze?

– Igen. Nagyon sok pénze.

– Talán Mr. Robinsont is itt találjuk. Repülővel megelőzhetett minket.

– Biztosíthatom, a legkevésbé sem valószínű, hogy Mr. Robinson felbukkanjon itt.

– Kár – mondta Stafford Nye. – Kedvelem Mr. Robinsont. Ő aztán igazán valaki. De mondja, valójában milyen nemzetiségű?

– Ezt soha senki nem tudta. Mindenki mást mond. Egyesek szerint török, mások szerint örmény. Egyesek szerint holland, mások szerint egyszerűen csak angol. Egyesek szerint cserkesz rabszolganő volt az anyja, mások szerint orosz nagyhercegnő, indiai bégum vagy ahhoz hasonló. Senki sem tudja. Egy ismerősöm szerint skót volt, és Miss McLellannek hívták. Ez ugyanolyan valószínű, mint a többi.

Egy oszlopos előcsarnok alá futottak be. A lépcsőn két libériás jött eléjük. Tetszelgő meghajlással üdvözölték a vendégeket. Elvitték a csomagokat; jó sok csomaggal érkeztek. Stafford Nye először csodálkozott, miért is kell ennyi mindent hozniuk, de aztán kezdte felfogni, hogy időről időre szükség lesz rá. Úgy gondolta, hogy ezen az estén is. Útitársa néhány kérdés után megerősítette, hogy így is van.

Vacsora előtt, egy gong öblös hangjára találkoztak. Sir Stafford az előcsarnokban várta, hogy csatlakozhasson a lépcsőn lejövő grófnőhöz. Renátán ízléses vörös bársony estélyi ruha volt, a nyaka körül rubinok, a fején rubinos tiara. Egy lakáj sietett eléjük, mutatta az utat. Kitárta az ajtót, és bejelentette: – Zerkowski grófnő. Sir Stafford Nye.

”Itt jövünk, és remélhetőleg itt is megyünk” – mondta magában Sir Stafford Nye.

Elégedetten szemlélte ingén a zafír és gyémánt díszgombokat. A következő pillanatban azonban a meglepetéstől elállt a lélegzete. Bármit várt is, semmiképpen sem ezt. Egy hatalmas teremben álltak, rokokó székek és pamlagok között, a legfinomabb brokát-és bársonyfüggönyök előtt. A falakon képek, először nem is tudta valamennyit meghatározni, de azt azonnal felismerte (bolondja volt a festészetnek), hogy köztük van egy valódi Cézanne, egy Matisse és alighanem egy Renoir is. Elképesztő értékek.

Egy óriási, trónust idéző széken egy óriási nő ült. Egy bálnanő, gondolta Stafford Nye, mert másképp nem tudta megfogalmazni. Egy testes, hatalmas, zsírban úszó úriasszony. Kettős, hármas, talán négyszeres toka. Narancsszínű merev szaténruha. A fején ékkövekkel díszített koronaszerű tiara. Óriási volt a keze is amely a trónus karfáján nyugodott. Nagy, húsos, dagadt kéz nagy, húsos, dagadt, formátlan ujjakkal. Mindegyik ujjon, ahogy észrevette, egy-egy szolitergyűrű. Mindegyik gyűrűn, úgy vélte, egy-egy csodálatos szoliter drágakő. Egy rubin, smaragd, zafír, gyémánt, aztán egy számára ismeretlen halványzöld kő, talán krizopaz, és egy sárga, ha nem topáz, akkor sárga gyémánt. Borzalmas asszony, gondolta magában. Önnön zsírjában dagonyázik. Az arca is egyetlen fehér, ráncos, szinte a zsírtól csöpögő massza. Benne, mint egy óriási mazsolás kalácsban a mazsola, két kis fekete szem. Nagyon okos szemek, a világra nyíló, a világot megítélő szemek, az őt felmérő és megítélő szemek. Renátát mintha nem méregette volna így. Renátát már ismerte. Renata ide volt rendelve, ide volt parancsolva. A nem kívánt törlendő. Renátát utasították, hogy hozza el őt. Hogy miért? Ezt nem tudta, de biztos volt benne. És az asszony most őt nézi. Felméri. Megítéli. Olyan-e, mint amilyennek kívánta. Olyan-e, inkább így fogalmazta meg, mint amilyet a megrendelő megrendelt.

Meg kell bizonyosodnom afelől, hogy milyennek akar látni. Mindent el kell követnem, különben... Különben azt is el tudta képzelni, hogy az asszony felemeli egyik zsíros kezét a gyűrűkkel, és odaszól az egyik izmos lakájnak: „Fogjátok meg, és hajítsátok le a bástyafokról!” Ez mégiscsak nevetséges, gondolta Stafford Nye. Napjainkban már nem történhet meg ilyesmi. De hát hol is vagyok? Miféle cirkuszba, álarcosbálba, színielőadásba keveredtem?

– Nagyon pontos voltál, gyermekem.

A hang rekedt, asztmatikus volt, bár úgy ítélte, hajdan lehetett benne erő, talán még szépség is. Ma már nem. Renata előrelépett, bókolt egy kicsit. Megfogta a zsíros kezet, és udvariasan megcsókolta.

– Hadd mutassam be Sir Stafford Nye-t. Charlotte von Waldsausen grófnő.

A zsíros kéz most feléje nyúlt. Ráhajolt, ahogy a külföldiek szokták. És ekkor az asszony valami meglepőt mondott.

– Ismerem a dédnagynénjét.

Döbbenten bámult, de észrevette, hogy vendéglátója élvezi ezt, sőt el is várja, hogy ő meglepődjék. Az asszony felnevetett, furcsán, reszelősen. Nem éppen szépen.

– Mondhatnám úgy is, hogy valamikor ismertem. Sok-sok éve nem láttam már. Lánykorunkban együtt voltunk Svájcban, Lausanne-ban. Matilda. Matilda Baldwen-White.

– Nagyszerű hírrel kedveskedhetem tehát neki – mondta Stafford Nye.

– Idősebb, mint én. Egészséges?

– Korához képest igen. Csendesen él, vidéken. Reumás, artritisze van.

– Persze, az idős kor nyavalyái. Prokaininjekciókat kellene kapnia. Az ilyen magaslati helyeken ezt javasolják az orvosok. Nagyon hatásos. Tudja-e, hogy ön ide jött hozzám?

– Azt hiszem, fogalma sincs róla – mondta Sir Stafford Nye. – Csak annyit tud, hogy eljöttem a modern zene ünnepére.

– Remélem, hogy élvezte is.

– Nagyon. És az új operaház csodálatos.

– A lehető legcsodálatosabb. A bayreuthi Festspielhaus olyan mellette, mint egy óvoda. Tudja, hogy mennyibe került ennek az operaháznak a felépítése?

Az asszony több millió márkáról beszélt. Stafford Nye-nak elakadt a lélegzete, és ezt nem is akarta leplezni. Az asszony elégedetten nyugtázta a hatást.

– Pénzzel – magyarázta –, ha az ember ért hozzá, ha ítélőképessége van, mindent el lehet érni. A legjobbat is meg lehet szerezni.

Az utolsó mondatot érezhető gyönyörrel mondta ki, szinte cuppantva, Stafford Nye szerint igen kellemetlenül és kissé félelmetesen.

– Látom – mondta, és körülhordozta tekintetét.

– Szereti a szépművészeteket? Látom, hogy igen. A keleti falon van a világ legszebb Cézanne-ja. Néhányan azt mondják, hogy az, amelyik a New York-i Metropolitanban van, a címe most nem jut eszembe, hogy az különb. Nem igaz. A legszebb Matisse, a legszebb Cézanne, annak a nagy iskolának legszebb művei itt vannak. Az én hegyi fészkemben.

– Csodálatos – mondta Sir Stafford. – Igazán csodálatos.

Italokat szolgáltak fel. A Hegyek híres öregasszonya, ahogy Sir Stafford Nye megfigyelte, semmit sem ivott. Lehet, gondolta, hogy nem mer kockáztatni a magas vérnyomása és az irdatlan súlya miatt.

– És hol találkozott ezzel a gyermekkel? – kérdezte a hegynagyságú Sárkány.

Csapda? Stafford Nye nem tudta, de gyorsan határozott.

– Londonban, az amerikai nagykövetségen.

– Persze, én is erről hallottam. És hogy van... mi is a neve... igen, Milly Jean, a gazdag déli örökös? Ugye, milyen vonzó nő?

– Igazán csinos. Londonban nagy sikere van.

– Hát szegény unalmas Sam Cortman, az amerikai nagykövet?

– Nagyon megbízható férfiú. Erről biztosíthatom – mondta az udvarias Stafford Nye.

Az asszony kuncogott.

– Ó, milyen tapintatos ember! De Sam azért elég jól dolgozik. Megteszi mindazt, amit súgói szerint egy jó politikusnak meg kell tennie. És jó dolog amerikai nagykövetnek lenni Londonban. Milly Jean meg tudta ezt szerezni neki. Bármilyen nagykövetséget meg tudott volna szerezni neki, azzal a jól tömött pénztárcájával. Az apjáé Texas olajkészletének fele, hatalmas birtokai, aranybányái vannak. Mindene megvan. Ritka csúf, nyers férfi. És a lánya mégis milyen? Mint egy kedves kis arisztokrata. Nem hivalkodó, és nem gazdag. Ügyesen csinálja, nem igaz?

– Néha ez nem is olyan nehéz – mondta Sir Stafford Nye.

– És ön? Gazdag ön?

– Bár az volnék.

– Nem elég gáláns manapság a külügyminisztérium?

– Azt azért nem merném mondani. Végtére is az ember utazik, világot lát, szórakoztató emberekkel találkozik, és abból is lát valamit, ami éppen történik.

– Valamit igen. De nem mindent.

– Azt nehéz is volna.

– Akarta-e valaha azt is látni... hogyan is mondjam... ami a való életben a színfalak mögött történik?

– Az embernek akadnak elképzelései – mondta közömbös hangon.

– Azt hallottam, hogy önnel kapcsolatban ez igaz. Hogy vannak elképzelései a dolgokról. Nem szokványos elképzelései.

– Voltak ilyen pillanataim, például akkor, amikor azt mondták, hogy én vagyok a család fekete báránya – mondta Stafford Nye, és felnevetett.

Charlotte anyó pedig megint kuncogott.

– Önt nem idegesíti, ha időről időre be kell vallania valamit?

– Minek tettetni? Az emberek úgyis tudják, mit titkolunk el.

Most ránézett az asszony.

– Mit vár el az élettől, fiatalember?

Sir Stafford a vállát vonogatta. Megint rögtönöznie kellett.

– Semmit – mondta.

– Ugyan, ugyan. És ezt még el is higgyem?

– Nyugodtan. Nem vagyok törtető. Vagy talán törekvőnek látszom?

– Nem. Ezt elismerem.

Az öregasszony előrehajolt. Háromszor-négyszer becsukta és újra kinyitotta a szemét. Aztán más hangon szólalt meg. Szinte sziszegett.

– Tud-e gyűlölni? Képes-e rá?

– Gyűlölni időpocsékolás.

– Értem. Értem. Az arcán nincsenek is elégedetlen vonások. Ez igaz. Mégis azt hiszem, hogy kész elindulni egy olyan úton, amely elvezet valahová. Mosolygó képpel jár majd rajta, mintha nem is érdekelné, de a végén, ha megtalálja a megfelelő tanácsadóit, a megfelelő segítőit, mégis megkaphatja, amit akar. Ha akar valamit.

– Ami azt illeti, ki ne akarna? – rázta meg a fejét szelíden Sir Stafford. – Ön sok mindent tisztán lát. Nagyon sok mindent.

A lakájok kinyitottak egy ajtót.

– Tálalva a vacsora.

Minden nagyon szertartásosan történt. Szinte királyi pompával. A terem túlsó végében kitárultak a hatalmas ajtók. Ezek vezettek a pazarul kivilágított díszes ebédlőbe. Festett mennyezet, három gigászi csillár. Két oldalról egy-egy középkorú hölgy közeledett a grófnőhöz. Estélyi ruhában voltak, szürke hajuk gondosan ápolt, keblükön gyémántbross. Sir Stafford Nye mégis úgy érezte, hogy egy kissé a börtönőrökre is emlékeztetnek. Nem is annyira testőrök, gondolta, hanem inkább elsőrendű ápolónők, akik Grafin Charlotte egészségével ruhatárával és más intim dolgaival törődtek Tiszteletteljes meghajlás után mindketten a trónoló nő válla és könyöke közé csúsztatták a kezüket. A hosszas gyakorlat könnyedségével – ebben a grófnő is legjobb tudása szerint segédkezett – méltóságteljesen talpra is állították.

– Induljunk vacsorázni – mondta Charlotte.

Õ vezette a társaságot a két segítő személlyel. Állva még inkább valami támolygó hájtömegnek tetszett, de még mindig volt benne méltóság. Nem lehetett úgy elkönyvelni, mint aki egyszerűen csak egy hájas vénasszony. Valaki volt, tudta, hogy valaki, és valaki is akart lenni. Sir Stafford és Renata követte a három asszonyt.

Mikor a hatalmas ajtókon keresztül beléptek az ebédlőbe, Sir Stafford úgy érezte, hogy ez inkább lovagterem, mint ebédlő. Testőrség is volt benne. Magas, szőke, jóképű fiatalemberek. Valamilyen egyenruhába voltak bújtatva. Charlotte beléptekor kardcsörgés: valamennyien kardot rántottak. Alagutat formáltak a fejük fölött, és Charlotte, összeszedve magát, megszabadulva kísérőitől végighaladt rajta, egyedül lépkedett az asztalfőhöz helyezett hatalmas, aranydíszes, aranyos brokáttal behúzott karosszékhez. Olyan volt, mint egy esküvői bevonulás, gondolta Stafford Nye. Katonai vagy haditengerészeti. Ez esetben katonai, szigorúan katonai. Csak éppen a vőlegény hiányzott.

A testőrök remek fizikumú fiatalemberek voltak, szerinte mindannyian harminc évnél ifjabbak. Csinosak, majd kicsattantak az egészségtől. Nem mosolyogtak, komolyan álltak – kereste a megfelelő szót –, odaadóan. Nem is annyira katonai felvonulás, inkább vallási körmenet. Megjelentek a felszolgálók is, régimódi étekfogók, Stafford Nye érzése szerint a Schloss régmúltjába, az 1939 előtti időkbe tartozók. Olyan volt az egész, mint egy nagyszerű történelmi életkép. És az uralkodója, aki ott ült az asztalfőn a karosszékben vagy trónuson (nevezzük, ahogy akarjuk) nem királynő vagy császárnő volt, hanem egy figyelemre méltóan elhízott és végtelenül rút éltes dáma. Kicsoda is ő? Mit csinál itt? És miért?

Mire való ez a jelmezes mulatság, ez a testőrség, talán biztonságiakból? Érkeztek a többi vacsoravendégek is, meghajoltak a trónoló monstrum előtt, és leültek a helyükre. Frakkban, estélyi ruhában. Bemutatásukra nem került sor.

Stafford Nye sokéves tapasztalata alapján elkezdte besorolni a vendégeket. Sokfélék voltak. Nagyon sokfélék. Jogászok, ebben biztos volt. Sok jogász. Aztán bankárok és pénzemberek. Katonatisztek polgári öltözékben. Az udvartartás alkalmazottai, de a régimódi hűbéri értelmezés szerint azok, „akik az asztal vége felé ülnek”.

Következhettek az ételek. Egy hatalmas aszpikos vaddisznófej, szarvashús, üdítően hideg citromsörbet és egy pompás tortaépítmény, hihetetlen gazdagságú leveles tésztából alkotott remekmű.

A hatalmas asszony evett. Mohón, éhesen, élvezve az ételt. Aztán egy újabb hang, odakintről. Egy autócsoda elképesztő motorjának a hangja. Egy fehér villanás az ablak előtt. A teremben felhangzott a testőrök csatakiáltása: – Heil! Heil! Heil Franz!

Az ifjú testőrség a begyakorlott katonai díszelgés könnyedségével vonult be. Mindenki felállt. Csak az öregasszony nem mozdult, felszegett fejjel ült a baldachinos emelvényén. Új izgalom töltötte be a termet, vélte Stafford Nye.

A többi vendég, az udvartartás további tagjai, ha ugyan azok voltak, olyan hirtelen tűntek el, hogy Stafford a fal repedéseiben eltűnő gyíkokhoz hasonlította őket. Az aranyhajú ifjak más rendbe álltak, kardot rántottak, tisztelegtek patrónájuknak, aki válaszul fejet hajtott. A kardokat elrejtették, az engedelemmel élve hátraarcot csináltak, és kivonultak a teremből. Az asszony követte őket a szemével, majd előbb Renátához, utána pedig Stafford Nye-hoz fordult.

– Mit szóltok hozzájuk? – mondta. – A fiaim, ifjú daliáim, gyermekeim. Igen, a gyermekeim. Milyen szóval lehet jellemezni őket?

– Egy szóval: fenségesek – mondta, mintha királyhoz beszélne. – Fenségesek, felséges asszonyom.

– Ó!

Megint fejet hajtott. Mosolygott, és a ráncok az egész arcát behálózták. Olyan lett tőle, mint egy krokodil.

Rémes asszony, gondolta Sir Stafford, rémes, lehetetlen, színpadias asszony. Vajon valóság-e ez az egész? El sem hitte. Az ünnepi játékok terme, és éppen előadást tartanak benne.

Megint kitárultak az ajtók. A felsőbbrendű emberek aranyhajú ifjú csapata bevonult. Most nem rántottak kardot, hanem énekeltek. Elképesztően szép hangszínnel, elképesztően szép hangon.

Stafford Nye hihetetlen gyönyört érzett a sokévi popzene után. Iskolázott hangok. Nem rekedt óbégatás. Mesterek műhelyében iskolázott dalnokok. Nem erőltethették túl a hangszálaikat, nem eshettek ki a zene előírásaiból. Lehet, hogy az Új Világ új harcosai voltak, de nem új dalokat énekeltek. Sir Stafford ismerte ezeket a dalokat. Először a Mesterdalnokok versenydalának feldolgozása. A teremben valahol, talán a mennyezet alatt körbefutó galérián rejtőzik ez a zenekar, gondolta. Különböző Wagner-zenék feldolgozásait hallotta. A versenydal lassan a rajnai sellők énekévé alakult át.

A testőrség megint kettős sorfalat állt, mintha valaki bevonulására várna. Most nem a testes császárné vonult be, ő csak ült az asztalfőn, és várta azt, aki érkezik.

Aki meg is érkezett. A zene megint változott. Egy olyan dallam következett, amelyet Stafford Nye betéve tudott. Az ifjú Siegfried muzsikája. Siegfried kürtjének dallama, fiatalon, diadalmasan, az új világot idézve fel, amelyet ez az ifjú Siegfried meg fog hódítani.

Követőinek sorfala között bevonult a legszebb fiatalember, akit Stafford Nye valaha látott. Aranyhajú, kék szemű, tökéletesen arányos, mintha egy varázsló pálcája hívta volna elő a regék világából. Mítosz, hősi élet, feltámadás, újraszületés – mind hirtelen megjelent a teremben. Ennek az ifjúnak a szépségével, erejével, képtelen magabiztosságával és gőgjével.

Elvonult a testőrök sorfala közt, megállt a trónján ülő rettenetes női hegy előtt, térdet hajtott, és az asszony kezét a szájához emelte. Utána felállt, köszöntésre emelte a karját, és azt kiáltotta, amit a többiektől már hallott Stafford Nye.

– Heil! – A furcsa németségből Stafford Nye valami olyasfélét hallott ki: – Heil a hatalmas anyának!

Aztán egyikükről a másikukra nézett az ifjú hős. Renátát mintha felismerte volna, bár meglehetősen közönyösen, de amikor Stafford Nye-ra nézett, határozott érdeklődés volt vizsgáló szemében. Vigyázzunk, gondolta Stafford Nye. Vigyázzunk! Most jól kell játszania a szerepét. Azt, amit elvárnak tőle. Csak hát mi a csuda az a szerep? Mit keres itt? Mit akar itt ez a lány meg ő? Miért jöttek ide?

A hős megszólalt:

– Á, vendégeink vannak! – majd annak a fiatalembernek a mosolyával, aki tudja, hogy mindenki másnál különb a világon, hozzátette: – Üdvözlet a vendégeknek. Üdv mind a kettőjüknek!

Valahol a kastély mélyén megkondult egy harang. Nem temetési harang volt, hanem kötelességre hívó. Monostori harang, amely áhítatra hív.

– Ideje aludni – mondta a vén Charlotte.

– Aludni. Holnap tizenegykor találkozunk.

Renatára és Sir Stafford Nye-ra nézett:

– Megmutatják a szobáikat. Remélem, jót fognak aludni.

Királyi elbocsátás.

Stafford Nye látta, hogy Renata fasiszta köszöntésre emeli a karját, ez azonban nem Charlotte-nak, hanem az aranyhajú fiatalembernek szólt. Valami olyasfélét is mondhatott, hogy: „Heil Franz Josef!” Utánozta a karmozdulatot, és ő is kimondta, hogy: „Heil!”

Charlotte megint hozzájuk fordult.

– Nem akarják a holnapi napot egy kis erdei lovaglással kezdeni?

– Az volna a lehető legjobb – mondta Stafford Nye.

– És te, gyermekem?

– Én is ezt gondolom.

– Nagyszerű. Meg lesz szervezve. Jó éjszakát mindkettőjüknek. Örülök, hogy itt láthatom önöket. Franz Josef, szabad a karodat? A kínai budoárba megyünk. Sok mindent meg kell beszélnünk, és neked holnap korán kell indulnod.

A lakájok Renátát és Stafford Nye-t a lakosztályaikba kísérték. Nye a küszöbön egy pillanatra megállt. Beszélhetnek-e néhány szót egymással? Aztán ellene döntött. Jobb óvatosnak lenni, amíg a kastély falain belül vannak. Az ember sohasem tudhatja. A szobákban lehallgató lehet.

Előbb-utóbb azonban mégis meg kell kérdeznie egyet-mást. Bizonyos dolgok új és kínos érzéseket támasztottak az agyában. Rábeszélték-e, elcsábították-e valamire? Ki és mire?

A hálószoba szép volt, de nyomasztó is. A részben antik szatén-és bársonyfüggönyök fűszerekkel tompított dohos szagot árasztottak. Vajon hányszor járhatott itt Renáta?

TIZENEGYEDIK FEJEZET

IFJAK ÉS SZÉPEK

Mikor Sir Stafford befejezte a reggelijét másnap a földszinti reggelizőszobában, Renata már várta. A lovak ott álltak az ajtó előtt.

Mind a ketten hoztak lovaglóöltönyt. Előrelátóan határozták meg, mi mindenre lesz szükségük.

Lóra szálltak, és a bevezető úton indultak el. Renata a lovásszal beszélgetett.

– Azt kérdezte, velünk tartson-e, de én nem tartottam szükségesnek. Elég jól ismerem az itteni ösvényeket.

– Értem. Járt már itt?

– Az utóbbi években nem sokszor. De korábbról jól ismerem ezt a helyet.

Sir Stafford vizsgáló tekintetet vetett Renatára, de a nő nem nézett vissza rá. Mellette lovagolt, figyelte a profilt, a vékony sasorrot, a karcsú nyakon büszkén ülő fejet. És látta, hogy a nő remekül lovagol.

Mégis volt valami rossz érzése ezen a reggelen. Nem tudta, miért.

Visszagondolt a repülőtéri várócsarnokra. Az asszonyra, aki megállt mellette. A sörre az asztalon... Nem volt semmi kellemetlenség benne, sem akkor, sem később. Vállalta ezt a kockázatot. De miért támadt benne most ez a nyugtalanság, amikor minden a múltba hullott már?

A fák között léptettek, aztán rövid vágtára váltottak. A birtok is, az erdő is gyönyörű volt A távolban valamilyen szarvas állatok bukkantak fel. Igazi paradicsom egy sportember számára, igazi paradicsom a hajdani életmód kedvelői számára, igazi paradicsom... de mi volt is a paradicsomban? Kígyó? Igen, így kezdődött minden, a Paradicsommal és a kígyóval. Meghúzta a kantárt, a lovak lépésre igazították a járásukat. Egyedül volt Renátával – mikrofonok és beszédes falak nélkül. Elérkezett a kérdezősködés pillanata.

– Ki ez az asszony? – kérdezte izgatottan. – Mi ez az asszony?

– Erre könnyű felelni. Szinte hihetetlenül könnyű.

– Vagyis?

– Olaj. Réz. Dél-afrikai aranybányák. Fegyvergyárak Svédországban. Urániumlelőhelyek északon. Atomenergia, hatalmas kobaltkészletek. Mindez együtt.

– Mégis alig-alig hallottam róla. Nem ismertem a nevét, nem tudtam...

– Nem akarta, hogy az emberek tudják.

– Titokban lehet az ilyesmit tartani?

– Könnyen, ha van hozzá elég réz és olaj és fegyvergyár és atomenergia és a többi. A pénz remek hírverő, de a pénz titkot is tud tartani, elpalástol sok mindent.

– De mégis hova tehetném ezt az asszonyt?

– Az apja amerikai volt. Vasútvonalak leginkább. Valószínűleg chicagói disznók is. Vissza kell menni a történelembe, hogy megtudjuk. Német asszonyt vett el. A nőről már bizonyára hallott. A „Kövér Belinda”, ez volt a beceneve. Fegyverek, hajók, Európa gazdasági ereje. És ő volt az apjának egyedüli örököse.

– Kettejük hihetetlen gazdagsága – mondta Sir Stafford Nye. – Vagyis hatalma. Erről beszél?

– Igen. De ez az asszony nem csak örökölt dolgokat. Pénzt is tudott teremteni. Észt is örökölt, ő maga is nagy vagyonteremtő volt. Amihez hozzányúlt, mind arannyá változott. Óriási pénzzé, ő pedig mindezt befektette. Kért ugyan tanácsokat, hallgatott más emberekre, de a végén mindig ő hozta meg a döntéseket. És mindig helyeseket. Mindig hozzá tudott adni a vagyonához, szinte hihetetlenül. A pénz pénzt fial.

– Igen, ezt értem. A vagyon, ha bőségesen rendelkezésre áll, gyarapodni szokott. De végül is mit akar ez az asszony? Mi van a kezében?

– Most mondta. Hatalom.

– És itt él?

– El szokott menni Amerikába és Svédországba. Igen, utazik, de nem gyakran. Itt szeret lenni, mint egy nagy pók a háló közepén, kezében tartva a szálakat. A pénzvilág szálait. Más szálakat is.

– Mikor arról beszél, hogy más szálakat is...

– Művésziket. Zeneieket, képekét, tollforgatókét. Emberi lényekét. Fiatalokét.

– Igen. Ezt látni is lehetett. Azok a képek., gyönyörű gyűjtemény.

– A Schloss felső szintjein vannak még galériák. Rembrandtok, Giottók, Raffaellók. És ékszergyűjtemények. A világ talán legszebb ékkövei.

– És mindez egy csúf hájas vénasszonyé. Boldog vele?

– Még nem. De majd az lesz.

– Mi hiányzik neki? Mit akar még?

– Szereti az ifjúságot. Ez is hatalomgyakorlás. Kézben tartani az ifjúságot. A világ most tele van lázadó fiatalokkal. Ezt elő is lehet mozdítani. Modern filozófia, modern gondolatok. írók és más hasonlók, akiket ő fizet és használ.

– De hogyan...

Hirtelen elhallgatott.

– Nem mondhatom meg, mert nem tudom a választ. Hallatlanul elágazó szervezet. Bizonyos értelemben ő van mögötte, furcsa jótékonysági akciókat támogat, őszinte idealista emberbarátokat is, óriási ösztöndíjakat osztogat diákoknak, művészeknek, íróknak.

– És mégis azt mondja, hogy nem egészen...

– Mert a dolog még nincs készen. Nagy felfordulást, földrengést terveznek. Hisznek benne, az új világban, az új mennyországban. Évezredek óta ezt ígérik a vezérek. Ezt ígérik a vallások, azok, amelyek messiásokat támogatnak, azok, amelyek a törvényeket akarják újraértelmezni, mint megannyi Buddha. Ezt ígérik a politikusok. A könnyen megszerezhető másvilági gyönyöröket, amelyekben az asszasszínok hittek, amelyet a Hegyek Véne megígért, és bizonyos szempontból meg is adott nekik.

– Ő áll a kábítószerek mögött is?

– Igen. De nem meggyőződésből. Csak azért, hogy maga alá hajtson embereket. És azért is, hogy megsemmisítsen embereket. A gyengéket. Azokat, akik semmire sem jók, pedig ígéretesen indultak. Ó soha nem élt kábítószerekkel. Nagyon erős. De a kábítószerek könnyebben és természetesebben végeznek a gyengékkel, mint bármi más.

– És az erőszak? Mi van az erőszakkal? Hiszen nem lehet mindent propagandával elintézni.

– Természetesen nem. A propaganda csak az első lépés. De hatalmas fegyverzet épül ki mögötte. Fegyverek, amelyek elnyomott országokba mennek, onnan pedig tovább. Tankok, ágyúk, atomfegyverek özönlenek Amerikába, Óceániába és Dél-Amerikába. Dél-Amerikában nagyon sok minden kialakulóban van. Fiatal fiúk és lányok gyakorolnak és készülődnek. Hatalmasak a fegyverarzenálok... biológiai fegyverek is.

– Hátborzongató. Honnan tudja ezeket, Renata?

– Részben onnan, hogy elmondták nekem. Részben azért, mert részem volt abban, hogy ez bebizonyosodjék.

– De maga? Maga és... ő?

– Minden nagy eszme és terv mögött nevetséges dolgok húzódnak meg – nevetett fel Renata. – Annak idején szerelmes volt a nagyapámba. Ostoba história. Nagyapám a világnak ebben a szögletében élt. A kastélya alig egy vagy két kilométerre van innen.

– Ő is ilyen lángeszű volt?

– Egy csöppet sem. Csak éppen jó sportember volt. Csinos, léha, de a nők imádták. És emiatt ez a nő bizonyos értelemben az én védnököm. Én pedig a megtért bárány, a rabszolga. Neki dolgozom. Embereket szerzek neki. Teljesítem a parancsait a világ bármely részén.

– Valóban?

– Mit akar ezzel mondani?

– Eltűnődtem – mondta Sir Stafford Nye.

Valóban eltűnődött. Renátára gondolt, azután megint a repülőtérre. Ő most Renátának és Renátával dolgozik. Elhozta ide a kastélyba. Ki mondta neki, hogy ezt megtegye? A kövér Charlotte a pókháló közepéről? Sir Stafford-nak egyes diplomáciai körökben az volt a híre, hogy nem teljesen megbízható. Hasznos lehet ezeknek az embereknek, de csak kis dolgokban, megalázó módon. Hirtelen számos kérdőjel ötlött fel a fejében: Renata??? Kockázatot vállaltam érte a frankfurti repülőtéren. Jól tettem. Nem volt semmi baj. Semmi sem történt velem. De mindennek ellenére, gondolta, ki ez a nő? Mi ez a nő? Nem tudom. Nem vagyok biztos benne. Senkiben a világon nem lehet manapság bízni. Senkiben. Lehet, hogy megmondták neki, szerezzen meg engem. Remekül kitalálták azt a frankfurti ügyet, ha az volt a cél, hogy a markába kaparintson engem. Jól illett az én kockázatokat vállaló hírnevemhez, és a bizalmamat is sikerült megszereznie. Bízom benne.

– Vágtassunk egy kicsit megint – mondta a nő. – Hosszú idő óta lépésben járnak a lovak.

– Azt még nem kérdeztem meg, mi a maga szerepe mindebben.

– Utasításokat kapok.

– Kitől?

– Ellenzék is van. Mindig van ellenzék. Vannak emberek, akik gyanakvással szemlélik az eseményeket, azt, hogyan akarják megváltoztatni a világot, hogyan akarják elérni ezt pénzzel, gazdagsággal, fegyverekkel, idealizmussal és a hatalom trombitaszavaival. Vannak emberek, akik azt akarják, hogy ez ne történjék meg.

– És maga ezekkel van?

– Azt mondom.

– Hogy értsem ezt, Renata?

A nő megismételte:

– Azt mondom.

A férfi tovább kérdezett:

– A tegnap esti fiatalember...

– Franz Josef?

– Ez a neve?

– Ezen a néven ismerik.

– Ezek szerint van egy másik neve is?

– Gondolja?

– Ő az ifjú Siegfried, nem igaz?

– Ennek tartja? Észrevette, hogy ez akar lenni, hogy ezért dolgozik?

– Azt hiszem. Fiatal. Fiatal hős. Árja fiatal hiszen a világnak ebben a részében annak kell lennie. Még mindig erről van szó. Felsőbbrendű faj, felsőbbrendű ember. Árja származásúnak kell lennie.

– Igen, ez Hitler idejéből megmaradt. Ezt nem mindig hirdetik, és a világ más részein nem is nagyon hangsúlyozzák. Az egyik fő fészkük Dél-Amerika. Peru, meg Dél-Afrika.

– És mit csinál az ifjú Siegfried? Azon kívül, hogy szép, meg hogy kezet csókol a védangyalának?

– Ó, kitűnő szónok. Mondja a magáét, és a követői mindhalálig követnék.

– Igaz ez?

– Hisz benne.

– És maga?

– Azt gondolom, hogy hihetnék – mondta Renata, és folytatta: – A szónoklás igazán riasztó tudomány. Mi mindent tehet a hang, a szó, a nem is nagyon meggyőző szó. Az számít, ahogy mondják. A hangja olyan, mint a harangoké, a nők sírnak, sikoltoznak, ájuldoznak, ha hallják. Meglátja. És észrevehette, hogy Charlotte testőrei hogy kiöltöztek. Mostanában az emberek szeretnek ki-vagy beöltözni. Szerte a világon látni lehet őket a választott ruháikban. Néhányukat hosszú hajjal és szakállasan, a lányokat lobogó fehér hálóingekben, és a békéről és a szépségről beszélnek, hogy milyen csodálatos lesz az ifjúság világa, amely az övék lesz, mihelyt eleget elpusztítanak a régi világból. Az ifjúság hazáját az ír-tengertől nyugatra képzelték el. Egyszerű országnak, nem olyannak, mint amilyet most terveznek. Az még ezüst föveny volt, napsütés, énekszó a hullámok között... Most anarchiát akarnak, mindent szétzúzni, elpusztítani. Csak az anarchia elégíti ki ezeket a menetelüket. Riasztó és csodálatos anarchia, tele erőszakkal, kínokkal és szenvedéssel...

– Ilyennek látja a mai világot?

– Néha.

– És nekem mi lesz a következő feladatom?

– Kövesse a vezetőjét. Én vagyok ez az útikalauz. Én is elviszem a pokol bugyráig, mint Vergilius Dantét. Megmutatom azokat a kegyetlenséget, fájdalmat és erőszakot, amelyet istenítenek, és részben az SS régi filmjeiről másoltak. És megmutatom a békéről és paradicsomi gyönyörűségről szóló nagy álmokat. Nem tudja majd, hogy melyik micsoda, és melyik melyik. De a végén választania kell.

– Bízhatom magában, Renata?

– Döntse el. Elfuthat tőlem, ha akar, vagy velem maradhat, és látni fogja az új világot. Olyannak, amilyennek tervezik.

– Pappendekli – mondta Sir Stafford Nye heveskedve.

A nő kérdő pillantást vetett rá.

– Alice Csodaországban. A levegőbe emelkedő pappendekli kártyák. Ott repkednek. Királyok, dámák, bubik. Mindenféle dolgok.

– Mit... pontosan mire gondol?

– Hogy hamis az egész. Szemfényvesztés Az egész vacak dolog szemfényvesztés.

– Bizonyos értelemben igen.

– Mindenki jelmezben van, és színházasdit játszik. Ugye, közelebb vagyok már a dolgok megértéséhez?

– Igen is, nem is.

– Egy dolgot szeretnék még megkérdezni, mert nem hagy nyugodni. Magát Charlotte anyó utasította, hogy hozzon el engem ide. Miért? Mit tudott rólam? Mit akar belőlem csinálni?

– Nem tudom pontosan. Valószínűleg valamilyen szürke eminenciást, aki a háttérben működik. És ez nagyon megfelel magának.

– De hát nem tud rólam semmit!

– Jaj nekem! – kacagott fel Renata. – Igazán nevetséges! Újra meg újra a régi ostobaság.

– Nem értem magát, Renata.

– Mert annyira egyszerű az egész. Mr. Robinson bezzeg értené.

– Kegyeskednék végre megmagyarázni, miről is beszél?

– A régi nóta. Nem az számít, ki maga. Az számít, kit ismer. A maga dédnagynénje és a nagy Charlotte együtt jártak iskolába.

– Úgy érti, hogy...

– Együtt voltak lányok.

Sir Stafford rámeredt Renatára. Aztán hátracsapta a fejét, és kitört belőle a kacagás.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

UDVARI BOLOND

Délben hagyták el a kastélyt, miután búcsút vettek vendéglátójuktól. Lekocsiztak a kanyargós úton, maguk mögött hagyva a magasan fekvő kastélyt, és végül, többórányi autózás után megérkeztek a Dolomitok egyik rejtekébe – egy hegyi amfiteátrumba, ahol különböző ifjúsági szervezetek gyűléseket, hangversenyeket és összejöveteleket szoktak tartani.

Renata, a vezetője tehát ide hozta, Sir Stafford pedig a csupasz sziklán ülve nézte, figyelte, mi történik itt. Most már többet értett meg abból, amit a nő reggel beszélt neki. Ez a tömeggyűlés mozgalmas volt, mint minden más tömeggyűlés, tartsák azt akár bibliamagyarázó prédikátorok a Madison Square-en, vagy egy walesi templom árnyékában, vagy egy futballpálya közönsége előtt, vagy azokon az óriástüntetéseken, amelyek végül megtámadják a követségeket, rendőrséget, egyetemeket, általában mindent.

Azért hozta ide, hogy láthassa, mit jelent az a mondás, hogy „Ifjú Siegfried”.

Franz Josef, ha ugyan ez volt a neve, a tömegnek szónokolt. Hangja, felerősödve, elhalkulva, furcsán izgató módon az érzelmekre hatva lebilincselte a fiatal férfiak és nők moraj ló, szinte nyöszörgő tömegét. Minden szava, amit kimondott, mintha jelentőséggel lett volna tele, és lenyűgöző hatású volt. A tömeg úgy reagált rá, mint valami zenekar. A hangja volt a karmesteri pálca. De mégis, mit mondott ez a fiú? Nem emlékezett a szavaira, amikor a beszéd véget ért, de tudta, hogy izgalmas volt, ígéretes, lelkesedést csiholó. És most vége. A tömeg körülözönlötte a sziklaemelvényt, ünnepelt, kiabált. Néhány lány sikoltozott lelkesedésében. Néhányan el is ájultak. Micsoda világ ez a mai, gondolta. Mindent és minden másodpercet az érzelmek felkorbácsolására használtak ki. Fegyelem? Önfegyelem? Nincs rájuk semmi szükség. Az a fontos, hogy érezzenek az emberek.

Mivé teszik ezek a világot, gondolta Stafford Nye.

Vezetője megérintette a karját, és lassan kiszabadultak a tömegből. Megtalálták a kocsijukat, és a helyi utakat jól ismerő sofőr egy városba, egy hegyoldali fogadóba vitte őket. Szobáik már le voltak foglalva.

Egy jól kitaposott ösvényen kisétáltak a fogadóból, és találtak is feljebb egy ülőhelyet. Néhány percig csendesen üldögéltek. Aztán Stafford Nye megint csak azt mondta: – Pappendekli.

Vagy öt percen keresztül csak bámultak le a völgybe. Aztán Renata megszólalt: – Nos?

– Tulajdonképpen mit kérdez?

– Mit gondol arról, amit megmutattam magának?

– Nem győzött meg – mondta Stafford Nye.

Sóhaj, váratlan és hosszú sóhaj.

– Reméltem, hogy ezt mondja.

– Semmi sem igaz benne. Gigászi előadás. Előadás, amit valaki megrendezett. Lehet, hogy egy egész rendezőcsoport. Az a terebélyes hölgy fizeti, béreli a rendezőt. De a rendezőt nem láttuk. Csak a főszereplőt.

– Mi a véleménye róla?

– Ő sem valódi – mondta Stafford Nye. – Csak színész. Remek színész, elsőrendű rendező kezében.

A válasz meglepte. Renata nevetett. Fel is pattant. Hirtelen izgatott lett, boldog – és ugyanakkor enyhén ironikus is.

– Tudtam – mondta. – Tudtam, hogy átlát rajta. Tudtam, hogy szilárd lábakon áll. Hogy felismer mindent, amivel találkozik az életben. Tudja, hogy mi a hamis, és mindent és mindenkit a való értéke szerint ítél meg. Nem kell Stratfordba menni és Shakespeare-darabokat nézni ahhoz, hogy megmondhassuk, mi a maga szerepe. A királyok, a nagyurak mindig tartottak udvari bolondot. Az udvari bolond mondta meg a királynak az igazat, ő beszélt a józan ész nevében, és kicsúfolta azt, amit mások elhittek.

– Szóval ez vagyok én? Udvari bolond?

– Hát nem érzi? Ezt kerestük. Erre van szükségünk. „Pappendekli, kartonpapír”, ezt mondta. Nagyszerű, remekül rendezett, hatásos előadás! És mennyire igaza van! De az emberek rászedhetők. Azt hiszik, ez valami isteni vagy ez valami ördögi, vagy ez valami nagyon fontos. Pedig nem az. Csak ki kell találni, hogy mutassuk meg az embereknek, hogy az egész dolog szamárság. Egyszerűen szamárság. És mi, maga meg én, ezt fogjuk megtenni.

– Úgy gondolja, hogy a végén mi majd az egészet leleplezzük?

– Tudom, hogy valószínűtlennek látszik. De ha az emberek egyszer rájönnek, hogy valami nem valódi, hogy az egész csak szemfényvesztés... nos, akkor...

– A józan ész szent szövegét szeretné terjeszteni?

– Dehogyis! – mondta Renata. – Ki hallgatná meg?

– Most még nem.

– Nem. És ezért bizonyítékokra van szükség. Tényekre. Az igazságra.

– Van ilyesmi a kezünkben?

– Igen. Például az, amit Frankfurton át hazahoztam. Amit a maga segítségével Angliába tudtam vinni.

– Nem értem.

– Még nem. De meg fogja érteni. Mert most szerepet kell játszanunk. Hajlandók és készek vagyunk rá, hogy beavassanak minket. Szinte könyörgünk érte. Imádjuk az ifjúságot. Hívei, sőt hívői vagyunk az ifjú Siegfriednek.

– Maga bizonyára meg is tudja tenni ezt. Magamban már nem vagyok ennyire biztos. Sosem voltam sikeres, mint „követő”. Az udvari bolond nem követő. Ő a nagy leleplező. És ezt pillanatnyilag nem sokra becsülik.

– Természetesen nem. Ne is mutassa ki ezt az oldalát. Kivéve, persze, ha a főnökeiről vagy feletteseiről beszél, politikusokról, diplomatákról, a külügyminisztériumról, a kormányzatról és a hasonlókról. Ott legyen keserű, rosszindulatú, szellemes, kissé még kegyetlen is.

– Nem látom tisztán ebben a világméretű keresztes hadjáratban a magam szerepét.

– Pedig ősi szerep, mindenki megérti és méltányolja. Akad itt valami a maga számára. Ezt játssza el. Magát mindeddig nem becsülték kellőképpen, de most az ifjú Siegfried és eszmerendszere jutalommal kecsegteti. Mivel maga mindent elmond neki a hazájáról, amit tudni akar, hatalmi pozíciót fog ígérni magának az elkövetkező szépséges időkben.

– Azt állítja, hogy ez az egész világméretű. Igaz ez?

– Természetesen. Olyan, mint a hurrikánok, tudja, amelyikeknek nevük van, Flora vagy Little Annie. Jönnek délről vagy nyugatról, vagy keletről, vagy északról, és mindent elpusztítanak. És mind ezt akarják. Európában, Ázsiában, Amerikában. Talán Afrikában is, bár ott még kevesebb a lelkesedés. Még újak a hatalomban, a haszonszerzésben és a hasonlókban. Igen, ez bizony világméretű. A fiatalok csinálják, az ifjúság heves indulataival. Nincs elég ismeretük, nincs elég tapasztalatuk, de vannak jelszavaik és indulataik, és mögöttük ott a pénzvilág. Pénzfolyók, pénzáradatok. Túlontúl materialista lett a világ, valami mást akartunk, hát most megkaptuk. De mert a gyűlölködésen alapszik, nem vezet sehova. El sem tud szakadni a földtől. Emlékezzék, 1919-ben mindenki azt mondta sugárzó arccal, hogy a kommunizmus mindent megold. Hogy a marxi igazságok új mennyországot hoznak le az ugyancsak új földre. Rengeteg nemes gondolat akadt. De hát kivel is lehet ezeket a tanokat a valóságba átültetni? Ugyanazokkal az emberi lényekkel, akikkel eddig is mindig. Meg lehet teremteni a harmadik világot, legalábbis mindenki ezt hajtogatja, de abban ugyanolyan emberek lesznek, mint az első világban vagy a második világban, akárhogy nevezzük is ezeket. És ha ugyanolyan emberek fogják intézni a dolgokat, ugyanúgy is fogják intézni. Elég belekukkantani a történelembe.

– És belekukkant bárki is napjainkban a történelembe?

– Nem. Szívesebben néznek előre, az ismeretlen jövendőbe. Valamikor a tudomány minden kérdésre választ akart adni. Freud tanítása és az el nem nyomott szex lesz minden emberi nyomorúságra a válasz. Nem lesznek elmeháborodott emberek. Ha valaki azt merte volna mondani, hogy az ideggyógyintézetek még zsúfoltabbak lesznek a tilalmak feloldása után, senki nem hitt volna neki.

Stafford Nye félbeszakította.

– Szeretnék tudni valamit... – kezdte.

– Mit?

– Hogy hova megyünk legközelebb.

– Dél-Amerikába. Valószínűleg útba ejtve Pakisztánt vagy Indiát. És feltétlenül el kell mennünk az Egyesült Államokba is. Rengeteg olyan dolog fortyog ott, ami nagyon érdekes. Kivált Kaliforniában...

– Az egyetemeken? – sóhajtotta Sir Stafford. – Annyira unom az egyetemeket. Mindig csak ismételgetik önmagukat.

Néhány percig csendben voltak. A fény fogyatkozni kezdett, de a hegytető vörös fényben úszott.

Stafford Nye elrévedve mondta:

– Ha zenét rendelhetnék most, ebben a pillanatban, tudja-e, hogy mit rendelnék?

– Wagnert? Vagy talán már elszabadult Wagnertől?

– Nem. Igaza van, megint csak Wagnert. Hans Sachsot, ahogy üldögél a bodzafa alatt, és azt mondja a világról: „Wahn, Wahn, überall Wahn!”

– Találó. És a zene is csodálatos. De mi nem vagyunk bolondok. Mi vagyunk a józanok.

– Dicséretesen józanok – mondta Stafford Nye. – Éppen emiatt lesznek nehézségeink. De még van valami, amit tudni szeretnék.

– Tessék.

– Talán el sem árulja nekem. Pedig tudnom kellene. Lesz valami örömünk abban a rémes munkában, amivel megpróbálkozunk?

– Magától értetődően. Miért is ne?

– „Wahn, Wahn, überall Wahn.” De azért élvezni fogjuk. Vajon hosszú lesz-e az életünk?

– Nem valószínű – mondta Renata.

– Ez az! Magával vagyok, bajtársam és vezetőm. De vajon jobb lesz-e a világ erőfeszítéseink nyomán?

– Nem hiszem. De talán kedvesebb lesz. A mostani vakhitekben semmi kedvesség sincs.

– Jól van! – mondta Stafford Nye. – Harcra fel!

HARMADIK KÖNYV

OTTHON ÉS IDEGENBEN

TIZENHARMADIK FEJEZET

TANÁCSKOZÁS PÁRIZSBAN

Öt férfi üldögélt egy párizsi szobában. A szoba számos történelmi találkozót ért már meg. Sokat is. Ez a találkozó több szempontból is rendhagyó volt, de azért történelminek ígérkezett.

Monsieur Grosjean elnökölt. Zavarban volt, tőle telhetőleg iparkodott könnyedén és kedvesen szabadulni a dolgoktól, hiszen ez a múltban sokszor sikerült neki. Ma mintha mégsem sikerülne. Signor Vitelli egy órával ezelőtt érkezett repülőn Olaszországból. Izgatottak voltak a mozdulatai, kiegyensúlyozatlan a magatartása.

– Ez teljes képtelenség – mondta. – Ez minden képzeletet felülmúl!

– Diákok – mondta Grosjean. – Mindnyájan szenvedünk miattuk.

– Itt többről van szó. Nem egyszerűen csak diákokról. Mihez is hasonlíthatnám? Talán egy méhrajhoz. Természeti csapáshoz, de felerősödve. Mert minden képzeletet felülmúlóan felerősödtek. Menetelnek. Géppuskáik vannak. Valahonnan repülőgépeket is szereztek. Át akarják venni egész Észak-Olaszországot. Őrültség az egész. Hiszen végtére is csak gyerekek. De bombáik vannak, robbanóanyagaik! Milánóban többen vannak, mint a rendőrök. Mit tehetünk, kérdem én? A katonaság? A katonaság lázadozik. Azt mondják, hogy a fiatalokkal vannak. Azt mondják, hogy nincs más remény a világ számára, csak az anarchia. Valami olyanról beszélnek, hogy harmadik világ. De ez képtelenség, lehetetlenség!

Grosjean sóhajtott.

– Nagyon népszerű az ifjúság köreiben – mondta. – Mármint az anarchia. Az anarchiába vetett hit. Emlékezünk erre. Az algériai napokból. A tengernyi bajból, ami hazánkat és gyarmatbirodalmunkat érte. És mit tehetnénk? A hadsereg? A végén még a diákokat támogatnák.

– A diákok, azok a diákok – mondta Monsieur Poissonier.

A francia kormány tagja volt, és a „diák” szóra legszívesebben kimondta volna az átkot. Ha megkérdezik, elismeri, hogy inkább az ázsiai influenzajárványt választaná, talán még a bubópestist is. Mindent kívánatosabbnak tartott, mint a diákok mozgalmát. Egy világ diákok nélkül! Poissonier néha erről álmodott. Ezek voltak aztán a szép álmok! Kár, hogy csak ritkán fordultak elő.

– Ami az igazságszolgáltatást illeti – folytatta Grosjean –, történt valami a bíróságokon. A rendőrök még kitartanak, de a bírák nem hajlandók elítélni az eléjük állított fiatalokat, pedig ezek az ifjak kárt tettek az állami tulajdonban, a magántulajdonban, minden néven nevezendő tulajdonban. És szeretném tudni, miért nem? Vizsgálódtam a közelmúltban. A prefektúra mondott is egyet-mást. Azt, hogy emelni kellene a bírósági alkalmazottak életszínvonalát, különösen vidéken.

– Ugyan, ugyan – mondta Poissonier. – Nem kell most előállni javaslatokkal.

– Ma foi, [a szavamra (francia)] már miért ne kéne? Nyilvánosságra kell hozni a dolgokat. Mert voltak csalások a múltban, hatalmas csalások, és ellenőrizetlen pénzek forognak mindenfelé. Pénzek, amelyekről nem tudjuk, hogy honnan származnak, de a prefektúrán azt mondták (és el is hiszem nekik), hogy kezdenek tisztába jönni azzal, hová kerülnek. Elképzelhető-e, el tudunk-e egyáltalán képzelni egy megvesztegethető államot, amelyet kívülről pénzelnek?

– Olaszországban is ez a helyzet – mondta Vitelli. – Tudnék mesélni Olaszországról... Elmondhatnám például, hogy mire gyanakszunk. De ki az, aki a világot vesztegeti meg? Iparbárók, újságírók? Hogyan alakulhatott ez így?

– Ennek a dolognak véget kell vetni – mondta Grosjean. – Cselekedni kell. Katonai akció kell. Bevetni a légierőt. A társadalom minden rétegéből jönnek ezek az anarchisták, ezek a fosztogatók. Le kell számolni velük.

– A könnygáz egészen elfogadhatóan bevált – mondta Poissonier bizonytalankodva.

– A könnygáz nem elég – mondta Grosjean.

– Ennyi fáradsággal elküldhetnénk őket akár hagymát szedni is. Akkor is könnyeznének Többre van szükség.

Poissonier döbbent hangon szólalt meg:

– Csak nem akar atomfegyvereket bevetni?

– Atomfegyvereket? Quelle blague! [Ostobaság! (francia)] Mit érhetnénk el atomfegyverekkel? Mi lenne Franciaország földjével, mi lenne Franciaország levegőjével, ha atomfegyvereket alkalmaznánk? Igen, Oroszországot el tudnánk pusztítani. De Oroszország is, tudjuk, képes volna elpusztítani minket.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy a felvonuló és tüntető diákok elbánhatnak rendfenntartó alakulatainkkal?

– De igen, éppen ezt akarom mondani. Felhívták a figyelmemet bizonyos dolgokra. Fegyverek felhalmozására, a vegyi hadviselés bizonyos formáira és egyebekre. Néhány kiváló tudósunk is jelentkezett. Hogy ezek tudnak a titkainkról. Fegyverraktárakat, titkosakat is kifosztottak. Kérdem, mi jöhet még ezután? Ugyan, mi?

A kérdésre váratlanul és gyorsabban érkezett válasz, mint ahogy Monsieur Grosjean gondolta. Kinyílt az ajtó, és a titkára lépett be. Nyugtalanság és sietség tükröződött az arcán. Grosjean ingerülten nézett rá.

– Mondtam, hogy ne zavarjanak!

– Igen, elnök úr, de valami szokatlan dolog történt – hajolt oda főnökének a füléhez. – A marsall van itt. Be óhajt jönni.

– A marsall? Mármint...

A titkár szaporán és határozottan bólogatott, megerősítve szavait. Poissonier tanácstalanul meredt az elnökre.

– Be óhajt jönni. Nem lehet megakadályozni.

A szobában lévő két másik férfiú előbb Grosjeanra, majd pedig az izgatott olaszra nézett.

– Nem volna jobb talán – kezdte Monsieur Coin, a belügyminiszter –, ha...

A „ha” után megállt, mert az ajtó megint csak kitárult, és bejött valaki. Az az ember, akinek a szava törvény volt, sőt a törvény fölött állt Franciaországban évek óta. Kellemetlen meglepetés volt az itt ülők számára, hogy ez az ember megjelent.

– Üdvözlöm önöket, kedves munkatársaim – mondta a marsall. – Azért jöttem, hogy segítsek. A haza veszélyben van. Cselekedni kell, mégpedig azonnal. Rendelkezésükre bocsátom magamat. Magamra vállalom a felelősséget azért, hogy ebben a válságban tegyünk valamit. Lehet, hogy ez veszélyes. Tudom. De a becsület fontosabb. Franciaország megmentése fontosabb, mint a leselkedő veszély. Errefelé közelednek. Diákok hatalmas csordája, és bűnözőké, akik kiszabadultak a fogságból, bár néhányan gyilkosságokat követtek el. És olyanok, akik gyújtogattak. Neveket kiabálnak. Dalokat óbégatnak. A tanáraik nevét hajtogatják, a filozófusaikét, azokét, akik a zendülés útjára vezették őket. Azokét, akik tönkreteszik Franciaországot, ha nem teszünk valamit Önök itt ülnek, tárgyalgatnak, siránkoznak Többre van szükség. Két ezredet máris iderendeltem. Riasztottam a légierőt. Rejtjeles táviratokat küldtem szövetséges szomszédunknak, német barátainknak, akik mellettünk állnak ebben a válságban! A tüntetést le kell verni. Ez forradalom! Zendülés! Veszélyezteti a férfiakat, asszonyokat, gyermekeket. És a tulajdonukat. Most kimegyek, hogy lecsendesítsem a forrongást. Úgy beszélek majd hozzájuk, mint az atya a gyermekeihez, mint a vezetőjük. Ezek a diákok, de még a bűnösök is az én gyermekeim. Ők Franciaország fiatalsága. Erről beszélek majd nekik. És meg fognak hallgatni. Megváltozik a kormányzás módja, ők pedig saját akaratukból visszatérnek tanulmányaikhoz. Kevés volt az ösztöndíjuk, hiányzott életükből az öröm és a vezető gondolat. Én ezt fogom megadni nekik. A magam nevében beszélek majd. De az önök, a kormányzat nevében is, hiszen önök mindent elkövettek, amit tudtak, mégpedig a legjobb indulattal. De itt komolyabb vezetésre van szükség. Az én vezetésemre. Most távozom. További rejtjeles táviratokat kell elküldenem. És működésbe kell hozni olyan elrettentő fegyvereket, amelyek kevésbé látogatott helyeken és csillapított formában használhatók, hogy a tömeg megriadjon, miközben mi tudjuk, hogy mindez veszélytelen. Mindenre gondoltam. Tervem sikerülni fog. Jöjjenek, hív barátaim, kövessenek!

– De marsall, ezt nem engedhetjük meg... ne tegye ki magát veszélynek. Hanem...

– Nem hallgatom meg, amit mondanak. Látom és vállalom a sorsomat.

A marsall az ajtóhoz lépett.

– Törzsem odakint vár. A testőrségem is. Indulok, és szólok ezekhez a fiatal forradalmárokhoz, az öröm és a terror ifjú hajtásaihoz, és elmondom nekik, mi a kötelességük.

Méltóságteljesen kimasírozott az ajtón, mint egy nagy színész, aki kedvenc szerepét játssza.

– Bon Dieu! Komolyan gondolja – mondta Poissonier.

– Az életét kockáztatja – mondta Signor Vitelli. – De mi lesz most? Bátor vállalkozás, hiszen bátor ember. Vitéz férfiú, de mi lesz vele? Amilyen hangulatban a fiatalok vannak, akár meg is ölhetik.

Poissonier elégedetten sóhajtott. Lehet, hogy meglesz. Igen, ez megeshet.

– Lehetséges – mondta aztán. – Akár meg is ölhetik.

– De ezt természetesen mi nem óhajtjuk – mondta Grosjean óvatosan.

Pedig óhajtotta. Reménykedett benne, bár veleszületett borúlátása azt súgta neki, hogy a dolgok ritkán alakulnak úgy, ahogy az ember szeretné. És egy sokkal rosszabb lehetőség merült fel előtte. Elképzelhető, a marsall múltját ismerve felettébb elképzelhető, hogy valamilyen módon rábírja ezeket a felizgatott és vérszomjas diákokat, hogy meghallgassák, hogy higgyenek neki, hogy visszaültessék abba a hatalomba, amelyik hajdan az övé volt. Ez már egyszer-kétszer megtörtént a marsall életében. Olyan személyes varázsa volt, hogy a politikusok olyankor szenvedtek vereséget, amikor a legkevésbé számítottak rá.

– Vissza kell tartanunk – kiabálta Grosjean.

– Igen! – helyeselt Vitelli. – A világnak szüksége van rá.

– Csak attól fél az ember – mondta Poissonier – hogy túl sok barátja van Németországban, túl sok kapcsolata van velük, és önök jól tudják, hogy a németek gyorsan mozdulnak katonai ügyekben. Kapva kapnak az alkalmon.

– Bon Dieu! Bon Dieu! – törölgette a homlokát Grosjean. – Mit tegyünk? Mit tehetünk? És mi ez a zaj? Puskalövések?

– Nem, nem – vigasztalta Poissonier. – A büfében csörömpölnek a tálcákkal.

– Van egy idézet, amely nagyon idevaló – mondta Grosjean, a drámák nagy barátja. – Csak jusson eszembe. Shakespeare. „Hát senki sem szabadít meg...

– ...ettől a féktelen paptól?” – folytatta Poissonier. – A darab Becketről szól.

– Az olyan őrült, mint a marsall, rosszabb a papoknál is. A papok többnyire ártalmatlanok, bár a pápa őszentsége tegnap éppen egy diákküldöttséget fogadott. Megáldotta és fiainak nevezte őket.

– Igazi keresztény cselekedet – mondta Coin, bár bizonytalanul.

– A keresztény cselekedetek is okozhatnak kárt – mondta Grosjean.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TANÁCSKOZÁS LONDONBAN

A Downing Street 10-ben, a kabinetülések szobájában Mr. Cedric Lazenby, a miniszterelnök az asztalfőn ülve minden különösebb derű nélkül nézett végig az egybegyűlt minisztereken. Határozottan borús volt az arckifejezése, és ez bizonyos megkönnyebbülést jelentett neki. Arra gondolt, hogy csak a kabinet ülésein vághat felszabadultan boldogtalan képet, feledheti azt a világ számára tartogatott szokásosan bölcs és elégedett derűlátó ábrázatot, amely sokszor segítségére volt már a politikai élet különböző viharaiban.

Körülnézett. Gordon Chetwynd a homlokát ráncolta, Sir George Packham láthatóan és szokása szerint a fejét törte és elgondolkodott, Munro ezredes rendíthetetlen katonának mutatkozott, a szófukar Kenwood légi marsall pedig még csak nem is palástolta a politikusokkal kapcsolatos mélységes megvetését. Blunt tengernagy is jelen volt, egy hatalmas termetű ember, aki ujjaival az asztalon dobolt, úgy várta, hogy rákerüljön a sor.

– Nem igazán jó a helyzet – mondta a légi marsall. – El kell ismerni. Négy repülőnket térítették el a múlt héten. Milánóba vitték őket. Kiszállították az utasokat, és továbbindultak máshová. Ezúttal Afrikába. Már várták új pilóták a gépet. Feketék.

– A Fekete Hatalom műve – szólalt meg Munro ezredes sokatmondóan.

– Talán inkább a Vörös Hatalomé – próbálkozott Lazenby. – Úgy érzem, hogy minden nehézségünk orosz gondolatok besulykolásán alapul. Kapcsolatba kellene lépni az oroszokkal. Talán egy magas szintű személyes látogatás...

– Maradjon a fenekén, miniszterelnök úr – mondta Blunt tengernagy. – Ne legyeskedjék már megint az oroszok körül. Azok egy dolgot akarnak most. Kimaradni ebből az egészből. Nincs annyi gondjuk a diákokkal, mint a legtöbbeknek közülünk. Egyetlen gondjuk, hogy szemmel kell tartaniuk a kínaiakat, hogy mire is készülnek.

– Úgy gondolom, hogy személyes látogatással...

– Ön csak maradjon itt, és ezzel az országgal törődjék! – mondta Blunt tengernagy, akinek nem véletlenül jelentett „nyersen szókimondót” a neve.

– Nem hallgatnánk meg egy részletes beszámolót a történtekről? – nézett Munro ezredesre Gordon Chetwynd.

– Tényeket? Tessék. Nem egykönnyen emészthetők. Azt hiszem, ön nem a pillanatnyi helyzet részleteire kíváncsi, hanem inkább a világhelyzet áttekintésére.

– Úgy van.

– Nos. Franciaországban a marsall még mindig kórházban van. Két golyóval a karjában. Politikai körökben elszabadult a pokol. Az ország jelentős részeit a Fiatal Hatalomnak nevezett csapatok tartják ellenőrzésük alatt.

– Hát fegyvereik is vannak? – kérdezte riadtan Gordon Chetwynd.

– Mégpedig pokolian sok – mondta az ezredes. – Igazából azt sem tudom, honnan kapják. Bizonyos elképzelésünk azért van. Nagy szállítmány érkezett Svédországból Nyugat-Afrikába.

– Mi köze ennek a szóban forgó ügyhöz? – mondta Lazenby. – Ki törődik vele? Legyen annyi fegyverük Nyugat-Afrikában, amennyit csak akarnak. Lövöldözzenek továbbra is egymásra.

– Hírszerzési adatainkban van azért ezzel kapcsolatban egy kis érdekesség. Itt a Nyugat-Afrikába küldött fegyverszállítmány listája. Az az érdekesség benne, hogy a fegyvereket ide küldték, de aztán továbbindították. A szállítmányt átvették, a szállítást igazolták, talán ki is fizették, de öt napon belül az egészet továbbküldték az országból. Átirányították máshova.

– És miért tették ezt?

– Úgy látszik, hogy eredetileg sem Nyugat-Afrikának szánták őket – mondta Munro.

– Kifizették, és átküldték máshova. Elképzelhetőnek látszik, hogy Afrikából a Közel-Keletre. A Perzsa-öbölbe, Görögországba, Törökországba. A repülőgépek egy részét pedig Egyiptomba. Egyiptomból aztán Indiába, Indiából Oroszországba...

– Azt hittem, hogy Oroszországból küldték az egészet.

– Oroszországból a szállítmány Prágába ment. Tébolyító az egész.

– Nem értem – mondta Sir George. – Az ember azt hinné...

– Van valahol egy központi szállításvezetőségük. Ez irányítja a különböző szállítmányokat. Repülőket, fegyvereket, bombákat, robbanóanyagokat és a biológiai hadviseléshez szükséges eszközöket. Váratlan irányokban mozognak mindezek a fuvarok. Különböző alsóbbrendű utakon jutnak el a zavarok helyszíneire, és ott aztán a Fiatal Hatalom vezetői és ezredei használják, ha szabad így neveznünk őket. Legtöbbször az ifjak gerillamozgalmainak vezetőihez jutnak el, főfoglalkozású anarchistákhoz, akik az anarchiát dicsőítik, és a legújabb típusú fegyvereket kapják. Isten tudja, fizetnek-e értük valaha is.

– Ön szerint világméretűvé fajulhat ez a harc? – kérdezte Cedric Lazenby döbbenten.

Az asztal vége felé ülő ázsiai arcberendezésű férfiú, aki eddig még nem szólalt meg, felemelte a fejét, mongolos mosolyra húzta a száját, és megszólalt: – Kénytelenek vagyunk elfogadni ezt a lehetőséget. Megfigyelőink azt állítják...

Lazenby közbevágott.

– Álljanak le a megfigyeléssel. Az Egyesült Nemzeteknek fegyvert kell fogniuk, mindet le kell verniük.

A nyugodt arc meg sem rezdült.

– Ellentétes volna az elveinkkel – mondta.

Munro ezredes felemelte a hangját, és folytatta összefoglalóját.

– Minden országban folyik a harc bizonyos területeken. Délkelet-Ázsia már korábban kikiáltotta függetlenségét, Dél-Amerikában pedig négy-öt hatalmi központ van, Kubában, Guatemalában, Peruban s a többi s a többi. Az Egyesült Államokban, mint tudják, Washington gyakorlatilag kiégett, a nyugati részeket a Fiatal Hatalom fegyveres erői lerohanták, Chicagóban pedig kihirdették a hadiállapotot. Sam Cortmanről talán már hallottak. Tegnap éjjel lelőtték az itteni amerikai nagykövetség lépcsőin.

– Úgy volt, hogy ő is itt lesz ma – mondta Lazenby. – El kellett volna mondania, hogy ő hogyan ítéli meg a helyzetet.

– Nem sokra mentünk volna vele – mondta Munro ezredes. – Kedves fiú volt, de nem különösebben használható.

– De ki van mindezek mögött? – kérdezte Lazenby ingerülten. – Lehet, persze, hogy az oroszok.

Reménykedni kezdett. Szinte látta, hogy Moszkvába kell repülnie.

Munro ezredes a fejét rázta.

– Nem hinném.

– Egy személyes megkeresés – mondta Lazenby, és megint kiült a reménykedés az arcára. – Új befolyásolási lehetőség. A kínaiak...

– A kínaiak nem – mondta Munro ezredes – De Németországban az új náci mozgalmak erőre kaptak.

– Azt hiszi, hogy a németek netán...

– Nem gondolom, hogy szükségképp ők vannak mögötte, de, mint lehetőség... Nos, igen, könnyen lehet, hogy így van. Egyszer már megtették, mint tudjuk. Éveken keresztül készülődtek, megtervezték, felkészültek, és csak az indulási parancsra vártak. Jó tervezők, gondos tervezők. A vezérkari munkájuk kitűnő. Nem tehetek róla, csodálom őket.

– De Németország olyan békés, olyan jó kezekben van.

– Tagadhatatlan, hogy ez részben igaz. De ne felejtsük el, hogy Dél-Amerika tele van németekkel, ifjú nácikkal, és hatalmas az ifjúsági szervezetük. Szuperárjáknak vagy valami hasonlónak nevezik magukat. Még a régi móka, horogkeresztek, karlendítések, és van vezetőjük, az Ifjú Wotan, vagy Ifjú Siegfried, vagy valami hasonló. Árja hülyeség.

Kopogtak az ajtón. A titkár sietett be.

– Megjött Eckstein professzor, uram.

– Engedjük csak be – mondta Cedric Lazenby. – Ha valaki tájékoztatni tud bennünket a kísérleti fegyvereinkről, bizonyosan ő az. És lehet, hogy van olyasmi, ami véget vethet ennek a képtelenségnek.

Lazenby fáradhatatlan béketeremtőként járta a világot, de egyúttal az a gyógyíthatatlan derűlátás is jellemezte, amelyet ritkán igazolnak a következmények.

– Jól jönne egy kis csodafegyver – mondta reménykedve a légi marsall.

Eckstein professzor, akit sokan Nagy-Britannia legkiválóbb tudósának tartottak, első ránézésre teljességgel jelentéktelen embernek látszott. Alacsony volt, régimódi pofaszakállas arcú, és asztmásan köhögött. Viselkedése olyan, mintha állandóan bocsánatot kérne azért, hogy egyáltalán létezik. Olyan hangokat adott ki, mint „rrrh”, „hrrhf” vagy „öhö-höhh” az orrát fújta, továbbra is asztmásan köhögött, és szégyellősen fogott kezet mindenkivel a bemutatásakor. Többeket ismert már a társaságból, őket ideges biccentéssel üdvözölte. Leült a felkínált székre, és idegesen nézett körül. Aztán a szájához emelte a kezét, és rágni kezdte a körmét.

– A szolgálatok főnökei jelen vannak – mondta Sir George Packham. – Szívesen meghallgatnánk a véleményét arról, hogy mit kellene cselekednünk.

– Cselekedni – mondta Eckstein professzor.

– Ja, igen, persze, tenni.

Csend.

– A világ sebesen sodródik az anarchia felé – mondta Sir George.

– Úgy látszik, hogy úgy látszik. Legalábbis ezt olvashatjuk a lapokban. Nem mintha hinni kellene nekik. Az újságírók agyalják ki az efféle dolgokat. Kijelentéseikben nincs semminemű pontosság.

– Azt hallottam, hogy ön mostanában rendkívül fontos felfedezésekre bukkant, professzor – mondta bátorítóan Cedric Lazenby.

– Igen, bukkantunk. Úgy bizony – mondta Eckstein professzor kissé felvillanyozódva. – Készítettünk némi förtelmes vegyi harcanyagot. Nem mintha ezt akartuk volna. Bacillus-háborút, tetszik tudni, a közönséges gázcsapokon kibocsátható élettani anyagot, amely megfertőzi a légkört, és megmérgezi a vízkészleteket. Igen, ha akarnánk, három nap leforgása alatt meg tudnánk ölni Anglia lakosságának a felét – dörzsölte elégedetten a kezét.

– Ezt akarták hallani?

– Nem, nem éppen ezt – mondta Lazenby riadt arccal. – Természetesen nem ezt.

– Én is éppen így gondolkodom. Nem az a baj, hogy nincsen elég gyilkos fegyverünk. Túl sok van belőle. Gyilkos dolog minden, ami a kezünkben van. Éppen az lenne nehéz, hogy bárkit életben tartsunk. He? A csúcson ülőket, tudja. Szóval – minket például. – Boldog, hörgő kaccantást hallatott.

– De nem ezt akarjuk – szögezte le Lazenby.

– Nem az a kérdés, mit akarunk, hanem hogy mire vagyunk, képesek. Amink van, az mind rendkívül gyilkos. Ha ön azt akarná, hogy töröljünk le a térképről mindenkit, aki fiatalabb harmincévesnél, megtehetné. Persze sok idősebb is áldozatul esne. Nehéz szétválasztani egyik korosztályt a másiktól. Személy szerint én ellene vagyok. Nagyon jó fiatal kutatóink vannak. Vérszomjasok, de ügyesek.

– Mi mehetett tönkre a világban? – kérdezte Kenwood váratlanul.

– Ez a bökkenő – mondta Eckstein professzor. – Nem tudjuk. Még mi magunk sem tudjuk, pedig tudunk egyet-mást erről, arról, amarról. Sok mindent tudunk már a Holdról, sok mindent értünk a biológiából, szíveket, májakat ültetünk át, nemsokára, gondolom, agyakat is, de nem tudom, mi lesz ennek a következménye. Nem tudjuk azt sem, ki csinálja mindezt. De valaki csinálja. Rendkívül erős háttérmunkával. Igen, különböző módszerekkel kezdünk már közelebb férkőzni hozzájuk. Bűnözői körökről, kábítószeres bandákról van szó. Erős csapatról, amelyet a háttérből néhány ember nagyon kifinomult agya irányít. Eleinte egy-egy országban, aztán néha egész Európában. Most már ezen is túl vagyunk. Ez megy a föld túlsó oldalán, a déli féltekén is. Még a mi életünkben egészen a déli sarkkörig.

Úgy látszott, elégedett a diagnózisával.

– Rosszakaratú emberek...

– Ezt is kijelenthetjük. Rosszakaratúak a rosszakarat kedvéért vagy rosszakaratúak a pénz vagy a hatalom kedvéért. Tudják, igen nehéz a dolog Lényegéhez eljutnunk. Szegény igavonó elemek maguk sem tudnak. Csak erőszakot akarnak, mert élvezik az erőszakot. Nem szeretik a világot, nem szeretik a mi anyagias megközelítésünket. Nem szeretik az aljas módszereket, amelyekkel pénzt csinálunk, nem szeretik a mi kis csínyjeinket. Nem szeretnek a szegénységgel szembesülni. Egy jobb világ után epekednek. Ha elég sokat törné a fejét az ember, talán meg is tudná csinálni. Csak az a baj, ha azzal kezded, hogy elveszel valamit, akkor valami mást a helyére kell tenned. A természet nem tűri a vákuumot. Régi mondás, de igaz. Az ördög vigye, olyan az egész, mint a szívátültetés. Ha kivesszük a szívet, oda kell tenni a helyére egy másikat. Olyat, amelyik működik. És gondoskodnod kell arról a szívről, amelyet be akarsz tenni, még mielőtt valakinek a beteg szívét eltávolítanád. Szerintem egyébként sok dolgot egyszerűen békén kellene hagyni, de azt hiszem, nem is hallgatnak rám. És nem az én szakterületem.

– Szóval gáz – mondta Munro ezredes.

Eckstein professzor felderült.

– Mindenféle gázból vannak készleteink. Vigyázzon, sok közülük szinte ártalmatlan. Szelíden elrettentőek, mondjuk. Ilyenekből teljes a kínálatunk.

Mosolygott, akárcsak egy elégedett boltos.

– Atomfegyverek? – javasolta Lazenby.

– Azokkal nem szabad játszani! Radioaktív Angliát akar talán? Vagy radioaktív Európát?

– Egyszóval nem tud segíteni – mondta Munro ezredes.

– Addig nem, amíg nem tudunk egy kicsit többet minderről – mondta Eckstein professzor. – Sajnálom. De bele szeretném vésni az elméjükbe, hogy a legtöbb dolog, amivel most foglalkozunk, veszélyes – nyomta meg a szót. – Csakugyan veszélyes.

Aggódva nézett végig rajtuk, ahogy egy ideges bácsi nézne a gyerekekre, ha egy doboz gyufát adnak oda nekik játszani, hiszen könnyen felgyújthatják vele a házat.

– Köszönöm, professzor úr – mondta Lazenby, de egy cseppet sem volt hálás a hangja.

A professzor felfogta, hogy ez már az elbocsátás pillanata, mindenkire rámosolygott, és kitotyogott a szobából.

Lazenby alig várta, hogy az ajtó becsukódjék, máris szabad folyást engedett érzelmeinek.

– Mind egyformák ezek a tudósok – kezdte kesernyésen. – Semmi gyakorlati hasznuk. Sohasem állnak elő értelmes dolgokkal. Azt tudják, hogyan kell az atomot hasítani, és aztán azt mondják nekünk, hogy ne ártsuk bele magunkat az egészbe.

– Még jó, hogy ezt nem is tettük meg – mondta nyersen Blunt tengernagy. – Nekünk valami kellemes házi szerre volna szükségünk, olyanra, mint a célzott hatású gyomirtó, amellyel... – Itt hirtelen elhallgatott. – Mi az ördög!

– Folytassa, tengernagy! – mondta a miniszterelnök nyájasan.

– Semmi, semmi. Az emlékezetembe idézte, hogy... De nem is tudom, hogy mit.

A miniszterelnök sóhajtott.

– Vannak még a küszöbön további tudós férfiak? – kérdezte Gordon Chetwynd, és reménykedő pillantást vetett a karórájára.

– Azt hiszem, hogy az öreg Pikeaway itt van – valami ábrát hozott, talán rajzot vagy térképet, és szeretné, ha vetnénk rá egy pillantást – Mi van rajta?

– Nem tudom. Mintha csupa buborékok lennének – bizonytalanodott el Lazenby.

– Buborékok? Miféle buborékok?

– Fogalmam sincs róla. Talán mégis jobb, ha megnézzük.

– Horsham is itt van.

– Talán ő tud valami újságot – mondta Chetwynd.

Pikeaway ezredes becsörtetett. Egy felsodort papír volt a hóna alatt, azt teregette ki Horsham segítségével, és némi küzdelem után úgy helyezte el, hogy az asztalnál ülők mind láthassák.

– Nem teljesen szabatos, de a segítségével fogalmat alkothatunk a dologról – mondta az ezredes.

– Mit jelent ez, ha egyáltalán jelent valamit?

– Buborékok? – morogta Sir George, és szokása szerint eszébe jutott valami. – Valami gáz? Új gáz?

– Jobb, ha maga terjeszti elő, Horsham – mondta Pikeaway. – A lényegével tisztában van.

– Csak annyit tudok, amennyit elárultak nekem. A világuralom durva vázlata, ahogy egy társaság elképzeli.

– Kik?

– Olyan csoportok, amelyeknek a világuralomhoz szükséges források a rendelkezésükre állnak. A nyersanyagok.

– És az ábécé betűi?

– Egy-egy személy vagy egy-egy csoport kódja. A körök egymásba olvadnak, és most már az egész világot beterítik. Az F betűs kör a fegyverzetet jelenti. Ezek valaki vagy valamilyen csoport rendelkezésére állnak. Mindenféle fegyver. Robbanóanyagok, puskák, ágyúk. Terv szerint gyártják ezeket a fegyvereket szerte a világon, és látszólag elmaradott országokba, fejletlen országokba, háborút viselő országokba szállítják. De nem maradnak ott, ahová küldték őket. Csaknem azonnal átirányítják máshová. A hadakozó gerillákhoz Dél-Amerikába, a zendülőkhöz, felforgatókhoz az Egyesült Államokba, a Fekete Hatalom raktáraiba és különböző európai országokba. A D drogokat jelent. Szállítók hálózata terjeszti különböző készletekből és raktárakból. Mindenféle kábítószert, ártalmatlanabbat is, gyilkost is. A központok valószínűleg a Levantén vannak, és Törökországon, Pakisztánon, Indián és Közép-Ázsián keresztül juttatják célba.

– Pénzzé teszik?

– Óriási pénzzé alakul át. De többről van szó, mint szállítási vállalkozásról. Sötétebb oldala is van. Arra használják, hogy fiatalok közül a gyengébbeket leigázzák, egyszerűen rabszolgává tegyék őket. Rabszolgákká, akik élni sem tudnak, dolgozni sem tudnak, csak kábítószerek hatása alatt.

Kenwood füttyentett.

– Pocsék helyzet. Tudunk-e legalább annyit, hogy kik ezek a szállítók?

– Részben. De csak a kisebbeket. Azokat akik az egészet irányítják, nem. A kábítószeres központok, amennyire meg tudjuk ítélni, Közép-Ázsiában és a Levantén vannak. Onnan szállítják a szereket, autógumikba, cementbe, betonba, gépekbe és mindenféle ipari termékbe rejtve. Szétküldik az egész világba, és végül, mint közönséges küldemény érkezik meg eredeti rendeltetési helyére. A P pedig a pénzt jelenti. Mindennek a középpontjában ott van a pénz pókjainak a hálója. Kérjék meg Mr. Robinsont, hogy beszéljen önöknek a pénzről. E szerint az emlékeztető szerint a pénz javarészt az Egyesült Államokból jön, de van egy bajorországi központ is. Dél-Afrika is nagy kincsestár az arany-és gyémántbányáival. A pénz javarészt Dél-Amerikába áramlik. A pénzelosztás egyik főellenőre, ha szabad magam így kifejeznem, egy nagyon tehetséges és nagy hatalmú asszony. Öreg, közel kellene, hogy legyen a halálhoz. De még mindig tevékeny és hatékony. Az eredeti neve Charlotte Krapp. Apjáé voltak a hatalmas Krapp-művek Németországban. Ő maga is pénzügyi zseni, működött is a Wall Streeten. Beruházásaival vagyont vagyonra halmozott a világ minden sarkában. Közlekedési, gépgyártási, ipari üzemei vannak. Minden. Egy nagy kastélyban lakik, Bajorországban. Onnan irányítja a pénz áramlását a földkerekség különböző pontjaira. A T a tudományt szimbolizálja, a vegyi és biológiai hadviselés új tudományát. Sok fiatal tudós szökött meg mostanában. Főhadiszállásukat az Egyesült Államokban találhatjuk, és odaadóan szolgálják az anarchia ügyét.

– Az anarchiáért harcolnak? De hiszen ez önellentmondás! Elképzelhető egyáltalán?

– Amíg fiatal az ember, hihet az anarchiában. Új világot akar, és ehhez először is a régit le kell rombolni. Az új házat is a réginek a helyén építik fel. De mi lesz akkor, ha nem tudják, merre is tartanak, ha nem tudják, mire csábítják vagy késztetik őket, ha nem tudják, milyen is lesz az új világ, és mi lesz a diadal után a hívőkkel? Néhányan rabszolgák lesznek, néhány vakok lesznek a gyűlölettől, az erőszaktól, a szadizmustól, hiszen ezeket magasztalják és gyakorolják. Néhányan – uram bocsáss – még mindig idealisták maradnak, hisznek abban, amiben az emberek Franciaországban a forradalom idején hittek, hogy a forradalom gazdaggá, békéssé, boldoggá, elégedetté teszi majd az embereket.

– És válaszul mi mit teszünk ez ellen? Mi a mi ellenjavaslatunk? – szólalt meg Blunt tengernagy.

– Mit teszünk ez ellen? Mindent, amit csak tudunk. Biztosíthatom önöket, uraim, valamennyiüket, hogy mindent megteszünk, amit csak tudunk. Minden országban vannak emberek, akik nekünk dolgoznak. Vannak ügynökeink, hírszerzőink, és idehozzák mindazt amit megtudnak...

– És ez felettébb szükséges – mondta Pikeaway ezredes. – Mert először is tudni kell. Tudni azt, ki kicsoda, ki van velünk, ki van ellenünk. Utána dönthetünk, hogy mit tegyünk. Ha ugyan tehetünk bármit is.

– Ezt a diagrammát nevezzük mi a Gyűrűnek. Ennyit tudunk a Gyűrű vezetőiről. A kérdőjel azt jelenti, hogy csak a nevüket vagy fedőnevüket ismerjük, vagy csak gyanítjuk azt, hogy őket kell keresnünk.

A GYŰRŰ

P A Nagy Charlotte – Bajorország

F Erik Olafsson – Svédország iparmágnás; fegyvergyártás

D Demetriosz – Szmirna; kábítószerek

fedőnéven

T Dr. Sarolensky – Colorado. USA. Fizikokémikus. Csak gyanú!

J Juanita fedőnéven. – Veszélyesnek tetsző nő. Valódi nevét nem tudjuk!

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

MATILD A NÉNI KÚRÁJA

I

– Valamilyen kúrára gondoltam – tapogatózott Lady Matilda.

– Kúrára? – kérdezte Donaldson doktor. Egy pillanatra zavartnak látszott, kiesett a mindent tudó orvos szerepéből, és ez, Lady Matilda szerint egyike volt azoknak a kisebb hátrányoknak, amelyek utolérik az embert, ha fiatal doktort választ kezelőorvosának az idős helyett, akihez az évek során már hozzászokott.

– Így mondtuk – válaszolta Lady Matilda. – Tudja, fiatalkoromban kúrákra járt az ember. Marienbadba, Karlsbadba, Baden-Baden-ba és a hasonló helyekre. Erről az új helyről pedig most olvastam az újságban. Új és modern. Tele új gyógymódokkal és hasonlókkal. Nem mintha kapva kapnék az új ötleteken, de azért nem is félek tőlük. Azt hiszem, ezek is csak olyanok lesznek, mint a régiek. Záptojás ízű gyógyvizek, a legújabb fajta diéták, és kényelmetlenül korai órában séta a forráshoz, a kúrához, bárhogy nevezzék is manapság. Azt hiszem, hogy masszírozzák is az embert. Régen ezt algával csinálták. De ez a hely valahol a hegyekben van. Bajorországban vagy Ausztriában, arrafelé. Nem hiszem, hogy algával csinálnák. Talán valamilyen szőrös mohával, amitől mélyen alszik az ember. És van talán kellemesebb ásványvíz is, mármint nem csak a záptojásízű. Csak attól vagyok ideges, hogy mostanában nincsenek ezekben a modern épületekben lépcsőkarfák. Rengeteg márványlépcső vagy ahhoz hasonló, és nincs mibe megkapaszkodjon az ember.

– Azt hiszem, tudom, melyik helyszínről beszél – mondta dr. Donaldson. – Nagyon hirdették a sajtóban.

– És azt is tudja, milyen az ember az én koromban – mondta Lady Matilda. – Szeret új dolgokkal próbálkozni. Azt hiszem, puszta unaloműzésből. Nem gondolnám, hogy jobb volna tőle az ember egészsége. De azért, nem rossz gondolat, ugye, dr. Donaldson?

Dr. Donaldson visszanézett rá. Nem volt már olyan fiatal, mint amilyennek Lady Matilda elkönyvelte. Negyven felé közeledett, tapintatos és kedves ember volt, szívesen elnézte idős betegeinek az ilyesmit, ha csak nem olyasmit kértek, ami veszélyeztethette az egészségüket.

– Biztos vagyok benne, hogy ártani nem árthat – mondta. – Nem is rossz ötlet. Az utazás persze fárasztó, habár napjainkban már gyorsan és könnyen repül az ember egyik helyről a másikra.

– Gyorsan igen, könnyen nem – mondta Lady Matilda. – Rámpák, mozgólépcsők, buszra fel, buszra le a repülőgéphez. Aztán a géppel egy másik repülőtérre, aztán megint buszra. Kínos mindez. De azt hallottam, hogy vannak már kerekes székek is a repülőtereken.

– Természetesen vannak. Remek gondolat Ha megígéri, hogy használni is fogja őket, és nem akar gyalog eljutni mindenhova...

– Tudom, tudom – szakította félbe a páciens. – Maga ért engem. Maga nagyon megértő férfiú. Mert az emberbe szorult némi büszkeség, és amíg bottal vagy egy kis segítséggel elboldogul, nem akar teljesen nyomoréknak vagy ahhoz hasonlónak látszani. Könnyebb volna, ha én is férfinak születek – morfondírozott. – Akkor óriási kötéseket és párnákat rakhatnék a felpolcolt lábamra, és mindenki azt hinné, hogy köszvényem van. A köszvény férfiakhoz illő betegség. Senki nem nézi le őket emiatt. Egy-két régi barátjuk azt gondolja majd, hogy sok portóit ihattak, hiszen régebben ez volt a magyarázat, bár szerintem ez nyilvánvaló tévedés. Portóitól nem kap az ember köszvényt. Igen, ha van kerekes szék, repülhetek Münchenbe vagy akárhová. A kocsit oda lehet rendelni az érkezés helyére.

– Természetesen Miss Letherean önnel lesz...

– Amy? Magától értetődik. Nélküle nem is boldogulnék. Szóval úgy gondolja, hogy ártani nem árthat.

– Azt hiszem, hogy nagyon is jót fog tenni.

– Maga igazán kedves ember.

Matilda rákacsintott, de a doktor ehhez már hozzászokott.

– Maga szerint élvezni fogom az egészet, örülni fogok neki, hiszen új helyre megyek és új arcokat látok, és ebben természetesen igaza van. De én azt hiszem, hogy kúrával is próbálkozom, bár nincs mit kikúrálnom. Ugye, hogy nincs?! Kivéve az öregséget. Sajnos azt nem lehet kikúrálni, sőt csak öregebb lesz tőle az ember.

– Az a fontos, hogy élvezze az egészet. És azt hiszem, hogy élvezni fogja. Egyébként, ha fárasztónak talál valamit, egyszerűen hagyja abba.

– De azért üvegszámra iszom majd azokat a záptojásszagú gyógyvizeket. Nem azért, mert szeretem őket, és becsületemre mondom, nem hiszem, hogy használjanak bármit is. De megadja az önsanyargatás érzését. Olyan vagyok, mint a falumbeli vénasszonyok. Mindig erős orvosságot akartak, fekete, bíbor vagy sötétpiros színűt, erősen mentaszagút. Azt hitték, hogy többet segít, mint egyártatlan kis pirula vagy egy erős színezék nélküli, csapvízre emlékeztető folyadék.

– Ön sok mindent tud az emberi természetről – mondta dr. Donaldson.

– Maga roppant kedves – mondta Lady Matilda. – Méltányolom is. Amy!

– Igen, Lady Matilda.

– Szerezzen egy atlaszt. Nem ismerem már ki magamat Bajorhonban és a körötte levő országokban.

– Nézzük csak. Atlaszt. Gondolom, találunk a könyvtárban. Mintha lennének ott régi atlaszok. Gondolom, az ezerkilencszázhúszas évekből.

– Nem tudom, nincs-e valami modernebb.

– Mármint atlasz – töprengett Amy.

– Ha nincs, vegyen egyet, és hozza el holnap délelőtt. Nehéz lesz, mert minden helynév megváltozott, a határok is, azt sem tudja az ember, hol van. Magának ebben segítenie kell. Keressen egy erős nagyítót is, legyen szíves. Azt hiszem, hogy a múltkor, mikor az ágyban olvastam, a nagyítóm becsúszott az ágy és a fal közé.

Beletelt egy kis időbe, amíg teljesültek a kívánságai, de a kedves és készséges Amy meghozta az atlaszt, a nagyítót és egy régebbi atlaszt összehasonlítás kedvéért. Lady Matilda nagyon meg volt vele elégedve.

– Itt van! Mintha még mindig Monbrüggének hívnák, vagy ahhoz hasonlónak. Vagy Tirolban van, vagy Bajorországban. Minden megváltoztatta a helyét és a nevét.

II

Lady Matilda körülnézett a vendégfogadó hálószobájában. Jól fel volt szerelve. Jó drága is volt. Keveredett benne a kényelem és az a ridegség, amely az itt lakót felkészíti az aszketikus testgyakorlatokra, diétára és a valószínűleg kínos masszírozásra. A bútorozás, úgy ítélte, elég különös volt. Minden ízlésnek meg akart felelni. A falon lógott egy nagy, gót betűs bekeretezett irat. Lady Matilda német tudása már nem volt olyan jó, mint lány korában, de úgy ítélte, hogy a gyönyörű arany ifjúsághoz való visszatalálásról szól. A fiatalság nemcsak a jövő kézben tartását ígérte, hanem udvariasan biztosította az idősebbeket arról, hogy számukra sem lehetetlen a második kivirágzás.

Segédeszközök is voltak, hogy felkészítsék a látogatókat a legkülönbözőbb osztályokat vonzó életutak követésére. (Feltéve, ha van elég pénzük hozzá.) Az ágy mellett volt egy Biblia, a Gideon Társaság adománya, amilyet Lady Matilda az amerikai útján nemegyszer megtalált a szállodai szobájában. Helyeslőleg kapta fel, találomra felcsapta, és megjelölt egy verset az ujjával. Elolvasta, elégedetten bólintott, és felírta a szöveget az éjjeliszekrényen heverő írótömbre. Sokszor megtette már életében – így várt rövid távra isteni útmutatást.

„Gyermek voltam, meg is vénhedtem, de nem láttam, hogy elhagyatottá lett volna az igaz.”

Tovább kutakodott a szobában. Nem túlzottan feltűnő helyen, de meglelhető volt a Gothai Almanach kötete: az éjjeliszekrény alsó polcán szerénykedett. Nélkülözhetetlen forrás azok számára, akik ismerkedni akarnak a társadalom sok száz éves múlttal rendelkező felsőbb rétegeivel, akik még mindig számon tartják vagy figyelemmel kísérik a főúri családok leszármazását. Jókor jött, gondolta magában, sok mindenről olvashatok benne.

Az íróasztal közelében, az antik porcelánkályha mellett a világ modern prófétái bizonyos tanainak és szentbeszédeinek papírkötésű kiadásai voltak fellelhetőek. Azok a szerzők, akik most vagy a közelmúltban olyanok voltak, mint a pusztába kiáltott szó, és akiket ifjú követőik betanultak és követtek: szőr-és hajglóriákkal, különös öltözékekben és tiszta szívvel. Marcuse, Guevara, Lévi-Strauss, Fanon.

Ha szót akar érteni az aranyifjúkkal a találkozások során, ebbe is bele kell olvasnia.

E percben félénken kopogtattak az ajtón. Amikor az ajtó óvatosan kinyílt, a hűséges Amy ábrázata bukkant fel mögüle. Lady Matilda most vette észre, hogy Amy tíz év múlva pontosan olyan lesz, mint egy birka. Kedves, hűséges, barátságos birka. Lady Matilda e percben arra gondolt, hogy most még csak olyan, mint egy szeretetre méltó gömbölyded bárányka, szép hajfürtökkel és figyelmes tekintettel, aki csak béget és nem bőget.

– Remélem, hogy jól aludt.

– Igen, kedvesem, remekül. Elhozta azt a vacakot?

Amy mindig tudta, miről beszél a gazdája. Át is adta, amit hozott.

– Ó, a diétás menü! – olvasta végig gondosan Lady Matilda. – Elképesztően visszataszító. Milyen ez a víz, amit itatnak velünk?

– Nem igazán kellemes az íze.

– Nem is gondoltam, hogy kellemes lesz. Jöjjön vissza egy félóra múlva. Megírok egy levelet, azt kell majd feladnia.

Félretolta a reggelizőtálcát, és átült az íróasztalhoz. Gondolkozott egy percig, és aztán gyorsan megírta a levelet.

– Megteszi majd a hatását – mormolta.

– Bocsánat, Lady Matilda, mit tetszett mondani?

– Annak az öreg barátnőmnek írtam, akiről beszéltem.

– Annak, akit ötven vagy hatvan éve nem látott?

Lady Matilda bólintott.

– Remélem – kezdte Amy bocsánatkérően –, hogy... mármint, hogy... mert, hogy ez hosszú idő... Az embereknek mostanában kurta az emlékezőtehetségük. Remélem, hogy emlékszik még önre. És minden egyébre.

– Természetesen emlékszik – mondta Lady Matilda. – Nem felejtjük el azokat, akiket tíz vagy húszéves korunkban ismertünk. Mindörökre ott vannak az emlékezetünkben. Emlékszünk a kalapjaikra, a nevetésükre, emlékszünk a jó meg rossz tulajdonságaikra. Velük kapcsolatban mindenre. Viszont, ha valakivel, mondjuk, húsz éve találkoztam, fogalmam sincs róla, ki lehet. Akkor sem, ha emlegetik őket, de még akkor sem, ha a szemem elé kerülnek. Igen, rám emlékezni fog. És Lausanne-ra is. Adja fel szépen ezt a levelet. Nekem még van egy kis házi feladatom.

Kapta a Gothai Almanachot, visszabújt az ágyba, és komolyan tanulmányozta mindazt ami szükségesnek tartott. Családi szálakat, fontos rokoni szálakat. Ki kit vett el, ki hol lakott, másokat meg milyen szerencsétlenségek értek. Nem mintha az a személy, akire gondolt, megtalálható volna az almanachban. De a világnak ebben a részében él, a maga választotta, eredetileg nemes ősök birtokában levő kastélyban, és megszerezte mindenekelőtt az illő származású helyi lakosok tiszteletét és hódolatát. Neki magának – és ezt Lady Matilda pontosan tudta – semmilyen jogcíme sem volt még az elszegényedett főrangú származásra sem. Pénzzel tudott elintézni mindent. Tengernyi pénzzel. Hihetetlenül bőven ömlő pénzzel.

Lady Matilda Cleckheaton egy pillanatra sem kételkedett abban, hogy őt, a nyolcadik herceg lányát meghívják valamiféle ünnepségre. Talán kávé is lesz. És sok isteni krémes sütemény.

III

Lady Matilda Cleckheaton bevonult a Schloss egyik hatalmas fogadótermébe. Tizenöt mérföldet utazott ezért. Gondosan kiöltözött, nem egészen Amy helyeslésétől kísérve. Amy ritkán ragadtatta magát tanácsadásra, de annyira kívánta, hogy az úrnője mindig sikerrel járjon, hogy ezúttal megengedett magának egy kis szerény ellenkezést.

– Attól félek, Lady Matilda, hogy ez a vörös ruha már kissé viseltes, tetszik érteni, ugye, hogyan gondolom. Mármint közvetlenül a hónaljakban, de máshol is akad rajta egy-két fényesebb folt...

– Tudom, kedves gyermekem, tudom. Viseltes ruha, de Patou modell. Régi, de annak idején rettenetesen drága volt. Nem akarok gazdagnak és extravagánsnak látszani. Főrangú család elszegényedett tagja vagyok. Minden ötven alatti nő bizonyára megvet majd. De a házigazdánk a világnak abban a szögletében él (és él már évek óta), amelyben gazdag vendégeket megváratnak étkezéskor, ha a házigazda meg akar várni egy kopottas, öregedő, ám kifogástalan származású hölgyvendéget. Az ember nem egykönnyen veszíti el a családi büszkeséget. Még akkor sem, ha új körülmények közé kerül. A csomagomban talál majd egy strucctoll boát.

– Tollboát óhajt viselni?

– Igen. Strucctoll boát.

– Asszonyom, az sokéves lehet.

– Igen, de én nagyon vigyáztam rá. Meglátja, hogy Charlotte felismeri, mi az. Azt gondolja majd, hogy Anglia egyik legelőkelőbb családjának a tagja elszegényedett, kénytelen a régi ruháit hordani, de legalább évek óta óvja őket. És a fókaprém kabátomat veszem fel. Azt is sokat viseltem, de ragyogó kabát volt a maga idejében.

Eszerint is indult útnak. Amy jól öltözött mégis szerény társalkodónőként követte. Matilda Cleckheaton felkészült arra, amit látni fog. Egy bálnát, ahogy Sir Stafford mesélte. Egy bálnának is testes, förtelmes vénasszonyt, vagyont érő képekkel díszített termében trónolva. Nehézkesen emelkedett fel a trónusra emlékeztető székéből, amely bármilyen színpadon méltóképp szerepelhetett volna a középkortól napjainkig hercegi ülőalkalmatosságként.

– Matilda!

– Charlotte!

– Annyi év után! Milyen különös pillanat! Milyen furcsa érzés!

Köszöntötték egymást, örültek egymásnak, hol német, hol angol nyelven. Lady Matilda németsége nem volt tökéletes. Charlotte németül is, angolul is hibátlanul beszélt, bár torokhangon, sőt néha amerikai angolsággal. Csakugyan eszményien csúf volt, gondolta Matilda. Egy pillanatra valami régi melegséget érzett, de a következő másodpercben eszébe jutott, hogy Charlotte rettenetesen utálatos lány volt. Senki sem szerette, ő pedig kiváltképp nem. De, bárki bármit is mondjon, az iskolaévek emlékei roppant erős köteléket képeznek. Hogy Charlotte szerette-e őt vagy sem, nem tudta. De arra emlékezett, hogy Charlotte iparkodott benyalni magát nála, ahogy ezt akkoriban mondották. Valószínűleg beleképzelte magát egy angol hercegi kastélyba. Lady Matilda apjának a leszármazása kifogástalan volt, de Anglia egyik pénzben legszegényebb hercegének számított. A birtokait csak a gazdag feleségének vagyonával sikerült megtartania. Végtelen udvariassággal bánt ezzel a nővel, az viszont ott kellemetlenkedett neki, ahol csak tudott. Lady Matilda szerencséjére a második házasságból származott. Az anyja egy igazán kedves és igazán tehetséges színésznő volt, minden valódi hercegnőnél tökéletesebben alakította a hercegnő szerepét.

Emlékeket idéztek fel a múltból, arról, hogyan gyötörték a tanáraikat, és arról, hogy iskolatársaik milyen szerencsésen vagy szerencsétlenül mentek férjhez. Matilda hivatkozott néhány családi kapcsolatra, amelyet a Gothai Almanach lapjaiból merített.

– Persze hogy szörnyű lehetett szegény Elza számára ez a házasság. Bourbon-pármai volt, nem igaz? Sajnos tudjuk, hová vezet az ilyesmi. Szerencsétlen eset.

Hozták a kávét (pompás kávét), cukrászati remekeket és csodálatos krémes süteményeket.

– Hozzá sem szabadna érnem ezekhez – mondta Lady Matilda. – Nem bizony! Az orvosom nagyon szigorú. Azt mondta, hogy alkalmazkodnom kell a kúrához, amíg itt vagyok. De hiszen ez a nap ünnep! Az ifjúság felidézése. Ez különben nagyon érdekel engem. Az unokaöcsém felkeresett nem is olyan régen téged. Nem jut eszembe, ki is hozta ide. Egy grófnő, z-vel kezdődik a neve, de nem emlékszem pontosan...

– Renata Zerkowski grófnő.

– Úgy van, ez volt a neve. Nagyon kedves fiatal hölgy, úgy tudom. Ő hozta ide, hogy látogasson meg téged. Nagyon kedves volt tőle Az unokaöcsémre minden nagyon nagy hatással volt. Nagyon nagy hatással voltak rá a gyönyörű képeid. Az életmódod, és az a sok nagyszerű dolog, amit hallott rólad. Hogy van egy mozgalmad... Nem is tudom, hogyan fogalmazzam meg. Az Ifjúság Galaxisa. A gyönyörű arany ifjúságé. Hogy ide gyűlnek köréd. Hogy imádnak. Csodálatos életed lehet. Én sajnos nem engedhetném meg ezt magamnak. Felettébb csöndesen kell élnem. Izületi csúz. És anyagi nehézségek. Nehéz fenntartanom a családi fészket. Tudod, milyen nehéz sorunk van Angliában. Az adók.

– Emlékszem az unokaöcsédre. Kedves, kellemes ember. Ha jól tudom, diplomáciai szolgálatban.

– Igen, de tudod, attól tartok, hogy nem értékelik kellőképpen a képességeit. Nem sokat beszél róla. Nem panaszkodik, de érzi, hogy... hogy nem becsülik annyira, mint amennyire kellene. Mert a mostani hatalmasságok, akik hivatalban vannak, mik is ők?

– Canaille! – mondta a Nagy Charlotte.

– Értelmiségiek. Nincs gyakorlati érzékük. Ötven évvel ezelőtt másképp lett volna! – mondta Lady Matilda. – De most nem úgy alakul a pályafutása, ahogy kellene. Azt is el kell mondanom, természetesen bizalmasan, hogy nem bíznak benne. Azzal gyanúsítják, tudod, hogy... minek is nevezzem... rokonszenvez a forradalmi, a lázadó irányzatokkal. Pedig látni kell, hogy a jövő a haladottabb gondolkodású embereké.

– Úgy érted, hogy nem híve a kormányzatnak, ahogy ezt Angliában mondani szokták?

– Csitt, csitt! Ne mondjunk ilyesféle dolgokat. Legalábbis én ne mondjak.

– Érdekel, amit mondtál – szólalt meg aztán Charlotte.

Matilda Cleckheaton sóhajtott.

– Ha akarod, tekintsd ezt egy idős rokon elfogultságának. Staffy mindig is a kedvencem volt. Kedves és szellemes. Azt hiszem, vannak elképzelései is. Tervezi a jövőt, és ennek a jövőnek különböznie kell a mostani jelentől. A mi országunk politikailag sajnos elég rossz állapotban van. Staffordot nagyon felvillanyozta mindaz, amit mondtál vagy mutattál neki. És hogy a zenéért mennyi mindent tettél. Amire szükségünk volna, az az érzésem, az, hogy higgyünk a felsőbbrendűségben.

– A felsőbbrendű faj elképzelhető és megteremthető. Adolf Hitlernek igaza volt – mondta Charlotte. – Mint ember jelentéktelen, bár a jellemében voltak művészi elemek. És volt benne vezetői képesség.

– Igen. És vezetőkre szükségünk van.

– Az elmúlt háborúban, kedvesem, rossz szövetségeseitek voltak. Anglia és Németország most mintha ugyanazon az oldalon állna, lehet, hogy azonosak lesznek az eszményeik is. Két árja nemzet azonos helyes eszményekkel. Gondold meg, hova jutott a te országod meg az én országom mára. De talán még ez a látószög is szűkre szabott. A kommunisták és a hozzájuk hasonlók megtanítottak valamire. Világ proletárjai, egyesüljetek? Ne nézzünk ennyire lefelé. A munkás csak nyersanyag. „Világ vezetői, egyesüljetek!” Ez a jó jelszó. Jó vérből származó fiatalemberek vezetői képességekkel. És nem a középkorú, megállapodott emberekkel kell kezdenünk valamit, akik állandóan ismétlik önmagukat, mint az elakadt gramofonlemez. A diákok közt kell körülnézzünk, a bátor szívűek közt, akik hajlandóak menetelni, hajlandóak meghalni, de hajlandóak ölni is. Ölni lelkiismeret-furdalás nélkül, mert biztos, hogy agresszivitás nélkül, támadószellem nélkül nincs győzelem. Meg kell mutatnom neked valamit.

Nehezen bár, de talpra állt. Lady Matilda követte a példáját, eltúlozva a nehézségeit. Nem is volt olyan kínos, mint amilyennek eljátszotta.

– Ezerkilencszáznegyven júniusa volt az az időpont, amikor a Hitlerjugend második korszakába lépett – mondta Charlotte. – Amikor Himmler kikövetelt egy utasítást Hitlertől. A híres SS alapszabályait. Azért jött létre, hogy leszámoljon a keleti népekkel, a rabszolgákkal, a világ kiszemelt rabszolgáival. Hogy élettere legyen a felsőbbrendű, a német fajnak. Létrejött az SS gyilkoló gépezete.

Elakadt a szava. Szinte vallásos csendben állt.

Lady Matilda ijedtében majdnem keresztet vetett.

– A Halálfejesek Rendje – mondta a Nagy Charlotte.

Lassan, kínlódva végiggyalogolt a szobán, és a falra mutatott. Arany keretbe foglalva, koponyával ékesítve ott függött a Halálfejesek Rendjének alapszabálya.

– Ez a legkedvesebb tárgy a gyűjteményemben. Itt, a falon. Az én arany ifjaim énekkara tiszteleg előtte, valahányszor erre jár. És a kastély levéltárában krónikák egész sora díszeleg. Némelyik nem egykönnyen emészthető olvasmány, de hát tudomásul kell vennünk a dolgokat. Halál a gázkamrákban, a kínzókamrák világa, a nürnbergi perekben mindezekről ingerülten volt szokás beszélni. Pedig ez nagyszerű hagyomány. Erő a fájdalomból. Ezeket a fiatal fiúkat megtanították arra, hogy nem szabad meginogni, nem szabad puhának lenni. Már Lenin is azt tanította a marxizmusban, hogy „Le a puhányokkal!”. Ez volt az egyik első szabály, amely megalapozta a tökéletes államot. Mi szűk látókörnek voltunk. Nagy álmunkat egyedül a német fajra korlátoztuk. Pedig más fajok is vannak. Ők is eljuthatnak a legmagasabb fokra az erőszak, a szenvedés és az anarchia tudatos gyakorlása útján. Meg kell szabadulnunk a puhány rendszabályoktól. Meg kell szabadulnunk a vallás alázatos formáitól. Van ugyanis erős vallás, a viking népek ősi vallása. És van vezérünk. Fiatal még, de napról napra szilárdabb a hatalma. Mit is mondott valamelyik nagy ember? Adjátok ide a szerszámokat, és megcsinálom a nagy művet. Valami ilyesmit. A mi vezérünknek már a kezében vannak a szerszámok. És még több lesz a kezében. Repülők, bombák, vegyi fegyverek. Emberek, akik harcolni fognak. Járművek. Hajók. Olaj. És az, hogy Aladdin módjára teremtsen zseniket. Csak megdörzsöli a lámpát, és a lángész máris megjelenik. Minden a mi kezünkben van. A termelés, a gazdagság. És van egy ifjú vezérünk. Születésénél fogva, jelleménél fogva vezér. Minden az ő kezében van.

Zihált és köhögött.

– Hadd segítsek.

Lady Matilda visszavezette a helyére. Charlotte levegőért kapkodott, mikor leült.

– Szomorú megöregedni, de azért még kitartok egy ideig. Elég ideig ahhoz, hogy lássam az új világot, az új teremtést. Te is ezt akarod az unokaöcsédnek, és én gondoskodom is róla. Hatalmat a hazájában, erre van szüksége, igaz-e? Készen állsz arra, hogy te irányítsad a dárda hegyét?

– Hajdan volt befolyásom. De ma... – rázta meg a fejét Lady Matilda szomorúan. – Elmúlt.

– Visszajön, kedvesem – mondta a jó barátnő. – Jól tetted, hogy hozzám fordultál. Van némi kis befolyásom.

– Nagy feladat – sóhajtott Lady Matilda, és ezt mormolta még: – Az ifjú Siegfried.

IV

– Remélem, jól sikerült a találkozás a régi barátnőjével – mondta Amy, miközben visszafelé kocsiztak a vendégházba.

– Ha hallotta volna, mennyi szamárságot összefecsegtem, el sem hiszi – mondta Lady Matilda Cleckheaton.

TIZENHATODIK FEJEZET

PIKEAWAY BESZÉLGET

– A Franciaországból jövő hírek nagyon rosszak – mondta Pikeaway ezredes, és lesöpörte a szivarhamut a kabátjáról. – Hallottam, amikor Winston Churchill ezt mondta a világháborúban. Egy ember, aki világosan tudott fogalmazni, és csak annyit mondott ki, amennyi szükséges. Nagyon hatásos volt. Azt mondta ki, amit tudnunk kellett. Sok idő telt el azóta, de ma újra ki kell mondani. A Franciaországból jövő hírek nagyon rosszak.

Köhögött, harákolt, és megint lesöpört magáról egy kis hamut.

– Az Olaszországból jövő hírek nagyon rosszak – folytatta. – Az Oroszországból jövő hírek, azt hiszem, szintén nagyon rosszak lennének, ha kiszivárognának. Ott is vannak bajok. Diákok masíroznak az utcákon, beverik a kirakatok ablakait, megtámadják a követségeket. Az Egyiptomból jövő hírek nagyon rosszak. A Jeruzsálemből jövő hírek nagyon rosszak. A Szíriából jövő hírek nagyon rosszak. Mindez többé-kevésbé szokásos, emiatt nem kell aggódnunk. De az Argentínából jövő hírekre már azt mondom, hogy különösek. Valóban felettébb különösek. Argentína, Brazília, Kuba együttesen. Arany Ifjak Szövetséges Államai, valahogy így kezdik magukat nevezgetni. Hadseregük is van. Repülőik is, bombáik is, isten tudja, még mi minden. Úgy látszik, azt is érteni kezdik, mihez is kezdjenek velük, és ez tovább ront a helyzeten. Muzsikáló tömegeik is vannak szemmel láthatólag. Slágerek, régi népdalok és idejüket múlt harci énekek. Úgy vonulnak, mint hajdan az Üdvhadsereg. Nem akartam szentségtörő lenni, nem bírálom az Üdvhadsereget. Szerintem mindig jó munkát végeztek. És a lányok csinosak voltak a kis főkötőjükben.

Tovább folytatta:

– Az az értesülésem, hogy valami hasonló történik a civilizált országokban is, mégpedig rajtunk kezdve. Néhányukat, gondolom, még civilizáltnak lehet nevezni. Minap egy politikusunk emlékezetem szerint azt mondta, hogy pompás nemzet vagyunk, mert mindent megengedünk, tüntetéseket, a környezetünk szétverését, elagyabugyálunk bárkit, mikor nincs jobb dolgunk, fölös energiánkat erőszakos cselekedetekkel vezetjük le, erkölcsi emelkedettségünket meg egyre több ruha levetésével. Nem tudom, miről is akart beszélni, maguk a politikusok is ritkán tudják, de a végén egész jól jönnek ki belőle. Ezért nevezzük őket politikusoknak.

Elhallgatott, és szemét arra az emberre szögezte, akihez eddigi szavait intézte.

– Csüggesztő. Szomorú és csüggesztő – mondta Sir George Packham. – Az ember el sem akarja hinni. Nyugtalansággal tölt el. Ha tehetnénk valamit... Más hírei nincsenek – kérdezte végül panaszosan.

– Ennyi nem volt elég? Önt aztán nehéz kielégíteni. A világanarchia terjed. Ez a hír. Még bizonytalan egy kicsit, még nincs mindenre készen, de már közel van hozzá. Nagyon közel.

– De hát csak tehetünk ellene valamit.

– Nem olyan könnyen, mint gondolja. A könnygáz csak egy kis időre állítja le a tüntetőket, csak lélegzetvételnyi szünetet ad a rendőrségnek. Vannak természetesen vegyi fegyvereink, atombombáink és más hasonló huncutságaink. De mi lenne, ha használnánk is őket? Legyilkolnánk a menetelő lányokat-legényeket, meg a bevásároló háziasszonyokat, meg az otthon ülő nyugdíjasokat, és egy jelentékeny részét nagyképű politikusainknak, akik éppen arról papolnak, hogy soha ilyen jó dolgunk nem volt. Ráadásul önt is és engem is! – kacagott fel az ezredes, és folytatta: – De ha csak hírekre vagyunk kíváncsiak, úgy tudom, ön tud friss és időszerű hírrel szolgálni. Titokban megjött Németországból maga Herr Heinrich Spiess.

– Honnan a csudából hallott róla? Hiszen ez szigorúan...

– Mi mindent tudunk – élt kedvenc fordulatával Pikeaway ezredes. – Ezért tartanak minket. És valamilyen jámbor doktort is hozott magával, tudomásunk szerint.

– Igen, Reichardt professzort, egy nagy tudóst...

– Nem. Orvost. Félcédulást.

– Jaj, csak nem pszichológust?

– Valószínűleg igen. A legtöbb vezető félcédulás az. Ha szerencsénk van, azért hozták ide, hogy megvizsgálja néhány forrongó fiatalnak az agyat. Tele van az német filozófusokkal, fekete hatalmat prédikáló bölcselőkkel, idejétmúlt francia írók filozófiájával és ahhoz hasonlókkal. Valószínűleg megvizsgálhatja majd néhány vezető jogász, néhány törvényszéki elnök agyát is, akik vigyáznak, nehogy véletlenül is kárt tegyünk egy fiatal egójában, hiszen lehet, hogy majdan meg kell dolgoznia a megélhetéséért. Hogy illőbb volna, ha kitömnénk őket segélypénzekkel, hadd vonuljanak vissza a szobáikba, és ne dolgozzanak, hanem olvassanak még több filozófiát. Tudom, régimódi vagyok. Ne vesse a szememre.

– Figyelembe kell venni az új gondolati megközelítéseket is – mondta Sir George Packham. – Az ember úgy érzi... jobban mondva azt reméli... nehéz ezt pontosan megfogalmazni...

– Bosszantó lehet, hogy ilyen nehezen tudja megfogalmazni – mondta Pikeaway ezredes.

Megszólalt a telefon. Felvette, aztán átadta Sir George-nak.

– Igen – mondta Sir George. – Igen, igen. Egyetértek. Szerintem... nem, nem a belügyminisztériumban. Nem. Magánbeszélgetésre gondol? Azt hiszem, jobb volna, ha... – és óvatosan nézett körül.

– Ez nincs bepoloskázva – mondta Pikeaway ezredes barátságosan.

– A kód Kék Duna – suttogta rekedten Sir George Packham. – Igen, igen. Pikeawayt magammal viszem. Hogyne, természetesen. Igen persze. Beszéljen vele. Mondja meg neki hogy el kell jönnie, de ne felejtse, hogy magánbeszélgetés az egész.

– Nem mehetünk az én kocsimmal – mondta Pikeaway. – Azt jól ismerik.

– Henry Horsham értünk jön a Volkswagennel.

– Remek – mondta Pikeaway ezredes. – Tudja, érdekes ez az egész.

– Nem gondolja... – mondta habozva Sir George.

– Mit nem gondolok?

– Úgy vélném... szóval úgy vélném, ha meg nem haragszik érte, hogy jó volna a kabátját lekefélni.

– Ja, ezt? – ütögette meg a vállát Pikeaway ezredes, és a felszálló szivarhamutól Sir George nyomban fuldokolni kezdett.

– Dadus! – kiabált Pikeaway, és megnyomta a csengőt az asztalán.

Egy középkorú hölgy jelent meg ruhakefével, olyan hirtelen, mintha Aladdin lámpájával varázsolták volna ide.

– Kérem, Sir George, szíveskedjék visszatartani a lélegzetét – mondta a dadus. – Orrfacsaró lehet.

Kinyitotta az ajtót, hogy Sir George kimehessen, amíg Pikeaway ezredest letisztogatják. Az ezredes köhögött és indulatoskodott: – Kellemetlenek az ilyen urak. Azt akarják, hogy mindig olyan legyen az ember, mintha skatulyából húzták volna ki.

– Az ön megjelenése ennek korántsem felelne meg, ezredes úr. Megszokhatta volna már az én ruhatisztogatási szokásaimat! A belügyminiszter asztmás.

– Ő tehet róla! Nem gondoskodott kellőképpen arról, hogy a szennyeződés eltűnjék London utcáiról. Induljunk, Sir George, hallgassuk meg, hogy miért is jött át hozzánk német barátunk. Úgy tetszik, sürgős ügyről van szó.

TIZENHETEDIK FEJEZET

HERR HEINRICH SPIESS

Heinrich Spiess nyugtalan volt. Nem is akarta leplezni. Tudomásul vette, mégpedig köntörfalazás nélkül, hogy az a helyzet, amelynek megbeszélésére ezzel az öt úriemberrel leült, kínos helyzet. Az a magabiztosság is áradt azonban belőle, ami fő fegyvere volt a mostanában nehéz német politikai helyzet kezelésére. Szilárd férfi, körültekintő ember, aki minden tanácskozáson biztosította, hogy a józan ész szabályai érvényesüljenek. Nem játszotta el a briliáns politikus szerepét, és ez önmagában is megnyugtató hatással volt. Számos országban a briliáns politikusok voltak felelősek a nemzeti válsághelyzetek kétharmadáért. A harmadik harmadért pedig azok a politikusok, akik képtelenek voltak letagadni azt a tényt, hogy – habár demokratikus módon választották meg őket – szerény szellemi ítélőképességgel rendelkeznek, nincs józan eszük, ha ugyan egyáltalán van eszük.

– Ez nem hivatalos látogatás, megegyeztünk? – mondta a kancellár.

– Meg, természetesen.

– Egy olyan dolgot tudtam meg, amiről fontosnak tartottam, hogy megosszuk. Érdekes megvilágításba helyez néhány eseményt, amely gondolkodóba ejtett és elszomorított bennünket. Ez itt Reichardt doktor.

Megtörténtek a bemutatások. Dr. Reichardt magas férfi volt, kiegyensúlyozott, és megvolt az a szokása, hogy időről időre azt mondja: „Ah, igen!”

– Reichardt doktor egy nagy egészségügyi intézményt vezet Karlsruhe közelében. Idegbajosokat kezel. Azt hiszem, helytálló, ha azt mondom, hogy öt-hatszáz beteggel foglalkozik.

– Ah, igen! – mondta Reichardt doktor.

– És bizonyára sokféle ideg-és elmebaj fordul elő a kórházában.

– Ah, igen. Sokféle idegbaj tapasztalható, én azonban csak egy bizonyos kórisme iránt érdeklődöm, csak egy bizonyos idegbajt iparkodom gyógyítani.

Németre váltott, és Spiess röviden lefordította mindezt, hátha az angol kollégák nem értik. Ez tapintatos és hasznos volt egyszerre. Két angol részben értette a dolgot, egy egyáltalán nem, ketten pedig eléggé tanácstalanok voltak.

– Reichardt doktor legnagyobb sikerét annak a betegségnek a kezelésében érte el, amelyet én, mint laikus megalomániának nevezek. A betegek valami másnak képzelik magukat, mint amik a valóságos életben. Hisznek abban, hogy fontosabbak, mint ahogy elkönyvelik őket. Hisznek abban, ha üldözési mániájuk van...

– Ah. nem! – kiáltotta Reichardt doktor – Nem foglalkozom üldözési mániában szenvedőkkel. Üldözési mánia elő sem fordul az én klinikámon. Abban a csoportban, amely iránt különösen érdeklődöm, végképp nincs. Éppen ellenkezőleg: azért ragaszkodnak a rögeszméikhez, mert boldogok akarnak lenni. És boldogok is, én pedig fenn tudom tartani bennük ezt a boldogságérzetet. Ha meggyógyítom őket, nem lesznek boldogok. Olyan kezelésre van szükségük, amely visszaadja a józan eszüket, mégsem teszi boldogtalanná őket. Ezt a szellemi állapotot...

Egy legalább nyolc szótagos, hosszú, riasztóan ható német műszót préselt ki magából.

– Angol barátaink kedvéért mégis a megalománia, nagyzási hóbort kifejezést használom a továbbiakban is – mondta Spiess –, bár tisztában vagyok vele, Reichardt doktor, hogy ma már nem ezzel a szófordulattal él a szakma. Ön tehát, mint mondtam, körülbelül hatszáz ilyen beteggel foglalkozik.

– És abban az időben, amelyre rá akarok térni, volt nyolcszáz is.

– Nyolcszáz?!

– Érdekes volt. Nagyon érdekes.

– Szóval vannak olyan pácienseik, akik, hogy a kezdet kezdetén induljunk el...

– Igen, volt egy mindenható Atyaistenünk – magyarázta Reichardt doktor. – Érti már?

Lazenby láthatóan meglepődött.

– Ó... ööö... igen... ööö... hogyne. Igazán érdekes. Igazán.

– És természetesen volt két fiatalember, aki Jézus Krisztusnak tartotta magát, bár ez nem olyan népszerű, mint az Atyaisten szerepe. Aztán ott voltak a többiek. A szóban forgó időpontban huszonnégy Hitlerem volt. Ez, kérem, olyan időpontban volt, amikor Adolf Hitler még élt. Igen, huszonnégy vagy huszonöt Hitler – nézett utána a zsebéből előhúzott noteszben –, mert vezettem azért egyfajta könyvelést. Tizenöt Napóleon. Napóleon mindig népszerű. Tíz Mussolini. Öt Julius Caesar, és sok további különös és érdekes eset. De nem akarnám önöket most éppen ezzel fárasztani. Mivel nem járatosak az orvosi szakmában, nem is érdekelné önöket. Rátérünk tehát arra az esetre, amely valóban komoly.

Reichardt doktor megint németre váltott, de most már rövidebben. Spiess továbbra is fordította a szavait.

– Egy nap beállított hozzá egy kormányzati tisztviselő. Az akkori kormány megítélése szerint, hiszen a háború idejéről van szó, magas méltóságot töltött be. Ezt az urat egyelőre Martin B. névvel illetem. Úgyis tudják, kire gondolok. Elhozta magával a főnökét. Vagyis elhozta, hogy ne köntörfalazzak sokáig, magát a Führert.

– Ah, igen! – tette hozzá Reichardt doktor, majd így folytatta: – Nagy megtiszteltetésnek számított, érthetően, hogy eljött vizitálni. A Führer nagyon kegyes volt. Elmondta, hogy sok szépet hallott már a sikereimről. Azt is, hogy mostanában akadtak zavarok. A szárazföldi haderőben. Többször is előfordult hogy egy parancsnok azt hitte, hogy ő Napóleon, vagy legalábbis Napóleon valamelyik marsallja, és néha, értsék meg, eszerint is viselkedtek, eszerint adták ki a parancsaikat, és ezzel komoly katonai nehézségeket okoztak. Szívesen megosztottam volna vele annyi szakmai ismeretet, amennyi hasznos lehetett volna számára, de Martin B. azt mondta, hogy erre nincs szükség. A mi nagy Führerünk – mondta Reichardt doktor nyugtalan pillantást vetve Spiessre – nem is akart ilyen kis részletekkel foglalkozni. Azt mondta: kétségtelenül az volna a legjobb, ha neurológiai tapasztalatokkal rendelkező képzett orvosok tartanának konzíliumot. Azt akarta... ah, igen, körül akart nézni, és nemsokára meg tudtam állapítani, mit is akart látni. Nem kellett volna meglepnie. Olyan tünet volt, tudják, amit könnyű felismerni. Az élet megpróbáltatásai nyomot kezdtek hagyni a Führeren.

– Valószínűleg kezdte úgy érezni akkoriban, hogy ő maga az atyaúristen – mondta váratlanul Pikeaway ezredes, és kajánul nevetett.

Dr. Reichardt láthatóan megbotránkozott.

– Kérte, hogy világosítsam fel néhány dologról. Martin B. azt mondta neki, hogy sok olyan betegem van, aki, hogy ne finomkodjak, azt hiszi magáról, hogy ő Adolf Hitler. Elmagyaráztam, hogy ez korántsem ritka eset, hogy az iránta érzett tisztelet, a személye iránti rajongás miatt természetes dolog, hogy rá akarnak hasonlítani, és végül akár azonosítják is magukat vele. Kissé tartottam a következményektől, amikor megadtam ezt a tájékoztatást, de örömmel láttam, hogy őszintén elégedett. Örömmel mondhatom, bóknak vette, hogy ilyen szenvedélyesen óhajtanak azonosulni vele. Megkérdezte aztán, hogy találkozhat-e néhány, ebben a meggyőződésben szenvedő beteggel. Tartottunk egy kis konzultációt. Martin B. bizonytalan volt, de félrehúzott, és közölte velem, hogy Hitler úr csakugyan meg óhajtja tapasztalni mindezt. Azért aggódott, nehogy Hitler... szóval, hogy Hitler úr ne legyen veszedelemnek kitéve. Hátha ezek közt a meggyőződéses vélt Hitlerek közt akad erőszakosabb vagy veszélyesebb ember. Megnyugtattam, hogy nem kell aggódnia. Azt javasoltam, hogy a legszeretetreméltóbb Führereket szedem össze erre a találkozóra. B. úr azt mondta, hogy a Führer úgy kíván elvegyülni közöttük, társalogni velük, hogy én ne legyek jelen. Szerinte a páciensek nem fognak természetesen viselkedni, ha a kórház vezetője is ott van, és ha csakugyan nincs veszély... Újra megmondtam neki, hogy nincs. Azt is, hogy szeretném, ha B. úr vele tartana. Ez nem okozott nehézséget. Megszerveztük. Megüzentük a Führereknek, hogy gyűljenek össze egy teremben, mert egy fontos látogató szeretne eszmét cserélni velük. Ah, igen, ekkor bevezettem Martin B.-t és a Führert az összegyűltekhez. Aztán visszahúzódtam, becsuktam az ajtót, és az urakat kísérő segédtisztekkel társalogtam. A Führer, mint már mondtam, igen aggasztó állapotban volt. Tagadhatatlanul sok nehézséggel kellett megküzdenie akkoriban. Közvetlenül a háború vége előtt jártunk és őszintén szólva a dolgok eléggé rosszul álltak. Elmondták, hogy a Führer mostanában nagyon le van verve, de az a meggyőződése, hogy a háborút sikeres befejezéshez vezetheti, ha a vezérkar követné az ő újra meg újra elmondott utasításait, és azok szellemében járna el.

– Úgy gondolom, hogy a Führer abban az időben már – mondta Sir George Packham – hogy is mondjam csak... kétségtelenül olyan lelkiállapotban lehetett...

– Nem kell erre szót vesztegetnünk – mondta Herr Spiess. – Számos kérdésben már helyette kellett dönteni. Ezt önök pontosan tudják, hála az országunkban végzett nyomozásaiknak.

– A nürnbergi perben is...

– A nürnbergi pert szerintem nem kell ebbe belekeverni – mondta Lazenby határozottan. – Messze mögöttünk van már. Most éppen a jövő vár ránk a Közös Piaccal, és az ön kormányának támogatásával, és Monsieur Grosjean és többi európai kollégánk kormányának támogatásával. A múlt ma már csak múlt.

– Úgy van – mondta Spiess –, és éppen a múltat idézzük most fel. Martin B. és Hitler igen kurta ideig tartózkodott abban a helyiségben. Hét perc múlva már ki is jöttek. B. köszönetet mondott Reichardt doktornak a sikeres találkozóért. És a kocsi már várja őket, és a Führernek máris indulnia kell a következő programjára. Sietve távoztak.

Csend volt a teremben.

– És aztán? – kérdezte Pikeaway ezredes. – Történt aztán valami? Vagy ekkorra már meg is történt?

– Egyik vélt Hitlerünk viselkedése szokatlan volt – mondta dr. Reichardt. – Ez az ember nagyon hasonlított a Führerre, és ez a hasonlóság magabiztossá tette az alakítását. Most minden korábbinál határozottan állította, hogy ő a vezér, és hogy azonnal Berlinbe kell mennie, hogy a vezérkar tanácskozását vezesse. Semmi jele sem volt annak a szerény javulásnak, amit korábban tapasztaltunk. Annyira megváltozott, hogy nem is tudtam, mi okozhatta ezt a hirtelen változást. Megkönnyebbültem, amikor két nap múlva megjelentek a rokonai, és elvitték otthoni gyógykezelésre.

– És ön elengedte – mondta Spiess.

– Természetesen. Egy kiváló kolléga volt velük. Ő pedig önként, és nem beutalással került a kórházunkba, tehát élhetett a jogaival. Vagyis távozott.

– Nem is értem... – kezdte Sir George Packham.

– Spiess úrnak van egy elképzelése...

– Nem elképzelés az – mondta Spiess.

– Amit elmondok, az tény. Az oroszok eltitkolták. Mi is eltitkoltuk. Pedig rengeteg tény és vallomás tanúsítja. Hitler azon a napon saját kezdeményezésére a kórházban maradt, és közeli hasonmása távozott Martin B.-vel. Ennek embernek a maradványait találták meg a bunkerben. Nem szaporítom a szót. Szükségtelen részletekbe nem kell belemennünk.

– Mindannyiunknak meg kell tudnunk az igazságot – mondta Lazenby.

– Az igazi Führert egy korábban megtervezett módon kicsempészték Argentínába. Ott élt néhány esztendeig. Egy jó családból származó gyönyörű árja asszonytól született egy gyermeke. Egyesek szerint egy angol hölgytől. Hitler állapota gyorsan romlott, beszámíthatatlanként halt meg, azt hitte, hogy még mindig hadseregeket vezényel az arcvonalon. Ez volt az egyetlen módja, hogy megszökhessen Németországból. Élt vele.

– És ezek alatt az évek alatt semmi nem szivárgott ki a dologról, senki nem tudott meg semmit?

– Hírek azért voltak. Mindig vannak. Emlékezzék rá: Oroszországban a cár egyik lánya állítólag túlélte az egész család kiirtását.

– De hát az... – George Packham itt megtorpant – hamis hír volt. De még milyen hamis!

– Egyesek szerint. Mások szerint nem volt hamis. Mindkét csoportban voltak olyanok, akik ismerték a cár lányát. Hogy aztán Anasztázia volt-e Anasztázia, vagy Anasztázia nagyhercegnő csak egy parasztlány volt? Melyik történet az igazi? Híresztelések. Mennél régebbiek, annál kevesebben hisznek bennük, legfeljebb a romantikus képzelődök tartanak ki mellette. Azt is sokszor híresztelték, hogy Hitler él, hogy nem halt meg. Nincs bizonyíték rá, hogy a maradványokat ténylegesen megvizsgálták. Az oroszok ezt mondták ugyan, de bizonyítékokkal nem hozakodtak elő.

– Csak nem akarja azt mondani, Reichardt doktor, hogy hisz ebben a képtelen históriában?

– Ah – kezdte Reichardt –, engem kérdez, pedig én már elmondtam a történetemet. Kétségtelenül Martin B. jött el hozzám, a szanatóriumba. Martin B. hozta el a Führert. Olyan tisztelettel bánt vele, úgy beszélt hozzá, ahogy a Führerrel illik. Én sok száz Führerrel, Napóleonnal, Julius Caesarral éltem már együtt. Meg kell értenie, hogy a szanatóriumomban élő Hitlerek hasonlítottak egymásra, bármelyikük, valóban bármelyikük lehetett volna Hitler. Nem ragaszkodhattak volna rögeszméjükhöz olyan szenvedélyesen, olyan hittel, ha nem hasonlítanak valamennyire hozzá öltözetükkel, arcvonásaikkal, állandó szerepjátszásukkal. Korábban sohasem találkoztam Adolf Hitlerrel. Láttam a képeit az újságokban, nagyjából tisztában voltam vele, milyen is a vezérünk, de az ember csak az általa engedélyezett képeket láthatta. És egyszer aztán eljött, és Martin B., aki a leginkább szavahihető ebben a kérdésben, azt mondta, hogy ő a Führer. Nem kételkedtem benne. Engedelmeskedtem a parancsoknak. Hitler úr egyedül akart bemenni abba a szobába, hogy találkozzék a... hogy is mondjam csak... a hasonmásaival. Bement. Kijött. Bent ruhát cserélhettek. Az öltözetek nem nagyon tértek el egymástól. Ő maga jött-e ki, vagy valamelyik önjelölt Hitler? Martin B. gyorsan távozott vele, sebesen hajtatott el. Az igazi pedig ott maradhatott, eljátszhatta a szerepét, és tudhatta, hogy így, csakis így tud elszökni a már megadásra készülő országból. Meg volt már zavarodva, ingerültté tette a harag, hogy utasításait, a vezérkarához küldött képtelen utasításait, arra vonatkozóan, mit tegyenek, mit mondjanak, milyen lehetetlen dolgokat kíséreljenek meg, már nem hajtják úgy végre, mint korábban. Érezhette, hogy már nem ő a legfőbb hadúr. De volt két-három olyan hűséges embere, akik kitervezték, hogyan juttassák ki az országból, Európából valahová, ahol maga köré gyűjtheti egy más világrészben nemzeti szocialista követőit, a fiatalokat, akik szenvedélyesen hittek benne. A horogkereszt ott fog feltámadni. Eljátszotta a szerepét. Tagadhatatlanul élvezte is. Megfelelt egy olyan embernek, akinek az agya már-már felmondja a szolgálatot. Megmutathatja a többieknek, hogy különbül játssza el Adolf Hitler szerepét, mint ők. Nevetett néha önmagán, de az orvosok, az ápolók csak apróbb kedélyingadozást tapasztaltak. Talán azt, hogy kissé zavarosabb, mint máskor. Ez nem számított újdonságnak. Mindig megtörténik. A Napóleonokkal, Julius Caesarokkal, mindegyikükkel. Néha, ahogy egy laikus mondaná, bolondabbak, mint ahogy szokásos. Csak így tudom kifejezni. Most pedig Spiess kancellár úr folytatja.

– Elképesztő! – mondta a belügyminiszter.

– Bizony, elképesztő – mondta Spiess türelmesen. – De történnek ilyen elképesztő dolgok. A történelemben, a mindennapi életben, bármilyen hihetetlennek ítéljük is.

– Senki sem gyanakodott? Senki sem tudta meg?

– Nagyon jól megtervezték. Pompásan kiagyalták. A menekülési útvonal adva volt, a részleteket ugyan nem mindig látjuk tisztán, de azért jól össze lehet foglalni az egészet. Néhány érintett személy különböző nevek alatt, különböző álöltözetekben egyik helyről a másikra vitt valakit, és ezek közül az érintett személyek közül, ahogy utólagos kutatásaink során megbizonyosodtunk róla, számosan nem éltek olyan hosszú ideig, mint tehették volna.

– Ha netán elárulták a titkot, vagy sokat fecsegtek?

– Ezzel az SS foglalkozott. Gazdag jutalmak, dicséretek, jövőbeni magas állások ígérete, és aztán... a halál a legbiztosabb megoldás. És az SS hozzászokott a halálhoz. A különböző módjaihoz, a holttestek eltüntetésének lehetőségeihez. Igen, elárulhatom önöknek, egy ideje már foglalkozunk vele. Lassanként megtudtuk a dolgokat, nyomoztunk, iratokat szereztünk, és eljutottunk az igazsághoz. Adolf Hitler biztosan eljutott Dél-Amerikába. Azt mondják, házasságot is kötött, és egy gyermek is született. A gyermek lábát egy horogkereszttel jelölték meg. Gyermekkorában tetoválták rá. Találkoztam megbízható, szavahihető ügynökökkel. Látták Dél-Amerikában az így megjelölt lábat. Ott nevelték fel a gondosan őrzött gyermeket, óvták és felkészítettek. Ahogy a dalai lámát készítik fel nagy életpályájára. Ezt agyalták ki a megszállott fiatalok, és ez az eredeti elképzelésnél komolyabb gondolattá vált. Nem csak a régi nácizmus újjászületése, nem csak a német felsőbbrendű faj kitenyésztése. Az is, de sok minden más is került melléje. Az, hogy sok nemzet fiatalsága, Európa csaknem minden országának ifjú felsőbbrendű faja fogjon össze, zúzza szét a régi világot, az anyagias világot, nyisson szabad utat az ölni kész, gyilkos, erőszakos ifjú testvériség számára. Először pusztítani, utána hatalomra kerülni. És most már vezérük is van. Megfelelő vérből származó vezérük, aki nem hasonlít ugyan meghalt apjára, hiszen szőke, aranyhajú északi fiatalember, valószínűleg az anyja külsejét örökölte. Arany ifjú. Olyan, akit az egész világ el tud fogadni. A németek és az osztrákok elsőként, mert hitvilágukban és muzsikájukban megvan a helye az ifjú Siegfriednek. A szőke fiatalembert ennek az ifjú Siegfriednek nevelték, aki majd az élükre áll, és elvezeti őket az ígéret földjére. Nem a bibliai ígéret földjére, ahova Mózes vezette követőit, mert az a gyűlölt zsidóké volt. A zsidók legyenek csak a föld alatt. Meggyilkolva vagy gázkamrákban elpusztítva. Ez az ifjak országa lesz, és vitézségükkel fogják megszerezni. Európa országai összeállnak Dél-Amerika országaival. Ott már megvan az élcsapat, az anarchisták, a próféták, a Guevarák, Castrók és követőik, a gerillák, akiket hosszan edzettek kegyetlenségre, kínzásra, erőszakra, halálra, és az utána következő diadalmas életre. Szabadság! Az új világállam urainak szabadsága. A kinevezett hódítóké.

– Tökéletes képtelenség – mondta Lazenby. – Ha megállítjuk, magától összeomlik. Nevetséges az egész. Ugyan, mit tehetnek? – folytatta, most már kérdező hangsúllyal.

Spiess megrázta hatalmas, okos koponyáját.

– Jogosan kérdezi. Meg is adom rá a választ. Nem tudják. Nem tudják, merre is tartanak. Nem tudják, mi történik majd velük.

– Vagyis nincsenek igazi vezetőik?

– Ott vannak a masírozó ifjú hősök, akik az erőszak, a fájdalom, a gyűlölet lépcsőin haladnak a dicsőség felé. Már nem csak Dél-Amerikában és Európában vannak követőik. Észak felé is mozog a vakhit. Az Egyesült Államokban is lázonganak és menetelnek az ifjak, követik az ifjú Siegfried zászlaját. Tanítják nekik az ő módszereit, ölni tanítják őket, más fájdalmát élvezni, a Halálfejesek regulái, Himmler módszerei szerint. Értsék meg, kiképzik őket. Titokban átnevelik. Nem is tudják, mire képezik ki őket. Mi azonban tudjuk, legalábbis néhányan. És önök? Itt, ebben az országban?

– Talán négyen vagy öten lehetünk – mondta Pikeaway ezredes.

– Oroszországban már tudják, és Amerikában is kezdik felismerni. Tudják, hogy Siegfriednek, az északi legendák Ifjú Hősének vannak követői, és hogy az ifjú Siegfried a vezérük. És hogy ez egy új vallás, a csodálatos fiatalságnak és az arany ifjúnak diadalmas vallása. Újra testet öltenek benne észak istenalakjai. Ez természetesen – és Spiess újra csendesebbre fogta a szavát – nem a teljes, prózai igazság. Hatalmas személyiségek állnak mögöttük. Óriási eszű gonosztevők. Első osztályú pénzember, iparmágnás, aztán valaki, akinek bányái, olajforrásai, uránium készletei vannak, és aki ragyogó koponyájú tudósokat foglalkoztat. Ők azok, ez a különösebbnek, rendkívülinek nem is látszó bizottság, amelynek a kezében hatalom összpontosul. Kezükben vannak a hatalom forrásai, és módszereikkel urai azoknak is, akik ifjak és ölnek, azoknak is, akik ifjak és rabszolgák. Kábítószerekkel teszik őket rabszolgákká. Rabszolgákká, akik minden országban fokozatosan áttérnek a gyenge kis kábítószerekről az erősebbekre, és megbízható szolgái lesznek olyan embereknek, akiket nem is ismernek, de akik mégis feltétlen urai testüknek és lelküknek. A választott kábítószer utáni mohó vágy teszi őket szolgákká, idővel azonban ezek a szolgák haszontalanokká válnak, mert a függőségük miatt csak arra képesek, hogy tétlenül álmodozzanak, így aztán nyugodtan elpusztulhatnak. Ehhez hozzá is segíthetik őket. Nem juthatnak el az ígéret földjére, bárhogy higgyenek is benne. Furcsa vallások felé terelik őket. A régi vallások ezúttal álruhás istenei felé.

– Gondolom, a nemi szabadosság is szerepet játszhat ebben.

– A nemiség el tudja pusztítani magát. A Római Birodalomban olyan férfiak, akik belevetették magukat a nemiségbe, akik túlhajszolták a gyönyöröket, addig-addig, amíg rá nem untak vagy bele nem fáradtak, sokszor kimentek a sivatagba, remeték lettek vagy oszlopszentek, mint Szent Simeon. A nemiség kifullad. Működik egy ideig, de nem lesz úgy úrrá rajtad, mint a kábítószer. Kábítószer, szadizmus, hatalomvágy és gyűlölet. Fájdalom a fájdalom kedvéért. A gyönyör, hogy fájdalmat okozunk valakinek. Gonosz gyönyörökre tanítják önmagukat. És ha egyszer úrrá lesznek ezek rajtad, nem tudsz többé szabadulni tőlük.

– Kedves kancellár úr... el sem merem hinni, amit mond... mert szerintem... már ha vannak valóban ilyen tendenciák, azokat erős kézzel meg kell regulázni... Szerintem ugyanis... igen, szerintem nem szabad kiszolgálni ezeket az aljas indulatokat. Szilárdan kell állnunk a lábunkon... szilárdan...

– Hallgass már, George – mondta Lazenby, előszedte a pipáját, alaposan megnézte, de aztán visszatette a zsebébe. – A legjobb az volna – és máris visszatért kedvenc rögeszméjéhez – ha elrepülnék Oroszországba. Úgy tudom, hogy az orosz vezetés is tisztában van ezekkel a tényekkel.

– Éppen eleget tudnak – mondta Spiess – De hogy mennyit vallanak be belőle – vonta meg a vállát – azt nehéz megjósolni. Nem könnyű szóra bírni őket. Megvan a maguk baja a kínai határon. Talán abban az előrehaladott állapotban nem hisznek még, amelybe szerintünk ez a mozgalom már eljutott.

– Az utamat különleges missziónak tekintem.

– Én a te helyedben itt maradnék, Cedric.

Lord Altamount fáradtan szólalt meg a karosszékében hátradőlve.

– Itt van rád szükség, Cedric – folytatta szelíd határozottsággal. – Te vagy a kormány feje. Itt kell maradnod. Megvannak a kipróbált ügynökeink, akik külföldi küldetésekre alkalmasak.

– Ügynökök? – kérdezte kétkedő hangon Sir George Packham. – Mit tehetnek az ügynökök a jelenlegi helyzetben? Jelentést kell kérnünk... de hiszen itt is van Horsham! Eddig észre sem vettem. Mondja el, milyen ügynökökkel rendelkezünk. És hogy egyáltalán mit tehetnek.

– Van néhány nagyon jó ügynökünk – mondta nyugodtan Henry Horsham. – Az ügynökök információkat szállítanak. Spiess kancellár úr is információkkal szolgált. Olyanokkal, amilyeneket az ő ügynökei szállítottak neki. Az a baj, mindig is az a baj (olvasson csak bele a múlt háború történetébe), hogy senki sem akar hinni azoknak a tényeknek, amelyeket az ügynökök megszereznek.

– De hát az Intelligence Service bizonyára...

– Senki sem fogadja el azt a tényt, hogy az ügynökök intelligensek. Pedig azok, ön is tudja. Képzettek, és a jelentéseik tíz közül kilenc esetben helytállóak. És mi történik aztán? A nagyfejűek nem hisznek nekik, nem akarnak hinni nekik, és végül nem is hajlandók megfelelően cselekedni.

– De kedves Horsham, nem hihetem...

Horsham a kancellárhoz fordult.

– Önöknél nem ugyanez a helyzet, uram? Befutnak a helyálló jelentések, és nem mindig cselekednek megfelelően. Az emberek nem hajlandók tudomásul venni a tényeket, ha a tények kellemetlenek.

– Elfogadom, hogy az ilyesmi előfordulhat. Persze nem gyakran, efelől biztosíthatom. Talán néha...

Lazenby megint a pipájával kezdett el foglalkozni.

– Ne vitatkozzunk most az információkról. Az a kérdés, mit tegyünk azután, hogy az információk eljutnak hozzánk. Ez nem csak a mi országunk válsága. Ez világméretű válság. A legfelsőbb szinten kell határozatokat hoznunk. És cselekednünk is kell. Munro, a rendőrséget a hadseregnek is támogatnia kell. Foganatosítani kell a szükséges katonai lépéseket. Kancellár úr, az önök nemzete katonanemzet. Katonai erővel kell elfojtani a lázadást, amíg nem válik kezelhetetlenné a dolog. Biztosan egyetért ezzel a felfogással...

– Elvben igen. De ezek a lázongások eljutottak abba az állapotba, melyet ön „kezelhetetlennek” nevez. Mindenük megvan. Fegyvereik, puskáik, géppuskáik, robbanóanyagaik, gránátjaik, bombáik. Gázok és vegyi fegyverek is.

– Nekünk pedig atomfegyvereink. Elegendő nukleáris háborúval megfenyegetni őket... Akkor aztán...

– Ezek nem egyszerű csalódott diákok. Az ifjak hadseregében tudósok is vannak, fiatal biológusok, vegyészek, fizikusok. Atomháborút kezdeni Európában, vagy csak gondolni is rá... – a kancellár a fejét rázta. – Nálunk Kölnben már meg akarták fertőzni az ivóvizet. Tífuszbacilusokkal.

– Képtelen helyzet! – Lazenby reménykedve körülnézett. – Chetwynd! Munro! Blunt!

Lazenby meglepetésére Blunt tengernagy volt az egyetlen, aki válaszolt.

– Nem tudom, mi köze az admiralitásnak mindehhez. Nem a mi területünk. De ha tanácsot adhatok, Cedric, az volna a leghelyesebb, ha fogná a pipáját és a dohánykészletét, és olyan messze vándorolna az ön által elképzelt atomháború helyszínétől, amennyire csak lehet. Táborozzon le a Déli-sarkon, olyan helyen, ahová sokára jut el a nukleáris fertőzés. Eckstein professzor már figyelmeztetett bennünket, és ő tudja, mit beszél.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

PIKEAWAY ZÁRÓSZAVAI

A tanácskozás ezen a ponton véget is ért. Teljes átrendeződés követte.

A német kancellár, a miniszterelnök, Sir George Packham, Gordon Chetwynd és Reichardt doktor a Downing Streetre ment ebédelni.

Blunt tengernagy, Munro ezredes, Pikeaway ezredes és Henry Horsham a szobában maradt. Eljött a szabad szájú megjegyzések ideje, ezt pedig a közjogi méltóságok távozása előtt nem engedhették meg maguknak.

Az első megjegyzések kissé összefüggéstelenek voltak.

– Hála istennek, Sir George Packhamot magukkal vitték – mondta Pikeaway ezredes.

– Aggályoskodás, nyughatatlanság, álmélkodás, sejtések. Néha nem nagyon tudom elviselni.

– Velük kellett volna maradnia, tengernagy – mondta Munro ezredes. – Nem tudom, hogyan állíthatná meg Gordon Chetwynd vagy George Packham a mi Cedricünket, ha a fejébe veszi, hogy máris indul magas szintű találkozásokra, az oroszokkal, kínaiakkal, abesszinekkel, argentinokkal, meg aki még hirtelen eszébe jut.

– Jobb elfoglaltságom akadt – mondta mogorván a tengernagy. – Vidékre megyek, meglátogatom egy barátomat – folytatta, és Pikeawayre nézett. – Meglepetés volt számodra ez a Hitler-ügy, Pikeaway?

Az ezredes a fejét rázta.

– Nem mondhatnám. Mindnyájunknak megsúgták, hogy Adolf felbukkant Dél-Amerikában, és néhány évig ott lobogtatta a horogkeresztet. Ötven százalék volt annak az esélye, hogy igaz. Akárki volt is, őrült, szerepet játszó szélhámos vagy valódi árucikk, elég hamar be találta adni a kulcsot. Elég csúf históriák szólnak erről. Kolonc volt a követői nyakán.

– Kinek a maradványait találták meg a bunkerben? Még mindig jó kiindulópont a társalgáshoz – mondta Blunt. – Határozottan soha nem azonosították. Az oroszok tettek róla.

Felállt, mindenkinek odabiccentett, és indult az ajtó felé.

Munro töprengve folytatta:

– Azt hiszem, hogy Reichardt doktor tudja az igazságot. Bár igen óvatosan tárgyalta.

– És a kancellár? – kérdezte Horsham.

– Értelmes ember – fordult vissza a tengernagy az ajtóból. – Már éppen elindította az országát a helyes úton, amikor ez az ifjúsági mozgolódás hadat üzent a civilizált világnak. Kár – mondta, és ravasz pillantást vetett Munro ezredesre. – És az Aranyhajú Csodagyerek? Róla mi mindent tudunk?

– Miatta ne fájjon a fejünk – mondta Pikeaway.

A tengernagy elengedte a kilincset, visszajött és leült.

– Zagyvaság az egész – mondta Pikeaway ezredes. – Hitlernek sohasem volt fia.

– Nem lehetsz biztos benne.

– Dehogynem. Franz Josef, az ifjú Siegfried, az istenített vezér egyszerű mezei csaló, közönséges szélhámos. Egy argentin ácsnak és egy csinos szőke német opera-kóristalánynak a fia. Hangját és megjelenését az anyjától örökölte. Kellő gonddal választották ki erre a szerepre, sztárnak nevelték. Kora fiatalságában különben színész volt, és a lábára odatetoválták a horogkeresztet. Kiagyalt élettörténetét rengeteg romantikus részlettel rakták tele. Úgy nevelték, mint a kiszemelt dalai lámákat.

– Bizonyítani is tudod ezt?

– Minden egyes elemében – vigyorgott Pikeaway. – Az egyik legjobb ügynököm gyűjtötte össze. Esküvel megerősített nyilatkozatok, fényképmásolatok, aláírt vallomások, többek közt az anyától is, orvosi igazolás a tetoválás időpontjáról, végül pedig Kari Aguileros eredeti születési anyakönyvi kivonatának hiteles másolata. És annak az igazolása, hogy belőle csináltak Franz Josefet. Az aljasságok teljes tárháza. Az ügynököm még éppen ki tudott szökni vele. A nyomában voltak. Ha Frankfurtban nincs szerencséje, meg is ölik.

– És hol vannak ezek a bizonyítékok?

– Jó helyen. Várják a megfelelő pillanatot, hogy látványosan le lehessen számolni egy első osztályú kalandorral.

– Tud róla a kormány? A miniszterelnök?

– Sohasem mondok el mindent a politikusoknak, csak akkor, ha elkerülhetetlen a dolog, vagy ha megbizonyosodtam róla, hogy megteszik a helyes lépést.

– Hétpróbás vén ördög vagy, Pikeaway! – mondta Munro ezredes.

– Annak is kell lennie valakinek – mondta Pikeaway bánatosan.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

SIR STAFFORD NYE LÁTOGATÓKAT FOGAD

Sir Stafford Nye a vendégeivel foglalkozott. Korábbról nem ismerte őket, egy kivételével, akinek már többször is látta az arcát. Jó külsejű, komoly, értelmes fiatalemberek voltak, legalábbis így könyvelte el őket. A hajuk rendezett és divatos, az öltözetük jól szabott, mégsem ódivatú. Stafford Nye nem tagadhatta, hogy ránézésre tetszenek is neki. Azon viszont elcsodálkozott, hogy mit is akarhatnak tőle. Az egyikről tudta, hogy egy olajkirály fiacskája. A másikat a politika kötötte le, mióta kikerült az egyetemről. A nagybátyjának egész sor étterme volt. A harmadik fiatalembernek dús szemöldöke volt, a homloka ráncokba szaladt, és az állandó gyanakvás kiült az arcára.

– Nagyon kedves öntől, Sir Stafford, hogy meghívott bennünket – mondta az a szőke fiatalember, aki a vezetőjüknek tetszett.

Kellemes volt a hangja. A neve: Clifford Bent.

– Ez itt Roderick Ketelly, ez pedig Jim Brewster. Mindhármunkat aggaszt, hogyan is alakul a jövő. Szabad ezt kimondanom?

– Erre alighanem az a válasz, hogy mindenkit aggaszt – mondta Sir Stafford Nye.

– Nem tetszik nekünk, ami történik – mondta Clifford Bent. – Forradalom, anarchia. Filozófiailag ez rendben is van. Azt hiszem, hogy valamennyien keresztülmegyünk ezen az időszakon, de aztán hátat kell fordítanunk neki Azt akarjuk, hogy az emberek akadálytalanul haladhassanak egyetemi pályájukon. Azt akarjuk, hogy legyen meg a kellő számú tüntetés, de erőszak és huliganizmus nélkül. Értelmes tüntetéseket akarunk. És őszintén szólva valószínűleg azt is akarjuk, hogy létrejöjjön egy új politikai párt. Jim Brewster a szakszervezetek ügyeiben sok új gondolatot, sok fontos tervet fogalmazott meg. El akarták hallgattatni, le akarták hurrogni, de ő azért csak elmondta a magáét.

– Begyepesedett agyú vén szamarak. Legalábbis legtöbben – mondta Jim Brewster.

– Értelmes és komoly ifjúságpolitikát akarunk, olcsóbb és hatékonyabb kormányzást. Más módszereket akarunk követni az oktatásban, de nem utópisztikus vagy dagályos gondolatokat. És azt akarjuk, ha bekerülünk az alsóházba, és végül kormányt alakítunk (miért is ne), hogy ezeket az elképzeléseket átültessük a gyakorlatba. Sokan csatlakoztak a mozgalmunkhoz. Ugyanúgy kiállunk az ifjúságért, mint azok az erőszakosak. Mérsékelt politikát követünk, hatékony kormányt, csökkentett létszámú parlamentet szeretnénk, és feltérképezzük azokat a politikában már most is jártas embereket, bármilyen irányzathoz tartozzanak is, akik felénk hajlanak. Azért jöttünk ide, hogy megtudjuk, érdeklik-e önt a célkitűzéseink. Ezek még meglehetősen cseppfolyósak, azt azonban már tudjuk, milyen emberekre van szükségünk. Le akarjuk váltani a jelenlegieket, de nem kérünk azokból, akik a helyükre óhajtanak telepedni. Ami a harmadik pártot illeti, mintha kifulladt volna, bár van ott néhány alkalmas ember, aki szenved amiatt, hogy kisebbségbe szorult, de akikről azt gondoljuk, hogy utat fognak találni hozzánk. Szeretnénk, ha önt érdekelné, amit mondunk. Egy szép napon, mégpedig nem is olyan sokára, mint gondolná, szükségünk lesz valakire, aki értelmes és sikeres külpolitikát tud irányítani. A világ most még nálunk is nagyobb bajban van. Washingtont a földdel tették egyenlővé, Európában pedig állandósulnak a katonai lépések, a tüntetések és a repülőterek elleni támadások. Nem kell elmondanom, mi minden történt az elmúlt hat hónapban. A célunk nem az, hogy talpra állítsuk a világot, hanem az, hogy elsősorban Nagy-Britanniát állítsuk talpra. Ehhez pedig alkalmas emberek kellenek. Fiatalemberekre van szükségünk, sokra, és vannak is ilyenek, akik nem forradalmárok, nem anarchisták, akik vállalkoznak rá, hogy haszonnal működtessék ezt az országot. És idősebbekre is van szükségünk. Nem nyugdíjas korúakra, hanem negyven-ötven év körüliekre. Azért jöttünk el ide, mert sok mindent hallottunk önről. Ismerjük önt, és olyan emberekre van szükségünk, mint ön.

– Azt hiszik, hogy bölcsen cselekszenek? – kérdezte Sir Stafford.

– Azt hisszük, hogy igen.

A második fiatalember még fel is nevetett

– Remélem, hogy ebben ön is egyetért velünk.

– Nem vagyok biztos benne. Nagyon szabadosan beszéltek ebben a szobában.

– Ez az ön nappali szobája.

– Igen, ez az én lakásom és az én nappali szobám. De az, amit mondanak, és még inkább az, amit még mondani szeretnének, nem biztos, hogy bölcs dolog. Sem a maguk szempontjából, sem az én szempontomból.

– Értem, hogy mire céloz.

– Önök ajánlanak nekem valamit. Új életet, érvényesülést, és szakítást egynémely dologgal. Hűtlenségre akarnak csábítani.

– Nem akarjuk, hogy más országnak dolgozzék, ha erre gondol.

– Nem, nem. Tudom, hogy ez nem meghívó Oroszországba, nem meghívó Kínába, nem meghívó más, korábban említett országokba. De meghívó bizonyos külpolitikai lépések megtételére. – Máris folytatta: – Nemrég jöttem vissza külföldről. Érdekes út volt. Három hetet töltöttem Dél-Amerikában. És van még valami, amit el kell mondanom önöknek. Tudom, hogy amióta visszajöttem Angliába, követnek.

– Követik önt? Nem puszta képzelődés ez?

– Nem szoktam képzelődni. Az eddigi életpályámon megszoktam, hogy felismerjem az ilyesfélét. Elég messze voltam innen, a világnak egy... hogy is mondjam... érdekes részében. Önök azért jöttek ide, hogy választ kapjanak az ajánlatukra. Biztonságosabb lett volna, ha máshol találkozunk.

Felkelt, kinyitotta a fürdőszoba ajtaját és a kád csapját.

– Az elmúlt évek filmjeiből megtanultam – mondta – hogy ha titokban akarjuk tartani beszélgetésünket egy lehallgatott szobában, ki kell nyitni a csapot. Biztos vagyok benne, hogy ódivatúnak tartanak, és hogy sokkal korszerűbb módszerek is akadnak. Így mindenesetre egy kissé szabadabban beszélhetünk, bár némi óvatosság azért nem árt. Dél-Amerika – folytatta – a világ egyik legérdekesebb része. A dél-amerikai államszövetség, a spanyol aranyforrás, ahogy régebben becézték, és amely felöleli Kubát, Argentínát, Brazíliát, Perut és egy-két további országot, még csak most van alakulóban, de bizonyára meg fog születni. Igen. És ez nagyon érdekes.

– Mi az ön véleménye az ottani dolgokról? – kérdezte az örökké gyanakvó Jim Brewster.

– Van valami mondanivalója róla?

– Továbbra is óvatos leszek – mondta Sir Stafford. – Jobban fognak bízni bennem, ha nem beszélek meggondolatlanul. Azt hiszem, hogy ez már a csap elzárása után is menni fog.

– Zárd el, Jim – mondta Cliff Bent. Jim vigyorgott, és engedelmeskedett. Stafford Nye kihúzta az egyik fiókot, és egy furulyát vett elő belőle.

– Még nem vagyok elég jó benne – mondta. Felkapta, és eljátszott rajta egy dallamot.

Jim Brewster mogorván jött vissza.

– Hát ez meg micsoda? Csak nem valami nyavalyás hangversenyre készülünk?

– Csend! – intette le Cliff Bent. – Semmi érzéked a muzsikához, te tudatlan.

Stafford Nye mosolygott.

– Látom, mind a ketten szeretjük Wagnert – mondta. – Voltam idén az Ifjú Mesterdalnokok Társaságának az ünnepségén. Nagyon élveztem a hangversenyeket.

Megint eljátszotta a dallamot.

– Nem ismerem – mondta Jim Brewster.

– Talán az Internacionálé. Vagy a Vörös Zászló, vagy az angol himnusz, vagy a Yankee Doodle, vagy a Csillagos-sávos lobogó. Szóval mi a csuda ez?

– Egy operának a motívuma – mondta Ketelly. – És fogd be a szád. Mindent megtudtunk, amit meg akartunk tudni.

– Egy ifjú hős kürtjének szava – mondta Stafford Nye.

Gyorsan meglendítette a karját, úgy, ahogy régen a Heil Hitlerre kellett. Csendesen hozzátette: – Az új Siegfried.

A három fiatalember felpattant.

– Önnek igaza van – mondta Clifford Bent.

– Csakugyan nagyon óvatosaknak kell lennünk.

Kezet ráztak.

– Örülök, hogy együtt lehetünk majd önnel. Ennek az országnak a jövőben, reméljük, a nagyszerű jövőben első osztályú külügyminiszterre lesz szüksége.

Távoztak. Stafford Nye figyelte őket a félig nyitott ajtón át, hogy beszállnak a felvonóba és eltűnnek.

Furcsa mosoly ült ki az arcára, becsukta az ajtót, felnézett a faliórára, és leült egy karosszékbe. Várt.

Gondolatai visszaszálltak egy héttel korábbra, arra a napra, amikor Mary Ann és az ő útjai a Kennedy repülőtéren elváltak. Csak álltak ott, mindegyiküknek nehezére esett megszólalni. Stafford Nye törte meg a csendet: – Gondolja, hogy találkozunk még valaha...

– Szól valami ellene, hogy ez megtörténjék?

– Azt hiszem, rengeteg.

Mary Ann ránézett, aztán hirtelen elkapta a tekintetét.

– Az ilyen elválásoknak meg kell történniük. Része a munkának.

– Mindig ez a munka! Magának csak ez számít.

– Meg kell lennie.

– Maga profi. Én amatőr vagyok. Maga... – itt félbeszakadt a mondókája. – Kicsoda maga egyáltalán? És mivel foglalkozik maga? Nem is tudom, nem tudhatom...

– Nem.

Ránézett a nőre. Mintha szomorúságot látott volna a szemén. Szinte fájdalmat.

– Akkor nekem... gondolja, hogy meg kell bíznom magában?

– Nem. Azt nem. Erre a dologra az élet már megtanított. Az ember soha nem bízhat meg senkiben. Mindig erre gondoljon.

– Ez volna a maga világa? Bizalmatlanság félelem, veszély: – Szeretnék életben maradni. És életben is vagyok.

– Tudom.

– És azt szeretném, ha maga is életben maradna.

– Én bíztam magában. Frankfurtban is...

– Kockázatot vállalt.

– Érdemes volt. Maga is tudja.

– Azért, mert...

– Azért, mert együtt voltunk benne. És most... Engem már szólítanak is a géphez. Barátságunk egy repülőtéren kezdődött. Lehet, hogy ott is ér véget. Maga hová megy? És mit fog ott csinálni?

– Megteszem, amit meg kell tennem. Baltimore. Washington. Aztán Texas. Megteszem azt, amit elmondtak nekem.

– És velem mi lesz? Nekem nem mondtak semmit. Megyek vissza Londonba. De mit tegyek ott?

– Várjon.

– Mire?

– Ajánlatokra. Mert biztosan kap majd ajánlatokat.

– És mit tegyek velük?

A nő most elmosolyodott. Ismerte már ezt a vidám mosolyt.

– Rögtönözni fog. Remekül tud. Tetszeni fognak magának azok, akik megkörnyékezik. Gondosan kiválasztják őket. Fontos, nagyon fontos, hogy tudjuk, kik is ők.

– Mennem kell. Viszontlátásra, Mary Ann.

– Auf Wiedersehen.

A londoni lakásban ekkor megszólalt a telefon. Alkalmas pillanatban szól, gondolta Stafford Nye, visszatéríti a múlt emlékeiből, éppen a búcsú pillanatában.

– Auf Wiedersehen – mormolta ő is, mikor odalépett, hogy felvegye a hallgatót. – „Úgy legyen'' – mondta még magában.

A ziháló hang összetéveszthetetlen volt.

– Stafford Nye?

A megfelelő választ adta:

– Nincsen füst tűz nélkül.

– Az orvosom azt mondja, hogy ne füstöljek többet – folytatta Pikeaway ezredes. – Szegény fickó! Azt hiszem, hiába reménykedik. Van valami újság?

– Hogyne. Harminc ezüstpénz. Megígérték.

– A disznók!

– Nyugodjon meg.

– Mit mondott nekik?

– Eljátszottam nekik egy dallamot. Siegfried motívumát. Egy öreg nagynéném tanácsait követtem. Nagyon jól sikerült.

– Szerintem ez kész bolondság!

– Nem ismer véletlenül egy Juanitáról szóló dalt? Azt is meg kell tanulnom, lehet, hogy szükségem lesz rá.

– Tudja, hogy ki Juanita?

– Azt hiszem.

– Utoljára Baltimore-ban hallottam róla valamit.

– Mit csinál a görög barátnője, Daphní Theodophanusz? Vajon hol lehet most?

– Valószínűleg valamelyik európai repülőtéren. És magára vár – mondta Pikeaway.

– A legtöbb európai repülőteret lezárták Robbantások. Többé-kevésbé mind használhatatlan. Gépeltérítők, robbantók, majd kirúgják a ház oldalát!

Fiúk, leánykák játszanak, A holdfényben jól látszanak.

Nincs vacsora, álom, öröm: A pajtásom most lelövöm.

– A gyermekek keresztes hadjáratának modern változata.

– Pedig nem sokat tudok róla. Csak azt ismerem, amelyikben Oroszlánszívű Richárd is részt vett. De ez az egész esemény olyan, mint a gyermekek keresztes hadjárata. Idealizmussal kezdődik, azzal a nemes gondolattal, hogy a kereszténység visszafoglalja a Szentföldet a pogányoktól, és halállal folytatódik, és halállal is végződik. Majdnem minden gyermek odaveszett. Vagy eladták rabszolgának. Ez a mostani is így végződik, ha csak valahogy ki nem szabadítjuk őket...

HUSZADIK FEJEZET

A TENGERNAGY MEGLÁTOGATJA ÖREG BARÁTJÁT

– Már azt hittem, hogy mind meghaltak – horkantotta Blunt tengernagy.

Megjegyzése nem annak a komornyiknak szólt, akit látni szeretett volna kapunyitáskor, hanem annak a fiatal nőnek, akinek mindig elfelejtette a vezetéknevét, de tudta, hogy a keresztneve Amy.

– Legalább négyszer telefonáltam a múlt héten. Mindig azt mondták, hogy külföldön vannak.

– Ott is voltunk. Csak most érkeztünk haza.

– Matilda ne okvetetlenkedjék külföldön. Az ő korában erre már semmi szükség. Még a végén elviszi egy szívroham vagy a magas vérnyomás valamelyik modern csodarepülőn, összevissza szálldosnak, pedig az arabok vagy az izraeliek már teletömték őket robbanóanyaggal. Nem biztonságosak ma már.

– Az orvosa ajánlotta.

– Tudjuk, milyenek az orvosok.

– Nagyon jókedvűen tért haza.

– Hol is volt csak?

– Egy kúrára utazott el. Németországba... azaz nem tudom, Németország-e vagy Ausztria. Tudja, az az új hely. Az Arany Fogadó.

– Tudom, hogy melyikről van szó. Méregdrága.

– De az eredményei, úgy hallom, csodálatosak.

– Csak arra jó, hogy hamarabb végezzen a pácienssel – mondta Blunt tengernagy. – És maga is remekül szórakozott?

– Nem mondhatnám. A környék nagyon szép volt, de...

Az emeleten megszólalt egy ellentmondást nem tűrő hang.

– Amy! Mit csinál tulajdonképpen? Meddig beszélget még az előcsarnokban? Hozza fel ide Blunt tengernagyot. Várom.

– Csavarogsz a nagyvilágban – mondta a tengernagy, miután köszöntötte öreg barátnőjét. – így fogod egyszer elpusztítani magadat. Emlékezz a szavaimra!

– Nem fogok. Napjainkban már nem fáradságos az utazás.

– Rohangálás a repülőtéren. Rámpák, lépcsők, buszok.

– Szó sincs róla. Kaptam tolószéket.

– Amikor egy vagy két éve beszélgettünk, azt mondtad, hogy hallani sem akarsz ilyesmiről. Hogy nem akarod bevallani, hogy rászorulsz.

– Bizony, fel kellett adnom egyet-mást a büszkeségemből, Philip. Na, ülj le ide, és mondd el, miért lett egyszerre ilyen sürgős, hogy ide gyere. Bezzeg tavaly elhanyagoltál.

– Én sem voltam valami híresen. És jó néhány dolognak utána kellett járnom. Tudod, hogy milyeneknek. A tanácsodat kérik, de eszük ágában sincs, hogy kövessék. És mindig nekiesnek a tengerészeinek. Mindig azt piszkálják, az ördög vigye el!

– Úgy látom, most elég jól vagy – mondta Lady Matilda.

– Te sem lehetsz rosszul, kedvesem. Szépen csillog a szemed.

– Süketebb vagyok, mint utoljára. Hangosabban kell beszélned.

– Rendben van. Hangoskodom.

– Mit kérsz, gint és tonikot, vagy whiskyt, vagy rumot?

– Már megint mindenféle tömény itókával kecsegtetsz. Ha neked mindegy, gint és tonikot kérek.

Amy felállt, és kiment a szobából.

– Ha behozta, szabadulj meg tőle, légy szíves – mondta a tengernagy. – Beszélnem kell veled. Csak veled, ha érted, amit mondok.

Az ital megérkezett. Lady Matilda intett egyet, és Amy rögtön távozott, mintha ez volna a leghőbb vágya. Tapintatos ifjú hölgy, hiába.

– Kedves lány – mondta a tengernagy. – Igazán kedves.

– Ezért kértél meg arra, hogy szabaduljak meg tőle, hogy csukja be az ajtót maga mögött? Nehogy meghallja, hogy valami hízelgőt mondasz róla.

– Nem. Tanácskoznom kell veled.

– Miről? Az egészségi állapotodról, vagy a cseléd-és munkaközvetítőről, vagy arról, hogy mit is ültess a kertedbe?

– Komolyan szeretnék tárgyalni veled. Arra gondoltam, hogy a kedvemért hajlandó leszel emlékezni valamire.

– Mily én kedves tőled, Philip, hogy azt hiszed, képes vagyok bármire is emlékezni. Évről évre romlik a memóriám. Arra a következtetésre kellett jutnom, hogy az ember csak a fiatalkori eseményekre emlékszik. Még a legborzalmasabb lányokra is emlékezünk, akikkel együtt jártunk iskolába, pedig nem is akarunk gondolni rájuk. Én éppen ilyen ügyekben jártam, ami azt illeti.

– Merre is jártál? Csak nem iskolákban?

– Nem, nem, nem. Egy régi iskolatársamat látogattam meg, akit már harminc... negyven... ötven éve nem láttam.

– És milyen volt?

– Iszonyúan hájas, és még undokabb és ocsmányabb, mint valaha.

– Furcsa ízlésed van, Matilda, ne haragudj.

– Hadd haladjunk elébb. Mondd el, mire is kellene emlékeznem.

– Nem tudom, emlékszel-e még egy másik ősi barátodra. Robert Shorehamre.

– Robbie Shorehamre? Hát persze hogy emlékszem.

– A tudósra. A nagy tudósra.

– De még mennyire! Nem olyan ember volt, akit csak úgy el lehet felejteni. De hogyhogy eszedbe jutott?

– Közérdekből.

– Furcsa, hogy ezt mondod – szólalt meg Lady Matilda. – Én is éppen a napokban gondoltam rá.

– És mit gondoltál?

– Hogy szükség volna rá. Vagy valaki hozzá hasonlóra. Ha ugyan van ilyen valaki.

– Nincs. Figyelj, Matilda. Az emberek szívesen beszélgetnek veled. Mindenfélét elmondanak neked. Én is megtettem ezt már.

– Csodálkoztam is, hogy miért, hiszen tudhatod, nem értem meg és megjegyezni sem vagyok képes. És Robbie-val ez még inkább úgy volt, mint veled.

– Nem terheltelek a haditengerészet titkaival.

– Ő pedig nem terhelt a tudomány titkaival. Csak úgy általában.

– Igen, de azért beszélt róluk, nem igaz?

– Szeretett olyasmiket mondani, amiktől elképedek.

– Helyes, lépjünk tovább. Azt szeretném tudni, hogy amikor szegény ördög még tudott beszélni, regélte valamiről, aminek B-terv volt a neve.

– B-terv – gondolkodott Matilda Cleckheaton. – Dereng valami. Sokszor beszélt valamilyen tervről vagy valamilyen műveletről. De tudnod kell, ahogy ő is tudta, hogy én semmit sem értettem az egészből. De szeretett... hogy is mondjam csak... meghökkenteni engem. Úgy mondta el a dolgokat, mint egy bűvész, aki elmeséli, hogyan varázsol elő a cilinderéből három nyuszit, pedig nem is tudod, hogy miképpen is teszi. B-terv. De régen volt is az! Nagyon izgatta egy ideig. Kérdeztem is tőle néha: „Hogy halad a B-terv?”

– Tudom, hogy mindig figyelmes hölgy voltál. Mindig emlékeztél arra, mi foglalkoztatta mi érdekelte a beszélőtársaidat. Akkor is úgy tettél, mintha érdekelne a dolog, amikor semmit sem értették belőle. Egyszer egy új hajóágyúról regéltem neked, és ezt nagyon unhattad. De azért úgy viselkedtél, mint aki egész életében erre a beszámolóra várt.

– Ahogy mondod. Mindig figyelmes, érdeklődő hallgató voltam, pedig sohasem dicsekedhettem azzal, hogy eszem is van.

– Szeretnék többet is hallani arról, mit mesélt Robbie a B-tervről.

– Mit mesélt... nehéz már felidézni. Először arról beszélt, milyen műtéteket végeznek az emberek agyában. Tudod, mikor valaki nagyon mélabús, kacérkodik az öngyilkosság gondolatával, olyan ideges és zavart, hogy nem tud a félelmeitől szabadulni. Afféle bajok, amilyenekről Freuddal kapcsolatban beszélnek az emberek. Azt mondta, hogy a mellékhatások lehetetlenül rosszak. Hogy az emberek boldogok és irányíthatóak lettek, nem voltak kínzó gondolataik, nem is akartak már öngyilkosok lenni, de... mert nem vigyáztak már eléggé, elgázolták őket, és hasonló dolgoknak estek áldozatul, mert nem foglalkoztak már a veszélyekkel, észre sem vették őket. Nem valami világosan fejeztem ki magamat, de azért mégis érted, hogyan gondolom. És azt mondta, hogy szerinte ez a gond a B-tervvel is.

– Mondott-e valami ennél kézzelfoghatóbbat is?

– Azt mondta, hogy én ültettem a fejébe ezt a bogarat – felelte váratlanul Matilda Cleckheaton.

– Hogyhogy? Azt mondod, hogy a legtudósabb tudós, olyan, mint Robbie, olyasfélét állított, hogy te ültettél az ő bölcs fejébe bizonyos tudományos elképzeléseket? De hiszen nem is konyítasz a tudományokhoz!

– Magától értetődően nem. De azért iparkodtam némi józan észt csepegtetni az illetők agyába. Mennél tudósabbak, annál kevesebb a józan eszük. Szerintem azok az igazán fontos emberek, akik egyszerű dolgokra jöttek rá, mondjuk, hogy a bélyegeket fogazással kell ellátni, vagy amit az az Ádám, nem, nem is Ádám, hanem Macadam kitalált, hogy valami fekete szurkot kell az utakra tölteni, mert akkor a farmerek könnyebben lejutnak a tengerpartra, és nagyobb hasznot vághatnak zsebre. Ezek több jót tesznek, mint az összes tudományos koponyák együttvéve. A tudósok csak olyan dolgokkal foglalkoznak, ami elpusztítja az embereket. Hát ezt mondtam el én Robbie-nak. Persze kedveskedve, mintha csak tréfa volna az egész. Éppen azt magyarázta nekem, hogy milyen csodálatos eredményeket értek el a tudósok a biológiai hadviselés, az élettani felfedezések terén, és hogy mit lehet kezdeni a még meg sem született kisbabákkal, ha idejekorán hozzájuk férhetünk. És azt, hogy milyenek az új undok és elviselhetetlen gázok, meg hogy milyen ostobák azok, akik az atombomba ellen tüntetnek, mert az semmiség ahhoz képest, amit azóta kitaláltak. És akkor én azt mondtam, hogy jobb volna, ha Robbie vagy valaki más, aki olyan ügyes, mint Robbie, valami értelmes dolgot találna ki. Akkor rám villantotta azt a néha meg-megcsillanó szemét, és azt kérdezte: „Mégis mit találnál értelmes dolognak?” Én meg azt mondtam: „Azt, ha ezek helyett a biológiai fegyverek, aljas gázok és hasonlók helyett kitalálnának valamit, amitől boldogok lesznek az emberek.” Azt mondtam, hogy erre nem is volna nehéz rájönni. Azt mondtam: „Beszéltél egy olyan műtétről, amikor valakinek, ha jól emlékszem, elölről kivettek valamit az agyából, de az is lehet, hogy azt mondtad, hogy hátulról. És hogy ez alaposan megváltoztatta az illetőket. Másmilyenek lettek. Nem aggodalmaskodtak, és nem akartak öngyilkosok lenni. De ha (folytattam) ennyire meg tudod változtatni az embereket azzal, hogy kiveszel belőlük egy kis csontot, izmot vagy ideget, vagy megpiszkálod a mirigyeiket, elveszel belőlük vagy hozzájuk adsz valamicskét, szóval (mondtam), ha így meg tudod változtatni őket, miért nem találtok ki valamit, amitől az emberek kedvesebbek lesznek. Vagy talán csak álmosabbak. Ha volna valami, ami nem altató, de amitől az emberek szépen lecsücsülnének és szépeket álmodnának. Mondjuk egy álló napig. Csak enni ébrednének fel. Azt mondtam, hogy ez sokkal jobb gondolat volna.

– Erről szólt a B-terv?

– Azt persze sose mondta el, hogyan is lesz ez pontosan. De foglalkoztatta a gondolat, és azt mondta, hogy mivel én ültettem el az agyában, csak valami kellemes lehet. Mert én nem azt mondtam neki, hogy miképp lehetne még több embert megölni, még azt sem akartam, hogy sírjanak, ahogy a könnygáztól meg a hasonlóktól teszik. Talán ha nevetnének! Igen, a kéjgázt, a nevettetőt, azt mintha említettem volna neki. Azt mondtam, ha kihúzzák a fogadat, előtte adnak neked háromszippantásnyit, és nevetni fogsz. Biztosan ki lehetne találni valami hasonlót, de olyat, aminek a hatása tovább tart. Mert a kéjgáz csak ötven másodpercig hat, ha jól tudom. Egyszer a bátyámnak kihúzták a fogát. A fogorvos széke ott volt az ablaknál, és a bátyám úgy kacagott, amikor nem volt magánál, hogy kinyújtotta a lábát, ki, az ablakon keresztül, és az üveg az utcára hullott, és a fogorvos nagyon haragos volt miatta.

– A történeteidben mindig van valami hasonló bakugrás – mondta a tengernagy. – Szóval ezen kezdett el dolgozni Robbie Shoreham a te tanácsodra.

– Nem tudom, hogy pontosan mi volt az. Azt hiszem, nem altató-és nem kéjgáz volt. De annyi biztos, hogy volt valami készülőben. De nem B-terv volt a neve, hanem valami más.

– Mi volt akkor?

– Nem tudom. Egyszer vagy kétszer említette. A nevet, amit adott neki. Olyan volt, mint a Benger's Food – mondta Matilda néni gondterhelten.

– Valami emésztést elősegítő vagy megkönnyítő szer?

– Nem hiszem, hogy bármi köze volt az emésztéshez. Inkább olyasmi, amit be kellett szippantani, de az is lehet, hogy valami miriggyel volt kapcsolatos. Annyi mindenről beszélgettünk, hogy néha azt sem tudtam, miről is van szó. Benger's Food. Ben... igen, Bennel kezdődött a neve. És valami kellemes dologra emlékeztetett.

– Csak ennyire emlékszel?

– Attól tartok, igen. Tudod, egyszer beszélgettünk valamiről, és aztán, jóval később mondta azt, hogy beletettem a bogarat a fejébe. Ez volt a Ben-terv. Utána, ha eszembe jutott, megkérdeztem tőle, hogy még mindig dolgozik-e a Ben-terven, és néha nagyon csüggedt volt, azt mondta, hogy nem, valami nehézségre bukkant, félrerakta az egészet, mert... sajnos a következő nyolc szó szakmai zsargonban volt, nem is emlékszem rá, de ha emlékeznék is, neked akkor sem jelentene semmit. De a végén... Istenem, ennek már van vagy nyolc-kilenc esztendeje, azt mondta egyszer: „Emlékszel a Ben-tervre?” Én meg azt mondtam: „Hát hogyne emlékeznék. Dolgozol még rajta? Azt mondta, hogy nem, hogy félrerakta. Mondtam neki, hogy sajnálom. Sajnáltam, hogy félrerakta. Azt felelte rá: „Nem az a baj, hogy nem jutok a végére. Tudom, hogy meg lehet csinálni. Tudom, hol akadtam el, és tudom, hogyan lehet a bajt orvosolni. Lisával együtt dolgozunk rajta. Működőképes. Néhány kísérletet még el kell végezni, de működni fog.” Mondom: „Akkor meg miért kezdesz éppen most aggódni.” Mondja ő: „Nem tudom, milyen hatással lesz az emberekre.” Megkérdeztem, attól tart, hogy elpusztít vagy megbénít vele sok embert. „Nem, ez nem ilyen” – mondta. Hogy ez... na, végre eszembe jutott. Úgy hívta, hogy Benvo-terv. Igen. Mert benevolencia volt benne.

– Benevolencia? – lepődött meg a tengernagy. – Úgy érted, hogy jótékonyság?

– Nem, nem. Egyszerűen azt hitte, hogy ettől jóindulatúak lesznek az emberek. Jóakaratúak.

– Békesség a földön a jóakaratú embereknek?

– Nem egészen így mondta.

– Persze, ez a szövegezés a vallási vezetők előjoga. Ezt prédikálják, és azt mondják, hogy ha eszerint élsz, jobb lesz a világ. De Robbie, azt hiszem, nem prédikált. Azt gondolta, hogy a műhelyében megcsinál valamit, és ezekkel a fizikai módszerekkel ugyanezt az eredményt el fogja érni.

– Valahogy így mondta. És azt, hogy nem lehet kitalálni, mi lesz jó az embereknek, és mi nem. Mindenfélét mesélt a penicillinről, szulfonamidról, szívátültetésről és nők számára gyártandó tablettákról, pedig akkor még nem készült el a fogamzásgátló tabletta. De tudod, vannak dolgok, amelyek tökéleteseknek látszanak, csodaszerek, csodagázok, csodamiegymások, és kiderül, hogy rosszat is tesznek, nem csak jót, és akkor azt kívánod, hogy bár sohase jutott volna eszedbe. Valami ehhez hasonlót próbált megértetni velem. De elég nehéz volt felfogni. Azt kérdeztem: „Nem akarod vállalni a kockázatot?” Azt felelte: „Igazad van. Nem szeretnék kockázatokat vállalni. Ez a baj, tudod, mert fogalmam sincs róla, mi lesz majd ez a kockázat. Így élünk mi, szegény tudósok. Kockáztatunk, és a kockázatok nem abban vannak, amit feltaláltunk, a kockázat az, hogy ha elmondjuk az embereknek, amit kell, mit tesznek majd.” Mondom: „Most megint az atombombáról és a nukleáris fegyverekről beszélsz.” Mire ő: „Ugyan, pokolba a nukleáris fegyverekkel, pokolba az atombombával! Ezeken már régen túl vagyunk.” Erre én: „De te kedvesebbé és jobbá akarod tenni az embereket, akkor meg minek izgulsz?” Mire ő: „Nem érted ezt, Matilda. Soha nem is fogod megérteni. És valószínűleg a tudóstársaim sem értik meg. A politikusok pedig végképp nem értik meg. Emiatt túl nagy a kockázat. Akárhogy is, el kell gondolkozni rajta.”

Én folytattam:

– „De te ugyanúgy ki tudod húzni ebből az embereket, mint ahogy a kéjgáz teszi. Jóakaratává változtatod őket egy kis időre. És utána minden rendben lesz (vagy sem), attól függ milyennek akarjuk látni. Legalábbis ezt gondolom.” Ő pedig ezt válaszolta: „Nem. Tudod, ez állandó hatású. Azért állandó, mert hatással van a...” És utána megint jött a zsargon. Hosszú szavak, sok számjegyű számok. Formulák, molekuláris változások. Valami ehhez hasonló. Azt hiszem, úgy csinálják majd, ahogy a hülyéket kezelik. Hogy ne legyenek hülyék. Pajzsmirigykivonatot adnak nekik, hogy több legyen. De az is lehet, hogy éppen elvesznek belőle. Már elfelejtettem, de valahogy így megy. Azt hiszem, van valahol egy mirigy, azt kiveszik, kifüstölik, elbánnak vele, és akkor az emberek tartósan...

– És állandóan jóakaratúak lesznek. Biztos, hogy ez a jó szó? Benevolencia?

– Igen. Ezért becézte Benvónak.

– Vajon mi lehet a kollégáinak a véleménye, hogy kihátrált az egészből?

– Azt hiszem, kevesen tudtak a tervről. Lisa Hogyishívják, az az osztrák lány, aki együtt dolgozott vele. Meg egy Leadenthal vagy ahhoz hasonló nevű fiatalember, de az meghalt tüdővészben. Ő meg azt sejtette, hogy a munkatársai egyszerű segítők, nem is tudják, milyen dolgokkal kísérletezik. Értem, miért érdeklődsz – mondta Matilda váratlanul. – Nem hiszem, hogy bárkinek is elárulta a dolgokat. Szerintem megsemmisítette az összes jegyzeteit és képleteit, és amije még volt, és feladta a tervet. Aztán jött a gutaütés, és szegény ma már nem is nagyon tud beszélni. Az egyik oldala lebénult. Hallani még jól hall. Zenét hallgat. Ebből áll az élete.

– Szerinted ez az életműve vége?

– Még a barátaival sem találkozik. Ugyanott lakik, ahol régebben. Valahol Észak-Skóciában. Értsd meg, csodálatos ember volt valamikor. Most már nem az. Szinte élőhalott. Akármi legyen is a célod és a szándékod.

– Remény még mindig van – mondta Blunt tengernagy. – És hit is.

– Gondolom, benevolencia is – mondta Lady Matilda.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

A BENVO-TERV

John Gottlieb professzor csak ült a székében, és állhatatosan bámulta a vele szemben ülő szép fiatal nőt. Megvakarta a fülét szokásos, majomra emlékeztető mozdulatával. Egyébként is hasonlított egy majomra. Előreálló állkapocs, hosszú, matematikus koponya (bár ez kissé ellentmond az eddigieknek), összeszáradt kis test.

– Nem mindennap hoz nekem egy ifjú hölgy levelet az Egyesült Államok elnökétől – mondta Gottlieb professzor. – De hát – folytatta –, az elnökök néha nem tudják, mit is cselekszenek. Miről van egyáltalán szó? Úgy látom, a legmagasabb helyen kezeskednek önért.

– Azért jöttem, hogy megkérdezzem: mit tud és mit képes elárulni egy Benvo-terv nevű elképzelésről.

– Ön csakugyan Renata Zerkowski grófnő?

– Jogilag feltehetőleg igen. De Mary Ann néven jobban ismernek.

– Igen, ezt a másik borítékban már elárulták nekem. Szóval a Benvo-tervről szeretne hallani. Csakugyan volt egy ilyen elképzelés. De meghalt és eltemették. Mint szerintem azt is, aki az egészet kitalálta.

– Shoreham professzorra gondol?

– Igen, Robert Shorehamre. Korunk egyik legnagyobb lángelméjére. Mint Einstein mint Nils Bohr, és még néhányan. Csak nem élt annyi ideig, mint kellett volna. Nagy vesztesége a tudománynak. Ahogy Shakespeare mondja Lady Macbethről: „Utána kellett volna meghalnia.''

– A professzor még él.

– Csak nem? Biztos benne? Hosszú ideje semmit sem hallani felőle.

– Nyomorék. Skócia északi részén él. Gutaütött, nem nagyon tud beszélni, nem nagyon tud mozogni. Üldögél, és többnyire zenét hallgat.

– Magam elé tudom képzelni. Örülök neki. Ha zenét hallgat, nem lehet boldogtalan. Mert különben szörnyű érzés egy nagyszerű ember számára, ha már nem nagyszerű. A tolószékben olyan, mintha meghalt volna.

– Volt tehát egy Benvo-terv?

– Igen. Nagy kedvvel dolgozott rajta.

– Beszélt róla?

– Eleinte néhányunknak mondott róla egyet-mást. Ön, hölgyem, ugyebár, nem tudós...

– Nem.

– Gondolom, ügynök. Remélem, hogy a jó oldalon áll. Napjainkban bíznunk kell a csodákban. Azt azonban nem hiszem, hogy a Benvo-tervből lesz valami.

– Miért ne lehetne? Azt mondta, hogy a professzor dolgozott rajta. Nagy felfedezés lehetett volna. Vagy találmány, nem tudom, mi a szabatos kifejezés.

– Korunk egyik legnagyobb felfedezése lett volna. Nem tudom, mi nem sikerült vele. Megtörténik az ilyesmi. Eleinte jól alakul, de a végén nem találkoznak a szálak. Nem működik. Nem úgy működik, ahogy elvárta. És akkor kétségbeesve abbahagyja az egészet. Vagy azt teszi vele, amit Shoreham tett.

– Mit tett?

– Elpusztította az egészet. Minden apró darabját. Elmondta nekem. Elégette a képleteit, a számításait, minden adatot. Három héttel utána jött a szélütés. Sajnálom. Láthatja, hogy nem vagyok képes segíteni önnek. Nem tudom a részleteket, csak az alapötletet. És arra sem emlékszem pontosan. Csak egy dologra: a Benvo benevolenciát, jóindulatot jelent.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

JUANITA

Lord Altamount éppen diktált. A hajdan csengő és erős hang ma már halkabbra váltott, de váratlanul és változatlanul hatásos maradt. Mintha a hajdanmúlt idők homályából szólalna meg. Az érzelmekre pedig jobban hatott, mint egy erősebb hang tehette volna.

James Kleek írta az elhangzó szavakat, néha meg-megállt, amikor a szónok gondolkodott. Nem türelmetlenkedett, tapintatosan várt.

– Az idealizmus akkor erősödik meg, amikor szembe kell szállnia valamilyen igazságtalansággal. Természetes visszahatás ez a materializmus nyerseségére. Az ifjúság veleszületett idealizmusát egyre inkább az hatja át, hogy ki akarja írtani a modern életből ezt a két dolgot, az igazságtalanságot és a nyers materializmust. Az a vágy azonban, hogy elpusztítsunk valami rossz dolgot, gyakran oda vezet, hogy a pusztítást önmagáért szeretjük. Oda vezet, hogy gyönyört találunk az erőszakban, gyönyört érzünk, ha kínokat okozunk. Mindezt kívülről erősíthetik és táplálhatják azok az emberek, akiknek vezetői adottságaik vannak. Ez a természetes idealizmus nem felnőttkorban születik meg. Elvezethet az új világ iránti vágyakozáshoz. Elvezethet oda, hogy szeretni fogjuk embertársainkat, hogy jóindulattal viseltetünk irántuk. De azok, akik rászoktak arra, hogy az erőszakot önmagáért szeressék, soha nem fognak felnőni. Megragadnak ebben az elmaradott fejlődési stádiumban, egész életükben rabjai lesznek.

Megszólalt a telefon. Lord Altamount intett, James Kleek pedig felkapta a hallgatót.

– Mr. Robinson van itt.

– Jöjjön be. Mi majd később folytatjuk.

James Kleek felállt, lerakta a füzetét és a tollát. Robinson besétált. Kleek keresett egy – a vendég terjedelméhez illő – kényelmes széket. Robinson hálásan elmosolyodott, és leült Lord Altamount mellé.

– Mi újság van mára? – kérdezte Lord Altamount. – Ábrák, körök, buborékok?

Még mulatott is rajta, szelíden.

– Nem – mondta Robinson tökéletes nyugalommal. – Inkább olyan ez, mint amikor egy folyam futását követjük.

– Folyamét? – kérdezte Altamount. – Miféle folyam futását?

– A pénz futását – mondta Robinson azon a bocsánatkérő hangon, amellyel akkor élt, mikor a szakterületéről beszélt. – A pénz csakugyan olyan, mint egy folyam. Jön valahonnan, és tagadhatatlanul megy is valahova. Nagyon érdekes útvonal, már ha valakit foglalkoztatnak ilyen gondolatok. Mindent elmond magáról.

James Kleeken látszott, hogy nem érti, miről van szó. Altamount csak ennyit mondott: – Értem. Folyassa.

– Elindul Svédországból. És Bajorországból. És Amerikából és Délkelet-Ázsiából. Útközben kisebb mellékerek is duzzasztják.

– És hová fut?

– Főképp Dél-Amerikába. Elsősorban a Harcos Ifjúság immár véglegesen felállított főhadiszállásának rendelkezésére.

– És az ötből azt a négy összefonódó kört jelentik, amelyekről a múltkor magyarázott nekünk. Fegyverek, drogok, tudományos hadviselés. És természetesen a pénz.

– Igen. Azt hiszem, mostanra már helytállóan meghatároztuk, hogy melyik kört ki képviseli.

– És a J betűs kör? Juanita?

– Abban még nem vagyunk biztosak.

– Jamesnek van valami elképzelése róla – mondta Lord Altamount. – Remélem, nagyon remélem, hogy nincs igaza. Érdekes ez a J betű. Mit jelenthet? Jogszolgáltatást, jusztíciát?

– Egy gátlástalan gyilkost – mondta James Kleek. – Ebből a fajtából a nőstény veszedelmesebb, mint a hím.

– Vannak történelmi előképek – ismerte el Altamount. – Jáhel megnyitott egy tejes tömlőt, és adott Siserának inni, de aztán egy szöggel átütötte a koponyáját. Juditot azért dicsőítették a honfitársai, mert megölte Holofernest. Lehet, hogy ebben van némi igazság.

– Szóval ön azt hiszi, hogy tudja, ki az a Juanita – mondta Robinson. – Hát ez érdekes.

– Lehet uram, hogy tévedek, de bizonyos dolgok miatt azt gondolom...

– Volt is min gondolkodnunk – mondta Robinson. – Jobb, ha kimondja, James, hogy maga szerint ki az.

– Renata Zerkowski grófnő.

– Miért éppen őt szemelte ki?

– A helyszínek miatt, ahol járt, az emberek miatt, akikkel tárgyalt. Gyanúsan sok helyen talált feltűnni. Járt Bajorországban. Meglátogatta a Nagy Charlotte-ot. Ráadásul Stafford Nye-t is elvitte magával. Ez is elgondolkoztat.

– Maga szerint mindketten benne lehetnek? – kérdezte Altamount.

– Ezt nem merném állítani. Nem tudok eleget a férfiról. De...

Szünet.

– Igen, kérdéses lehet a szerepe – mondta Lord Altamount. – Voltak, akik kezdettől fogva gyanúsnak ítélték.

– Például Henry Horsham?

– Talán ő is. Pikeaway ezredes szerintem nem biztos benne. De figyeltetik. Valószínűleg tudja is. Nem ostoba ember.

– A másik táborhoz tartozik – mondta James Kleek ingerülten. – Elképesztő, hogyan neveljük ki őket, hogyan bízunk meg bennük, hogyan osztjuk meg velük a titkainkat, hogyan mondjuk el nekik, mit is csinálunk, és azt papoljuk. „Ha van ember, akiben tökéletesen megbízhatunk, az McLean, Burgess, Philby.” Vagy a többi kém. Most például Stafford Nye.

– Stafford Nye, akit Renata-Juanita hálózott be – mondta Robinson.

– Emlékezzék csak arra a furcsa ügyre a frankfurti repülőtéren – erősködött Kleek – És elment vele Charlotte-hoz. Azóta Stafford Nye Dél-Amerikába is elkísérte. Ami pedig a hölgyet illeti, tudjuk-e, hol is van éppen most?

– Fogadjunk, hogy Mr. Robinson tudja – mondta Lord Altamount. – Nem igaz, Mr. Robinson?

– Az Egyesült Államokban. Hallottam, hogy Washingtonban vagy a környékén volt a barátainál. Onnan Chicagóba ment, utána Kaliforniába, végül pedig Austinban felkeresett egy nagy hírű tudóst. Ez a legfrissebb hírem.

– És egyáltalán mit csinál?

– Az ember azt gondolná – mondta nyugodt hangon Robinson –, hogy információkat próbál gyűjteni.

– Milyen információkat?

Robinson felsóhajtott.

– Azt bizony jó volna tudni. Valószínűleg ugyanazt a dolgot, amit mi is meg akarunk szerezni, és valószínűleg a mi megbízásunkból. De az ember sosem tudhatja. Lehet, hogy a túloldaléból.

Aztán Lord Altamountra nézett.

– Ha igaz, ma éjjel Skóciába repül. Helyes az értesülésem?

– Helyes.

– Nem volna szabad megtennie, uram – mondta James Kleek aggódó arccal. – Nem volt jól az utóbbi napokban. Fárasztó utazás lesz, akár repülővel, akár vonattal. Nem hagyhatná Munróra vagy Horshamre?

– Az én életkoromban már csak időpocsékolás, ha az ember vigyázni akar magára – mondta Lord Altamount. – Ha hasznot tudok hajtani, a hámba fogva szeretnék meghalni, így szokták ezt mondani.

Aztán rámosolygott Robinsonra.

– Jó volna, ha velünk tartana, Mr. Robinson.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

SKÓCIAI UTAZÁS

I

A repülőőrnagy gondolkozott egy kicsit azon, mi lehet a magyarázata ennek az utazásnak. Hozzászokott, hogy nem avatják be mindenbe. Szerinte ez a biztonságiak dolga. Nem kockáztatnak. Jó néhányszor vett már részt ilyesmiben. Elvitt egy teli gépet valami valószínűtlen helyre, valószínűtlen utasokkal, és ügyelt rá, hogy ne kérdezzen többet, mint amennyit feltétlenül tudnia kell. Mostani utasai közül ismert már néhányat, de nem mindet. Lord Altamountot felismerte. Beteg ember, gondolta, nagyon beteg, csak az akaratereje tartja még életben. A szolgálatkész karvalyorrú valószínűleg az őrangyala, aki inkább a kényelmével törődik, mint a biztonságával. Hű kutya, aki nem mozdul a gazdája oldalától. Nála lehetnek a szíverősítők, a serkentőszerek, a teljes orvosi csodatáska. Az őrnagy csodálkozott is, miért nincs egy orvos is a csapatban. Növelte volna a biztonságot. Az öregember feje olyan volt, mint egy halálfej. Mint egy előkelő halálfej. Márványból faragott múzeumi tárgy. Henry Horshamet elég jól ismerte az őrnagy. A biztonságiak közül sokakat ismert. Munro ezredest is, aki ezúttal nem volt annyira összeszedett, mint szokott. Inkább aggódó. És volt velük egy kövér, sárga képű ember. Külföldi lehetett, talán ázsiai. Mit keres ez itt, egy Észak-Skóciába tartó gépen? A repülőőrnagy jelentett Munro ezredesnek.

– Minden készen áll, uram. A kocsi már várakozik.

– Mennyi a pontos távolság innen?

– Tizenhét mérföld, ezredes úr. Hepehupás, de jól karbantartott út. Takarók a kocsiban.

– Kapott utasításokat, Andrews őrnagy? Kérem, ismételje el.

A repülőőrnagy mindent elismételt, az ezredes pedig elégedetten bólintott. A kocsi elindult. Az őrnagy követte a szemével, és azon gondolkozott, mi a csudát mennek ezek a fontos férfiak a magányos, hangafüves pusztán keresztülvágó utat követve abba a tiszteletet parancsoló vén kastélyba, amelyben visszahúzódva él egy beteg aggastyán, általában barátokat vagy vendégeket nem fogadva. Horsham biztosan tudja. Horsham rengeteg furcsa dolgot tud, de feltehetően semmit sem árul el belőle.

A kocsit jól és óvatosan kormányozta a vezetője. Végül egy kavicsos felvezető útra kanyarodott, és megállt a bejárati lépcsők előtt. Durva faragott kövekből épült tornyos udvarház. Lámpák égtek a nagy kapu mindkét oldalán. A kapu kinyílt, mielőtt bebocsáttatást kérve megnyomhatták volna a csengőt.

Egy hatvan évnél idősebb, szigorú tekintetű skót nő állt a küszöbön. A vezető kisegítette a kocsi utasait.

James Kleek és Horsham felvezette Lord Altamountot a lépcsőn. Az idős skót nő félre állt, és tisztelettudóan meghajolt előtte.

– Jó estét lordságodnak. Az úr már várja önöket. Tudja, hogy jönnek, valamennyiük szobáját elő is készítettük, és ég a tűz mindegyikben.

Az előcsarnokban megjelent egy másik személy is. Egy magas és karcsú hölgy. Ötven és hatvan közt, de még mindig szép. Középen elválasztott fekete haja volt, magas homloka, sasorra és napsütötte bőre.

– Miss Neumann gondoskodik önökről – mondta a skót nő.

– Köszönöm, Janet – szólalt meg Neumann kisasszony. – A vendégszobákban ki ne aludjon a tűz.

– Gondom lesz rá.

Lord Altamount kezet fogott a kisasszonynyal.

– Jó estét, Neumann kisasszony.

– Jó estét, Lord Altamount. Remélem, nem fárasztotta nagyon ki az utazás.

– Nagyon kellemes repülés volt. Bemutatom Munro ezredest, Neumann kisasszony. Ez itt Mr. Robinson. Sir James Kleek. Mr. Horsham a biztonságiaktól.

– Úgy emlékszem, néhány évvel ezelőtt találkoztam már Mr. Horshammel.

– Nem felejtettem el – mondta Henry Horsham. – A Leveson Alapítványnál. Ön talán már akkor is Shoreham professzor titkárnője volt.

– Az első asszisztense voltam a laboratóriumban, aztán pedig a titkárnője. Most is az vagyok, ha ugyan szüksége van titkárnőre. Szüksége van egy jobbára itt tartózkodó ápolónőre is. A személyben időről időre természetesen vannak változások. Miss Ellis, aki most itt van, két napja vette át a munkát Miss Bude-tól. Azt javasoltam neki, hogy tartózkodjék a tanácskozásnak helyt adó terem szomszédságában. Úgy gondoltam, hogy bizalmas értekezésünk lesz, de legyen elérhető távolságban, ha szükség lenne rá.

– Rossz állapotban van? – kérdezte Munro ezredes.

– Nincsenek fájdalmai – mondta Neumann kisasszony – de készüljenek fel a látványra, ha régen látták utoljára. Ennyi maradt meg belőle.

– Még egy pillanatra, mielőtt bemennénk hozzá. Az agybéli képességei nem károsodtak számottevően? Megérti, amit mondunk neki?

– Igen, mindent tökéletesen ért, de mert félig megbénult, nem tud kellőképp tisztán beszélni (ez ugyan változó), és segítség nélkül nem tud mozogni. Az esze, megítélésem szerint, éppolyan jó, mint amilyen mindig is volt. Az egyetlen változás, hogy nagyon hamar elfárad. Kérnek a találkozó előtt egy kis frissítőt?

– Nem – mondta Lord Altamount. – Nem szeretnénk várakozni. Sürgős ügyben jöttünk, úgyhogy, ha bevinne hozzá... Tud a jövetelünkről?

– Igen, várja önöket – mondta Lisa Neumann.

Felvezette őket a lépcsőn, majd végig egy folyosón, és benyitott egy közepes nagyságú szobába. Kárpitok borították a falakat, szarvasfejek néztek le rájuk, egy hajdani vadászterembe kerültek. A bútorzata, berendezése nem sokat változott. A szoba egyik oldalán egy nagy lemezjátszó volt.

A kandalló előtt egy magas férfi ült. A feje és a bal keze remegett egy kicsit. Arcának egyik fele tehetetlenül lefittyedt. Hosszas leírás helyett egyszerűen azt lehetett mondani róla, hogy egy emberi roncs. Hajdan pedig magas volt, erős, izmos. Magas homlok, mélyen ülő szemek, marcona, határozott áll. A bozontos szemöldök alatt értelmesen csillogott a tekintete. Mondott valamit. A hangja nem volt gyenge, viszonylag tisztán, de nem könnyen követhetően beszélt. Beszédkészségét csak részben veszítette el, lehetett érteni, amit mond.

Lisa Neumann odaállt mellé, figyelte a szája mozgását, hogy tolmácsoljon, ha szükség van rá.

– Shoreham professzor üdvözli önöket. Nagyon örül a találkozásnak, Lord Altamount, Munro ezredes, Sir James Kleek, Mr. Robinson és Mr. Horsham. El akarja mondani, hogy a hallása elég jó. Hallani fogja mindazt, ami mondanak. Ha mégis akadna egy kis nehézség, segítek. Amit pedig ő szeretne mondani, azt én közvetítem. Ha elfárad, és már nem tud artikulálni, én mindent leolvasok a szájáról, ha pedig további nehézségek támadnának, kifinomult jelbeszéddel tudtomra képes adni.

– Igyekszem, hogy minél kevésbé legyek fárasztó – mondta Munro ezredes –, és ne raboljam fölöslegesen az idejét.

Az ülő férfi bólintással jelezte, hogy megértette.

– Néhány dolgot Neumann kisasszonytól is megkérdezhetek.

Shoreham kezével nehézkesen a mellette álló nőre mutatott. Mondott megint valamit, amit nem lehetett érteni, de a hölgy gyorsan segített.

– Azt mondja, hogy én mindent képes vagyok tolmácsolni, amit önök mondanak neki, vagy amit ő szeretne mondani.

– Azt hiszem, hogy a levelem már eljutott önhöz – mondta az ezredes.

– Úgy van – mondta Neumann kisasszony. – A professzor megkapta a levelet, és tisztában van a tartalmával.

Az ápolónő résnyire kinyitotta az ajtót, de nem jött be. Halkan suttogva beszélt.

– Hozhatok-e, tehetek-e valamit, Miss Neumann? A vendégeknek vagy a professzor úrnak.. .

– Köszönöm, Miss Ellis, de egyelőre semmire sincs szükség. Kérem, Hogy legyen a folyosóra nyíló szobájában, hátha később kell valami.

– Értem, rendben – mondta halkan az ápolónő, és csendesen becsukta az ajtót.

– Nem szeretnem fölöslegesen vesztegetni az időt – mondta Munro ezredes. – Shoreham professzor nyilván tisztában van a különböző eseményekkel.

– Tökéletesen. Azzal, ami érdekli – mondta Neumann kisasszony.

– Lépést tart-e a tudományos fejlődéssel?

Robert Shoreham lassan nemet intett a fejével. Ő maga válaszolt:

– Már mindent befejeztem.

– De azzal azért nyilván tisztában van, hova jutott a világ. Az ifjúság úgynevezett forradalmával. A fiatal, felfegyverzett csoportok hatalomátvételével.

– Tisztában van az összes eseményekkel. A politikai eseményekkel – mondta Neumann kisasszony.

– A világon végigömlik az erőszaknak, a kínoknak, a forradalmi tanoknak a hulláma, egy anarchista kisebbség uralmának furcsa és felfoghatatlan filozófiája.

A sovány arcon egy pillanatra látható volt a türelmetlenség.

– Tudja – szólt közbe Robinson váratlanul. – Nem kell ismételgetni dolgokat. Ez az ember mindent tud. Emlékszik Blunt tengernagyra? – folytatta.

Megint bólintás volt a válasz. És egy gyenge kis mosoly.

– A tengernagy emlékszik önnek egy bizonyos tervvel kapcsolatos tudományos munkájára. Egy projektre, ahogy mostanában mondják. A Benvo-tervre.

A szemek élénk figyelemről árulkodtak.

– A Benvo-terv? Messzire megy vissza a múltba, Mr. Robinson – mondta Neumann kisasszony.

– Ez az ön terve volt, ugyebár? – kérdezte Robinson.

– Az ő terve volt – mondta a kisasszony magától értetődő természetességgel a professzor nevében.

– Az atomfegyvereket nem használhatjuk. A robbanóanyagokat, gázokat, vegyi fegyvereket sem. Az ön tervét, a Benvo-tervet fel lehetne használni.

Csend. Senki sem szólalt meg. Aztán megint bizonytalan hangok törtek elő Shoreham professzor szájából.

– Azt mondja, hogy természetesen – tolmácsolt Neumann kisasszony. – A jelenlegi körülmények közt a Benvót sikeresen lehetne használni.

A székben ülő férfi a kisasszony felé fordult, és mondott neki valamit.

– Azt kéri, hogy magyarázzam el a dolgot önöknek – mondta Neumann kisasszony. – A B-terven, későbbi nevén a Benvo-terven évekig dolgozott, de a végén magántermészetű okokból leállt vele.

– Mert kudarcot vallott a megvalósítással?

– Nem vallott kudarcot – mondta a hölgy. – Nem vallottunk kudarcot. Együtt dolgoztunk a terven. Leállt vele, de nem vallott kudarcot. Sikeres volt. Helyes úton indult el, kidolgozott mindent, laboratóriumi kísérletekkel igazolta is. Működött.

Megint a professzorhoz fordult, néhány mozdulattal, titkos jelbeszéddel megérintette a tulajdon ajkát, fülét, száját.

– Azt kérdeztem tőle, hogy elmagyarázzam-e önöknek, hogyan működik a Benvo.

– Kérjük, magyarázza el.

– És tudni szeretné, honnan hallottak róla.

– Egy régi barátjától szereztünk róla tudomást, Shoreham professzor – mondta Munro ezredes. – Nem Blunt tengernagytól, mert ő nem sokra emlékezett, hanem egy másik személytől, akinek ön szintén beszélt róla. Lady Matilda Cleckheatontól.

Neumann kisasszony megint a professzor szája mozgását figyelte. Elmosolyodott.

– Azt hitte, hogy Matilda már rég nem él.

– Nagyon is él! Ő számolt be nekünk a professzornak erről a felfedezéséről.

– Shoreham professzor el fogja mondani mindannak főbb pontjait, amit tudni szeretnének, de figyelmezteti önöket, hogy ennek gyakorlati hasznát nem látják majd. A felfedezés képleteit, számításait, iratait és igazolásait mind megsemmisítették. De hogy érdeklődésüket valamennyire is kielégítsük, arra nincs más módunk, mint hogy én elmondjam a Benvo-terv főbb vonásait. A tartalmát világosan fel tudom sorolni. Ismerik a könnygáz hasznát és használatának módját, ahogy a rendőrség eljárásai során él vele tömegoszlatáskor, erőszakos tüntetések felszámolásakor. Sírást idéz elő, fájdalmas könnyezéssel és gyulladással jár.

– Ez hasonlóképp működik?

– Nem, egyáltalán nem emlékeztet rá, a hatása mégis hasonló. A tudósoknak ugyanis eszükbe jutott, hogy nemcsak az emberek reakcióit és érzéseit tudják megváltoztatni, hanem a jellemvonásait is. Az emberek jelleme is megváltoztatható. Ismeretesek a szexuális serkentőszerek hatásai. Nemi vágyakat ébresztenek, és vannak olyan szerek, gázok és mirigykezelések, amelyek bármelyike növeli a szellemi energiát, a fizikai teljesítőképességet, akárcsak a pajzsmiriggyel kapcsolatos beavatkozások. Shoreham professzor el kívánja mondani, hogy van egy olyan eljárás (nem árulja el, hogy belső elválasztású-e vagy valamilyen előállítható gáz idézi-e elő), amely meg tudja változtatni az emberek világfelfogását, általában az élettel és embertársaival kapcsolatos nézeteit. Lehet, hogy gyilkos kedvében van, lehet, hogy kórosan erőszakos, de a Benvo-terv hatására megváltozik, egészen más valaki, más milyen ember válik belőle. Nincs más szó rá, mint amit az elnevezése is sejtet: jóakaratú, benevolens ember lesz. Hasznára akar lenni másoknak. Jóindulat árad belőle. Tartózkodik attól, hogy fájdalmat okozzon, hogy erőszakoskodjék. A Benvót nagy területen lehet alkalmazni, százakat, ezreket lehet kezelni vele ha kellő mennyiségben állítják elő, és gondosan terítik.

– Mennyi ideig tart a hatása? – kérdezte Munro ezredes. – Huszonnégy óráig? Tovább is?

– Hát nem érti? A hatása állandó – mondta Neumann kisasszony.

– Állandó? Megváltoztat egy jelenséget, egy fizikai összetevőt természetesen, és ennek a hatása az illető természetében állandó változást idéz elő. Vissza nem fordítható? Nem lehet újra a régi énjét felidézni? Állandó új állapotnak kell tekinteni?

– Igen. Eleinte inkább csak orvosi jelentőségű felfedezésnek tekintettük, de Shoreham professzor úgy alakította, hogy ellenszer legyen belőle háborúk, tömegtüntetések, lázongások, forradalmak, anarchia esetére. Nem pusztán orvosi kérdésnek tekintette. Nem idéz elő boldogságot a kezelt személyben, de heves vágyat támaszt arra, hogy az illető másokat boldoggá tudjon tenni. A professzor szerint ezt az érzést mindenki megtapasztalja valamikor élete során. Azt a heves vágyat, hogy valakit, egy személyt vagy sokakat, egészségesnek, boldognak, kiegyensúlyozottnak lásson. És mivel az emberekben megtalálható ez az érzés, mindketten úgy gondoltuk, van egy olyan komponens, amely ezt a vágyat támasztja a testükben, és ha ezt működésbe hozzuk, akkor állandó hatást gyakorol rá.

– Csodálatos – mondta Robinson, inkább tűnődve, mint lelkesedve. – Csodálatos dolgot fedezett fel. Ha képesek lennénk felhasználni! De miért, hogyan?

A szék támlájára támaszkodó fej lassan Robinson felé fordult. Neumann kisasszony tovább beszélt: – Azt mondja, hogy ön ezt jobban megérti, mint a többiek.

– De hát ez a megfelelő válasz! – mondta James Kleek. – A tökéletes megoldás!

Az arca ragyogott a lelkesedéstől.

Neumann kisasszony a fejét rázta.

– A Benvo-terv el nem adható, és el nem ajándékozható – mondta. – Lemondtunk róla.

– Azt akarja mondani, hogy a válaszuk nemleges? – hitetlenkedett Munro ezredes.

– Igen. Shoreham professzor azt mondja, hogy a válaszunk nemleges. Eldöntötte, hogy a terv ellentétes...

Elhallgatott, és visszafordult a székében ülő férfi felé. A professzor mozgatta a fejét, felemelte az egyik kezét, a szájából pedig furcsa torokhangok törtek elő. Neumann kisasszony várakozott egy kicsit, csak utána folytatta: – El fogja mondani ő maga, hogy mitől félt. Attól, amit a tudomány a diadalmas időszakában művelt. Attól, amit a tudomány felfedezett és megtalált, amelyeket a világ rendelkezésére bocsátott. A csodaszerektől, amelyek nem is mindig voltak csodaszerek. A penicillintől, amely életeket mentett meg, de el is vett életeket. A szívátültetésektől, amelyek néha kiábrándulást okoztak, néha pedig váratlan halálesetekhez vezettek. És mert az atomrombolás korában élt, a gyilkos új fegyverektől. A rádióaktivitás tragédiájától, az új ipari felfedezések okozta környezetszennyezéstől. Félt mindattól, amit a könnyelműen felhasznált tudomány előidézhet.

– De hát ez a terv áldás! Mindenki számára – kiabálta Munro.

– Sok ilyen dolgot megértünk már. Mindig azt mondtuk, hogy ez valóságos csoda, a tudomány ajándéka az emberiségnek. Aztán jöttek a mellékhatások. Jött valami még rosszabb, az a felismerés, hogy némely felfedezés nem áldás, hanem átok. Ezért elhatározta, hogy nem foglakozik tovább a tervvel. Ezt üzeni...

Olvasni kezdett a kezében szorongatott papírlapról. A professzor helyeslően intett a székéből: – Örülök annak, hogy elvégeztem, amit kitűztem magam elé, hogy eljutottam a felfedezésemhez. Mégis elhatároztam, hogy nem teszem közkinccsé. Hogy elpusztítom. Megtettem. Így hát az önök kérdésére nemmel válaszolok. A jóindulat nem verhető csapra. Lehetséges lett volna, de ma már minden képlete, számítása, leírása és az elvégzendő teendők leírása hamuvá vált. Nincs meg. Megöltem a szellemi gyermekemet.

II

Robert Shoreham nagy nehezen, rekedt hangon beszélni kezdett:

– Megöltem a szellemi gyermekemet, és nincs a világon senki, aki tudná, hogyan jutottam el a felfedezésemhez. Egyvalaki segített benne, de az is meghalt már. Tüdővészben, egy évvel azután, hogy sikerrel jártunk. Most pedig menjenek el. Nem segíthetek önöknek.

– De hiszen ez a tudomány megmentheti a világot!

Furcsa hang szakadt fel a székben ülő emberből. Nevetés volt. Egy nyomorék nevetése.

– Megmentheti a világot. Megmenteni a világot! Micsoda közhely! Az önök fiataljai is azt hiszik, hogy ezt a munkát végzik. Egyre erőszakosabbak, egyre gyűlölködőbbek, hogy megmentsék a világot. Csak azt nem tudják, hogyan kellene. Maguktól kellene megtenniük, a szívükből és az eszükkel. Nem adhatunk ehhez valami mesterséges lehetőséget. Nem. Mesterséges jóság? Mesterséges jóakarat? Szó sem lehet róla. Nem volna valóságos. Nem jelentene semmit. A természet ellen való volna – aztán lassan hozzátette: – Isten ellen.

A két utolsó szó váratlanul és érthetően kiejtve hangzott el.

Körülhordta tekintetét a jelenlevőkön. Mintha egyetértésüket kérte volna. De tudta, hogy hiába kéri.

– Jogom volt elpusztítani azt, amit én teremtettem...

– Kételkedem benne – mondta Robinson – A tudás, az bizony tudás. Aminek életet adott, amit ön hívott életre, azt nem szabad el pusztítania.

– Joga van ahhoz, hogy véleményt formáljon. De a tényeket el kell fogadnia.

– Nem! – csattant fel Robinson.

Lisa Neumann ingerülten fordult oda:

– Hogyan érti azt, hogy: „Nem”?

Villogott a szeme. Nem is csúnya nő, gondolta Robinson. Valószínűleg egész életében szerelmes volt Robert Shorehambe. Szerette, vele dolgozott, most vele él, segíti a szellemével, minden sajnálkozás nélkül ajándékozza meg a tiszta odaadással.

– Vannak dolgok, amiket az ember élete során megtud – mondta Robinson. – Nem hinném, hogy az életem különösebben hosszú lehetne. Túl sok súlyt cipelek magamon – nézett végig sóhajtva a termetén. – De azért egyet-mást mégis tudok. És tudja, Shoreham, igazam van. Ezt maga is el fogja ismerni. Maga becsületes ember. Nem pusztíthatta el a munkáját. Nem lett volna ereje hozzá. Nem tudta volna rászánni magát. Megvan az valahol, jól elzárva, jól elrejtve, valószínűleg nem is ebben a házban. Azt hiszem, bár csak találgatok, hogy valahol egy páncélszekrényben, valahol egy bankban. Ezt pedig a hölgy is tudja. Maga megbízik benne. Ő az egyetlen lény a világon, akiben maga megbízik.

Shoreham megszólalt, és ezúttal csaknem hibátlan volt a hangja:

– Ki maga? Mi a csuda maga?

– Egy olyan ember, aki a pénzhez ért – mondta Robinson –, és mindahhoz, ami ebből következik. Az emberekhez, a gondolkodásmódjukhoz, életük szokásaihoz. Ha akarná, elővehetné azt a félrerakott munkát. Nem azt mondom, hogy újra el tudná végezni, csak azt, hogy az a munka megvan valahol. Maga megosztotta velünk a véleményét, és ez a vélemény korántsem volt mindenütt hibás – folytatta Robinson. – Van benne igazság. Jótékonykodni az emberiséggel nem könnyű mesterség. Például szegény öreg Beveridge: szabadulni a nélkülözéstől, szabadulni a félelemtől, szabadulni az akármitől! Azt hitte, hogy megvalósul a földi mennyország, mert ő kimondja, megtervezi, törvénybe foglalja ezeket. De a földi mennyország csak nem valósult meg, és azt hiszem, hogy a maga benvója, vagy mi is a neve, mindenesetre úgy hangzik, mint egy élelmiszerkonzerv elnevezése, nos, az sem hozza le a mennyországot a földre. A jóakaratnak is megvannak a maga veszélyei, mint mindennek a világon. Mindenesetre sok szenvedést, fájdalmat, erőszakot, anarchiát, drogfüggőséget megszüntetne. Igen, rengeteg rossz dolog nem történhetne meg, és talán megóvna valamit, ami fontos. Talán, de csak talán az embereket is megváltoztatná. A fiatalokat. A maga benvoleója (most meg úgy hangzik, mint valami tisztítószer) jóakaratúvá teheti az embereket, elismerem, meg talán leereszkedővé, önteltté és önelégültté is. De megvan az az eshetőség is benne, hogy ha maga erőnek erejével megváltoztatja az emberek természetét, ha utána mindhalálukig eszerint kell élniük, lesz talán egy-két olyan lény, mindenesetre nem sok, aki felfedezi, hogy bennük, nem hivalkodásból, hanem alázatból megvan a készség, hogy önként úgy éljenek, mint ahogy most élni kénytelenek. Hogy csakugyan megváltozzanak, mielőtt meghalnak. Nem pedig, hogy ne legyenek képesek elbúcsúzni a rájuk tukmált új szokásoktól.

– Nem értem, mit beszélnek itt összevissza – mondta Munro ezredes.

– Oktalanságokat beszél – mondta Neumann kisasszony. – Tudomásul kell venniük Shoreham professzor válaszát. Azt tesz a felfedezésével, amit akar. Nem kényszeríthetik.

– Nem – mondta Lord Altamount. – Nem kényszerítünk semmire, nem gyötrünk semmivel, Robert, nem akarjuk kicsikarni belőled azt sem, hogy hol van a rejtekhely. Tedd azt, amit a legjobbnak tartasz. Rendben van.

– Edward? – kérdezte Robert Shoreham.

Megint romlott a beszéde. Mozgatta a kezét, és Neumann kisasszony sietve tolmácsolni kezdett.

– Edward? Azt kérdezi, hogy ön Edward Altamount-e.

Shoreham megint mondott valamit. A kisasszony közvetített.

– Azt kérdezi, hogy ön, Lord Altamount, határozottan, szívvel-lélekkel arra kéri-e, hogy bocsássa a rendelkezésére a Benvo-tervet. Azt mondja – és megint várt és figyelt –, hogy ön az egyetlen közéleti ember, akiben mindig megbízott. Ha ez az ön kívánsága...

James Kleek hirtelen felpattant. Szélsebesen, aggódva odaállt Lord Altamount mellé.

– Hadd segítsek, uram. Ön beteg. Ön nincs jól. Neumann kisasszony, kérem, álljon egy kicsit félre. Oda kell férnem hozzá. Itt... itt vannak a gyógyszerei. Tudom, mit kell ilyenkor tenni.

A zsebébe nyúlt, és egy injekciós tűt húzott elő.

– Ha nem kapja meg azonnal, elkésünk!

Megfogta Lord Altamount karját, felgyűrte a kabátujját, összecsippentette a húst. Készen állt.

Valaki más is megmozdult. Horsham keresztülvágott a szobán, félretaszította Munrót, elkapta James Kleek kezét, és kicsavarta belőle az injekciós tűt. Kleek hadakozott ugyan, de Horsham erősebb volt nála. És most már Munro is odalépett.

– Szóval te vagy az, James Kleek – mondta. – Te vagy az áruló. A hűséges tanítvány, aki se nem hűséges, se nem tanítvány.

Neumann kisasszony az ajtóhoz sietett, kinyitotta, és kiszólt:

– Nővér! Jöjjön gyorsan. Gyorsan!

Az ápolónő belépett. Shoreham professzorra nézett, de ő tagadólag intett, és arrafelé mutatott, ahol Horsham és Munro még mindig fogva tartotta a küszködő Kleeket. A nővér a köpenye zsebébe nyúlt.

– Lord Altamounthoz! Szívroham...

– Dehogy szívroham – mondta Munro ezredes. – Gyilkossági kísérlet! – Megállt, megint nekivágott a szobának, és odakiáltotta Horshamnek: – Tartsd erősen a fickót! Ön itt Mrs. Cortman? Mióta adta a fejét betegápolásra? Elvesztettük szem elől, amikor Baltimore-ban túljárt az eszünkön.

Milly Jean még mindig a zsebében kotorászott. Egy kis automata pisztolyt kapart elő. Shorehamre nézett, de Munro kettejük közé lépett, Neumann kisasszony pedig Shoreham széke elé állt.

– Altamountot, Juanita! – ordította James Kleek. – Gyorsan! Altamountot. Lőj!

A nő felemelte a karját, és tüzelt.

– Piszokul jó lövés! – mondta James Kleek.

Lord Altamount klasszikus nevelésben részesült. Halkan ennyit mondott még James Kleeknek: – Jamie! Te is fiam, Brutus...

És hátrahanyatlott a székében.

III

Dr. McCullough körülnézett, és hirtelenében nem is tudta, mit is tegyen, vagy mit is mondjon. Szokatlan dolog volt számára, amit ezen az estén megtapasztalt.

Lisa Neumann odament hozzá, és egy poharat tett le elé.

– Forró puncs – mondta.

– Mindig tudtam, hogy maga igazán páratlan nő – mondta az orvos, és elismerő arccal belekortyolt az italba. – Persze szeretném tudni, voltaképp mi is történt itt. Azt hiszem, olyasmi, ami annyira titkos, hogy senki sem mond róla semmit.

– A professzor... hogy van?

Az orvos kedvesen nézett az aggódó női arcra.

– A professzor? Jól. Szerintem az, ami történt, nagy jót tett vele.

– Azt hittem, hogy a megrázkódtatás...

– Jól vagyok – mondta Shoreham. – Éppen sokkterápiára volt szükségem. Úgy érzem, hogy megint életben vagyok.

Meglepetés ült ki az arcára.

McCullough Lisához fordult.

– Figyeli, mennyivel erősebb a hangja? Ezekben az esetekben a közöny a legfőbb ellenség. Most megint dolgozni akar. Felvillanyozó agymunkára vágyik. A zene jó szolgálatot tett. Megnyugtatta, és a maga csendes módján még örömöt is talált az életben. De óriási szellemi erő lakozik benne. Hiányzik neki az az agymunka, ami az élete értelme volt korábban. Ha tudja, késztesse megint munkára.

És mikor Lisa kétkedő arcát látta, bíztatóan bólintott is hozzá.

– Azt hiszem, doktor úr – mondta Munro ezredes – tartozunk némi magyarázattal mindarról, ami ma este történt. Természetesen, mint ön is tudja, a hivatalban lévők hallgatni akarnak róla. Lord Altamount halála...

Habozott.

– Nem a golyó ölte meg – mondta az orvos – hanem a megrázkódtatás. Az injekció is megtette volna a magáét. Sztrichnin. Az a fiatalember...

– Az utolsó pillanatban csavartam ki a kezéből – mondta Horsham.

– Ez a legszomorúbb rész a történetnek? – kérdezte az orvos.

– Úgy van. Több mint hét éve élvezte a bizalmat és a szeretetet. Lord Altamount egyik legrégibb barátjának a fia...

– Megesik az ilyesmi. És a hölgy? Ha jól érzékelem, ő is benne volt az egészben.

– Benne. Hamis papírokkal került be ide. A rendőrség gyilkosság miatt körözi.

– Gyilkosság miatt?

– Igen. Megölte a férjét, Sam Cortmant, az amerikai nagykövetet. A nagykövetség lépcsőjén lőtte le. És gyönyörű történetet regélt el róla: álarcos fiatalok gyilkos támadása.

– De miért tette? Politikai ügy vagy magánügy?

– Azt hisszük, hogy a férj rájött valamire a feleségével kapcsolatban.

– Úgy gondolom, hogy hűtlenségre gyanakodott – mondta Horsham –, és ehelyett egy kémszervezetre, egy összeesküvés darázsfészkére bukkant, ráadásul a felesége vezette az egészet. Nem tudta, mit is tegyen. Derék fickó volt, de kissé lassú volt az észjárása. Az asszony viszont képes volt gyorsan cselekedni. És csodálatosan játszotta el a gyászoló özvegy szerepét a gyászmegemlékezésen.

– Gyászmegemlékezés – mondta Shoreham professzor.

Mindenki csodálkozva fordult felé.

– Nehezen kimondható szó. Gyászmegemlékezés. De komolyan veszem. Lisa, nekünk megint munkához kell látnunk.

– De Robert...

– Újra életben vagyok. Kérdezd csak meg a doktort, szabad-e fütyülnöm az egészre.

Lisa kérdőn nézett McCullough doktorra.

– Ha nem dolgozik, megrövidíti az életét, visszasüllyed a fásultságba.

– Látod – mondta Shoreham. – Ez az új di... ez az új divat az orvostudományban. Mindenki dolgozzék. Még a halál küszöbén is.

McCullough felnevetett, és felállt.

– Nem sokat téved. Küldök gyógyszereket, vegye majd be.

– Dehogy veszem.

– Dehogynem.

Az orvos az ajtóból még visszafordult.

– Csak azt szeretném tudni, hogyan hozták ide a rendőröket ilyen gyorsan.

– Andrews őrnagy gondoskodott róla – mondta Munro ezredes. – Hajszálpontosan érkeztek. Tudtuk, hogy a nő valahol a közelben van, arról azonban fogalmunk sem volt, hogy már bent van a házban.

– Hát akkor én megyek is. De hogy mindaz, amit elmondott, igaz is! Az éjszaka kellős közepén fel fogok riadni, mintha valami rémregény olvasása közben aludtam volna el. Ügynökök, gyilkosok, árulók, kémek, tudósok.

Távozott.

Csend.

Shoreham professzor szólalt meg, lassan és megfontoltan:

– Visszatérünk a munkához.

Lisa azt mondta, amit ilyenkor a nők mindig:

– Csak óvatosan, Robert!

– Nem leszek óvatos. Fogytán az idő – és aztán megint csak ennyit mondott: – Gyászmegemlékezés.

– Mit akarsz ezzel mondani? Miért ismétled?

– Gyászmegemlékezés. Igen. Edwardé. Az ő emlékműve lesz. Mindig éreztem, hogy olyan az arca, mint egy vértanúé.

Aztán mintha elveszett volna a gondolataiban.

– Szükségem van Gottliebre. Lehet, hogy már meghalt. Jó volt vele dolgozni. Vele, és veled, Lisa. Hozd ki a dolgokat a bankból.

– Gottlieb professzor él. Baker Alapítvány, Austin, Texas – mondta Robinson.

– Mivel akarsz foglalkozni? – kérdezte Lisa.

– Természetesen a Benvóval. Az lesz Edward Altamount emlékműve. Hiszen meghalt érte. És senki se haljon meg hiába.

UTÓHANG

Sir Stafford Nye harmadszor kezdett bele egy távirat megfogalmazásába.

ZP354XB 91 S. Y. OSZT

MEGSZERVEZTEM A HÁZASSÁGI SZERTARTÁST SZENT KRISTÓF TEMPLOM LOWER STAUNTON JÖVŐ CSÜTÖRTÖK 2 ÓRA 30 PERC STOP ANGLIKÁN SZERTARTÁS TÁVIRATOT VÁROK HA KATOLIKUS VAGY GÖRÖG KELETI STOP HOL VAGY ÉS MILYEN NÉVEN AKARSZ MEGESKÜDNI STOP ÖTÉVES HASZONTALAN SZÓFOGADATLAN UNOKAHÚGOM KOSZORÚSLÁNY AKAR LENNI SYBIL A NEVE NAGYON ÉDES STOP NÁSZÚT HELYBEN SZERINTEM ELEGET UTAZTUNK MOSTANÁBAN STOP ALÁÍRÁS FRANKFURTI UTAS

STAFFORD NYE-NAK BXY42698

SYBILT ELFOGADOM KOSZORÚSLÁNYNAK JAVASOLOM MATILDA NÉNIT ÖRÖMANYÁNAK STOP ELFOGADOM A HÁZASSÁGI AJÁNLATOT NOHA HIVATALOSAN MEG SEM TETTÉK STOP ANGLIKÁN SZERTARTÁS RENDBEN HÁZASSÁGI ELŐKÉSZÜLETEK SZINTÉN STOP PANDA OKVETLENÜL JELEN LEGYEN STOP NEM MONDOM HOL VAGYOK MERT MIRE MEGKAPOD MÁR NEM OTT LESZEK STOP ALÁIRÁS MARY ANN

– Megfelel így? – kérdezte Stafford Nye idegesen, és a nyakát nyújtogatva iparkodott végignézni magán a tükörben.

Az esküvői öltözékét próbálgatta.

– Olyan vagy, mint általában a vőlegények – mondta Lady Matilda. – Azok mindig idegesek. Bezzeg a menyasszonyok! Ők legtöbbször szinte közönségesen lelkesek.

– Mi lesz, ha nem jön el?

– Eljön.

– Belül mégis... belül mégis olyan furcsa érzéseim vannak.

– Mert szerettél volna még egy adag libamájpástétomot enni. Kitört rajtad a vőlegényi idegbaj. Ne foglalkozz vele annyit, Staffy. Este minden rendben lesz. Mármint a templomban.

– Erről jut eszembe...

– Elfelejtetted megvenni a jegygyűrűket?

– Nem, nem. De elfelejtettem megmondani neked, hogy számodra is van egy kis ajándékom.

– Nagyon kedves tőled, öcsémuram.

– Mondtad, hogy eltűnt az orgonistátok.

– Igen. Hála istennek.

– Szereztem egy új orgonistát.

– Milyen különös gondolat, Staffy! Honnan szerezted?

– Bajorországból. Úgy énekel, mint egy angyal.

– Énekelnie nem kell. Orgonálnia kell.

– Arra is képes. Nagyon tehetséges zeneművész.

– Miért hagyta el Bajorországot, és miért jött Angliába?

– Meghalt az anyja.

– Jaj, istenem, az előző kántorunkkal is éppen ez történt. Az orgonistamamák nagyon érzékenyek lehetnek. Csak nem lesz anyáskodásra is szüksége? Nincs nagy gyakorlatom benne.

– Szerintem egy kis nagyanyáskodás vagy dédanyáskodás elég lesz.

Ekkor kivágódott az ajtó, és egy angyali kislány – rózsaszín pizsama, rózsaszirmos illatár – vonult be rajta drámai lendülettel, és édeskés hangon megszólalt, mint aki lelkes fogadtatásra számít.

– Én vagyok.

– Sybil, miért nem vagy ágyban?

– Nem volt igazán jó a gyerekszobában...

– Szóval haszontalan lány voltál, és a dadus nem volt megelégedve veled. Mit csináltál?

Sybil felnézett a mennyezetre, és kuncogni kezdett.

– Volt ott egy hernyó. Egy szőrös hernyó. Rátettem a dadusra. Ide bújt be.

Sybil a melle közepére mutatott, oda, amit a ruhatervezők dekoltázsnak neveznek.

– Pfuj. Nem csoda, hogy a dadus haragudott – mondta Lady Matilda.

Ekkor lépett be maga a dadus. Azt mondta, hogy Sybil kisasszony nagyon eleven, nem hajlandó imádkozni, nem hajlandó lefeküdni.

Sybil odabújt Lady Matildához.

– Veled szeretnék imádkozni, Tilda.

– Rendben van. De utána, mars az ágyba!

– Igenis, Tilda.

Sybil letérdelt, összekulcsolta a kezét, és különböző sajátos hangokat adott ki, amelyek, úgy látszik, nélkülözhetetlenek voltak a mindenhatóhoz való fohászkodás előtt. Sóhajtott, nyögött, mormolt, majd felhorkantott, és elkezdte: – Kérlek, istenem, áldd meg apát és anyát Szingapúrban, és Tilda nénikémet és Staffy bácsikámat, Amyt és Szakács nénit és Ellent, és Thomast meg a kutyákat, és a pónimat, Grizzle-t, és Margaretet és Dianát, a legjobb barátnőimet, és Joant, a nem a legjobb barátnőmet, és Jézus kedvéért csinálj belőlem jó kislányt, ámen. És a dadusból csinálj kedves dadust.

Sybil felállt, győzelmének tudatában diadalmas pillantást vetett a dadusra, jó éjszakát kívánt, és eltűnt.

– Úgy látszik, hogy valaki fecsegett már neki a Benvóról – mondta Lady Matilda. – Mondd csak, Staffy, ki lesz a tanúd?

– Arról egészen megfeledkeztem! Kell tanú?

– Szokásosan.

Sir Stafford Nye felkapott egy szőrös gyapjúállatkát.

– Panda lesz a tanúm. Sybil örül majd, Mary Ann örül majd. De miért is ne? Mindenben benne volt a kezdetek kezdetétől. Már Frankfurtban is.