AGATHA CHRISTIE

Mary Westmacott álnéven

AZ ÓRIÁS KENYERE

Agatha Christie: Giant’s Bread

Copyright © Agatha Christie Mallowan, 1930

Fordította: Vallasek Márta

A borítót tervezte Streicher Roland

PROLÓGUS

Az új Operaház megnyitója fontos társasági esemény volt Londonban. Megjelent a királyi pár, természetesen jelen volt a sajtó, és ott voltak a divatos társaság képviselői minden mennyiségben. Sőt még a különböző fajsúlyú muzsikusoknak is sikerült jegyet szerezniük – ámbár inkább csak az erkély legfelső soraiban jutott nekik hely, közvetlenül a mennyezet alatt.

A bemutatott mű – Az óriás – egy mindmostanig teljesen ismeretlen zeneszerző, Boris Groen alkotása volt. Ha valaki arra szánta volna az első felvonás utáni szünetet, hogy odafigyeljen arra, amit a folyosókon beszéltek, a következő megjegyzéseket hallhatta volna:

– Édesem, hát ez isteni!

– Azt mondják, hogy ez a lehető legmodernebb alkotás! Minden melódiátlanság a helyén van benne... És aki meg akarja érteni, annak előbb el kell olvasnia Einstein műveit…

– Drágám, hát én mindenkinek azt fogom mondani, hogy egészen fantasztikus. De, köztünk maradjon, az embernek megfájdul tőle a feje!

– Miért nem képesek a londoni Operaházat egy tisztességes angol zeneszerző művével megnyitni? – háborgott egy ezredes. – Miért kell nekünk valami orosz szélhámost hallgatnunk?

– Igaza van, uram – bólogatott bánatosan a mellette álló férfi. – De ha egyszer nincsenek angol zeneszerzők. Szomorú, de ez a helyzet.

– Ugyan, micsoda szamárság! Ilyet ne is mondjon, uram. Inkább az a baj, hogy nem hagyják őket szóhoz jutni. Végtére is ki ez a fickó, ez a Levinne? Egy mocskos, külföldi zsidó! Az bizony!

A férfi, aki a beszélgetőktől pár lépésnyi távolságban, félig egy függöny mögé bújva a falat támasztotta, halványan elmosolyodott. Ő volt Sebastian Levinne, az Operaház egyedüli tulajdonosa, akit leginkább csak úgy ismertek, mint a Világ Legnagyobb Mutatványosát.

Nagydarab ember volt, szinte túlságosan is nagydarab. Sárgás tónusú bőre és szenvtelen arca volt, kerek, fekete szemekkel nézett a világba, két hatalmas, elálló füle pedig külön gyönyörűségére szolgált minden karikaturistának. Csakúgy csapkodtak körülötte a beszéd hullámai:

– Dekadens... morbid... neurotikus... gyerekes...

Így a kritikusok.

– Ellenállhatatlan… isteni... édesem, hát ez gyönyörű…

Így vélekedtek a műről az asszonyok.

– Ez az egész egy nagyobb szabású revü.

– Igen, azt hiszem, a második rész tele lesz hatásvadász jelenetekkel. Olyanokkal, tudják, amelyeket modern gépezettel hoznak létre. Ez az első rész, A kő, ez csak amolyan bevezetőféle lehet. Azt mondják, Levinne egészen odavan érte. Ilyen darab még nem volt soha.

– Meglehetősen hátborzongató zene, az biztos.

– Azt hiszem, amolyan bolsi elgondoláson alapszik. Hatalmas zenekar, nagy zaj…

Ezek a fiatalemberek intelligensebbek voltak, mint az asszonyok, és nem volt bennük annyi előítélet, mint a kritikusokban.

– Nem lesz sikeres. Csenevész egy mű.

– Iiigen… ámbár… olyan kubistaféle.

– Á, Levinne ravasz fickó…

– Persze, néha szándékosan vesztegeti a pénzét... de mindig vissza is szerzi...

– Mennyibe kerülhetett neki ez a…

– Hogy mennyibe…

A beszéd elhalkult, az összeg kimondását ünnepélyes csend fogadta.

Sebastian Levinne szélesen elvigyorodott. Ezek az ő fajtájából valók voltak.

Megszólalt a csengő, a tömeg lassan befele sodródott, és ki-ki elfoglalta a helyét. A várakozó csendet halk csevegés, visszafogott nevetés tette élénkebbé, miközben fokozatosan elhalványodott a csillárok fénye. Bejött a karmester, meghajolt, majd szembefordult a zenekarral, amely körülbelül hatszor akkora volt, mint egy megszokott, Covent Garden-beli zenekar, és meglehetősen különbözött is tőlük. Formátlan szörnyekként csillogtak a különös fém hangszerek, a sarokban pedig, egészen újszerű módon, kristályként ragyogott valami. A karmester pálcája felemelkedett, majd azonnal le is csapott, és a nyomában halkan, ritmikusan csengeni kezdett valami. Mintha kalapács ütögetné az üllőt, időnként el is vétve a ritmust, a hang néha elhalkult csak azért, hogy aztán lebegve visszatérjen, helyet csinálva magának a többi között.

A függöny felemelkedett…

A második sor egyik páholyának a mélyén ott lapult Sebastian Levinne, és figyelt.

Nem volt ez a szó hétköznapi értelmében vett opera. Nem volt cselekménye, és nem voltak benne jól körvonalazott jellemek. Leginkább egy gigantikus orosz balettre emlékeztetett. Látványos volt, tele hatásos fényeffektusokkal, Levinne saját találmányaival. Nem hiába tartották az ő revüműsorait a leglátványosabbaknak a világon. Sokkal inkább művész volt, mint producer, és alkotásaiban egyszerre volt jelen ragyogó fantáziája és mindaz a tapasztalat, amelyet a szakmában az évek során megszerzett.

A prológus a kőkorszakot mutatta be, az ember gyermekkorát. A következő rész, a mű legtestesebb része, a gépek uralmát jelenítette meg. Fantasztikus volt, csaknem rémisztő. Erőművek, dinamók, gyárkémények, emelődaruk vonultak át a színen, közöttük pedig hadseregnyi, robotszerű, kubista arcú ember nyüzsgött pontosan előírt módon. A zene dagadt és apadt, az új, furcsa alakú fém hangszerek ijesztően morogtak, mindezek fölött pedig egy tiszta, édes, magas hang remegett, mintha megszámlálhatatlan üvegpohár csengene…

A Felhőkarcolók című epizód New Yorkot mutatta be, de az épületek fejjel lefele álltak, mintha egy forgó repülőgépből nézné őket valaki a kora hajnali órákban. Eközben egy pillanatra sem szűnt meg a különös, harmóniátlan ritmus, sőt egyre erősödött, fenyegető monotóniával. Jelen volt a többi epizódokban is, a mű csúcspontját jelentő részben is, abban, amelyben megjelent az acél Óriás – ezernyi, fémarcú ember olvadt össze egyetlen Emberóriássá…

Közvetlenül ezután jött az Epilógus. Nem volt szünet, és nem gyúlt fel a villany. A zenekarnak csak az egyik fele szólalt meg, és amit játszott, azt az új, modern kifejezéssel élve „Üveghangnak” nevezték.

Harsány, messze gyűrűző hangok. A függöny mintha köddé szublimálódott volna... aztán a köd kettévált... és olyan fény csapott fel, hogy az ember legszívesebben elfedte volna a szemeit. Jég... semmi más, csak jég... hatalmas jéghegyek, gleccserek... fénylő, ragyogó jég…

És ennek a ragyogásnak a csúcsán egyszer csak megjelent egy kicsiny alak. Nem a közönséget nézte, az elviselhetetlen erősségű fény felé fordult, amely a felkelő napot szimbolizálta. Egy vézna, nevetséges kis emberi figura... És a ragyogás egyre erősödött, fehéren izzott a magnézium. Az emberek a kezükkel védték fájó szemüket.

Magasra csapott az édes, gyönyörű hang, aztán összeomlott, és a szó szoros értelmében apró, csengő darabokra törött. Lehullott a függöny, és a teremben felgyúlt a fény.

Sebastian Levinne rezzenéstelen arccal fogadta a gratulációkat is meg a fanyar megjegyzéseket is.

– Levinne, ez alkalommal igazán megadta a módját. Vagy mindent vagy semmit, ez az elve, igaz?

– Fene jó előadás volt, öregem, de vigyen el az ördög, ha egy szót is értettem belőle.

– Az Óriás. Remek cím. Valóban a gépek uralják ezt a világot.

– Jaj, Mr. Levinne, hát ezt nem is lehet szavakkal elmesélni, olyan ijesztő! Biztos azzal a rémes acélóriással fogok álmodni.

– A gépek mint mindent elnyelő óriások... Nem rossz, Levinne, nem rossz. Végtére is valamennyien szeretnénk visszatalálni a természethez. De tulajdonképpen ki ez a Groen? Valami orosz?

– Tényleg, ki ez a Groen? Ámbár mindegy, akárki legyen is, zseniális. Végre a bolsik is eldicsekedhetnek azzal, hogy van egy igazi zeneszerzőjük.

– Nagy kár, hogy már maga is beállt bolseviknak, Levinne. Kollektív ember, kollektív zene. Hm.

– Sok szerencsét, Levinne. Nem mondhatnám, hogy tetszik nekem az, amit manapság zenének neveznek, de ez az előadás igazán jó volt.

Csaknem utolsóként rázta meg a kezét az az apró termetű, hajlott hátú, ferde vállú öregúr, aki igen választékosan beszélt, és azzal fejezte be a mondókáját, hogy:

– Nem kínálna meg egy pohár itallal, Levinne?

Levinne bólintott. Az emberke nem volt más, mint Carl Bowerman, a legnevesebb angol zenekritikus. Elindultak Levinne külön kis szentélye felé.

Egymással szemben foglaltak helyet két karosszékben. Levinne whiskyt töltött szódával, majd kérdőn nézett a vendégre.

– Nos?

Bowerman nem válaszolt azonnal, és amikor egy-két perc múlva megszólalt, azt mondta:

– Öreg vagyok. Néhány dologban még képes vagyok örömet találni, mások azonban – mint például a modern zene – nem tudnak gyönyörködtetni. Ettől azonban még felismerem a zsenit, ha szembe találom magam vele. Száz sarlatán a puszta kezével ugrik neki a hagyományoknak, és azt hiszi, hogy valami csodálatos dolgot művel. Aztán jön a százegyedik – az igazi, az alkotó ember, aki büszkén átlép a jövőbe…

Rövid ideig hallgatott, majd folytatta:

– Igen, én felismerem a zsenit, ha szembe találom magam vele. Lehet, hogy nem tetszik nekem, amit alkotott, de a műve akkor is zseniális. Akárki is ez a Groen, biztos, hogy lángész… megalkotta a jövő zenéjét…

Ismét elhallgatott, és Levinne most sem szakította félbe, csak várt.

– Semmi kedvem belekeveredni a maga sajtóháborújába, Levinne, de áruljon el nekem valamit: ez a Groen angol, ugye?

Átható pillantását Levinne-re szegezte, úgy várta a választ:

– Igen. Hogyan találta ki, Bowerman?

– A zene tévedhetetlenül elárulja szerzőjének nemzeti hovatartozását. Az persze bizonyos, hogy Groen sokat tanult az orosz forradalmi iskolától, de – mint mondtam, a zene elárulja, hogy szerzője melyik nemzet fia. Groen előtt is voltak, akik próbálkoztak ilyesmivel, de csak neki sikerült. Nekünk is megvan a magunk iskolája: Holst, Vaughan-Williams, Arnold Bax. Az egész világon mindenütt egyre közelebb kerültek az új eszményképhez: a zenei tökéletességhez. Ez a Groen mintha ott folytatná, ahol az a fiatalember abbahagyta. Tudja, kire gondolok, arra, aki elesett a háborúban. Hogy is hívták? Deyre – Vernon Deyre. Úgy van. Ígéretes tehetség volt. Bowerman felsóhajtott:

– Vajon mekkora a mi háborús veszteségünk, Levinne?

– Nehéz volna megmondani, uram.

– Nem is érdemes rágondolni. Nem. Nem is érdemes.

Bowerman felállt.

– Nem akarom fenntartani. Tudom, hogy sok a dolga.

Halványan elmosolyodott:

– Az óriás! Gondolom, jól szórakoznak maguk ketten azzal a Groennel. Mindenki természetesnek tartja, hogy az óriás nem lehet más, mint az a behemót gépezet. Nem veszik észre, hogy az óriás – az a pöttöm kis törpe a darab végén. Maga az ember. Az individualista ember, aki kibírja a kőkorszakot is meg a vaskorszakot is, körülötte civilizációk születnek és hullnak darabokra, de ő egy új jégkorszakon is keresztülverekszi magát, és felépíti azt a civilizációt, amelyről most még nem is álmodunk…

Bowerman szélesen elvigyorodott:

– Minél öregebb leszek, annál szilárdabbul meg vagyok győződve afelől, hogy nincs meghatóbb, nevetségesebb, abszurdabb és csodálatosabb teremtmény az embernél.

Már a kilincsen volt a keze, de visszafordult:

– Az ember eltűnődik azon, hogy miként születik meg egy ilyen óriás? Mi hozza létre? Mi táplálja? Az öröklött tulajdonságok adják a formát, a környezet kifinomulttá teszi, a nemiségben önmagára ébred. De van még valami. Az, ami táplálja.

– A zsenialitás kegyetlen óriás, Levinne. Szörnyeteg, amely eleven hússal és vérrel táplálkozik. Semmit sem tudok erről a Groenről, de a nyakamat teszem rá, hogy a tulajdon húsával és vérével táplálta az Óriását. És talán még másokat is feláldozott neki. Megőrölte a csontjaikat, abból sütötte az Óriás kenyerét… Öreg vagyok már, Levinne, sokat láttam. Tudom, hogy ma este csak a dolgok végét mutatta meg nekünk. Én kíváncsi volnék a kezdetekre is.

– Örökölt tulajdonságok… környezet… nemiség – ismételgette Levinne az öreg szavait csendesen.

– Úgy van. Egyszóval ne is reméljem, hogy egyszer majd elmeséli nekem?

– Miből gondolja, hogy én tudom az igazságot?

– Bizonyos vagyok benne.

Egy percig csend volt.

– Igaz – mondta Levinne. – Valóban, mindent tudok. El is mesélném Önnek, ha tehetném. De nem tehetem. Bizonyos okokból kifolyólag…

Lassan ismételgette:

– Bizonyos okokból kifolyólag…

– Kár. Nagyon érdekes történet lehet.

– Nos, nem is tudom…

I. KÖNYV

ABBOTS

PUISSANTS

ELSŐ FEJEZET

1

Vernon számára csak három ember volt igazán fontos: Dadus, Isten és Mr. Green.

Ott voltak persze a lányok is, akik Dadusnak segítettek. A jelenlegit Winnie-nek hívták, de mögötte ott sorakozott Jane, Annie, Sarah és Gladys, azok, akikre Vernon egyáltalán képes volt visszaemlékezni. Ennél sokkal többen voltak, de egyikük sem maradt sokáig, mert nem tudtak kijönni Dadussal. Ilyenformán nem is igen számítottak Vernon életében.

Létezett még egy páros istenség is, akit AnyukaApukának hívtak. Vernon soha nem feledkezett meg róluk, amikor az esti imáját mondta, és tudta, hogy volt valami közük ahhoz, hogy időnként lemehetett az ebédlőbe a desszertre. Bizonytalan, ködös figurák voltak, szépek és csodálatosak – különösen Anyuka –, de nem tartoztak Vernon világához.

Az ő világában a dolgok nagyon is valóságosak voltak, olyanok, mint például a szőnyeg a gyerekszoba padlóján. Zöld volt, fehér csíkokkal, és meglehetősen durva szövésű ahhoz, hogy kibírja az apró térdek szüntelen súrolását. A sarkában egy lyuk éktelenkedett, amelyet Vernon mind nagyobbra és nagyobbra tágított a mutatóujjával. A gyerekszoba falát borító tapétán lila íriszek csavarodtak egymásba és futottak fölfelé, a mennyezet felé végtelen sorokban, hol apró négyszögeket alkotva, hol pedig – ha az ember elég sokáig bámulta őket –, kereszteket. Vernon ezt nagyon érdekesnek, sőt varázslatosnak találta.

A fal mellett ott állt a hintaló, de Vernon csak ritkán játszott vele. Annál többet nyúzta a fából készült kismozdonyt meg a hozzá tartozó vagonkákat. Az alacsony kisszekrény tele volt többé-kevésbé lehorzsolt játékszerekkel, a fölötte levő polcon pedig ott sorakoztak az elegánsabb, jobb állapotban levő darabok, amelyekkel csak esős napokon játszhatott, vagy olyankor, amikor Dadusnak jókedve volt, és kegyesen engedélyt adott rá. No és ott volt a polcon a Festékes Doboz a hozzá tartozó Teveszőr Ecsetekkel, és egész csomó színes, vagdosásra váró papiros. Csakhogy Dadusnak az volt a véleménye, hogy „ezek csak koszt csinálnak, azt pedig nem állhatom”. Vernon mégis úgy gondolta, hogy nincs náluk jobb játék a világon.

A gyermekszoba nagyon is valóságos világa fölött egyeduralkodóként őrködött Dadus maga, Vernon szentháromságának legfontosabb tagja. Nagyon nagy volt és nagyon széles, és a ruhája úgy ki volt keményítve, hogy halkan nyikorgott, amikor járt. Mindenható volt és mindent tudó. Rajta aztán nem lehetett kifogni. Amint azt gyakran mondogatta, ő többet tudott, mint egy kisfiú. Egész életében kisfiúkat nevelt (és néha, véletlenül kislányokat is, de ők nem érdekelték Vernont), és valamennyi neveltjére büszke lehetett. Így mondta, és Vernon ezt el is hitte neki. Biztos volt abban, hogy ha felnő, Dadus reá is büszke lesz majd, ámbár ez most még időnként kétségesnek látszott. Dadusban volt valami, ami félelmet ébresztett a kisfiúban, ugyanakkor meg is nyugtatta. Dadus mindenre tudta a választ. Egy ízben például Vernon elárulta neki, hogy a tapéta mintája hol négyszöget, hol keresztet mutat attól függően, hogy mennyi ideig bámul rá.

– Hát persze – mondta Dadus nyugodtan. – Biztosan hallotta már, hogy minden dolgot kétféleképpen is lehet értelmezni.

A kisfiú valóban hallotta, hogy Dadus a minap éppen ezt mondta Winnie-nek, így megnyugodott, és elégedetten távozott. Később, ha megpróbált elképzelni egy kérdést, Vernon előtt mindig megjelent egy nagy, nyomtatott A betű, amelynek az egyik szárán apró keresztek kapaszkodtak fölfele, hogy a másik felén kis négyzetek formájában ereszkedjenek le.

Dadus után következett Isten. Nagyon is valóságos személyként volt jelen a gyerek életében, talán azért, mert Dadus olyan gyakran emlegette. Dadus rendszerint pontosan tudta, hogy Vernon mit csinált, Isten azonban mindent tudott, ezért még Dadusnál is hatalmasabb volt. Istent nem lehet látni, és Vernon szerint ez nagyon igazságtalan előnyhöz juttatta, hiszen Ő viszont mindig látja az embert. Mindig, még a sötétben is. Ha nagy ritkán felébredt éjszaka, a hideg futkározott a hátán a gondolatra, hogy Isten valahonnan nézi, és látja is őt. Persze Isten azért mégsem volt olyan közel, mint Dadus, és az ember akár meg is feledkezhetett róla egy ideig, vagyis addig, amíg Dadus szóba nem hozta a nevét. Vernon egyszer fel is lázadt:

– Dadus, tudod, mit fogok csinálni, ha egyszer meghalok?

Dadus éppen harisnyát kötött:

– Egy, kettő, három, négy, no nézd csak, hát nem leejtettem egy szemet! Nem, Vernon úrfi, isten bizony nem tudom.

– Hát, felmegyek a mennyországba… igen, a mennyországba… egyenesen az Isten elé… egyenesen eléje, és azt mondom majd neki: Rémes alak vagy, és én utállak!

Csend volt. Hát ez megtörtént. Kimondta. Hihetetlen, páratlan szörnyűséget követett el. Most mi lesz? Micsoda rettenetes földi vagy égi büntetésre számíthat? Vernon visszafojtott lélegzettel várt.

Dadus ismét fölvette a kötését. A szemüvege fölött egy pillantást vetett a kisfiúra – egy vidám, egyáltalán nem haragos pillantást.

– Nem tartom valószínűnek, hogy a Mindenható odafigyelne arra a szamárságra, amit egy haszontalan kisfiú mond. Winnie, legyen szíves, adja ide azt az ollót.

Vernon elkullogott. Minden hiába. Dadust nem lehet kihozni a béketűrésből. Tudhatta volna.

2

Végül ott volt Mr. Green. Egy kicsit hasonlított Istenhez, mert őt sem lehetett látni, de azért Vernon számára nagyon is valóságos figura volt. Azt is pontosan tudta, hogy néz ki: középtermetű volt, elég testes, egy kicsit emlékeztetett a falusi fűszeresre, aki bizonytalan bariton hangon énekelt a kórusban, pirospozsgás arca, lelógó pofaszakálla és ragyogó kék szeme volt. A legjobb tulajdonsága mégis az volt, hogy szeretett játszani. Vernon bármit kigondolhatott, biztos lehetett benne, hogy Mr. Green is éppen arra vágyott. És volt még néhány remek dolog körülötte, például az, hogy száz gyereke volt. És még három. Az a száz csak egy arc nélküli tömeg volt Vernon fantáziájában, mindig ott loholtak a nyomukban, amikor ő meg Mr. Green végigszaladtak a tiszafákkal szegélyezett kerti úton. De az a három más volt. Nevük is volt, a három legszebb név, amelyet Vernon ismert: Pudli, Mókus és Fa.

Lehet, hogy Vernon magányos gyerek volt, de ő ezt nem érezte, hiszen ott volt neki Mr. Green, Pudli, Mókus és Fa.

3

Vernon sokáig nem bírta eldönteni, hol is lakik Mr. Green, és egészen váratlanul született meg a fejében a gondolat, hogy természetesen az Erdőben. Az Erdő mindig is elbűvölte Vernont. A Park egyik oldala határos volt vele, és a kisfiú gyakran lopakodott végig a kerítés mentén, remélve, hogy valahol talál rajta egy repedést, amelyen keresztül kikukucskálhatna. Sóhajok, suttogások, pattogó hangok vették körül, mintha a fák beszélgettek volna egymással. Körülbelül fele úton a kerítést megszakította egy kapu, de sajnos mindig be volt zárva, így aztán Vernon soha nem nézhette meg magának úgy igazán, hogy milyen is az Erdő.

Dadus természetesen hallani sem akart arról, hogy oda menjenek. Ő is csak olyan volt, mint minden Dadus, és sokkal többre tartott egy kiadós sétát az országúton. Csak nem fogják összekoszolni magukat azokkal a sáros, nedves levelekkel? Vernonnak ilyenformán tilos volt az Erdőbe mennie, ezért aztán egyébre sem bírt gondolni, mint arra, hogy egy napon majd ott fog teázni Mr. Greennel, és ez alkalomból Pudli, Mókus és Fa az új ruhájukat fogják felvenni.

4

Vernon nem kedvelte a gyerekszobát. Először is túl kicsi volt. Azután meg… hiszen olyan jól ismerte. No de a kert! Igazán izgalmas hely volt, sok, egymástól nagyon különböző kis zuggal. Az ember hosszan sétálgathatott a tiszafa sövény mellett, amelyen díszmadarak énekeltek, aztán elmehetett a szökőkúthoz, ahol a vízben kövér aranyhalak úszkáltak. A gyümölcsöst fal vette körül, a vadaskertben tavasszal mandulafák virágoztak, és a fehér törzsű nyírfák alatt harangvirágok nőttek. A kert legcsodálatosabb része mégis az a korláttal körülkerített hely volt, ahol egy hajdani kolostor romjait csodálhatta meg a szemlélő. Vernon nagyon szerette volna felkutatni ezt a helyet, de soha nem volt rá alkalma. Pedig a kertben egyébként azt csinált, amit akart. Winnie-t ugyan mindig kiküldték vele, de valami különös véletlen folytán, minden alkalommal összetalálkoztak a segédkertésszel, ilyenformán aztán a kisfiú nagyjából azzal szórakozott, amivel éppen kedve volt, a lány ugyan nem sokat zavarta.

5

Vernon világa fokozatosan egyre nagyobbra tágult. A kettőscsillag, Anyuka-Apuka szétvált két külön személyre. Apuka ugyan továbbra is meglehetősen ködös figura maradt, Anyuka azonban nagyon is valóságossá nőtte ki magát. Sűrűn megjelent a gyerekszobában azzal a felkiáltással, hogy:

– Játszani akarok az én drága kicsi fiammal!

Vernon komor udvariassággal fogadta ezeket a látogatásokat, pedig ilyenkor rendszerint abba kellett hagynia azt, amivel éppen foglalatoskodott, és bele kellett vágnia valamibe, ami véleménye szerint félannyira sem volt érdekes. Anyukát néha elkísérte néhány hölgy is, és ilyenkor mindig szorosan magához ölelte Vernont (amit a kisfiú szívből utált), és hangosan lelkendezett:

– Ó, milyen csodálatos dolog anyának lenni! Soha nem fogok hozzászokni ahhoz, hogy van egy drága kis fiúbabám, aki csak az enyém!

Vernon pulykavörösen kapálódzott, amíg csak ki nem szabadult az ölelő karok közül. Még hogy fiúbaba! Hiszen már hároméves!

Egy alkalommal, amikor éppen egy hasonló jelenet után voltak, Vernon észrevette az apját. Ott állt az ajtóban, és kajánul figyelt. A szemük találkozott, és mintha megértették volna egymást.

Az Anyuka barátnői azonban tovább csacsogtak:

– Milyen kár, Myra, hogy a gyerek nem hasonlít rád. Csodaszépen mutatna a te hajaddal.

Vernon azonban egyszerre nagyon büszke lett. Szóval ő olyan, mint az édesapja.

6

Vernon soha nem felejtette el azt a napot, amikor az amerikai hölgy náluk ebédelt. Először is azért, amit Dadus Amerikáról mesélt, ámbár később rájött, hogy összekeverte Ausztráliával.

Félelemmel vegyes izgalommal szaladt le az ebédlőbe a desszertre. Hát nem érdekes? Ha ez a hölgy otthon volna, a saját országában, most fejjel lefele sétálgatna. Már ez is elég ahhoz, hogy az ember jól megbámulja. Arról már nem is beszélve, hogy olyan különös szavakat használt a legegyszerűbb kifejezések helyett.

– Hát nem aranyos? Gyere ide, mézecském, hoztam neked egy doboz csokoládét. No nem jössz, hogy elvedd a kezemből?

Vernon óvatosan közeledett a hölgyhöz, elfogadta az ajándékot, ámbár nyilvánvaló volt, hogy a hölgy nem tudja, mit beszél, hiszen a dobozban nem is csokoládé volt, hanem a jól ismert Edinburgh Rock, vagyis kemény cukorka.

Két férfi látogató is volt, és az egyik, a hölgy férje megkérdezte Vernont:

– Ismered a félkoronást?

Kiderült, hogy a pénzt neki szánta, így aztán mindent összevéve igencsak jól sikerült nap volt.

Vernon mindaddig nem sokat gondolt az otthonával. Azt persze tudta, hogy nagyobb, mint a parókia, ahova néhanapján teára vitték, de alig volt alkalma más gyerekekkel játszani, még kevésbé meglátogatni őket. Így aztán számára is megdöbbentő élmény volt az a séta, amelynek során a vendégeknek bemutatták az épületet. Az amerikai hölgy szünet nélkül lelkendezett:

– Istenem, de gyönyörű! Láttak már ilyet, uraim? Csakugyan ötszáz éves? Hallod, Frank? Nyolcadik Henrik volt akkor a király! Mintha csak történelemórán volnánk. És a kolostor még régebbi, igaz?

Végigsétáltak az egész házon. Egy hosszú folyosón az ősök képei álltak egymás mellett. Keskeny arcok, a Vernonéra emlékeztető sötét szemek, hajdanvolt emberek, akik megvetően vagy hideg önmérséklettel néztek a betolakodókra. Szelíd asszonyok hatalmas gallérral vagy a hajukba fűzött gyöngyökkel kutatva pillantottak le Myra Deyre-re, aki a sorban az utolsó volt közöttük. A Deyre hölgyeknek feltétlenül szelídeknek kellett lenniük, mert férjeik kivétel nélkül félelmet és irgalmat nem ismerő vad lordok voltak.

A képtárból a nagy, négyszögű hallba mentek, onnan pedig a Lelkész Szobájába.

Vernont azóta már régen magával cipelte Dadus, ott akadtak rá a kertben. Éppen az aranyhalakat etette. Az apja visszament a romos kolostor kulcsa után. A vendégek magukra maradtak.

– Uramisten, Frank! Ez túlságosan is gyönyörű. Az a tengersok év... Az apáról fiúra szálló örökség. Ezt nevezem romantikának! Szinte túlságosan is romantikus. Gondolj csak bele. Vajon hogy sikerült nekik?

Ekkor megszólalt a másik férfi is. Nem lehetett túl beszédes ember, Vernon most hallotta a hangját először. Most is csak egy szót mondott. Egy titokzatos varázsszót, ami annyira tetszett a kisfiúnak, hogy soha nem felejtette el:

– Brumagem.

Vernon nagyon szerette volna tudni, hogy mit jelent ez a szó, de nem maradt ideje arra, hogy megkérdezze, mert megjelent az anyja. A háta mögött festő ecsetjére méltó naplemente látszott, csupa nyers arany és vörös színek az égen. Vernon talán először nézte meg magának az anyját, ezt a hófehér bőrű, lángvörös hajú, gyönyörű asszonyt, aki mintha a meséskönyvből lépett volna elő. Tündér, igazi tündér volt.

Soha nem felejtette el ezt a különös pillanatot. Ez a csodaszép asszony az ő anyja, akit ő nagyon szeret. Mintha fájt volna neki valami, pedig amit érzett, az nem is volt igazi fájdalom. És mintha valami furcsa, erős hang szólalt volna meg a fejében, lüktetett, aztán édes madárdallá halkult. Csodálatos perc volt. És ebben a csodában helye volt a varázsszónak is: Brumagem.

MÁSODIK FEJEZET

1

Winnie-t menesztették. Az egész olyan váratlanul történt. A szolgák suttogtak, Winnie pedig csak sírt és sírt. Dadussal is volt egy beszélgetése, és ezután Winnie még jobban sírt. Dadus borzasztó tudott lenni, ha akart, és most mintha megnőtt volna, és ha lehet, még hangosabban nyikorgott. Vernon tudta, hogy Winnie-nek Apa miatt kell elmennie, és minden különösebb kíváncsiság vagy érdeklődés nélkül napirendre tért a tény fölött. Nem először fordult elő, hogy a Dadusnak segítő lányoknak Apa miatt kellett elmenniük.

Az anyja bezárkózott a szobájába. Ő is sírt, Vernon hallotta az ajtón keresztül. De nem küldött utána, és neki eszébe sem jutott, hogy bemenjen hozzá. Inkább valami bizonytalan megkönnyebbülést érzett. Gyűlölte a sírással együtt járó zajokat, a bugyborékoló hangokat, az elnyújtott szipákolást. És ráadásul olyan közel az ember füléhez! Mert azok, akik sírtak, rendszerint magukhoz ölelték őt, és Vernon ezt módfelett utálta. Semmitől sem irtózott jobban, mint a csúnya hangoktól. Valóságos fizikai fájdalmat érzett ilyenkor, mintha összesodort levéllé vált volna a teste. Hiszen éppen az volt a jó Mr. Greenben is, hogy soha nem adott ki csúnya hangokat.

Winnie csomagolt, és Dadus segített neki. Dadus már nem haragudott annyira, sőt szinte teljesen megenyhült:

– Szolgáljon ez tanulságul neked, lányom – oktatta Winnie-t. – Eszedbe ne jusson így tenni a következő helyen.

Winnie valami olyasmit motyogott, hogy tulajdonképpen nem történt semmi.

– Nem ám, és nem is fog, amíg én vagyok itt a főnök – mondta Dadus elégedetten. – Azt hiszem, mindennek a vörös hajad az oka. Drága anyám sokszor mondogatta, hogy a vörös hajú lányok könnyelműek. Nem mondom én, hogy rossz leány vagy te, de amit tettél, az bizony illetlenség volt. Erről többet ne is beszéljünk.

Vernon gyakran hallotta ezt a mondatot, és Dadus általában nagyon sok mindent mondott még ezután. Most is így történt, de Vernon már nem figyelt rá, mert az új szón tűnődött. Illetlenség. A kalapról azt szokták mondani, hogy jól illik a fejére valakinek. De mi az az illetlenség?

– Dadus, mit jelent az a szó, hogy illetlenség? – kérdezte később.

Dadusnak tele volt a szája gombostűkkel, mert éppen egy új inget szabott Vernonnak, de azért válaszolt:

– Azt, hogy nem való.

– És mit jelent az, hogy nem való?

– Azt, hogy a kisfiúk szeretnek ostobaságokat kérdezni.

Dadus régóta dolgozott már a szakmában.

2

Aznap délután Vernon apja megjelent a gyermekszobában. Zavart volt, boldogtalan és dacos. Vernon kerekre nyílt, érdeklődő szemekkel nézett fel rá. Az apja hunyorgott.

– Szervusz, Vernon.

– Szervusz, Apa.

– Londonba utazom. El akartam búcsúzni tőled, kisöreg.

– Azért mégy Londonba, mert megcsókoltad Winnie-t? – kíváncsiskodott Vernon.

Tudta, hogy nem volna szabad meghallania azt a szót, amit az apja nagy hirtelenjében kimondott, és természetesen neki tilos volna kimondania. Ez is egyike volt azoknak a szavaknak, amelyeket az urak használhattak, a kisfiúk azonban nem. Így aztán Vernonnak külön gyönyörűségére szolgált az, hogy este, elalvás előtt ezeket a szavakat ismételgette magában. Ilyen szó volt a fűző is.

– Ki az ördög mondta ezt neked?

Vernon egy kicsit gondolkodott, aztán azt mondta:

– Senki.

– Akkor meg honnan veszed?

– Hát nem csókoltad meg?

Az apja nem felelt, fel-alá sétált a szobában.

– Winnie néha engem is megcsókolt – jegyezte meg Vernon. – De nem mondhatnám, hogy nagyon örültem volna neki. És nekem is meg kellett csókolnom őt. Meg a kertész is sokszor megcsókolta. Igaz, azt hiszem, neki tetszett a dolog. Én viszont úgy gondolom, hogy csókolózni nagy szamárság. Mondd csak, Apa, ha megnövök, én is meg akarom majd csókolni Winnie-t?

– Iiigen – mondta az apja. – Azt hiszem, igen. Tudod, a fiúk néha nagyon hasonlítanak az apjukra.

– Szeretném, ha olyan lennék majd, mint te vagy – lelkendezett Vernon. – Olyan jól lovagolsz! Ezt Sam mondta. És még azt is mondta, hogy az egész megyében nincs nálad jobb lovas és lószakértő. Inkább akarok hozzád hasonlítani, mint Anyukához – tette hozzá sietősen. – Ő nem tud lovagolni. Mindig megfájdul a ló háta, ha ő ül rajta. Ezt is Sam mondta.

Csend volt.

– Anyukának most „fájafejeéslefeküdt” – közölte Vernon egy szuszra.

– Tudom.

– Tőle is elbúcsúztál?

– Nem.

– És el akarsz búcsúzni tőle? Mert akkor sietned kell. Hallom, hogy a homokfutó már előállt.

– Hát akkor azt hiszem, már nem lesz időm búcsúzkodni.

Vernon bölcsen bólogatott.

– Azt hiszem, igazad van. Én sem szeretem megcsókolni azokat, akik sírnak. És azt sem szeretem, amikor Anyuka engem csókolgat. Túlságosan magához szorít, és mindig a fülembe beszél. Lehet, hogy én is inkább Winnie-t csókolnám meg. Te is így vagy vele, Apa?

Az apja hihetetlen gyorsasággal hagyta el a gyerekszobát. Igaz, egy perccel korábban bejött Dadus. Udvariasan félrehúzódott a férfi útjából, Vernonnak mégis az volt az érzése, hogy az apja zavarba jött tőle.

Katie, a szobalány behozta a teát. Később Vernon az építőkockákat kezdte rakosgatni a sarokban. A gyermekszoba biztonsága ismét szorosra zárult körülötte.

3

Váratlanul megjelent a küszöbön az anyja. Dagadtra sírt szemeit zsebkendővel törölgette, és látványosan szenvedett.

– Elment – jajgatott. – Elment anélkül, hogy egy szót szólt volna hozzám. Egy szót! Oh, kisfiam, drága kisfiam!

Keresztülsuhogott a szobán, és a karjaiba zárta Vernont. A torony összeomlott, pedig legalább egy emelettel magasabb volt, mint amilyent valaha is sikerült építenie. Az anyja hangja betöltötte a fülét. Hangos, kellemetlen hang volt.

– Oh, gyermekem, kisfiam, esküdj meg, hogy te soha nem fogsz elhagyni engem. Esküdj meg, esküdj meg!

Dadus végre odajött hozzájuk:

– Kérem, asszonyom, ne vegye ennyire a szívére. Feküdjön vissza az ágyba. Edith majd visz Önnek egy csésze jó forró teát.

Dadus hangja szigorú volt és parancsoló. Az anyja azonban csak zokogott, és ha lehet, még erősebben magához szorította. Vernon teste megmerevedett. Érezte, hogy nem bírja már sokáig, és szívesen megtett volna bármit az anyjáért, csak engedje már el.

– Neked kell megvigasztalnod, Vernon, neked kell begyógyítanod a sebet, amit az apád ejtett rajtam... Oh, istenem, mi lesz velem!

Vernon nem nézett fel, mégis, öntudatlanul is érezte, hogy Katie néma gyönyörűséggel szemléli a jelenetet.

– Kérem, asszonyom, jöjjön velem. Ne bolondítsa meg a gyereket!

Ez alkalommal a hang olyan parancsoló erejű volt, hogy az anyja engedett. Elgyengülten kapaszkodott a Dadus karjába, és hagyta, hogy elvezesse.

Amikor Dadus néhány perc múlva visszatért, az arca ki volt vörösödve.

– Nahát! – háborgott Katie. – Szabályos hisztérikus rohamot produkált itt nekünk. Így nevezik, ugye? Persze, nem is csoda. Ugye nem hiszi, hogy képes kárt tenni magában? Végtére is a kert tele van azokkal a ronda medencékkel. Az uraság is hibás, ámbár, szó se róla, neki is van mit nyelnie. Az a sok cirkusz…

– Azt hiszem, befejezhetnéd, lányom – szólt rá Dadus.

– Elmehetsz a dolgodra. És meg kell mondanom, eddig még sehol sem tapasztaltam, hogy a személyzet alantasabb tagjai a rangban felettük állókkal tárgyalták volna meg gazdáik magánügyeit. Az anyád jobb nevelésben is részesíthetett volna.

Katie fejet hajtott, és elvonult. Dadus hangosan csörömpölt az asztalon maradt csészékkel és tányérokkal, és közben azt motyogta:

– Teletömik a gyermek fejét szamárságokkal. Kinek volna ehhez türelme?

HARMADIK FEJEZET

1

Dadus új segítsége egy sovány, sápadt, dülledt szemű lány volt, akit Isabelle-nek hívtak, de Susannek szólították, mondván, hogy ez a név „sokkal találóbb”. Vernon ezt sehogy sem értette, és nyaggatta Dadust, hogy magyarázza meg neki.

– Tudja, Vernon úrfi, vannak nevek az urak számára, és vannak olyanok, amelyek a szolgáknak valók. Ennyi az egész.

– Hát akkor hogy lehet az ő valódi neve Isabelle?

– Hát, mert egyesek az urakat majmolják, amikor megkeresztelik a gyermeküket.

A majom szó összezavarta Vernon gondolkodását. A majom – hát az majom. Ezek szerint a gyerekeket az állatkertben keresztelik?

– Én azt hittem, hogy a templomban szoktak keresztelni.

– Úgy is van, Vernon úrfi.

Érthetetlen. De miért van az, hogy mostanában minden olyan érthetetlen? Hogy lehet az, hogy valaki mond valamit, aztán egy másik ember pontosan az ellenkezőjét állítja annak, amit az előző mondott?

– Dadus, honnan jönnek a gyerekek?

– Ezt már kérdezte, Vernon úrfi. Angyalkák hozzák őket éjszaka, az ablakon keresztül.

– Igen, de az ame-ame-ame...

– Ne dadogjon, Vernon úrfi!

– Szóval az ameki hölgy, aki itt járt, azt mondta, hogy engem egy egresbokor alatt találtak.

– Hát, ha egyszer Amerikában így szokás – mosolygott Dadus.

Vernon megkönnyebbülten fellélegzett. Hát persze! Végtelenül hálás volt Dadusnak azért, hogy mindig mindenre tudta a választ, és ezzel rendet teremtett az imbolygó univerzumban. És sohasem nevetett. Bezzeg az anyja! Hallotta, amikor azt mondta a barátnőinek:

– Olyan furcsa kérdéseket tesz fel nekem! Hallgassátok csak! Hát nem jópofa és imádni való?

Vernon azonban nem volt sem jópofa sem imádni való. Egyszerűen csak tudni akarta, hogy állnak a dolgok. Tudnia kellett. Ez is beletartozott a felnövekedés folyamatába. A nagyok mindent tudnak, és aranypénz van tárcájukban.

2

A világ egyre csak tágult és tágult. Kiderült például, hogy vannak nagybácsik és nagynénik. Anyuka bátyját Sydney bácsinak hívták. Alacsony, kövérkés ember volt, meglehetősen piros arccal. Mindig dúdolt, és közben a pénzt csörgette a nadrágja zsebében. Nagyon szeretett tréfálkozni, ámbár Vernon nem mindig értette a vicceit.

– Mit szólnál hozzá, ha feltenném a kalapodat? – kérdezgette Sydney bácsi. – Hogy néznék ki benne?

A felnőttek furcsa dolgokat tudnak kérdezni. Furcsákat, és nehezeket is, mert Dadus egyik legfontosabb tanítása, amit igyekezett belesulykolni Vernon fejébe, úgy hangzott, hogy a kisfiúk soha nem tehetnek személyes megjegyzéseket. Sydney bácsi azonban nem hagyott békét neki:

– Na, mondd már, hogy néznék ki benne?

Hirtelen a fejébe csapta Vernon vászonsapkáját, és nagy igyekezettel egyensúlyozott, hogy le ne essen.

– Na, hogy áll nekem?

Hát, ha muszáj, akkor muszáj. Vernon egy kicsit unta is a dolgot, és udvarias hangon azt mondta:

– Úgy gondolom, elég nevetségesen.

– Ennek a gyereknek nincs humorérzéke, Myra – fordult Sydney bácsi a húgához. – Egy csöpp se. Micsoda kár.

Nina néni, az Apa húga egészen más volt. Jó illatú, mint a kert egy szép nyári napon, és Vernon nagyon szerette a selymes, puha hangját. Voltak más jó tulajdonságai is: soha nem csókolta meg olyankor, amikor Vernonnak nem volt kedve hozzá, és nem is viccelődött vele. Csakhogy ritkán jött Abbots Puissantsba.

Vernon meg volt győződve afelől, hogy Nina néni nagyon bátor asszony, mert ő volt az első, aki bánni tudott a Vadállattal.

A Vadállat ott állt a nagy fogadószobában. Négy lába volt, fényes, barna teste és egy egész sor foga – vagy legalábbis Vernon annak tartotta őket. Sárga, csillogó fogaknak. Amióta csak az eszét tudta, a Vadállat egyszerre elbűvölte és halálra rémisztette, mert ha ingerelték, különös hangokat adott ki, haragosan morgott, vagy élesen, dühösen sikított, és ezek a hangok valahogy képesek voltak fájdalmat okozni az embernek. Vernon mélyen a testében érezte ezt a fájdalmat. Reszketett és rosszul lett tőle, a szeme égett és szúrt, de mintha elvarázsolták volna, nem bírt kimenni a szobából.

Valahányszor csak Dadus a sárkányokról olvasott neki mesét, Vernon mindig olyannak képzelte el őket, mint a Vadállat volt. És az egyik legkedvesebb szórakozása neki meg Mr. Greennek az volt, hogy legyőzték a Vadállatot. Vernon beledöfte a kardját a fényes, barna testébe, miközben a száz gyerek ott ugrált és énekelt a hátuk mögött.

Most már nagy fiú volt, és természetesen tudta, hogy a Vadállat nem más, mint a nagy koncertzongora, és amikor valaki szándékosan nekitámadt a fogaknak, akkor, játszott a zongorán”, és ezt általában a hölgyek tették vacsora után, hogy szórakoztassák az urakat. A szíve mélyén azonban továbbra is félt tőle, és néha azt álmodta, hogy a Vadállat ott csörtet a nyomában, míg ő felfelé szalad a lépcsőn a gyerekszoba irányába. Ilyenkor mindig sikoltozva ébredt.

Vernon álmában a Vadállat az erdőben élt, vérszomjas volt és gyilkos kedvű, és a hangját alig lehetett elviselni.

Anyuka néha „zongorázott”, és ez mindig nagy megpróbáltatást jelentett Vernon számára. Érezte, hogy igazából nem tud bánni a Vadállattal. Nina néni azonban tudott.

Egy alkalommal Vernon éppen elmerülten játszott a sarokban, képzeletben pikniken volt Mókussal és Pudlival, rákot ettek és csokoládés tésztát. Nina néni észre sem vette őt. Leült a zongoraszékre, és lustán játszani kezdett. Vernont elbűvölték a hangok. Mind közelebb és közelebb húzódott, és amikor a nagynénje végre felnézett, két hatalmas, könnyes szem bámult vissza rá. A könnyek végiggördültek a kisfiú arcán, és egyszerre csak egész kis testét rázni kezdte a zokogás.

– Vernon! Mi lelt, kisfiam?

– Gyűlölöm! – sírt fel a gyerek. – Gyűlölöm, gyűlölöm! Itt fáj! – kis kezét a gyomrára szorította.

Ebben a pillanatban Myra bejött a szobába.

– Hát nem furcsa? – nevetett. – Ez a gyerek utálja a zenét. Olyan szokatlan, igaz?

– De hát miért nem megy ki, ha ennyire utálja? – csodálkozott Nina néni.

– Mert nem tudok – nyöszörögte Vernon.

– Nevetséges dolog – vélte Myra.

– Én inkább érdekesnek nevezném.

– A legtöbb gyereket alig lehet elrángatni a zongora mellől, folyton csapkodják. A minap megpróbálkoztam nála egy egyszerű kis dallammal, de nem mondhatnám, hogy örömöt okozott neki.

Nina elgondolkozva nézte az öcsikéjét.

– Hogy éppen az én gyerekemnek ne legyen érzéke a zene iránt! – szenvelgett Myra. – Nyolcéves koromban már egészen igényes darabokat játszottam.

– Hát – mondta Nina néni bizonytalanul –, sokféleképpen lehet az ember muzikális.

Ez is egy olyan buta, Deyre-féle megjegyzés, gondolta Myra. Az ember vagy muzikális, és játszik is valamilyen hangszeren, vagy nem az. És Vernon láthatóan nem volt az.

3

Dadusnak megbetegedett az anyja. Érheti ennél nagyobb katasztrófa a gyerekszobát? Dadus arca nagyon piros volt és nagyon komor, csomagolt, és Susan Isabel segített neki. Vernon gondban is volt meg kedves is akart lenni, de mindenekelőtt gyötörte a kíváncsiság. El nem mozdult Dadus mellől, és egyfolytában kérdezősködött.

– Dadus, neked nagyon öreg az anyukád? Van már százéves?

– Ó, dehogy Vernon úrfi! Még hogy száz!

– Gondolod, hogy meg fog halni? – Vernon igazán igyekezett megértő és kedves lenni.

Emlékezett rá, hogy a szakácsnő anyja is beteg lett egyszer, és meg is halt. Dadus azonban nem válaszolt neki, hanem éles hangon rászólt a lányra:

– Az alsó fiókból kérem a cipősdobozokat. És mozogjon, lányom, mozogjon.

– Dadus, meg fog halni az anyukád?

– Most nincs időm, Vernon úrfi.

Vernon lekuporodott egy színes kartonhuzatú kisszékre a szoba sarkába, és átadta magát a gondolatainak. Dadus azt mondta, hogy az anyukája még nincs százéves, de azért biztosan nagyon öreg. Hiszen Dadus maga is rettenetesen öreg lehet. Határozottan megrázó volt számára az a gondolat, hogy van valaki, aki még Dadusnál is öregebb és bölcsebb. Ettől mintha Dadus maga is emberi méretűvé zsugorodott volna, már nem csak az Isten volt nála hatalmasabb.

Vernon világa, korábbi értékrendje, kezdett átalakulni. Dadus, Isten, Mr. Green bizonytalan, egyre halványodó figurákká váltak, miközben az anyja, az apja, sőt még Nina néni is, mind valóságosabbá nőttek. Különösen Anyuka. Olyan volt, mint az aranyhajú hercegnők. A kisfiú szerette volna, ha akadna valahol egy sárkány, olyan, mint a fényes Vadállat, akivel megvívhatna Anyukáért.

Hogy is szólt a varázsszó? Brumagem – igen, ez az, Brumagem. Brumagem hercegnő. Vernon halkan ismételgette ezt a szót esténként, titkon az ágyban, és mellé még azt is, hogy „a fene egye meg” meg azt is, hogy „fűző”.

Anyukának ezt soha, soha, soha nem szabad megtudnia, mert biztosan nevetne rajta azzal a furcsa nevetésével, amelytől az embernek az egész belseje remegni kezd, és majd kiugrik a bőréből. És valami rémeset mondana. Mindig olyan rémeseket mondott, mint például azt, hogy: „Hát nem mulatságosak a gyerekek?”

Vernon tudta, hogy ő bizony nem mulatságos. Nem is szerette a mulatságos dolgokat. Hiszen Sydney bácsi meg is mondta, hogy… Ó, bárcsak Anyuka ne lenne olyan…

A kisfiú összeráncolta a szemöldökét. Nehéz helyzetben volt. Egyszerre csak, mintha az anyja két külön személlyé vált volna. Az egyik, a gyönyörű Anyuka, Vernon álmainak hercegnője, akiért képes volna a sárkánnyal is szembeszállni, és aki a naplementét juttatta az eszébe meg a varázsigéket, és a másik – hát, az az Anyuka, aki csak nevet és nevet és azt mondja: „Hát nem mulatságosak a gyerekek?” Csak persze, a valóságban nem lehet őket elválasztani egymástól. Vernon nyugtalanul izgett-mozgott és sóhajtozott.

Dadus, aki befejezte a bőröndökkel való viaskodást, odafordult hozzá, és kedvesen megkérdezte:

– Mi a baj, Vernon úrfi?

– Ó, semmi.

Az embernek mindig azt kell mondania, hogy „semmi”, mert csak így lehet elkerülni a magyarázkodást. Vernon úgy tapasztalta, hogy a felnőttek ritkán értik meg, hogy mit is akart ő mondani...

4

Susan Isabel uralma alatt egészen másképp folyt az élet a gyermekszobában. A lány elnézte, hogy Vernon rosszalkodott, és a kisfiú ezt alaposan ki is használta. Susan ugyan kérlelte, hogy ne tegye ezt vagy ne tegye azt, de ha mégis megtette, akkor sem történt semmi. Ilyenkor Susan azzal fenyegette, hogy megmondja Anyukának, de sohasem mondta meg.

Susan kezdetben tulajdonképpen élvezte az egyeduralmát, és ha nem lett volna Vernon, minden nagyon szép lett volna. Időnként jókat pletykáltak Katie-vel.

– Igazán nem tudom, mi lelte ezt a gyereket – panaszolta Susan. – Olyan volt, mint egy angyal, amíg Mrs. Pascal kezében volt, most meg mintha az ördög bújt volna belé.

– Hát, olyan kis egyke ő is, mint a többi – biggyesztette le a száját Katie. – Nem lehet könnyű dolgod vele, az biztos.

A lányok suttogtak és kuncogtak, és élvezték a helyzetet.

– Ki az a Mrs. Pascal? – kérdezte egy napon Vernon.

– Jaj, Vernon úrfi, csak nem azt akarja mondani, hogy nem tudta, hogy hívják a dajkáját?

Tehát Dadust Mrs. Pascalnak hívják. Megdöbbentő. Soha másképpen nem hallotta emlegetni, csak úgy, hogy Dadus. Vernon valami olyasmit érzett, mintha azt mondták volna, hogy az Istent úgy hívják, hogy Mr. Robinson.

Dadus, mint Mrs. Pascal! Minél tovább gondolkozott rajta, annál különösebbnek találta. Mrs. Pascal. Éppen úgy, ahogyan Anyukát Mrs. Deyre-nak hívták, Apukát meg Mr. Deyre-nak. Különös, de Vernonnak soha eszébe sem jutott, hogy ilyenformán lennie kellene egy Mr. Pascalnak is. (Mint ahogy nem is létezett semmiféle Mr. Pascal. Az asszonynév csak arra szolgált, hogy a Dadus tekintélyét növelje.) Dadus egyedül állt a maga nagyszerűségében, éppen úgy, mint Mr. Green, akinek hiába volt száz gyereke (meg Pudli, Mókus és Fa), Vernon soha nem képzelt el mellé egy Mrs. Greent.

A gondolatai most más irányba kanyarodtak:

– Mondd csak, Susan, szereted, hogy Susannak hívnak? Nem örülnél jobban az Isabelle-nek?

Susan (vagy Isabel) kuncogott, mint általában:

– Nem sokat számít, hogy én mit akarok, Vernon úrfi.

– Miért nem?

– Úgyis azt kell tennem, amit parancsolnak.

Vernon elhallgatott. Néhány nappal ezelőtt még ő is így gondolta. Most már kezdett kételkedni abban, hogy mindig, feltétlenül azt kell tennie, amit mondanak neki. Attól függ, hogy ki mondja.

A büntetések nem értek semmit. Susan folyton sarokba állította, megtiltotta, hogy felálljon a székről, vagy nem adott neki édességet. Dadusnak elég volt ránéznie a szemüvegén keresztül, és felöltenie azt a bizonyos arckifejezést, és Vernon máris tudta, hogy szó sem lehet másról, mint feltétlen fegyverletételről. Susanból azonban hiányzott a határozottság, és a gyerek ezt azonnal megérezte. Belekóstolt az engedetlenségbe, és ízlett neki. Gyönyörűséggel kínozta Susant, minél aggodalmasabb, felháborodottabb és boldogtalanabb lett a lány, annál nagyobb örömmel bosszantotta. Olyan volt, mint minden gyerek az ő életkorában. Kőkorszaki. Élvezte a tulajdon kegyetlenségét.

Susannak szokásává vált, hogy felügyelet nélkül is kiengedje Vernont a kertbe. Winnie-től eltérően, ő csúnya lány volt, mi oka lett volna szeretni a kertet. No és mi baj érhette ott a kisfiút?

– Ugye nem megy közel a medencékhez, Vernon úrfi?

– Nem – ígérte Vernon, holott abban a pillanatban elhatározta, hogy egyenesen oda fog menni.

– Játsszon a karikával, ahogy a jó kisfiúk szoktak.

Vernon bólintott, és békés hangulatban hagyta el a gyermekszobát. Susan megkönnyebbülten felsóhajtott. A fiókból előhúzott egy olcsó kiadású könyvet, amelyen a következő cím díszelgett: A herceg és a fejőlány.

Vernon a gyümölcsös fala mellett kergette a karikát. De a karikának nincs szeme, és egyenesen oda gurult, ahol Hopkins, a főkertész dolgozott, ennek pedig az lett a vége, hogy Vernont elparancsolták onnan. A kisfiú ment is, Hopkinsnak tekintélye volt előtte. Ráunt a karikára, és a változatosság kedvéért megmászott egy-két fát, egészen pontosan felkapaszkodott úgy hatlábnyi magasságig, aztán, mivel túl veszélyesnek tartotta a dolgot, leült egy oldalsó ágra, és törni kezdte a fejét azon, hogy mihez fogjon.

Egyszerre csak eszébe jutottak a medencék. Susan megtiltotta, hogy odamenjen, ezért aztán különösen csábítónak tűntek. Úgy van, oda fog menni! Felemelkedett, és ekkor meglátott valamit, amitől a gondolatai egészen más irányba kanyarodtak.

Az Erdőbe vezető kapu nyitva volt!

5

Ilyesmi még sohasem történt. Hányszor rángatta titokban a kapu kilincsét, és sohasem engedett. Vernon óvatosan közelített hozzá. Az Erdő! Ott susogott néhány lépésnyire a nyitott kapu mögött. Egyenesen belevethette magát abba a zöld mélységbe. Hangosan vert a szíve az izgalomtól.

Mindig vágyott arra, hogy az Erdőben sétáljon. Most itt volt az alkalom. És ha Dadus visszajön, ilyesmiről szó sem lehet majd. Vernon mégis habozott. Nem az engedetlenség gondolata tartotta vissza, hiszen tulajdonképpen soha senki nem tiltotta meg neki, hogy oda menjen. Gyermeki ravaszsággal máris kitalálta, mivel fog védekezni, ha rajtakapnák.

Valami mégis elriasztotta. Talán az ismeretlen, az a sötét, susogó mélység. Ősi félelmek ébredeztek benne. Ment volna is, meg nem is. Hátha találkozik majd Valamivel, valami olyannal, mint a Vadállat. Valami olyasmivel, ami az ember után lopakodik, ami elől visítva menekülni kell. Lassan, gondterhelten lépegetett.

Különben nappal nincs is ott semmi. Illetve csak Mr. Green. Ő lakik az Erdőben. Vernon számára Mr. Green ugyan már nem volt olyan valóságosan létező személy, mint hajdanában, mégis jó volt arra gondolni, hogy talál majd egy helyet, amely olyan, mintha Mr. Green ott lakna. Pudlinak, Mókusnak és Fának szintén megvan a maga leveles kis tanyája.

– Gyere, Pudli – suttogta egy láthatatlan útitársnak. – Nálad van az íj meg a tegez? Akkor jó. Gyere, Mókus már biztosan vár reánk.

Elindult, és tisztán látta, hogy Pudli ott lépked mellette, és zöld zekét visel éppen úgy, mint Robin Hood a képeskönyvben.

Az erdő csodálatos volt: homályos, sötét és zöld. Madarak daloltak, és röppentek ágról ágra, és Vernon nyugodtan társaloghatott a barátjával. Ezt a luxust ritkán engedhette meg magának, mert valaki mindig volt körülötte, és ő nem akarta, hogy meghallják és azt mondják:

– Hát nem jópofa? Úgy tesz, mintha volna itt még egy kisfiú. Beszélget vele.

Hiába, otthon nagyon kellett vigyáznia magára.

– Ebédre odaérünk a kastélyhoz, Pudli. Ma sült leopárd lesz. No nézd csak! Itt van Mókus is! Hogy vagy Mókus? És hol van Fa? Nos, én amondó vagyok, hogy gyalogolni elég fárasztó dolog. Miért nem utazunk lóháton?

A lovak ott álltak egy fához kötve. A Vernoné hófehér volt, a Pudlié szénfekete, a Mókus lovának azonban olyan bizonytalan színe volt.

Lovon folytatták az útjukat, és ez az út tele volt halálos veszedelmekkel. Ingoványokon kellett átvágniuk, kígyók sziszegtek utánuk, oroszlánok eredtek a nyomukba. Hűséges paripáik azonban mindig segítségükre siettek.

Micsoda butaság a kertben játszani! Sőt micsoda butaság bárhol máshol játszani, mint itt! Hogyan is feledkezhetett meg Mr. Greenről, Pudliról, Mókusról meg Fáról? Persze, hiszen a felnőttek nem győzték ismételgetni, hogy ő olyan jópofa kisfiú, aki mindenfélét kitalál.

A paripa délcegen lépkedett, és Vernon ünnepélyes komolysággal ült a nyeregben. Nagynak, csodálatosnak képzelte magát, csak a dobszó hiányzott, amely előre jelezné dicső érkezését.

Az Erdő! Hiszen mindig is tudta, hogy csakis ilyen lehet. Váratlanul egy omladozó fal előtt találta magát. A Kastély! Hát lehet valami ennél tökéletesebb? Vernon mászni kezdett.

Nem volt nehéz felkapaszkodnia a fal tetejére, és a kisfiú kellemesen borzongott, ha arra gondolt, hogy most valóban veszélyben van. Még nem döntötte el, hogy ez a Mr. Green kastélya, vagy az emberevő óriásé, de mindenképpen izgalmas hely volt. Mivel pillanatnyilag harcias kedvében volt, hajlott arra, hogy mégis az utóbbi változatot fogadja el. Kipirult arccal ért fel a fal peremére, és végre megláthatta azt, ami mögötte volt.

És itt lép színre, igaz, csak egy rövid időre Mrs. Somers West, aki nagyon kedvelte a romantikus magányt (főleg ha nem tartott sokáig), ezért megvásárolta a Woods Cottage nevű erdei házikót. „Olyan csodálatosan távol esik mindentől, és olyan igazán az Erdő szívében áll, ha érti, mire gondolok. Az ember valósággal egynek érzi magát a természettel!” És mivel Mrs. Somers Westnek nemcsak szépérzéke volt, hanem zenei hajlamai is, kiüttetett egy közfalat azért, hogy a megnövekedett szobában helyet kaphasson egy koncertzongora.

És éppen abban a pillanatban, amelyben Vernon felért a fal tetejére, néhány munkás izzadva és szuszogva azon fáradozott, hogy a nagy zongorát egy csiga segítségével felhúzza az ablakhoz, mert az ajtón keresztül nem lehetett bevinni a házba. A kert igazi ősvadon volt, a Természet maga, ahogyan Mrs. West nevezte. Vernon azonban mindebből csak a Vadállatot látta. Ott volt, élt, és lassan, de világos szándékkal, gonoszul és bosszúszomjasan közeledett feléje…

Egy percig mozdulni sem bírt. Mintha gyökeret eresztett volna a lába. Aztán felsikoltott, és rohanni kezdett az omladozó, keskeny falon. A Vadállat ott volt mögötte, tudta, hogy üldözi őt. Szaladt, szaladt, úgy, mint még életében sohasem, míg a lába bele nem akadt egy lelógó indába és ő zuhanni kezdett, és csak esett és esett és esett…

NEGYEDIK FEJEZET

1

Amikor Vernon hosszú idő múltán feleszmélt, az ágyban találta magát. Ezen nem is csodálkozott, hiszen az ember az ágyában szokott felébredni. De mi ez a nagy kupac itt az orra előtt? És mit keres a szobájában Coles doktor?

– No végre, no végre! – örvendezett az orvos. – Hát hogy érezzük magunkat?

Vernonnak fogalma sem volt arról, hogy hogyan érzi magát Coles doktor. Ő maga elég pocsékul érezte magát, és ezt meg is mondta.

– Hát azt meghiszem. Azt meghiszem – bólogatott az orvos.

Vernon úgy gondolta, hogy az orvos nincs túl nagy segítségére.

– Talán jobban érezném magam, ha felkelnék – ajánlotta. – Felkelhetek?

– Attól tartok, hogy jelenleg nemigen. Csúnyán leesett.

– Hát persze. Hiszen a Vadállat üldözött – magyarázta Vernon.

– Tesséék? Micsoda vadállat?

– Á, semmi – legyintett Vernon.

– Talán egy kutya volt. Felugrott a falra és ugatott. De a kutyáktól nem kell félni, kisfiam.

– Nem is félek tőlük – mondta Vernon sértődötten.

– És mit csináltál olyan messze itthonról, ha szabad érdeklődnöm? Semmi keresnivalód nem volt ott.

– Nem tiltották meg, hogy oda menjek – védekezett Vernon.

– Hm. Vajon? Mindenesetre a büntetést megkaptad érte. Eltört a lábad.

– Tényleg? – Vernon el volt ragadtatva. Nagyon fontosnak érezte magát.

– Úgy bizony. Egy darabig nem kelhetsz fel, és azután is csak mankóval fogsz tudni járni egy ideig. Tudod, hogy mi az a mankó?

Vernon tudta. Mr. Jobbernak, a kovács apjának is mankói voltak. Hát ez csodálatos!

– Kipróbálhatnám őket most rögtön?

Coles doktor nevetett:

– Ennyire tetszik neked ez a gondolat? Nem, attól tartok, erre még várnod kell egy kicsit. Próbálj meg jó fiú lenni, és akkor hamarabb meggyógyulsz majd.

– Köszönöm – mondta Vernon udvariasan. – De azt hiszem, elég rosszul érzem magam. És kérem, vigyék el ezt a furcsa dolgot az ágyamból. Kényelmesebben feküdnék, ha nem volna itt.

De kiderült, hogy a furcsa valami a homorú sín volt, amelybe a törött lábát helyezték, és szó sem lehetett arról, hogy elvigyék onnan. Sőt még az ágyban sem igen tudott mozogni, mert a lábát hozzákötötték egy hosszú deszkához. Egyszeribe nem tűnt olyan szórakoztatónak, hogy eltörte a lábát.

Vernon ajka megremegett. Nem, nem fog sírni, ó már nagyfiú, és a nagyfiúk sohasem sírnak, így mondta Dadus. Dadus! Rettenetesen hiányzott neki Dadus, a biztonság, ami belőle áradt, az egész mindenható, nyikorgó-csikorgó nagyszerűsége.

– Ne búsulj, hamarosan visszajön – biztatta Coles doktor. – Igen, hamarosan itt lesz, meglátod. Addig azonban Frances nővér fog rád vigyázni.

Frances nővér odajött az ágy mellé, és Vernon alaposan szemügyre vette, ő is ropogósra keményített ruhát viselt, és ez olyan jó volt. De nem volt olyan nagy, mint Dadus. Még Anyukánál is karcsúbb volt, akárcsak Nina néni. Vernon nem volt biztos abban, hogy…

És ekkor találkozott a tekintetük. Frances nővérnek egyenes pillantású, inkább zöldes, mint szürkés színű szeme volt, és Vernon, akárcsak a legtöbb ember, aki már belenézett ezekbe a szemekbe, úgy érezte, hogy nem lesz semmi baj.

A nővér rámosolygott. A mosolya nem hasonlított a látogatók mosolyához, barátságos volt, de tartózkodó.

– Sajnálom, hogy rosszul érzi magát – mondta. – Hozzak egy narancslevet?

Vernon elgondolkodott, és úgy döntött, hogy meginna egy pohár narancslevet. Coles doktor távozott, és Frances nővér már hozta is a narancslevet egy furcsa, csőrös csészében. Vernon elnevette magát, de a nevetés fájdalmat okozott neki, így abbahagyta. Frances nővér biztatta, hogy aludjon egy kicsit, de a kisfiú kijelentette, hogy nem álmos, és nincs kedve aludni.

– Hát akkor ne aludjon – mondta Frances nyugodtan.

– Mondja csak, meg tudja számolni, hány írisz van a szemben levő falon? Tudja mit? Induljon el a jobb oldali sarokból, én elindulok a bal oldali sarokból, és meglátjuk, ki győz. Tud számolni?

Vernon büszkén közölte, hogy már százig tud számolni.

– Ó, az nagyon sok – ismerte el Frances nővér. – Annyi írisz nincs is a falon. Én úgy gondolom, hogy csak hetvenkilenc van. Maga hogy gondolja?

Vernon úgy gondolta, hogy csak ötven van. Biztos volt benne, hogy ennél több nem lehet. Nekiveselkedett a számolásnak, számolt, számolt, míg a pillái elnehezedtek és lassan lecsukódtak…

2

Zaj... zaj és fájdalom... Vernon felriadt. Rettenetesen melege volt, és az egyik oldalán fájt az egész teste. És a zaj mind közelebb jött. Az a zaj volt, amely valahogyan mindig Anyukára emlékeztette…

Myra forgószélként rontott be a szobába, lobogott utána a köpenye. Olyan volt, mint egy madár, egy nagy madár, és most lecsapott Vernonra:

– Vernon... én drágám. ..Anyuka drága kicsi fia… Mi történt veled? Jaj, de borzasztó! Jaj, de rettenetes! Én gyermekem!

Anyuka sírt, és erre Vernon is sírni kezdett. Egyszerre megrémült. Myra csak nyögött és zokogott.

– Drága kicsi gyermekem! Mindenem ezen a világon! Ó, istenem, ne vedd el őt tőlem! Ne vedd el őt! Ha ő meghal, én is meghalok!

– Kérem, asszonyom…

– Vernon, Vernon, drága kisbabám…

– Mrs. Deyre, kérem…

Frances hangja cseppet sem volt kérő, inkább rideg és parancsoló:

– Kérem, ne érjen hozzá. Fájdalmat okoz vele.

– Fájdalmat? Én, az anyja?

– Úgy látom, asszonyom, nincs tudatában annak, hogy a gyerek eltörte a lábát. Meg kell kérnem, hogy hagyja el a szobát.

– Biztosan eltitkolnak valamit. Mondja meg, követelem, hogy mondja meg: amputálni kell a lábát?

Vernon felsikoltott. Fogalma sem volt, mit jelent az a szó, hogy amputálni, de fájdalmasan hangzott, sőt rémisztően, és Vernon egyre hangosabban ordított.

– Istenem, meghal – visította Myra. – Meg fog halni, és nekem nem mondja meg senki. Azt akarom, hogy a karjaimban haljon meg!

– Mrs. Deyre…

Frances nővérnek sikerült valahogyan Vernon és az anyja közé állnia. Megragadta Myra vállát. A hangja olyan volt, mint a Dadusé, amikor Katie-t oktatta.

– Mrs. Deyre, kérem, figyeljen rám. Uralkodnia kell magán. Érti? Kell!

A nővér felpillantott. Vernon apja ott állt az ajtóban.

– Kérem, Mr. Deyre vigye ki a feleségét. Nem engedhetem, hogy felizgassa a beteget.

A férfi szótlanul, megértően bólintott. Éppen csak rápillantott Vernonra:

– Peches voltál, öregem. No, de én is eltörtem egyszer a karomat.

A világ kevésbé tűnt rémisztő helynek, ha másokkal is előfordult már, hogy eltört valamijük. Az apja megragadta az anyját, és az ajtó felé vonszolta, miközben halkan beszélt hozzá. Myra tiltakozott, rángatta magát, fel-felsikoltott:

– Hogyan is tudnál megérteni? Soha nem szeretted úgy a gyereket, mint én. Én vagyok az anyja. Nem hagyhatom, hogy idegenek ápolják. Szüksége van az anyjára. Hát nem érted? Én szeretem őt! Semmi sem ér fel az anya szeretetével, ezt bárki megmondhatja neked.

Kiszakította magát a férje karjaiból, és visszarohant az ágyhoz.

– Vernon, drágám, ugye Anyuka kell neked? Ugye csakis Anyuka kell neked?

– Őt akarom – pityeredett el Vernon. – Őt…

Persze Dadusra gondolt, és nem Frances nővérre.

– Ó! – Myra megállt. Egész testében reszketett.

– Gyere, drágám – mondta a férje gyöngéden. – Gyere.

Myra hagyta, hogy elvezessék, miközben halkan sírdogált:

– Az én gyerekem, és jobban húz egy idegenhez, mint hozzám…

Frances nővér elsimította a takarót, és hozott egy pohár vizet.

– Dadus hamarosan visszajön – mondta csendesen. – Még ma írunk neki egy levelet, jó? Majd diktálja, és én írom.

Furcsa, újfajta érzés kezdett ébredezni Vernonban. Olyan hálaféle. Végre valaki megértette őt.

3

Később, ha Vernon visszaemlékezett a gyermekkorára, egyetlen időszak volt, amely tisztán elkülönült a többitől: az, amikor a lába el volt törve.

Különböző apró eseményekből állt össze az emlék, olyanokból, amelyeken annak idején egy cseppet sem csodálkozott. Például az a viharos beszélgetés az anyja és Coles doktor között. Természetesen erre nem Vernon szobájában került sor, de Myra hangja a becsukott ajtókon keresztül is eljutott hozzá:

– Micsoda beszéd az, hogy én felizgattam a gyereket? Nekem kellene ott ülnöm mellette... Még szép, hogy kiborultam! Nekem ugyanis van szívem, nem úgy, mint egyeseknek. Nézze csak meg Waltert. Egy cseppet sem érdekli a dolog.

Myra állandó harcban állt Frances nővérrel. Mindig az utóbbi győzött, de nagyon megadta az árát. Myra Deyre dühödt féltékenységet érzett a „fizetett ápolónő” iránt. Engedelmeskednie kellett Coles doktornak, és ezért Frances nővéren állt bosszút, amit az mintha észre sem vett volna.

Később Vernon nem tudott visszaemlékezni arra, hogy voltak-e fájdalmai. Bizonyosan voltak, de ő csak a boldog időre emlékezett, amikor naphosszat játszott és beszélgetett úgy, mint addig soha, senkivel. Frances nővérben olyan felnőttre akadt, aki nem tartotta sem mulatságosnak, sem különösnek. Tudott figyelni, és értelmes, komoly megjegyzéseket tett arra, amit hallott. Neki lehetett mesélni Pudliról, Mókusról, Fáról, Mr. Greenről és a száz gyerekéről, mert ahelyett, hogy kinevette volna, és azt mondta volna: „Micsoda jópofa játék!”, egyszerűen csak megkérdezte, hogy a száz gyerek mind fiú volt-e, vagy voltak közöttük kislányok is. Vernon korábban sohasem gondolt erre, de végül is megállapodtak abban, hogy ötven fiú volt és ötven kislány, és ez nagyon igazságos elosztásnak látszott.

Előfordult, hogy Vernon fennhangon társalgott valamilyen elképzelt jelenet szereplőivel, Frances nővér pedig úgy tett, mintha nem hallana semmit. Ugyanolyan biztonság áradt belőle, mint Dadusból, de volt még benne valami, amit Vernon mindennél többre tartott: válaszolni tudott a kérdéseire, és a kisfiú érezte, hogy az igazat mondja. Néha becsületesen megmondta, hogy:

– Ezt bizony magam sem tudom.

Vagy:

– Kérdezzen meg valaki mást. Én nem vagyok elég okos ahhoz, hogy válaszolni tudjak.

Esze ágában sem volt mindentudónak látszani.

Tea után rendszerint mesét mondott Vernonnak, mindig mást. Néha csintalan kisfiúkról és kislányokról mesélt, máskor pedig elvarázsolt hercegnőkről. Vernon ez utóbbiakat kedvelte igazán. Különösen azt, amelyik egy aranyhajú hercegnőről szólt, aki egy toronyban lakott, meg egy csavargó hercegről, aki lyukas, zöld kalapban járt. A mese egy erdőben ért véget, talán ezért élvezte annyira.

Előfordult, hogy nem Vernon volt az egyedüli mesehallgató. Myra kora délután látogatta meg a fiát, akkor, amikor Frances nővér is eltávozott ebédelni, az apja viszont mindig tea után jött, és együtt figyelték a mesét. És ez mind többször fordult elő. Walter Deyre behúzódott a félhomályba, Frances nővér széke mögé, és nem a gyereket nézte, hanem a mesemondót. Vernon egy nap észrevette, hogy az apja keze lassan előrenyúl, és finoman átfogja a nővér csuklóját.

És ekkor valami olyasmi történt, ami nagyon meglepte a kisfiút. A nővér felállt:

– Attól tartok, meg kell kérnünk, hogy távozzon, Mr. Deyre – mondta csendesen. – Nekünk dolgunk van.

Vernon elképedt, és fogalma sem volt, hogy mi dolguk lehet nekik. Még jobban zavarba jött, amikor látta, hogy az apja feláll, és halkan azt mondja:

– Bocsásson meg.

Frances nővér alig észrevehetően bólintott, de állva maradt és kitartóan nézte Walter Deyre-t.

– Remélem, elhiszi, hogy igazán sajnálom a dolgot. Kérem engedje meg, hogy holnap is eljöjjek.

Ettől kezdve az apja viselkedése megváltozott, ámbár Vernon nem tudta volna pontosan megfogalmazni, hogy miért érzi így. Mindenesetre többet nem ült Frances nővér mögé, inkább Vernonnal foglalkozott, és az is megtörtént, hogy hármasban játszottak valamit, ami Vernonnak különösképpen tetszett. Boldog estéket töltöttek együtt.

Egy napon, amikor Frances nővér nem volt a szobában, Walter Deyre megkérdezte Vernont:

– Szereted a nővért, Vernon?

– Francest? Jaj, nagyon! Te is, Apu?

– Igen – mondta Walter. – Nagyon. Vernon megérezte, hogy az apja szomorú.

– Valami baj van, Apu?

– Semmi. Semmi olyan, amin segíteni lehetne. Ha a ló rossz irányba fordul, és eltéveszti az utat, nem sok esélye van arra, hogy a megfelelő helyre érjen. És a tényen nem változtat az, hogy maga indult rossz irányba. De te ezt még nem értheted, öregem. Mindenesetre örülj Frances nővérnek addig, amíg itt van. Az biztos, hogy nem sok hozzá hasonló szaladgál a földön.

Ekkor a nővér visszajött, és ők játszani kezdtek. Az apja szavai szöget ütöttek Vernon fejébe. Másnap reggel vallatóra fogta Frances nővért:

– Örökre itt maradsz?

– Nem. Csak addig, amíg jobban lesz.

– Ó, maradj itt örökre! Úgy szeretném, ha maradnál!

– De hát, látja, nekem az a dolgom, hogy beteg embereket ápoljak.

– És szereted a munkádat?

– Ó, igen, nagyon.

– Miért?

– Hát, tudja, mindenkinek megvan a maga dolga. Mindenki abban leli örömét, ami a legjobban illik hozzá.

– De Anyukának semmi dolga!

– Ó, dehogyis! Neki nagyon sok dolga van. Ebben az egész nagy házban azért mennek jól a dolgok, mert ő kézben tartja őket. És gondja van magára is meg az apukájára is.

– Apuka régen katona volt. És egyszer azt mondta nekem, hogy ha valaha háború lesz, ő elmegy, és megint harcolni fog.

– Nagyon szereti az apját, Vernon?

– Természetesen Anyukámat szeretem a legjobban. Anyukám azt mondta, hogy a kisfiúk mindig az anyukájukat szeretik a legjobban. Persze, szeretek Apuval lenni, de az valami más. Azt hiszem, azért, mert ő férfi. Mit gondolsz, mi legyek, ha megnövök? Én tengerész szeretnék lenni.

– Lehet, hogy könyveket fog írni.

– Miről?

Frances nővér elmosolyodott:

– Hát... talán Mr. Greenről, Pudliról, Mókusról és Fáról.

– Hogyisne! Hogy mindenki kinevessen!

– A kisfiúk nem nevetnék ki. De ha megnő, akkor más történetek születnek majd a fejében. Olyanok, mint a Mr.

Greenről szólók, csak éppen felnőttek szerepelnek majd bennük. Róluk fog írni.

Ver non sokáig gondolkodott, aztán megrázta a fejét:

– Azt hiszem, mégiscsak katona leszek, mint az Apukám. A legtöbb Deyre katona volt, ezt az Anyukám mondta. Persze, aki katona akar lenni, annak nagyon bátornak kell lennie, de azt hiszem, én elég bátor leszek.

Frances nővér nem válaszolt azonnal. Arra gondolt, amit Walter Deyre mondott neki a kisfiáról:

– Vagány kölyök. Nem fél semmitől. Igazán, mintha nem ismerné a félelmet. Csak látná, hogy lovagol!

Igen. Vernon bizonyos értelemben csakugyan rettenthetetlen volt. És jó tűrőképességű. A korához képest szokatlan önfegyelemmel viselte el a betegségével együtt járó fájdalmat és kényelmetlenséget.

De vannak másfajta félelmek is.

– Mesélje el nekem, hogyan történt a balesete – kérte Frances csendesen.

Pedig mindent tudott a Vadállatról, és nagyon vigyázott, nehogy a gyerek úgy érezze, hogy kineveti. Szótlanul hallgatta Vernont, és amikor a kisfiú befejezte, kedvesen azt mondta:

– De hiszen tudta, már régóta tudta, hogy az valójában nem is egy vadállat, hogy csupán fából és húrokból áll?

– Természetesen, tudom – bizonygatta Vernon. – De az álmaimban nem így gondolok rá. És amikor megláttam ott a kertben, ahogy felém indult…

– Akkor szaladni kezdett. Elég kár. Sokkal jobban tette volna, ha ott marad, és jól szemügyre veszi azt, ami úgy megrémítette. Akkor észrevette volna az embereket, és megértette volna, hogy mi történik a szeme előtt. Mindig hasznos, ha az ember jól megnézi magának a dolgokat. Azután még mindig el lehet szaladni – de többnyire már nem érdemes. Mondok én magának valamit, Vernon.

– Mit?

– Ne feledje el, hogy az előttünk levő dolgok sohasem olyan ijesztőek, mint azok, amelyek a hátunk mögött vannak. Amit nem láthatunk, attól mindig jobban félünk. Ezért jobb mindig szembefordulni azzal, amitől félünk. Nagyon gyakran kiderül, hogy nincs is mitől félnünk.

Vernon összeráncolta a homlokát:

– Ha nem szaladtam volna el, nem törtem volna el a lábam, igaz?

– Bizony.

A kisfiú felsóhajtott:

– Egy cseppet se bánom, hogy eltörtem a lábam. Nagyon jó itt veled.

Vajon jól hallotta, hogy Frances nővér azt suttogta:

– Szegény gyerek!

Nem, nem, biztosan rosszul hallotta. Hiszen a nővér máris rámosolygott:

– Nekem is jó itt magával. A legtöbb betegem nem szeret játszani.

– De te szeretsz játszani, igaz? – kérdezte Vernon. – Úgy, mint Mr. Green.

Nagyon szemérmes volt, ezért a kérés kissé merevre sikeredett:

– Kérlek, ne menj el túl hamar.

4

Frances nővér azonban sokkal hamarabb elment, mint azt bármelyikük is gondolta volna. Mint Vernon életében már oly sokszor, most is teljesen váratlanul történt minden.

Egy semmiség volt az oka. Myra ajánlkozott, hogy valamit elvégez körülötte, Vernon pedig azt mondta, hogy jobban szeretné, ha azt Frances nővér tenné.

Ekkor már mindennap felkelhetett, és egy rövid, fájdalmakkal teli ideig a mankóival birkózott. Mivel ilyent még sohasem tett, egy kicsit élvezte is a dolgot. De hamarosan kifáradt, és szívesen ment vissza az ágyba. Azon a napon az anyja akart segíteni neki. Vernonnak azonban megvoltak az ez irányú tapasztalatai. Azok a nagy, fehér kezek elképesztően ügyetlenül nyúltak hozzá, és csak fájdalmat okoztak ahelyett, hogy könnyítettek volna rajta. Nem csoda, ha a gyerek húzódozott tőlük, és kereken megmondta, hogy inkább vár, amíg a nővér visszajön.

Gyermeki őszintesége felért a kegyetlenséggel, és iszonyatos állapotba hozta Myra Deyre-t. Amikor Frances nővér néhány perc múlva visszajött, a szemrehányások parttalan áradata fogadta. Micsoda gonoszság ellene fordítani a fiát! Mind ezt teszik, mind! Mindenki ellene van! Senkije nincs ezen a világon, csak Vernon, és őt is el akarják venni tőle!

És csak mondta, mondta megállás nélkül. Frances nővér elég jól tűrte a dolgot, még csak nem is csodálkozott. Tudta, hogy Mrs. Deyre már csak ilyen: jót tesz neki a jelenetezés. És, amint azt a nővér egy kis száraz humorral kifejtette, a csúnya szavak csak akkor fájnak, ha az mondja őket, akit szeretünk. Sajnálta Myra Deyre-t, mert nem volt nehéz rájönnie arra, hogy hisztérikus kitörései mögött valódi boldogtalanság van.

Walter Deyre igazán nem valami szerencsés pillanatban lépett be a gyerekszobába. Egy pillanatig döbbenten nézett, aztán elöntötte a harag.

– Igazán szégyellem magam miattad, Myra! Hiszen azt sem tudod, mit beszélsz!

A felesége úgy fordult szembe vele, mint egy fúria:

– Nagyon is jól tudom, hogy mit beszélek. És azt is tudom, hogy miben sántikálsz. Mindennap beosontál ide. Láttam! Neked mindig más nő kell, mindegy, hogy ki, lehet akár szobalány vagy ápolónő is, igaz?!

– Myra! Hallgass az istenért!

Walter Deyre most már valóban haragudott. Myra meg is ijedt, de ettől csak még közönségesebb lett:

– Maguk ápolónők mind egyformák. Mindig hajlandók egy kis flörtre a más férjével. Maga kéne szégyellje magát, igen maga, maga, aki mindenféle szamárságot tanított ennek az ártatlan gyereknek. De repülni is fog a házamból! És majd megmondom Coles doktornak is a magamét!

– Lennél szíves ezt az épületes beszédet valahol máshol folytatni?

Myra ilyenkor utálta a legjobban a férje hangját. Hideg volt és megvető.

– Nem éppen egy ártatlan gyerek fülének való – folytatta a férfi. – Kérem, nővér, bocsássa meg a feleségem modortalanságát. Gyere, Myra.

És Myra ment is, sírva, összetörve, és elrémülve attól, amit tett. Mint általában, most is olyasmiket mondott, amiket nem is gondolt komolyan.

– Kegyetlen vagy – zokogta. – Kegyetlen. Annak örülnél, ha meghalnék. Gyűlölsz engem.

Frances nővér rendbe tette Vernon ágyát. Vernonnak száz kérdése lett volna, de a nővér mesélni kezdett arról, hogy gyermekkorában volt egy kutyája, egy hatalmas bernáthegyi, és ez annyira érdekelte Vernont, hogy minden egyébről megfeledkezett.

Elég késő este volt már, amikor Vernon apja visszatért a gyerekszobába. Megállt az ajtóban, és Frances nővér odament hozzá. A férfi sápadt volt és megviselt:

– Nem is tudom, mit mondhatnék… Hogyan kérhetnék bocsánatot azért, amit a feleségem mondott…

– Nincs semmi baj – mondta a nővér nyugodt, természetes hangon. – Láttam már ilyesmit. Azt hiszem, mégis az lesz a legjobb, ha a lehető legrövidebb időn belül elmegyek. A jelenlétem rossz hatással van Mrs. Deyre-ra.

– Ha a feleségem tudná, hogy mennyire igazságtalanul sértette meg Önt! Éppen Önt!

Frances nővér bizonytalanul elmosolyodott.

– Sohasem szerettem, ha valaki arról panaszkodott, hogy őt megsértették – mondta csaknem vidáman. – Olyan felvágós ez a szó. Kérem, ne is gondoljon többet arra, ami történt. Hanem, tudja, Mr. Deyre, a felesége…

– Igen?!

A nővér hangja egészen megváltozott. Komoly lett, majdnem szomorú.

– A felesége nagyon boldogtalan és nagyon magányos asszony.

– Gondolja, hogy ez teljes mértékben az én hibám?

Egy percig csend volt. Aztán Frances nővér felemelte a tekintetét, és komoly pillantású zöld szemeit Walter Deyre-ra szegezte:

– Igen – mondta halkan. – így gondolom.

A férfi mélyet sóhajtott.

– Ezt senki más nem merte volna a szemembe mondani. Azt hiszem, a bátorságát csodálom a legjobban. Azt a félelem nélküli őszinteségét. Sajnálom, hogy Vernon ilyen hamar elveszti Önt. Nagy szüksége volna a jelenlétére.

– Olyasmiért ne vádolja magát, amiért nem hibás – jegyezte meg a nővér. – És ezért nem hibás.

– Frances nővér – szólalt meg Vernon az ágyban. – Nem akarom, hogy elmenjen. Ugye nem megy el? Ugye legalább még ma éjszaka itt marad?

– Ó, persze hogy itt maradok. Még beszélnünk kell Coles doktorral is.

Frances nővér még három napig maradt. Vernon sokáig sírt, amikor elment. Elvesztette az első, igazi barátját.

ÖTÖDIK FEJEZET

1

Vernon később csak homályosan tudott visszaemlékezni arra, ami öt-és kilencéves kora között történt vele. Pedig sok minden megváltozott körülötte, de olyan lassan és fokozatosan, hogy alig lehetett észrevenni. Dadus végül is nem jött vissza. Az édesanyját szél érte, megbénult, és neki mellette kellett maradnia. Helyette Miss Robbins vette át az uralmat a gyerekszobában, de annyira jelentéktelen volt, hogy Vernon később még az arcát sem bírta felidézni. Mindenesetre eléggé kiszalaszthatta őt a markából, mert a nyolcadik születésnapja után intézetbe küldték. Amikor először jött haza vakációra, ott találta Josephine-t, az unokatestvérét.

Nina néni csak néhanapján látogatott el Abbots Puissantsba, és sohasem hozta magával a kislányát. Egyébként is egyre ritkábban kereste fel a bátyját. Vernon – mint a gyerekek általában – tökéletesen tisztában volt két dologgal, ámbár valójában sohasem gondolt rájuk. Az egyik, hogy az apja ugyan nem szerette Sydney bácsit, de mindig rendkívül udvariasan beszélt vele. A másik, hogy az anyja sem kedvelte Nina nénit, és ezt nem is igyekezett eltitkolni.

Valahányszor Nina néni és az apja a kertben ültek és beszélgettek, az anyja odament hozzájuk, és mivel azok szükségszerűen abbahagyták a társalgást, sértődötten megjegyezte:

– Azt hiszem, jobb lesz, ha elmegyek. Úgy látom, fölösleges vagyok. Ne is marasztalj, Walter – mondta a férje langyos tiltakozására. – Én megérzem, ha nincs rám szükség.

Azzal elvonult, idegesen harapdálta az ajkait, a kezét tördelte, és nagy, barna szemei tele voltak könnyel. Walter Deyre hallgatott, csak a szemöldöke emelkedett a magasba.

Egy alkalommal Nina kifakadt:

– Micsoda lehetetlen nőszemély! Hát nem beszélgethetek veled tíz percig anélkül, hogy jelenetet rendezne? Ó, Walter, miért is kellett elvenned? Miért?

Vernon egész életében emlékezett arra, hogy mielőtt válaszolt volna, az apja lassan körbejártatta a tekintetét, jól megnézte magának a házat, a parkot, a kolostor romjait.

– Ezért a helyért – mondta csendesen. – Azt hiszem, ezért a helyért. Nem akartam elveszíteni.

Egy pillanatig csend volt, aztán Nina felnevetett. Furcsa, rövid, minden vidámság nélküli kis nevetés volt ez:

– Nem vagyunk valami szerencsés família. Mind a ketten alaposan ellőttük a dolgot.

Rövid ideig megint csend volt, aztán az apja azt kérdezte:

– Mennyire?

Nina néni felsóhajtott.

– Éppen eléggé. Nem hiszem, hogy sokáig bírom, Walter. Fred látni sem akar. Természetesen tudunk viselkedni, ha társaságban vagyunk, senki sem vesz észre semmit. De amikor magunkra maradunk, én istenem, arról jobb nem beszélni!

– Jól van, drágám, de…

Vernon nem hallotta azt, ami ezután következett. Azok ketten nagyon halkan beszéltek, és az apja láthatóan nem értett egyet Nina nénivel. Hirtelen megint csak felemelte a hangját:

– Ezt az őrült lépést nem teheted meg! Még ha szeretnéd Ansteyt. De nem szereted!

– Hát, nem nagyon. Ő viszont bolondul utánam.

Az apja valami olyasmit mormogott, hogy „társasági kötelezettség”, de Nina néni csak nevetett:

– Ki törődik vele.

– Anstey. Majd meglátod, hogy nagyon is fog törődni vele.

– Fred majd elválik tőlem. De még milyen boldogan elválik! Akkor pedig összeházasodunk.

– De mégis…

– Walter, éppen te ne tarts nekem prédikációt az erkölcsről!

– Más a férfi és más a nő!

– Ó, tudom, tudom! De minden jobb, mint ez a véget nem érő nyomorúság. A baj az, hogy én még mindig szeretem Fredet. ő viszont sohasem szeretett.

– Mi lesz a gyerekkel? Nem hagyhatod itt!

– Miért nem? Hiszen te is tudod, hogy nem vagyok valami odaadó anya. Igazság szerint akár magammal is vihetném, Fred egy cseppet sem bánkódna utána. Éppen úgy utálja a gyereket, mint engem.

Sokáig hallgattak, végül Nina csendesen azt mondta:

– Micsoda lehetetlen gubancba tud kerülni az ember. És ami minket, kettőnket illet, Walter, a saját hibánkból. Szép kis család vagyunk! Bajt hozunk magunkra is meg azokra is, akik kapcsolatba kerülnek velünk.

Walter Deyre felállt. Szórakozottan megtömte a pipáját, aztán lassú léptekkel elballagott. Nina néni most először vett tudomást Vernonról:

– Szervusz, fiú! Észre sem vettelek. Vajon mennyit értettél meg abból, amit hallottál?

Vernon zavartan állt egyik lábáról a másikra:

– Hát… nem is tudom…

Nina kinyitotta apró szemű láncokból font táskáját, kivett belőle egy teknőchéjból készített cigarettatárcát, és rágyújtott egy cigarettára. Vernon elbűvölve nézte. Sose látott még cigarettázó nőt.

– Mit bámulsz? – mosolygott rá a nénje.

– Anyuka azt mondta, hogy rendes nő sohasem vesz a szájába cigarettát. Miss Robbinsnak mondta.

Nina néni kifújta a füstöt.

– Hát, azt hiszem, anyukádnak igaza is van. Csak tudod, Vernon, én nem vagyok rendes nő.

Vernon bizonytalanul méregette Nina nénit:

– Azt hiszem, nagyon csinos vagy.

A nagynénje elmosolyodott:

– A kettő nem ugyanaz. Gyere ide, Vernon.

Vernon engedelmesen odament. Nina néni megfogta a vállát, és kutatóan a szemébe nézett. A kisfiú türelmesen várt. Nem bánta, ha Nina néni megérinti, mert a keze könnyű volt, és sohasem szorította meg, mint az anyja.

– Igen – mondta az asszony. – Igazi Deyre vagy. Ez nem nagy öröm az anyád számára, de nem lehet rajta változtatni.

– És ez mit jelent? – kíváncsiskodott Vernon.

– Azt, hogy az apád családjára hasonlítasz és nem az anyádéra. Vagyis nem vagy szerencsés.

– Miért nem?

– Azért Vernon, mert a Deyre-ok sem nem boldogak, sem nem sikeresek. Még csak nem is jók.

Milyen furcsa dolgokat mond ez a Nina néni! De lehet, hogy tréfál, mert hiszen maga is mintha nevetne rajta. És mégis, mindabban, amit a nagynénjétől hallott, volt valami, amitől megriadt. Pedig igazából nem is értette, hogy az asszony miről beszél.

– Jobb volna, ha olyan volnék, mint Sydney bácsi?

– Ó, sokkal jobb! Sokkal!

Vernon elgondolkodott.

– De, ha olyan volnék, mint ő…

Megállt, próbálta szavakba foglalni azt, amit érzett.

– Nos? – biztatta a nagynénje.

– Ha én volnék Sydney bácsi, akkor nem élhetnék itt.

Akkor Larch Hurstben kellene laknom.

Larch Hurst nagy, piros téglákból rakott ház volt Birmingham mellett. Vernon csak egyszer járt ott, amikor őt is elvitték látogatóba Sydney bácsihoz és Carrie nénihez. A házhoz egy három acre kiterjedésű, szépen gondozott park is tartozott, rózsakerttel, lugassal, aranyhalas medencével, a házban pedig két, tökéletesen felszerelt fürdőszoba volt.

Nina néni le nem vette róla a szemét:

– Nem szeretnél ott lakni? – kérdezte.

– Nem! – A válasz gyors volt és határozott. Vernon kicsiny mellkasából hatalmas sóhaj szakadt fel. – Én itt akarok lakni. Mindig! Mindig! Mindig!

2

Nem sokkal később történt valami, aminek szintén köze volt Nina nénihez. Az anyja beszélt róla, de az apja jelentőségteljes pillantást vetett rá, és ezzel sikerült elhallgattatnia. Vernon csak néhány mondatot hallott:

– Csak azt a szegény gyereket sajnálom! Ninára csak rá kell nézni, az ember azonnal látja, hogy rosszféle, és az is marad.

Vernon természetesen azonnal tudta, hogy a „szegény gyerek” nem más, mint Josephine, az unokahúga, akivel még sohasem találkozott, de azért minden karácsonyra ajándékot küldött neki, és ő is megkapta a maga ajándékát a kislánytól. De miért „szegény” Josephine, miért sajnálja őt az anyja, és miért tartja Nina nénit rosszfélének, akármit jelentsen is ez a szó. Ezekkel a kérdésekkel Miss Robbinshoz fordult, aki elvörösödött, és azzal fizette ki, hogy máskor ne beszéljen „ilyen dolgokról”. Milyen dolgokról, tűnődött Vernon.

Túl sokáig azonban nem törte rajta a fejét, és legközelebb négy hónap múlva jutott megint az eszébe ez a dolog, akkor, amikor ismét hallott róla. Ez alkalommal senki sem vett tudomást az ő jelenlétéről. Ehhez túl feszült volt a hangulat. Az anyja meg az apja elszántan hadakozott egymással, és mint általában, az előbbi ordított, az utóbbi pedig nagyon is halkan beszélt.

– Undorító! – sikította Myra. – Nincs három hónapja, hogy megszökött egy férfival, és máris otthagyta egy másikért. Most aztán kimutatta a foga fehérjét! De én mindig is tudtam, hogy megéri a pénzét! Férfiak, férfiak, férfiak! Egyéb se érdekelte, csak a férfiak!

– Gondolhatsz, amit akarsz, Myra – szólt közbe az apja. – Egyébként is, előre tudtam, hogy mit fogsz mondani. De most nem erről van szó.

– Biztos lehetsz benne, hogy mindenki másnak ez a véleménye. Nem is értelek, Walter. Régi, neves családnak tartjátok magatokat és…

– Azok is vagyunk. Régi, neves család – mondta a férfi halkan.

– Akkor igazán elvárná az ember, hogy adjatok is valamit arra a névre. De ő bemocskolta ezt a nevet, és ha férfi volnál, úgy bánnál vele, ahogyan megérdemli.

– Melodrámába illő, szép jelenet volna, ahogyan kiutasítom őt az életemből.

– Mindig csak gúnyolsz és csúfolsz! Hát neked az erkölcs egyáltalán nem számít?

– Amint azt megpróbáltam elmagyarázni neked, jelen pillanatban nem az erkölcsökről van szó, hanem a húgomról, aki bajban van. Nekem kötelességem elutazni Monte-Carlóba, hogy segítsek rajta, amennyire tudok. Azt hiszem, minden épeszű ember így tenne a helyemben.

– Köszönöm. Igazán udvarias vagy. És kinek a hibájából került bajba, ha szabad érdeklődnöm? Jó férje volt…

– Nem volt jó.

– Legalább elvette.

Walter Deyre arcát elfutotta a pír. A hangját azonban továbbra sem emelte fel:

– Nem értelek, Myra. Te igazán jó asszony vagy. Jólelkű, becsületes, őszinte ember. Hogy bírsz ennyire lealacsonyodni?

– Jól van, jól, csak sértegess! Már megszoktam. Hiszen sosem törődtél azzal, hogy hogyan beszélsz velem.

– Ez nem igaz. Mindig arra törekedtem, hogy udvarias maradjak.

– Igen. Éppen ez az, amit annyira utálok benned. Hogy soha nem mondod ki azt, amit gondolsz. Udvarias vagy és gúnyos. Hiszen a látszatot mindenáron meg kell őrizni. De miért, az istenért miért? Miért rossz nekem az, ha a házban mindenki tudja, hogy mit érzek?

– Efelől semmi kétségem sincs, hála a hangerődnek.

– Ugye, hogy megint csak gúnyolódsz? De bánom is én! Kifejezetten jólesett, hogy megmondhattam a magamét a drága húgodról. Megszökik valakivel, aztán továbbáll egy másikkal! És ha szabad kérdeznem, miért nem marad meg legalább emellett?

– Hiszen már megmondtam, csak nem figyeltél rám. Az illető beteg. Gyors lefolyású tüdőbajban szenved, és nem dolgozhat tovább. Miből tartsa el?

– Aha, szóval Nina ez alkalommal elszámította magát, igaz?

– Sok rosszat rámondhatsz a húgomra, de azt nem, hogy nagyon érdekelte volna a pénz. Szó se róla, bolond, igen, kötözni való bolond, máskülönben nem is került volna ekkora bajba, elhiheted. De mindig csak a szívére hallgatott, sohasem a józan ész szavára. Egy penny sem kell neki a férjétől. Anstey, akivel megszökött, évjáradékot adna neki, de ő hallani sem akar ilyesmiről. És akár hiszed, akár nem, én egyetértek vele. Vannak dolgok, amiket az ember nem tesz meg, ha az ég rászakad, akkor sem. Nekem azonban el kell mennem hozzá. Sajnálom, ha te nem így gondolod, de akkor is mennem kell.

– Ugyan, hiszen soha nem érdekelt téged az, hogy én mit gondolok! Hiszen gyűlölsz! Szándékosan kínozol. De ide ugyan nem hozod a drága húgodat! Én nem fogok egy fedél alatt lakni vele, az biztos! Nem szoktam meg a hozzá hasonló nők társaságát. Megértetted?

– Hiszen elég világosan beszéltél.

– Ha idehozod őt, én visszamegyek Birminghambe.

Walter Deyre-nak furcsa fény villant a szemében, és Vernon ekkor megértett valamit, ami az anyjának elkerülte a figyelmét. Pedig különben alig fogta fel, hogy miért is veszekedtek a szülei. Nina néni beteg, vagy szomorú ott, ahol van, és az anyja ezért haragszik rá. Ha Nina néni ide jön, Abbots Puissantsba, akkor a mama visszamegy Sydney bácsihoz Birminghambe. Fenyegetésnek szánta a dolgot, de Vernon megérezte, nem, biztosan tudta, hogy az apja nagyon is örülne annak, ha az anyja elmenne. Valahogy úgy, mint amikor Miss Robbins azzal büntette őt, hogy egy fél óráig nem volt szabad megszólalnia. Szegény Miss Robbins! Meg volt győződve, hogy ez rosszabb büntetés neki, mint az, ha nem kap édességet, és sohasem vette észre, hogy ő nem bánja, sőt kifejezetten élvezi a csendet.

Walter Deyre fel-alá sétált a szobában. Vernon izgatottan figyelte. Tudta, hogy az apja önmagával csatázik, csak azt nem értette, miért.

– Nos? – kérdezte Myra türelmetlenül.

Ebben a pillanatban nagyon szép volt. Magas, jó alakú asszony, a fejét büszkén felvetette, a napfényben csak úgy lángolt rőtarany haja. Akár egy tengerjáró vikingnek a felesége.

– Úrnővé tettelek ebben a házban, Myra – mondta végül Walter Deyre. – Ha neked kifogásod van az ellen, hogy a húgom idejöjjön, akkor természetesen nem fog idejönni.

Elindult, de az ajtóból visszafordult:

– Ha Llewellyn meghal, ami nagyon is valószínűnek látszik, akkor Nina kénytelen lesz valamilyen munka után nézni. Mi lesz a kislánnyal? Az ő jelenléte ellen is tiltakozni fogsz?

– Gondolod, hogy kell nekem egy leánygyermek, aki ha felnő, olyan lesz majd, mint az anyja?

– Igen vagy nem tökéletesen elegendő válasz lett volna – fejezte be csöndesen Walter Deyre, és kiment.

Myra meredten bámult utána. A szeme megtelt könnyel, és a könnyek végigpatakzottak az arcán. Vernon nem szerette a könnyeket, és megpróbált eloldalogni. Hiába.

– Én drágám – jajdult fel Myra. – Gyere ide hozzám!

Meg kellett tennie. Myra átölelte, elborította, szavak,

mondatok zuhogtak rá:

– Te mindenért kárpótolsz, te, te, édes kisfiam, te nem leszel olyan, mint ő, olyan rémes, csúfondáros. Te nem hagysz el engem, ugye te soha nem hagysz el engem? Esküdj meg, esküdj meg, drága kisfiam…

Vernon számára semmi meglepetéssel nem szolgált a jelenet. Kötelességtudóan elfújta, amit kívántak tőle, egyébként sem kellett többet mondania annál, hogy igen meg nem, csak éppen tudnia kellett, mikor, melyik van soron. Nagyon utálta az egészet, főleg az zavarta, hogy az anyja csaknem a fülébe beszélt, sírt, sóhajtozott.

Aznap este, tea után Myrát mintha kicserélték volna. Az íróasztalához ült, levelet írt, és vidáman nézett a belépő Vernonra:

– Apának írok. Lehet, hogy hamarosan itt lesz Nina néni és Josephine húgocskád. Ugye milyen jó lesz?

De sem Nina néni, sem Josephine nem jöttek el Abbots Puissantsba, és Myra mérges volt. Igazán lehetetlen alak ez a Walter, csak azért, mert ő olyasmiket mondott, amiket tulajdonképpen nem is gondolt komolyan…

Vernon azonban nem csodálkozott. Ő tudta, hogy nem fognak eljönni.

Nina néni azt mondta egyszer, hogy ő nem rendes asszony. De nagyon szép.

HATODIK FEJEZET

1

Az elkövetkező néhány év benyomásait Vernon akár egyetlen szóval is jellemezhette volna: jelenetek. Eleje nincs, vége nincs jelenetek. És a gyerek valami furcsát tapasztalt. Minden veszekedés után úgy tűnt neki, hogy az anyja megnő, az apja pedig éppen fordítva, összezsugorodik. A viharos szemrehányások, a csúnya szavak mind szellemileg, mind pedig testileg jótékonyan hatottak az anyjára, Myra felfrissült és lenyugodott tőlük, és egyszerre tele lett jóakarattal mindenki iránt.

Walter Deyre azonban egészen magába roskadt, mintha minden idegszála megsérült volna a csata hevében. Nem volt más fegyvere, mint a finom gúny, de ezzel mindig sikerült az őrületbe kergetnie a feleségét. Csendes, fásult önuralma jobban kiborította Myrát, mint bármilyen súlyos sértés.

Hiszen az asszonynak volt is oka arra, hogy panaszkodjon. A férje egyre kevesebb időt töltött Abbots Puissantsban és amikor végre megjött, a szeme alatt petyhüdten lógott a bőr, és a keze reszketett. Alig vett tudomást a fiáról, Vernon mégis, ki tudja miért érezte, az apja szereti őt. Persze, nem tudta, hogy a szülei hallgatólagosan megegyeztek abban, hogy Walter Deyre nem „szól bele” a fia nevelésébe, ez a jog kizárólag az anyát illeti meg. Ilyenformán, a lovaglást kivéve, az apja valóban félreállt mellőle, hiszen jaj lett volna neki, ha nem így tesz. Készségesen elismerte, hogy Myra erényes asszony és gondos, figyelmes anya.

Néha mégis úgy érezte, hogy ő is tudna valamit adni a fiának, valamit, amit az anyjától nem kaphat meg. Csakhogy mindketten, az apa is meg a fia is nagyon tartózkodóak voltak, nemigen tudtak hangot adni az érzelmeiknek, amit Myra természetesen képtelen lett volna megérteni. Így aztán a kettejük közötti kapcsolat maradt az, ami volt: komoly és udvarias.

Olyankor azonban, amikor éppen állt a bál, Vernon csendes együttérzéssel figyelte az apját. Pontosan tudta, hogy mit érez, hogy mennyire bántja a fülét az a hangos, éles, dühödt hang. Természetesen tudta, hogy Anyukának igaza van, hiszen Anyukának mindig, mindenben igaza van, ehhez kétség nem férhet, mégis, öntudatlanul is az apja pártján állt.

Férj és feleség között egyre véresebb csaták dúltak, mígnem aztán eljött a vég. Anyuka már két napja ki sem mozdult a szobájából – a cselédség élvezettel sutyorgott a ház minden sarkában –, és megérkezett Sydney bácsi.

A nagybácsi kétségtelenül jó hatással volt a húgára. Fel-alá sétált a szobában, csörgette a zsebében az aprópénzt, kövér volt és biztonságot árasztó. Myra minden fenntartás nélkül kiöntötte neki a lelkét.

– Persze, persze, hiszen tudom, mindent tudok édes lányom, mindent – nyugtatta Sydney bácsi, miközben egy percre sem hagyta abba a csörgést. – Nem is mondom, hogy nem kellett tűrnöd. De mennyire, hogy kellett! Ki tudhatná ezt jobban nálam? De hát lásd, ez a házasélet. Adok, kapok. Bizony. Adok, kapok.

Myra, ha lehet, még hangosabban zokogott.

– Hiszen nem akarom én védeni Deyre-t – folytatta sietve Sydney bácsi. – Nem, erről szó sincs. Csak hát én is férfi vagyok, én is benne élek a világban, és másképpen látom a dolgokat. Tudod, drágám, a nők meg vannak védve az élet nehézségeitől, ők más szemszögből látják ezeket a dolgokat, mint a férfiak, és ez nagyon jól is van így. Ráadásul te valóban jó asszony vagy, Myra, és a jó asszonyok még nehezebben értik meg, hogy… Különben Carrie is ilyen. Pont ilyen.

– Igazán szeretném tudni, hogy mit kell Carrie-nek elnéznie? – tört ki Myra. – Te soha nem űzted az eszedet mindenféle undorító nőszeméllyel, és nem adtad össze magad a cselédlányokkal.

– Háát... nem, valóban nem. De én úgy általában beszéltem ezekről a dolgokról. És azért ne hidd, hogy Carrie meg én mindig mindenben egyetértünk. Mi is szoktunk veszekedni. Néha két napig nem is szólunk egymáshoz. De azután mindig kibékülünk, és még jobban szeretjük egymást, mint azelőtt. Én úgy tapasztaltam, hogy egy kiadós veszekedés éppenséggel felfrissíti a légkört. De azzal aztán legyen vége. A világ legjobb férje sem bírja ki, hogy folyton-folyvást szapulják.

– Én igazán nem szapulom őt – sírt fel Myra, és valóban hitte is, amit mondott. – Hogy mondhatsz ilyet nekem?

– Édes lányom, ne túrázd így fel magad. Én nem rólad beszéltem, csak úgy általában. És jó volna, ha nem feledkeznél meg arról, hogy Deyre nem a mi fajtánk. Érzékeny, finom idegzetű. Neki az is fáj, amit mi még fel sem veszünk.

– Nekem mondod? – biggyesztette le az ajkát keserűen Myra. – Lehetetlen alak. Minek is mentem hozzá feleségül?

– Hát, tudod, hugi, az ember nem kaphat meg mindent. Deyre igazán jó parti volt, most is azt mondom, hogy jó parti volt. Nézz csak körül. Micsoda házban laksz! A megye legelőkelőbb embereivel jársz össze. Szegény apánk, ha élne, nagyon büszke volna rád. Hát ide akartam kilyukadni. Mindennek van színe is meg fonákja is. Ezek az ősi famíliák mind ilyenek. Dekadensek, vagy hogy is mondják manapság. Ebbe bele kell törődnöd. Mérd fel a helyzetedet úgy, mintha egy üzleti ügyről volna szó: ezek és ezek a jó oldalai, ez meg ez a hátránya. Fogadd meg a tanácsomat, hiszen úgysem tehetsz mást.

– Én nem az általad emlegetett előnyökért mentem hozzá feleségül – szögezte le Myra. – És gyűlölöm ezt a házat. Mindig is gyűlöltem. Ezért a házért vett feleségül, nem önmagamért.

– Szamár vagy, hugi, hiszen gyönyörű lány voltál. És még most is nagyon szép vagy – tette hozzá Sydney bácsi lovagiasan.

– Hidd el nekem, ha mondom – erősködött Myra –, hogy Walter Deyre azért vett el engem feleségül, hogy a pénzemen megtarthassa Abbots Puissantst.

– Hagyjuk a múltat – mondta a bátyja kedvetlenül.

– Ha te volnál az én helyzetemben, te sem maradnál ilyen nyugodt és hidegvérű – kesergett Myra. – Élnél csak te vele. Igazán mindent megteszek, hogy a kedvében járjak, de ő csak gúnyolódik, és úgy bánik velem, ahogy bánik.

– Nem kellene annyit piszkálnod. Ne, ne tagadd. Igenis piszkálod, mert te már csak ilyen vagy.

– Ha legalább ő is mondana valamit! Ha visszaordítana rám! De csak ül, és hallgat.

– Hát igen, ő meg ilyen fajta. Azt hiszed, meg tudod változtatni az embereket? Hiszen én sem kedvelem a férjedet, nem is tartom valami sokra. Ha odatennéd egy vállalat élére, két hét alatt csődbe vinné. De azt is meg kell mondanom, hogy mindig nagyon udvariasan és szépen beszélt velem. Igazi úriember módra. És amikor véletlenül összefutottunk Londonban, akkor meghívott ebédre a flancos klubjába, és nem az ő hibája volt, hogy én ott kényelmetlenül éreztem magam. Egyszóval neki is megvannak a maga jó tulajdonságai.

– Te is csak olyan vagy, mint minden férfi – mérgelődött Myra. – Carrie biztosan megértene. Walter hűtlen volt hozzám, megcsalt, és kész.

Sydney bácsi ismét csörögni kezdett, és a mennyezetre függesztette a tekintetét.

– Hát ez már így van. A férfiak férfiak, és azok is maradnak, míg a világ világ.

– De Syd, hiszen te soha…

– Persze, persze – mondta sietve Sydney bácsi. – Értsd meg, Myra, hogy én csak úgy általában beszélek.

– Mindennek vége – mondta Myra határozottan. – Nincs asszony, aki többet eltűrt volna a férjének, mint én. De most vége. Látni sem akarom többet.

– Na! – Sydney bácsi nagyot sóhajtott, aztán az asztal mellé húzott egy széket, és leült, éppen úgy, mint amikor üzleti tárgyalásra készül. – Hát akkor nézzük meg a dolgot közelebbről. Ha már elszántad magad, akkor lássuk pontosan, hogy mit akarsz.

– Hiszen mondtam már. Soha többet nem akarom látni Walter Deyre-t.

– Jól van, jól – mondta Sydney türelmesen. – Ebben megállapodtunk. De ezenkívül, mit akarsz? El akarsz válni tőle?

– Oh! – Myra meghőkölt. – Erre nem is gondoltam…

– Márpedig erre gondolni kell. A válás nem egyszerű dolog. Be kell bizonyítanod, hogy kegyetlenkedett veled, és ez nemigen fog menni.

– Ha tudnád, mennyit szenvedtem miatta!

– Elhiszem. De a törvény előtt ennél többre volna szükség. És a hűtlen elhagyás esete sem áll fenn. Ha levelet írnál neki, és visszahívnád, azonnal megjelenne, igaz?

– Most mondtam, hogy az életben nem akarom többet látni!

– Igen, igen. Ti nők, ha egyszer elkezditek, aztán csak fújjátok ugyanazt a nótát. De most vizsgáljuk meg a dolgot az üzletember szemével. Őszintén megmondom, nem hiszem, hogy sikerül elválnod.

– Nem is akarok.

– Hát akkor mit akarsz? Különélést?

– Hogyne, hogy szabad legyen neki azzal a lotyóval élni Londonban? Hogy azt tehessen, amit akar? És velem mi lesz?

– Éppen elég szép ház van ott, ahol mi lakunk. És a gyerek is veled jönne. Legalábbis azt hiszem.

– Walter meg mindenféle mocskos fehérnépet hozna ebbe a házba, igaz? Na nem, nem vagyok bolond a kezére játszani!

– Az isten áldjon meg, Myra, hát akkor mit akarsz?

Myra ismét sírva fakadt.

– Olyan szerencsétlen vagyok, Syd, olyan szerencsétlen vagyok. Oh, ha Walter más volna, nem olyan, amilyen!

– Walter soha nem fog megváltozni, Myra, jobb, ha ezt elszámolod magadban. Egy Don Juanhoz mentél feleségül, próbáld meg elfogadni a tényt. Hiszen még mindig szereted őt. Én azt mondom, hogy csókold meg, és legyetek jó barátok. Senki sem tökéletes. Ne feledd el, amit mondok: a házasságban adunk és kapunk. Ez a lényege.

Myra csendesen sírdogált.

– A házasság bizony nehéz dolog – duruzsolta Sydney. – És kétség nem fér hozzá, hogy mi általában nem érdemeljük meg a jó asszonyainkat.

– Igen, nekünk mindig csak az jut, hogy meg kell bocsátanunk – Myra hangja könnyekbe fúlt.

– Így van. Az asszonyok angyalok, a férfiak pedig nem azok. Mindig úgy volt, úgy is lesz, hogy asszonyoknak engedniük kell.

Myra kezdett megnyugodni. Ő, mint megbocsátó angyal... hát, igen…

– Hiszen én igazán mindent megteszek, ami csak tőlem telik – sóhajtotta. – Nézd meg ezt a háztartást, és azt hiszem, senki nem lehet nálam odaadóbb anya…

– Hát persze – mondta csendesen a bátyja. – Meg is látszik a gyereken. Mennyire vágyunk mi is egy fiúra. Négy lány! Egy kicsit sok a jóból. Mindig azzal biztatom Carrie-t: „Nem baj, öreglány, majd a következő.” Most is biztosan tudjuk, hogy ez alkalommal fiú lesz.

Myra egy pillanatra megfeledkezett maga bajáról.

– Oh, nem is tudtam, hogy… Mikorra várjátok?

– Júniusra.

– És hogy viseli Carrie?

– Hát, a lábai egy kicsit megkínozzák. Tudod, időnként feldagadnak. De azért jól bírja magát. No nézd csak, itt van a fiatalúr is. Te fiú, mióta vagy te itt?

– Oh, már régóta. Amióta a bácsikám megjött.

– Hogy lehetsz ilyen csendes? – mondta Sydney bácsi bánatosan. – Bezzeg az unokatestvéreid! Olyan ricsajt csapnak, hogy sokszor majd kifutok a házból. Mi van a kezedben?

– Egy mozdony.

– Ugyan! Ez egy tejhordó kocsi.

Vernon hallgatott.

– Na! – reccsent rá a nagybátyja. – Hát nem egy tejhordó kocsi?

– Nem – mondta a fiú nyugodtan. – Ez egy mozdony.

– A fenét! Ez egy tejhordó kocsi. Fura egy dolog ez, nem? Te azt mondod, hogy mozdony, én meg azt, hogy tejhordó kocsi. Most melyikünknek van igaza?

Vernon tudta, hogy neki van igaza, ezért fölöslegesnek tartotta, hogy válaszoljon.

– Micsoda komoly gyerek – fordult Sydney a húgához. – Semmi humorérzéke. Azt hiszem, fiam, nem lesz könnyű megszoknod az iskolát. Ott bizony eleget fognak heccelődni veled.

– Valóban? – kérdezte Vernon, és nem nagyon értette, mi köze van az iskolának a kismozdonyhoz.

– Ebben a világban csak az boldogul, aki nevetni tud akkor, amikor heccelődnek vele – szögezte le Sydney bácsi, és hogy kellő nyomatékot adjon a szavainak, megcsörgette a zsebében az aprópénzt.

Vernon elgondolkodva nézte.

– Most min töröd a fejed?

– Semmin – fordult el a gyerek.

– Vidd ki szívem a mozdonyodat a teraszra – kérte Myra, és Vernon azonnal engedelmeskedett.

– Vajon mennyit fogott fel ez a kölyök abból, amit hallott? – tűnődött Sydney.

– Á, semmit. Még túl kicsi – legyintett Myra.

– Hm. Nem vagyok biztos benne. Egyik-másik gyerek nagyon is sokat megért abból, ami körülötte zajlik. Mint az én Ethelem például. Nagyon figyelmes gyermek.

– Hát én azt hiszem, Vernon soha semmit sem vesz észre. És ez nagy áldás rá nézve – állapította meg Myra.

2

– Mami, mi fog történni júniusban? – kérdezte később Vernon.

– Júniusban? Nem tudom, szívem.

– De hiszen Sydney bácsi azt mondta, hogy… szóval valamiről beszéltetek.

– Ja, persze... – Myra zavarba jött. – Tudod, ez egy nagy titok.

– Titok? – Vernon érdeklődve nézett az anyjára.

– Arról van szó, hogy Sydney bácsi és Carrie néni remélik, hogy júniusban lesz egy szép kis fiúbabájuk. Neked pedig lesz egy fiú unokatestvéred.

– Oh! – Vernon csalódottan sóhajtott. – Hát csak erről van szó?

Egy-két perc múlva ismét megszólalt.

– És miért dagadnak Carrie néni lábai?

– Hát, tudod, az utóbbi időben nagyon kifárasztotta magát.

Myra növekvő rémülettel várta a további kérdéseket, miközben lázasan próbált visszagondolni arra, hogy mit is mondtak tulajdonképpen ő meg a bátyja.

– Mami…

– Igen, drágám.

– Sydney bácsi és Carrie néni nagyon akarják, hogy fiúbabájuk legyen?

– Igen, természetesen.

– Akkor miért várnak júniusig? Miért nem most kell nekik?

– Azért Vernon, mert ezt az Isten jobban tudja. És az Isten úgy akarja, hogy júniusban jöjjön el hozzájuk.

– Addig még nagyon sok van. Ha én volnék az Isten, akkor azonnal megadnám az embereknek azt, amire vágynak.

– Ez istenkáromlás, kicsikém – dorgálta Myra szelíden.

Vernon zavartan elhallgatott. Miért istenkáromlás az, amit mondott? Hiszen ugyanezt mondta a szakácsnő is, amikor a bátyjáról beszélt, aki egy nagyon…, de ő nem értette, hogy milyen ember, szóval olyan, aki soha egy kortyot nem ivott. És a szakácsnő nagyon elismerően beszélt róla. De Maminak láthatóan más a véleménye.

Vernon szokott esti imája csak ennyiből állt: „Áldd meg Istenem, Anyukát, Apukát, és engedd, hogy jó fiú legyek.” Aznap este azonban még hozzátett valamit: „Édes Istenem, kérlek, küldjél nekem júniusban egy kiskutyát, de ha nagyon sok a dolgod, akkor ráér júliusban is.”

– De miért júniusban? – kíváncsiskodott Miss Robbins. – Igazán rendes gyerek maga, Vernon úrfi. Azt hittem, hogy ha kíván valamit, akkor azt rögvest meg akarja kapni.

– Az istenkáromlás volna – nézett fel rá Vernon szemrehányó tekintettel.

3

Aztán egyszer csak nagyon izgalmassá vált az élet. Dél-Afrikában kitört a háború, és Apa is részt kívánt venni benne. Mindenki ideges volt és rosszkedvű, és Vernon életében először hallott a búrokról. Ők voltak azok az emberek, akik ellen Apa harcolni fog.

Apuka megérkezett, és néhány napig otthon is maradt. Mintha megfiatalodott volna, tele volt élettel és energiával. Anyuka meg ő elég tisztességesen beszéltek egymással, legalábbis ez alkalommal elmaradtak a jelenetek, és hangos vitákra sem került sor, ámbár Vernon figyelmét nem kerülte el, hogy az apjának időnként uralkodnia kellett magán. Egy ízben meglehetősen ingerülten rá is szólt a feleségére:

– Az isten szerelmére, Myra, ne beszélj folyton a hazáért életüket adó hős férfiakról! Ki nem állhatom ezt a hőzöngést.

Anyuka kivételesen nem csattant fel, csak annyit mondott:

– Tudom, hogy neked nem tetszik, amit én mondok, de akkor is ez az igazság.

A távozása előtti utolsó este Walter Deyre sétálni hívta a kisfiát. Kezdetben szótlanul lépegettek egymás mellett, aztán Vernon felbátorodott, és azt kérdezte:

– Apa, örülsz, hogy elmehetsz a háborúba?

– Nagyon.

– Jó mulatság lesz?

– Hát, mulatságnak azért nem nevezném, ámbár bizonyos értelemben lehet, hogy az. Mindenesetre bőven van részed izgalomban, és hát… legalább a hátad mögött tudhatsz bizonyos dolgokat. Igen. Messze a hátad mögött.

– Azt hiszem, a hölgyek nem vesznek részt a háborúban – mondta Vernon elgondolkodva.

Walter Deyre egy pillanatra rámeredt a fiára, aztán halványan elmosolyodott. Hihetetlen, hogy ez a gyerek sokszor mennyire a fején találja a szöget anélkül, hogy pontosan tudná, mit is mond.

– Persze hogy nem. Ott nincs mit keresniük.

– Gondolod, hogy sok embert meg fogsz ölni? – nézett fel Vernon az apjára érdeklődve.

Walter Deyre úgy vélte, hogy ezt nem lehet előre tudni.

– Remélem, igen – mondta Vernon, aki nem akarta gyávának tudni az apját. – Legalább százat.

– Köszönöm a bizalmat, öregem.

– Azt hiszem, hogy. ..– Vernon elhallgatott.

– Nos? – biztatta az apja.

– Azt hiszem, hogy a háborúban... időnként… megölik az embereket…

Walter Deyre pontosan tudta, milyen ellentmondásos érzésekkel küszködik a gyerek.

– Bizony – felelte csendesen.

– De téged nem fognak megölni, ugye?

– Előfordulhat. Ez is benne van a dologban.

Vernon hosszan mérlegelte az apja szavait, és a szavak nyomán felrémlett valami a lelkében:

– Te nem is bánnád, ha…

– Lehet, hogy így volna a legjobb – mondta Walter Deyre inkább magának, mint a gyereknek.

– Én azért remélem, hogy mégsem... – suttogta Vernon.

– Köszönöm.

A férfi mosolyogva nézett le a kisfiára. Milyen udvariasan távolságtartó volt ez a kijelentés. Az apa mégse esett abba a hibába, hogy érzéketlennek tartsa a gyereket úgy, amint Myra szokta.

Elértek az apátság romjaihoz. Akkor ment le a nap. Apa és fia szótlanul nézték a tájat. A férfi mélyen beszívta a levegőt, és most először belesajdult a fájdalom.

– Talán soha nem látom többet – gondolta. – Hogy ronthattam el ennyire az életem?

Aztán a gyerekhez fordult:

– Vernon.

– Igen, Apa?

– Ugye tudod, hogy ha én meghalok a tied lesz Abbots Puissants.

– Igen, Apa, tudom.

Csend. Oh, mennyi mindent szeretne mondani, de hát nem szokta meg, hogy az érzéseiről beszéljen. Egyszerűen nem voltak szavai hozzá. Furcsa, hogy milyen közel érzi magához ezt az emberkét, a tulajdon kisfiát. Lehet, hogy hibázott, amikor nem törekedett arra, hogy jobban megismerje. Pedig bizonyosan jól érezték volna magukat együtt. De hát mindketten szégyenlősek, ez nem vitás. Mégis, érezték, hogy valami különös harmóniában vannak ők ketten. De erről beszélni egyikük sem tudott volna.

– Nagyon szeretem ezt az ősi helyet – szólalt meg végre a férfi. – És azt hiszem, te is szeretni fogod.

– Igen, Apa.

– Itt látom magam előtt a hajdani szerzeteseket, vidám, nyugodt, kövér fickók. Halásznak, és csak élik a kényelmes életüket.

Apa és fia ábrándozva nézték a romokat. Aztán Walter Deyre megfordult.

– Mennünk kell. Későre jár.

A férfi tudta, hogy még vár reá a búcsú, ami Myra részéről heves érzelemnyilvánítást jelent, és a férje ettől meglehetősen irtózott. No, de mindegy, hamarosan mindennek vége lesz. A búcsú mindig fájdalmas, de nem kell nagy dolgot csinálni belőle. Csak persze, ezt Myra soha nem értené meg.

Szegény Myra. Valóban rosszul járt. Micsoda szépséges lány volt, és ő mégis, csakis azért vette el, hogy a pénzén megmentse Abbots Puissantst. Myra pedig szerelmes volt belé. Igen, ez volt a gyökere minden bajnak.

– Vigyázz Anyádra, Vernon – mondta hirtelen. – Tudod, hogy milyen nagyon jó volt hozzád, amióta csak megszülettél.

Tulajdonképpen majdhogynem remélte, hogy nem jön vissza a háborúból. Úgy volna a legjobb. Vernon úgyis az anyjáé. Mégis, furcsa módon, úgy érezte, hogy ezzel az óhajával valamiképpen elárulta, elhagyta a kisfiát.

4

– Walter – kiáltotta Myra. – Hiszen el sem búcsúztál Vernontól!

A férfi ránézett a gyerekre, aki nagyra nyílt szemekkel bámult rá a szoba túlsó végéből.

– Isten veled, öregem. És érezd jól magad a jövőben.

– Isten veled, Apa.

Ennyi volt az egész. Myra fel volt háborodva. Hát valóban egy cseppet sem szerette Walter Deyre a fiát? Hiszen még meg sem csókolta! Ó, micsoda népség, ezek a Deyre-ok! Csak úgy bólogatnak egymás felé a szoba két végéből. Istenem, hogy hasonlítanak!

– Csakhogy Vernon nem úgy nő majd fel, mint az apja – gondolta Myra.

A falakról gúnyosan mosolyogtak le rá a Deyre-ok.

HETEDIK FEJEZET

1

Két hónappal azután, hogy Walter Deyre elhajózott Dél-Afrikába, Vernont iskolába adták. Így kívánta az apja, és az anyja számára most férje minden óhaja parancsnak számított. Walter az ő katonája, az ő hőse volt, és Myra megfeledkezett minden korábbi sérelméről. Tökéletesen boldog volt. Harisnyát kötött a katonáknak, energikusan kiállt a „fehér toll” igaza mellett, együttérzéséről biztosította azokat az asszonyokat, akiknek a férjei szintén elmentek harcolni „azok ellen a gonosz, hálátlan búrok ellen”.

Myra rettenetesen szenvedett attól, hogy el kellett válnia a fiától. Az ő drágája! Az ő kisbabája! Olyan messze kerül tőle! Oh, micsoda áldozatokat kell néha hoznia egy anyának! De hát az apja így rendelkezett. Szegény kicsi drága, bizonyosan kínozza majd a honvágy. Nem, nem is bír rágondolni.

Vernon azonban egy csöppet sem vágyott haza. Nem élt benne valódi vonzalom az anyja iránt, mindig olyankor szerette a legjobban, amikor távol voltak egymástól. Igazából megkönnyebbült, hogy kiszabadulhatott abból a túlfűtött érzelmi légkörből, amely Myrát körüllengte.

Jól feltalálta magát az iskolában. A sportban ügyes volt, úgy különben csendes és nyugodt természetű, és szokatlan fizikai bátorsággal rendelkezett. A Miss Robbins fennhatósága alatt eltöltött unalmas, monoton életforma után az iskola üdítő változatosságot jelentett.

Mint a Deyre-ok általában, könnyen kijött mindenkivel, így hamarosan számos pajtásra tett szert,

Mégis, az a tartózkodó gyermek, aki oly gyakran válaszolta azt, hogy „Semmit”, ott élt benne továbbra is, és vele maradt egész életében. Egy-két ember kivételével mindenki más csak annyit jelentett, hogy valamit – bármit – együtt kell velük megtennie. A gondolatait azonban megtartotta magának, azokat csak egyetlen emberrel osztotta meg. És ez az ember hamarosan belépett az életébe.

Amikor először hazament vakációra, ott találta a házban Josephine-t.

2

Az anyja látványos nagyjelenetben fejezte ki a Vernon hazatérte fölött érzett hatalmas boldogságát. A gyermek szokva volt már az ilyesmihez, és férfiasan állta a rohamot. Aztán ez is elmúlt, és az anyja végre másra is tudott gondolni:

– Óriási meglepetést készítettem neked, drágám! Mit gondolsz, ki van itt? Josephine, az unokatestvéred, a Nina néni kislánya. Itt fog lakni nálunk. Hát nem csodálatos?

Vernon nem volt ebben annyira biztos. Mindenesetre úgy érezte, hogy végig kell gondolnia a dolgot, és hogy időt nyerjen, megkérdezte:

– Miért fog nálunk lakni?

– Azért, mert meghalt az édesanyja. Ez nagyon szomorú dolog, és meg kell próbálnunk nagyon, nagyon jónak lenni hozzá, hogy megvigasztalódjon.

– Nina néni meghalt?

Vernon nagyon meg volt döbbenve. Az a csinos Nina néni a bodorodó cigarettafüsttel!

– Igen. Persze, te nem emlékezhetsz rá, drágám.

A gyerek egy szóval sem mondott ellent. Minek is magyarázta volna, hogy tökéletesen emlékszik a nagynénjére?

– Josephine a tanulószobában van, szívem. Menj be hozzá, és legyetek jó barátok.

Vernon lassan lépkedett a tanulószoba felé. Nem tudta eldönteni, hogy örül-e vagy mégsem. Egy lány! Éppen abban a korban volt, amikor a fiúk még lenézik a lányokat. Mihez kezdjen ő egy lánnyal? Mégis, csak vidámabb lesz az élet, ha van valaki rajta kívül. Persze minden attól függ, hogy milyen is az a lány. Mindenképpen rendesen kell viselkednie vele, hiszen éppen mostanában vesztette el az anyját.

Vernon kitárta a szoba ajtaját, és belépett. Josephine az ablakpárkányon ült, és a lábát lógatta. Rámeredt a fiúra, akiből egyszerre elszállt minden fölényes magabiztosság.

Az unokatestvére jól fejlett lány volt, és körülbelül egyidős vele. Szurokfekete haját mintha vonalzóval húzott egyenes mentén nyírták volna le a homloka közepén, határozott, kissé előreugró álla volt, nagyon fehér bőre és hihetetlenül hosszú szempillái. Mindössze két hónappal volt fiatalabb Vernonnál, de a tapasztalatai alapján akár kétszer olyan idős is lehetett volna. Fáradtság és gőg áradt belőle.

– Szervusz – köszöntötte Vernont.

– Szervusz – nyögte Vernon.

Gyanakodva méregették egymást, úgy, ahogyan a gyerekek meg a kutyák szokták.

– Te Josephine vagy, ugye? – kérdezte végül Vernon.

– Igen, de hívjál csak nyugodtan Joe-nak. Mindenki így hív.

– Jól van… Joe…

Hogy szabaduljon a nyomasztó csendtől, Vernon elfüttyentette magát.

– Remek dolog, hogy idejöttél – mondta végül.

– Igen, ez egy borzasztóan jó hely – bólintott Joe.

– Oh! Neked is tetszik? – Vemon máris valami melegséget érzett a kislány iránt.

– Nagyon. Sokkal jobban, mint bármelyik másik hely, ahol laktam.

– Sok helyen laktál?

– Elég sok helyen. Először Coombes-ban. Akkor még az apámmal együtt. Azután Monte-Carlóban Anstey ezredessel. Végül Toulonban Arthurral. De később megint felkerekedtünk, és egy csomó helyen laktunk Svájcban az Arthur tüdeje miatt. Amikor Arthur meghalt, engem elküldtek egy zárdába, hogy ne zavarjam az anyámat. Nem nagyon szerettem ott lenni. Azok az apácák olyan tökéletlenek! Képzeld, csakis ingben fürödhettem. De aztán meghalt az anyám, és Myra néni értem jött és elhozott ide.

– Igazán nagyon sajnálom, hogy… szóval, hogy az édesanyád... – dadogta Vernon.

– Hát igen. Részben csakugyan rohadt dolog. De azt hiszem, neki így volt a legjobb.

– Tessééék? – Vernon meg volt döbbenve.

– Kérlek, ne mondd meg Myra néninek, hogy mit mondtam. Ő olyan könnyen felháborodik minden apróságon. Akárcsak az apácák. Az embernek nagyon kell vigyáznia arra, hogy mit mond nekik. De tudod, az anyám nem sokat törődött velem. Mindig csuda kedves volt hozzám, de azzal annyi, mert csakis a férfiak érdekelték. Hallottam, hogy ezt beszélték róla a szállodában, és meg kell mondanom, hogy így is volt. Persze nem tehetett róla. De azt hiszem, nagyon rossz, hogy ő ilyen volt. Mindenesetre ha megnövök, én távol tartom majd magam a férfiaktól, az biztos.

– Oh! – sóhajtotta Vernon. Nagyon zöldfülűnek érezte magát emellett a csodálatos kis lény mellett.

– A leginkább Anstey ezredest szerettem – merengett Joe. – De persze az anyám csak azért szökött el vele, hogy megszabaduljon az apámtól. Nagyon jó szállodákban laktunk, amíg az ezredessel voltunk. Arthur szegény volt. Ha valaha mégis szerelmes leszek, gondom lesz rá, hogy az illető gazdag legyen. Ha van pénz, minden sokkal egyszerűbb.

– Az apád… nem volt jó?

– Á, maga volt az ördög. Legalábbis anyám így mondta. Utált mind a kettőnket.

– De miért?

Joe összeráncolta fekete szemöldökeit.

– Igazából nem is tudom. Azt hiszem, volt valami köze az én megszületésemhez. Azért kellett elvennie az anyámat, mert terhes maradt velem. Szóval valami ilyesmi lehetett, és az apám haragudott ránk.

A két gyerek komolyan és egy kicsit értetlenül bámulta egymást.

– Walter bácsi Dél-Afrikában van, ugye? – törte meg végül a csendet Joe.

– Igen. Három levelet is kaptam tőle az iskolában. Csuda jókedvű leveleket.

– Drága Walter bácsi! Nagyon szerettem. Tudod, eljött utánunk Monte-Carlóba.

Vernon agyában mocorogni kezdtek az emlékek. Hát persze. Az apja azt akarta, hogy Joe jöjjön ide, Abbots Puissantsba.

– Ő intézte el, hogy felvegyenek a zárdába – folytatta Joe. – A főnökasszony is egészen odavolt érte. Azt mondta, hogy igazi megtestesítője az angol főrendeknek. Nevetséges gondolkodás, igaz?

A két gyerek valóban jót nevetett az apácák főnökasszonyán.

– Menjünk ki a kertbe! – javasolta Vernon.

– Menjünk. Tudod, találtam négy madárfészket. De a madarak már kirepültek belőlük.

Kicaplattak a kertbe, és útközben madártojásokról beszélgettek. Máris jó barátok voltak.

3

Myra nagyon különös gyermeknek találta Joe-t. A kislány jól nevelt volt, ha kérdezték, azonnal válaszolt, mindig udvarias volt, és eltűrte, hogy becézzék, ámbár a kedveskedést sohasem viszonozta. Nagyon önálló volt, ezért úgyszólván semmilyen munkát nem adott a szobalánynak, akit mellé rendeltek. Ha kellett, megjavítgatta a ruháit, és figyelmeztetés nélkül is tisztán, rendben tartotta mind magát, mind a környezetét. Szállodákban felnőtt gyermek volt, és Myra még sohasem találkozott hasonlóval. Bizonyára elszörnyedt volna, ha tudja, milyen mélységekig ismerte a kislány a világot, amelybe beleszületett. Szerencsére Joe nagyon okos volt, sőt ravasz, és keresztüllátott az embereken, akikkel összehozta a sorsa. Gondosan vigyázott arra, hogy ne szolgáljon túl nagy meglepetéssel a nagynénje számára, akit kedvelt ugyan, de lenézett.

– Nagyon jó asszony az anyád – mondta Vernonnak. – De egy kicsit buta.

– Gyönyörű asszony! – lelkendezett a fiú.

– Az – bólintott Joe. – Csak a kezei nem szépek. De a haja, az valami csoda. Bárcsak nekem is olyan aranyos, vörös hajam volna.

– A derekánál is lejjebb ér, olyan hosszú! – dicsekedett Vernon.

Nagyon élvezte Joe társaságát, mert a kislány egyáltalán nem olyan volt, amilyennek ő a lányokat elképzelte. Utálta a babákat, sohasem sírt, éppen olyan erős volt, ha nem erősebb, mint ő, és mindig kész volt részt venni bármilyen veszélyesnek ígérkező kalandban. Fára másztak, bicikliztek, nagyokat estek, összeszabdalták magukat, tele voltak kék foltokkal, és a nyári vakáció alatt szert tettek egy darázsfészekre is, ámbár ebben inkább a szerencse segítette őket, mint az ügyességük.

Joe-val lehetett beszélgetni, és Vernon beszélgetett is vele. A kislány elvezette őt egy különös, sosem látott, sosem hallott világba, oda, ahol előfordult, hogy férfiak és nők megszöktek egymás feleségével vagy férjével, ahol tánc volt, szerencsejáték és cinizmus. Joe szerette az anyját, forró, védelmező szeretetet érzett iránta, és ebben az érzésben valósággal felcserélődtek a szerepek anya és lánya között.

– Anyám túl gyenge volt – magyarázta Vernonnak. – Én nem leszek olyan, mint ő volt. Aki gyenge, azzal mindig rosszul bánnak. A férfiak mindenképpen disznók, de ha te komiszabb vagy, mint ők, akkor semmi baj. Igen, minden férfi disznó.

– Szamárság. Ezt nem hiszem – mondta Vemon határozottan.

– Persze, mert te is férfi leszel.

– Nem, nem csak azért. Én biztosan nem vagyok disznó.

– Nem, most nem. De merem állítani, hogy az leszel, ha megnősz.

– Figyelj ide, Joe, egy nap majd neked is férjhez kell menned. Csak nem képzeled, hogy a férjed is disznó lesz?

– Már miért kellene férjhez mennem?

– Hát… minden lánynak férjhez kell mennie. Csak nem akarsz vénkisasszony maradni, mint Miss Crabtree?

Joe megborzongott. Miss Crabtree nagyon aktív öreglány volt, aki imádta a „drága gyermekeket”.

– Én nem olyan akarok lenni, mint Miss Crabtree – mondta bizonytalanul. – Én mindenfélét akarok csinálni. Hegedülni fogok, könyveket írok, csodaszép képeket festek majd…

– Na, remélem, hogy nem fogsz hegedülni – morogta Vernon.

– Pedig erre vágyom a legjobban. Mondd csak,

Vernon, miért utálod te annyira a zenét?

– Oh, mit tudom én! Egyszerűen nem bírom. Valami retteneteset érzek itt bent.

– De furcsa. Én nagyon is jól érzem magam, ha zenét hallgatok. Egyébként mivel akarsz foglalkozni, ha nagy leszel?

– Nem tudom. A legszívesebben feleségül vennék egy csudaszép lányt, idehoznám Abbots Puissantsba, itt élnénk, és volna egy csomó lovam meg kutyám.

– Micsoda unalmas élet – biggyesztette le az ajkát Joe.

– Egy cseppet sem tartom érdekesnek.

– Nem vágyom túl sok izgalomra – vallotta be Vernon.

– De én igen. Én azt szeretném, ha mindig csupa izgalmas dolog történne velem.

4

Joe-nak és Vernonnak alig voltak pajtásai. A lelkészt, akinek a gyermekeivel Vernon gyakran j átszott, elhelyezték máshova, és az utódja nőtlen ember volt. A legtöbb hasonló társadalmi állású család pedig olyan távol lakott Abbots Puissantstól, hogy csak nagy ritkán látogattak el oda.

Az egyetlen kivétel Nell Vereker volt. Az apja, Vereker kapitány a Lord Coomberleigh bérlője volt, egy magas, sovány ember, vizeskék szemekkel és határozatlan beszédmodorral. Jó kapcsolatai voltak, de ő maga meglehetősen élhetetlen volt, amit jól ellensúlyozott a felesége életrevalósága. Az asszony még mindig szép volt, magas és parancsoló hajlamú. A haja nagyon szőke volt, a szeme nagyon kék, ő szerzett társadalmi rangot a férjének és ezzel jogot saját magának ahhoz, hogy fogadják a környék legelőkelőbb házaiban. Különben ő maga is jó családból származott, de sem neki, sem a férjének nem volt pénze. Ennek ellenére az asszony el volt szánva arra, hogy sikeres életet teremtsen a maguk számára.

Mind Vernon, mind pedig Joe halálosan unták Nell Verekert. Sovány, sápadt kislány volt összevissza göndörödő szőke hajjal, a szemhéját és az orra hegyét pedig mintha rózsaszínűre festették volna. Nem volt jó semmire. Nem tudott szaladni és nem tudott fára mászni. Mindig kikeményített, fehér muszlinruhába öltöztették, és a kedvenc játéka az volt, hogy teadélutánt rendezett a babáinak.

Myra azonban egészen odavolt Nellért. „Igazi kis hölgy!” – lelkendezett gyakran.

Vernon és Joe igyekezett kedvesen és udvariasan viselkedni olyankor, amikor Mrs. Vereker átjött teára Nellel együtt. Megpróbáltak olyan játékokat kitalálni, amelyek Nellnek is elnyerhették a tetszését, de valósággal ugráltak örömükben, amikor végre eltávozott, szépen kihúzva magát az édesanyja mellett a bérelt kocsiban.

Amikor Vernon másodszor érkezett haza vakációra, éppen a nevezetes darázsfészekszerzés után, az emberek suttogni kezdtek Deerfieldről.

A birtok szomszédos volt Abbots Puissantsszal, és Sir Charles Alingtoné volt. Egy napon Myra vendégeket hívott ebédre, ők hozták a nagy hírt:

– Úgy van, ahogy mondom. Abszolúte megbízható forrásból tudom. Eladta a birtokot valami rettenetesen gazdag zsidónak. Nagyon szép árat kapott érte. Levinne, igen, így hívják az új tulajdonost, és úgy hallottam, hogy orosz zsidó. Alig bírom elhinni. Szegény Sir Charles! Persze, megmarad neki a Yorkshire-beli birtok, és különben is úgy hallottam, elég sok pénzt vesztett mostanában. Természetesen azokkal senki sem veszi fel a kapcsolatot.

Joe és Vernon jóleső izgalmat érzett, és gondosan odafigyeltek minden apró, Deerfielddel kapcsolatos hírre. Aztán végre-valahára megérkeztek az új lakók is, még nagyobb hangzavart keltve a környék jó társaságában.

– Nem, az teljesen lehetetlen, Mrs. Deyre… Úgy van, ahogyan gondoltuk... Az ember nem is érti, mit gondolnak magukról ezek a… Mégis, mire számítanak?... Akármi legyek, ha nem adják el hamarosan a birtokot és továbbállnak. Igen, gyerekük is van. Egy kisfiú, olyan korú, mint az Ön Vernonja, legalábbis azt hiszem…

– Milyenek lehetnek a zsidók? – töprengett Vernon hangosan, mert természetesen ő meg Joe szintén megvitatták a kérdést. – Miért utálja őket mindenki? Van egy fiú az iskolában, arról is azt hittük, hogy zsidó, de aztán láttuk, hogy szalonnát evett reggelire, így hát biztosan nem az.

Levinne-ék nagyon keresztény szellemiségű zsidóknak bizonyultak, mert vasárnap megjelentek a templomban, és egy egész padot elfoglaltak. A gyülekezet visszafojtott lélegzettel figyelte őket. Elöl jött Mr. Levinne, nagydarab, kövér, szűk frakkba bújtatott férfi hatalmas orral és fénylő arccal. Azután Mrs. Levinne. Micsoda látványt nyújtott! Darázsderék, óriási ruhaujjak, többsoros gyémánt nyakék! Ébenfekete haját magasra tornyozták, apró csigákba rendezték, és tollakat tűztek bele. A fiú jóval magasabb volt, mint Vernon, sárgás bőre és elálló fülei voltak. Az istentisztelet végén hintó várta őket libériás lakájjal.

– Nahát! – mondta ki Miss Crabtree valamennyiük véleményét.

Az emberek kisebb csoportokba verődve még sokáig tárgyalták az ügyet.

5

– Micsoda rohadt dolog! – fakadt ki Joe.

– Tessék? – bámult rá Vernon. – Miről beszélsz?

– Azokról az emberekről.

– Levinne-ékről?

– Hát persze. Mindenki olyan undokul viselkedik velük. Miért?

Vernon megpróbált pártatlan maradni:

– Hát elég furán néztek ki, nem?

– De. Én mégis azt hiszem, az emberek nagyon disznók tudnak lenni.

Vernon hallgatott. Joe, akiből a körülmények örök lázadót neveltek, mindig új megvilágításba helyezte a dolgokat a fiú számára.

– Én nagyon helyesnek találtam azt a fiút az elálló füleivel együtt.

– Hm. Jó is volna, ha összebarátkoznánk. Kate azt mondja, úszómedencét is építenek.

– Rémesen gazdagok lehetnek – vélte Joe.

Vernont azonban sohasem érdekelte a vagyon.

Egy darabig mindenki Levinne-ékről beszélt, arról, hogy mennyire átalakították a házat, és Londonból hozattak munkásokat.

Egy napon ismét megjelent Mrs. Vereker, és magával hozta Nellt is. Amint kiértek a kertbe, Nell máris elújságolta, hogy Levinne-ék autót vettek.

– Autót?

Akkoriban még alig tudtak valamit az autókról, a környéken egyetlenegy sem volt. Vernont a hideg is kirázta az irigységtől. Egy autó!

– Autó is meg úszómedence is! – mormogta maga elé.

Ez már túl sok volt.

– Nem is úszómedence lesz, hanem süllyesztett kert – szolgált Nell egy újabb hírrel.

– Kate azt mondta, hogy úszómedence – vitatkozott Vernon.

– De a kertészünk azt mondta, hogy süllyesztett kert.

– Mi az a süllyesztett kert?

– Nem tudom – vallotta be Nell.

– Én meg nem hiszem – mondta Joe határozottan.

– Ugyan kinek kellene egy olyan szamárság, ha lehet egy úszómedencéje is.

– Hát... a kertészünk…

– Ezt már mondtad. – Joe-nak gonosz fény gyúlt a szemében. – Menjünk oda, és nézzük meg!

– Micsoda! ?

– Menjünk oda, és nézzük meg. Nézzük meg mi magunk.

– Jaj, azt nem lehet! – rémüldözött Nell.

– Miért nem? Az erdőn keresztül fellopózhatunk.

– Remek ötlet. Menjünk.

Ezt persze Vernon mondta.

– De én nem akarok menni. Anyukám biztosan nem engedne.

– Ugyan, ne ronts el minden jó játékot! Gyere már!

– Anyukám biztosan nem engedne – motyogta Nell.

– Hát jó. Akkor várj meg itt. Mindjárt jövünk.

Nell szeme elkönnyesedett. Nagyon nem szeretett egyedül lenni. Csak állt, és ruhája szélét gyűrögette.

– Mindjárt jövünk – biztatta Vernon, azzal elszaladt Joe után.

Nell nem bírta tovább:

– Vernon!

– Mi van?

– Várjatok meg. Én is megyek.

Nagyon büszke volt magára ezért a hősiességért, de Joe és Vernon nem hatódott meg tőle. Leplezetlen türelmetlenséggel várták, hogy beérje őket.

– Én vagyok a vezér – jelentette ki Vernon. – Mindenkinek azt kell tennie, amit én mondok.

Átmásztak a parkot körülvevő kerítésen, és máris bent voltak a menedéket nyújtó erdőben. Mélyen meghajolva, az aljnövényzet között kúszva haladtak előre, és suttogni is alig mertek. Mind közelebb kerültek a házhoz, amely végül ott magasodott, egy kissé jobb kéz felől előttük.

– Egy kicsit még tovább kell mennünk felfele – állapította meg Vernon.

A lányok engedelmesen követték. Egyszer csak, a hátuk mögött megszólalt egy hang.

– Ez magánterület.

Megfordultak és rámeredtek a sárgás bőrű, nagy fülű fiúra, aki zsebre vágott kézzel állt, és gőgösen nézett le rájuk.

– Ez magánterület – mondta ismét.

Volt benne valami, ami azonnal felkeltette a gyerekekben az ellenszenvet iránta. Vernon mindenki másnak egészen bizonyosan azt mondta volna: „Elnézést”, most azonban esze ágában sem volt mentegetőzni.

– Tényleg? – kérdezte kihívóan.

A két fiú hideg pillantásokkal méregette egymást úgy, ahogyan az ellenfelek szokták a párbaj előtt.

– Mi itt lakunk a szomszédban – próbálkozott Joe.

– Igazán? – nézett rá a srác. – Akkor jobb, ha hazamentek. A szüleim nem örülnének, ha meglátnának titeket.

Elviselhetetlenül ronda volt, ahogyan ezt mondta. Vernont elöntötte a düh, miközben azért is rosszul érezte magát, mert tudta, hogy nem volna szabad így viselkednie.

– Beszélhetnél udvariasabban is, nem gondolod?

– Miért? – nézett rá a fiú. Egyszerre lépések hallatszottak a háta mögött, és ő megfordult. – Maga az, Sam?

– kiáltott hátra. – Kérem, vezesse ki innen ezeket a gyerekeket!

Az erdőből kilépett a gondnok, vigyorgott, és a sapkájához emelte a kezét jeléül, hogy megértette az úrfi parancsát. A fiú megfordult, és elsétált az ellenkező irányba, még csak vissza sem fordult. Láthatóan nem érdekelte többé a dolog. A gondnok ráordított a három gyerekre:

– Na, mozgás, mire vártok! Pucoljatok innen azonnal, vagy elengedem a kutyákat!

– Mi nem félünk a kutyáktól – feleselt Vemon, miközben sürgősen takarodót fújt a lányokkal együtt.

– Neem? – indult meg feléjük a gondnok. – És ha azt mondom, hogy van itt egy rinocérosz is, és azt fogom kiengedni? – azzal már el is tűnt a szemük elől.

Nell rémülten kapaszkodott Vernon karjába:

– Jaj, fussunk, fússunk! Elment, és kiengedi azt a... azt a... A kislány ijedtsége ragadósnak bizonyult. Annyi rosszat és annyi furcsaságot hallottak már Levinne-ékről, hogy a gondnok fenyegetése egészen valóságosnak tűnt a számukra. Fejvesztetten rohantak hazafelé. Nell jócskán lemaradt Vernon és Joe mögött, ügyetlenül bukdácsolt a fák gyökerei között.

– Vernon... Vernon... Jaj, várjatok meg, beakadt a ruhám…

Ez a Nell mindig csak bajnak van! Még szaladni sem tud! Vernon visszafordult, és erőteljesen megrántotta a kislány szoknyáját, ami természetesen elszakadt, aztán talpra segítette Nellt.

– Gyere már!

– Nem... nem tudok… nem kapok levegőt... jaj, Vernon, úgy félek…

– Gyere már, ha mondom!

A kezénél fogva ráncigálta a kislányt, míg el nem értek Abbots Puissants parkjához. Ott még a kerítésen is át kellett segítenie.

6

– Huh! – sóhajtott fel Joe, amikor ismét biztonságban voltak. – Hát ez igazi kaland volt – jelentette ki elégedetten, miközben egy nagyon koszos vászonkalappal legyezgette magát.

– Elszakadt a ruhám! – jajgatott Nell. – Most mit csináljak?

– Gyűlölöm ezt a fiút! – sziszegte Vernon. – Piszok alak!

– Az hát. Üzenjünk neki hadat, jó? – ajánlotta Joe.

– Jó – egyezett bele Vernon.

– De mi lesz a ruhámmal? – sírt fel Nell.

– Az baj, ha tényleg van egy rinocéroszuk – töprengett Joe. – Gondolod, hogy Tom Boy ér valamit egy rinocérosszal szemben?

– Nem szeretném, ha megsérülne – húzódozott Vernon.

Tom Boy az istálló kutyája volt, és Vernon nagyon szerette. Az anyja nem tűrte meg a házban a kutyákat, így Tom Boy töltötte be azt a szerepet Vernon életében, amely különben egy kedvencnek jutott volna.

– Mit mond majd az Anyukám, ha meglátja a ruhámat? – hüppögött Nell.

– A csoda vigye el a ruhádat Nell! – fakadt ki Joe. – Különben egyáltalán nem alkalmas arra, hogy játsszál benne, ha tudni akarod.

– Majd megmondom az anyukádnak, hogy én vagyok a hibás azért, hogy elszakadt – türelmetlenkedett Vernon.

– Ne nyavalyogj már annyit, mint egy leány.

– De hiszen leány vagyok – védekezett Nell félénken.

– Joe is lány, mégse nyavalyog. Éppen olyan bátor, mint egy fiú.

Nell talán ismét sírva fakadt volna, de ebben a pillanatban behívták őket.

– Nagyon sajnálom, Mrs. Vereker – mondta Vernon, amint beléptek –, de attól tartok, hogy elszakítottam a Nell ruháját.

Myra természetesen megszidta, és Mrs. Vereker udvariasan a pártját fogta úgy, ahogyan azt a társasági szabályok megkövetelik. Amikor Nell és az anyja eltávoztak, Myra azt mondta a fiának:

– Vernon drágám, nem szabad durváskodni. Ha egy kislány eljön hozzánk teára, akkor kérlek, vigyázz reá.

– Miért jön ide! – fakadt ki Vernon. – Kinek kell? Minden játékot elront!

– No de Vernon! Hiszen Nell olyan aranyos kislány!

– Nem, Anya, nem aranyos, hanem ronda.

– Vernon!

– Így van. És az anyja sem tetszik nekem.

– Nekem sem különösképpen – vallotta be Myra. – Az az érzésem, hogy túl kemény asszony. De azt igazán nem értem, hogy ti miért nem kedvelitek Nellt. Mrs. Vereker bevallotta nekem, hogy a kislánya valósággal rajong éretted, Vernon.

– Hát ne rajongjon – mondta Vernon morcosan, és elvonult Joe-val együtt.

– Szóval háború – szögezte le, amikor végre magukra maradtak. – Jól van. Azt hiszem, az a Levinne fiú tulajdonképpen egy álruhás búr. Meg kell terveznünk a hadjáratot. Idejön a szomszédságunkba, és tönkreteszi a vakációmat.

Joe-nak és Vernonnak igaz öröme telt abban a gerillahadjáratban, amelyet az elkövetkező időkben folytattak. Minden elképzelhető módon bosszantották az ellenfelet. Elbújtak a fák mögé, és megdobálták gesztenyével. Becserkészték, és borsópuskával a szeme közé lőttek. Titokban, éjszaka ellopóztak a házáig, és odanyomták a piros festékbe mártott kezüket a lépcsőre, föléje pedig odapingálták, hogy „bosszú”.

Néha ők is megkapták a magukét. Ellenfelük is szert tett egy borsópuskára, és egy ízben a kerti locsolócsővel támadt rájuk.

Egy napon aztán Vernon nagyon szórakozottnak találta Joe-t. A kislány egy alacsonyan nőtt faágon üldögélt, és elgondolkodva lóbálta a lábát.

– Mit csinálsz itt? – nézett rá csodálkozva. – Azt hittem, az ellenséget vigyázod. Nem hiába szereztük meg a szakácsnétól azokat a csodás lottyadt paradicsomokat!

– Azt is csináltam. Vagyis hogy nem csináltam.

– Nem értem, Joe…

– Szóval fent ültem a fán, és ő pont ott ment el alattam. Remekül eltalálhattam volna.

– Azt akarod mondani, hogy nem dobáltad meg?

– Nem. Nem dobáltam meg.

– De mi a csodáért nem?

Joe arca lassan elvörösödött, aztán hadarni kezdett:

– Mert nem voltam rá képes. Mert... mert ő nem tudta, hogy én ott vagyok, és látom, és olyan… olyan magányosnak látszott, Vernon, olyan szomorúnak, mint aki mindent utál, és… azt hiszem, nagyon rohadt dolog lehet olyan egyedül lenni… soha senki, akivel játszhatnál…

– Jól van, de…

Vernon elhallgatott, kereste a szavakat, amelyek kifejezhetnék azt, amit érzett.

– Nem emlékszel, mi magunk is azt mondtuk, hogy az emberek rondán viselkednek Levinne-ékkel, és a végén mi is csak úgy viselkedünk.

– Nana! Ő kezdte!

– Lehet, hogy nem is olyan rossz, mint amilyennek mutatta magát.

– Ugyan, ez szamárság.

– Nem, Vernon, nem az. Figyeld meg a kutyákat. Olyankor harapnak a leginkább, ha félnek vagy ha bizalmatlanok. Az a fiú is azt hitte, hogy mi is undokak vagyunk, mint a felnőttek, és meg akarta mutatni nekünk, hogy ő még undokabb. Mi volna, ha mégis barátkoznánk vele?

– Amikor hadban állsz, nem barátkozhatsz az ellenséggel.

– Dehogynem. Készítünk egy fehér zászlót, te megfogod, odamegyünk hozzá, megmondjuk, hogy fegyverszünetet kérünk, és aztán meglátjuk, hogy meg tudunk-e egyezni vele a feltételekben úgy, hogy a becsületünk megmaradjon.

– Hát... nem bánom – egyezett bele Vernon. – Mindenesetre megpróbálhatjuk. De mit használjunk zászlónak, az én zsebkendőmet vagy a te kötényedet?

Izgalmas dolog volt felvonulni a magasra tartott fehér „zászlóval”. Nem kellett messze menniük, máris szembe találták magukat a nagyra nyílt szemmel bámuló ellenséggel.

– Na, mi kell? – kérdezte a fiú.

– Tárgyalást akarunk kezdeni veled – jelentette ki Vernon.

A fiú egy percig hallgatott, aztán bólintott:

– Hajlandó vagyok rá.

– Az ajánlatunk a következő: ha te is akarod, legyünk barátok.

Le nem vették egymásról a tekintetüket.

– Miért akarjátok, hogy barátok legyünk? – kérdezte végül a fiú nem kis gyanakvással a hangjában.

– Mert hülyeségnek tartjuk, hogy itt lakunk egymás szomszédságában, és ne legyünk jó viszonyban – mondta Vernon.

– Melyikőtök ötlete volt?

– Az enyém – szólalt meg Joe. Úgy érezte, hogy a fiú fényes fekete szeme valósággal belefúródik a testébe. Micsoda különös fiú! És most mintha még jobban szétmerednének a fülei.

– Jól van – mondta végre a fiú. – Beleegyezem.

Egy percig zavartan hallgattak.

– Hogy hívnak? – kérdezte végül Joe.

– Sebastiannak.

Alig észrevehetően selypített.

– Fura név. Engem Joe-nak hívnak, ő meg Vernon és iskolába jár. Te is?

– Igen. Később pedig Etonban fogok tanulni.

– Én is – mondta Vernon.

A két fiú között egy pillanatra ismét magasra csapott az ellenségeskedés hulláma. De csak egy pillanatra. Aztán elsimult – hogy soha többé ne térjen vissza.

– Gyertek. Megmutatom az úszómedencét. Igazán remek.

NYOLCADIK FEJEZET

1

Napról napra jobban összebarátkoztak Sebastian Levinne-nel, és az élvezetüket csak fokozta, hogy ezt a kapcsolatot titokban kellett tartaniuk. Vernon anyja bizonyára elszörnyedt volna, ha megtudja, és Levinne-ék ugyan egyáltalán nem szörnyedtek volna el, de az ő beleegyezésük csak rontott volna a helyzeten.

Iskolaidőben Joe úgy érezte, hogy a napoknak ólomszárnyuk nőtt. Minden reggel beállított a nevelőnő, aki finoman éreztette, hogy nem tetszik neki szókimondó, mindig lázadni kész tanítványa. Joe csakis a vakációkban érezte úgy, hogy valóban érdemes élni. Megjött Vernon, és szinte azonnal elrohantak a titkos találkahelyre, ami nem volt más, mint egy jókora lyuk a sövényben. Volt füttyjelük is, de egy csomó más módon is tudtak jelzéseket küldeni Sebastiannak. Ezekre azonban ritkán volt szükség, mert rendszerint már várta őket. Hanyatt dőlt az avaron, és sárga képe meg nagy, elálló fülei sehogyan sem illettek kisfiús térdnadrágjához.

Sokat játszódtak, de még többet beszélgettek. Mi mindenről beszélgettek! Sebastian mesélt nekik Oroszországról, a zsidóüldözésekről és a pogromokról, ő maga ugyan sohasem járt Oroszországban, de hosszú évekig élt onnan elmenekült zsidók között, és a tulajdon apja is hajszál híján odaveszett az egyik pogromban. Néha, hogy szórakoztassa Vernont meg Joe-t, hosszú mondatokat mondott nekik oroszul.

– Itt is mindenki utál minket – mondta. – De bánom is én. Úgyse mennek majd semmire nélkülünk, mert az apám nagyon gazdag. És pénzzel mindent meg lehet vásárolni.

Különös arrogancia lengte körül a fiút.

– Nem vásárolhatsz meg mindent – ellenkezett Vernon. – Az öreg Nicoll fia elvesztette a fél lábát a háborúban, és a világ minden pénzén sem tudsz neki új lábat növeszteni.

– Azt nem – bólintott Sebastian. – De én nem is ilyen dolgokra gondoltam. Egyébként ha van pénzed, akkor első osztályú falábat vehetsz magadnak, és beszerezheted a legjobb minőségű mankót.

– Egyszer nekem is volt mankóm – lelkendezett Vernon. – Nagyon élveztem. És egy csodálatos ápolónő volt mellettem.

– Na látod. Ha nem lennél gazdag, akkor ápolónőd sem lett volna.

Vernon elgondolkodott. Valóban gazdag? Igen, minden bizonnyal az, de erre sohasem gondolt.

– Én nagyon szeretnék gazdag lenni – szólalt meg Joe.

– Ha megnövünk, elveszlek feleségül, és akkor gazdag leszel – mondta Sebastian komolyan.

– Nem hiszem, hogy Joe örülne majd annak, hogy senki sem látogatja meg – vélte Vernon.

– Az engem egy cseppet sem érdekelne – heveskedett Joe. – Fütyülnék rá, hogy Myra néni vagy bárki más mit gondol. Ha akarnék, úgyis feleségül mennék hozzá.

– És éppen elég látogatód volna – mondta Sebastian nyugodtan. – Te nem érted ezt, Vernon. A zsidók rettenetesen erősek. Az apám azt mondja, hogy az emberek úgysem tudnak meglenni nélkülünk. Sir Charles Alingtonnak is el kellett adnia a birtokát.

Vernon ereiben megfagyott a vér. Nem tudta volna szavakba foglalni azt, amit gondolt, de megérezte egy más, egy idegen faj jelenlétét. Mégis, a legkisebb ellenérzés sem támadt benne Sebastiannal szemben. Réges-régen békét kötöttek, ők ketten barátok voltak, és Vernon érezte, hogy mindig is azok maradnak.

– A pénz nem csak arra jó, hogy mindenfélét vásároljunk rajta – magyarázta Sebastian. – Ennél sokkal többre való. Nem arra gondolok, hogy hatalmat ad neked az emberek fölött, hanem arra, hogy... hogy egy csomó szépséget lehet összehozni általa.

Furcsa, egyáltalán nem angolos mozdulatot tett a kezével.

– Hogy gondolod azt, hogy… összehozni? – értetlenkedett Vernon.

De Sebastian ezt maga sem tudta. A szavak mintha maguktól születtek volna meg benne.

– A dolgok különben sem szépek – szögezte le Vernon.

– De igen, szépek – jelentette ki Sebastian. – Deerfield például csodaszép, ámbár közel sem olyan gyönyörű, mint Abbots Puissants.

– Amikor majd Abbots Puissants az enyém lesz, eljöhettek hozzám, és addig lakhattok nálam, ameddig csak akartok. Mi mindig barátok maradunk, ugye, akárki akármit mond is majd ránk?

– Mi mindig barátok maradunk – mondta Sebastian ünnepélyesen.

2

Levinne-ék lépésről lépésre törtek utat a maguk számára. Mr. Levinne új orgonát ajándékozott a templomnak, mert a régi már használhatatlan volt. Amikor a kóristafiúk kirándulni akartak, felajánlották nekik Deerfield nagy parkját, és tejszínhabos földieperrel várták az érkezőket. A Primrose Liga jelentős adományt kapott, és akármerre fordultak is az emberek, mindenütt beleütköztek Levinne-ék nagylelkűségébe és kedvességébe.

– Jaj, olyan lehetetlenek – mondogatták róluk –, de az a Mrs. Levinne tényleg olyan aranyos.

– Zsidók, hát persze hogy azok. De lehet, hogy ez az egész csak buta előítélet. Köztük is lehetnek nagyon jó emberek.

Egyesek még azt is tudni vélték, hogy a lelkész erre azt mondta: „Beleértve Jézus Krisztust”, de ezt már igazán nehéz volt elhinni. Igaz ugyan, hogy a lelkész nőtlen ember volt, ami elég szokatlan dolog, meg furcsa nézeteket vallott az Úrvacsorával kapcsolatban is, és néha a prédikációt sem lehetett könnyen megemészteni, de ekkora szentségtörést azért bizonyosan nem követett volna el.

A lelkész volt az, aki bevezette Mrs. Levinne-t a varrókörbe is. A környék úriasszonyai hetente két alkalommal találkoztak, és fehérneműt varrtak a Dél-Afrikában harcoló katonáknak. Ilyenformán rendszeresen találkoztak vele, és a helyzet kezdett kényelmetlenné válni.

Végül Lady Coomberleigh – akit kellőképpen megpuhított a Primrose Ligának juttatott jelentős adomány is – meghozta a végső áldozatot: meglátogatta Mrs. Levinne-t. És amit Lady Coomberleigh jónak látott megtenni, azt mindenkinek követnie kellett.

Levinne-ékkel ugyan senki sem kötött szorosabb barátságot, de hivatalosan befogadták őket:

– Olyan aranyos asszony, ámbár az tény, hogy lehetetlen ruhákat visel.

Mrs. Levinne azonban, akárcsak fajtájának minden tagja, tudott alkalmazkodni, és nagyon rövid idő múlva már éppen olyan tweedkosztümben járt, mint a szomszédai.

Aztán eljött a nap, amikor Joe-t és Vernont ünnepélyesen meghívták Sebastian Levinne-hez teára.

– Azt hiszem, el kell mennünk – sóhajtotta Myra. – Persze ez nem azt jelenti, hogy barátkozni is kell velük.

Az a fiú olyan különös. Ígérd meg, Vernon drágám, hogy tisztességesen fogsz viselkedni vele.

A gyerekek komoly képpel bemutatkoztak egymásnak, és rettenetesen élvezték az egészet. Joe azonban elég okos volt ahhoz, hogy észrevegye: Mrs. Levinne sokkal többet tud, mint Myra néni. Őt nem lehetett becsapni, mint ahogyan Sebastiant sem.

3

Walter Deyre elesett néhány héttel a háború befejezése előtt. A halála jellemző volt rá: erős tűzben visszament a sebesült bajtársáért. Posztumusz kitüntetésben részesült, és az ezredese mindezt megírta a feleségének. Ezt a levelet Myra úgy őrizte, mint a legnagyobb kincsét.

„Soha nem találkoztam senkivel, aki ennyire bátran szembe tudott volna nézni a halállal. Az emberei bálványozták, és követték volna a pokolba is. Újra meg újra kockára tette az életét, ha arról volt szó, hogy másokon segítsen. Büszke lehet rá, Asszonyom.”

Myra gyakran elővette a levelet, és felolvasta azt a család minden barátjának, mert némi vigaszt nyújtott számára azért a tényért, hogy a férje nem hagyott neki búcsúlevelet.

– De hát mit várok tőle? Hiszen Deyre volt…

Walter Deyre-nál azonban találtak egy levelet, amelynek a borítékjára azt írta: „Ha meghalnék...” Csakhogy a címzett nem Myra volt, és ő soha nem is tudott meg semmit erről a levélről.

Az asszonyt porig sújtotta a bánat – és nagyon boldog volt. A halál megadta neki azt, amit az élet nem tudott megadni: végre az övé volt a férje. Myrának csodálatos képessége volt arra, hogy képzeletében úgy alakítsa a dolgokat, hogy azok kedvére legyenek, és most már semmi sem akadályozta meg abban, hogy elhiggye, a házassága boldog volt és csodálatos.

Nehéz volna megmondani, hogy Vernon hogyan élte meg az apja elvesztését. Igazi bánatot nem érzett, sőt még visszafogottabbá tette anyjának az a nyilvánvaló óhaja, hogy ő is hangot adjon a szomorúságának. Büszke volt az apjára, annyira büszke, hogy az már szinte fájt, de most tökéletesen megértette, hogy miért mondta Joe az anyjáról, hogy jobban járt, hogy meghalt. Nagyon is jól emlékezett arra az utolsó estére, a közös sétájukra a parkban, minden szóra, amit az apja mondott, és a harmóniára, ami közöttük volt. Tudta, hogy az apja igazából nem is akart visszajönni. Sajnálta az apját, de hiszen mindig is sajnálta őt, holott nem is tudta, hogy miért.

Egyszóval, ha az apjára gondolt, nem szomorúságot érzett, hanem valami szívszaggató magányt. Apa meghalt, Nina néni meghalt. Anya itt maradt, de az valahogy más, valahogy…

Nem tudott úgy viselkedni, ahogyan az anyja elvárta volna tőle, és tudta, hogy erre soha nem is lesz képes. Myra minduntalan magához szorította, sírt, és nem győzte hangoztatni, hogy most már csak ketten maradtak egymásnak, de Vernon képtelen volt, egyszerűen képtelen volt vigasztaló szavakat mondani vagy akár csak átölelni az anyja nyakát. Alig várta, hogy véget érjen a vakáció. Nyomasztotta az anyja, a mindig vörösre sírt szemei, a súlyos, fekete selyemruhái. Hiába, Myra mindig, mindent eltúlzott.

Aztán egy napon megjelent Mr. Flemming, a londoni ügyvéd, és eljött Sydney bácsi is Birminghamből. Két napig maradtak, és a második nap estéjén behívatták Vernont a könyvtárszobába.

A két férfi ott ült a hosszú tölgyfa asztal mellett, az anyja pedig egy alacsony székre kuporodott a kandalló mellé, és a szemét törölgette.

– Meg kell beszélnünk valamit kisfiam – mondta Sydney bácsi barátságosan. – Mi volna, ha eljönnél hozzánk Birminghambe, és ott laknál a közelünkben? Ott volna Carrie nénéd meg az unokatestvéreid is.

– Nagyon köszönöm a meghívást – mondta Vernon komolyan –, de ha lehet, mégiscsak itt maradnék.

– Nem gondolod, hogy ez a ház, hm, olyan szomorú lett, most, hogy... – győzködte a nagybátyja. – A mi házunk sokkal vidámabb. Nem ilyen nagy, de elég kényelmes, és a vakációkban ott lesznek az unokatestvéreid, akikkel játszhatsz majd. Én igazán jónak tartom ezt a megoldást.

– Biztos, hogy nagyon jó – ismerte el Vernon udvariasan. – És nagyon köszönöm, hogy gondomat viseli, bácsikám. Én azonban mégis itt szeretnék lakni.

– Nna! – Sydney bácsi mintha zavarban lett volna. Kifújta az orrát, aztán kérdőn nézett az ügyvédre, aki alig észrevehetően bólintott.

– Látod, fiam, a dolog nem éppen ilyen egyszerű – folytatta Sydney bácsi. – Gondolom, elég idős vagy már ahhoz, hogy megértsed, ha elmagyarázom. Most, hogy az apád meghalt, izé, itt hagyott minket, szóval most Abbots Puissants a tiéd lett.

– Tudom – mondta Vernon nyugodtan.

– Tudod? Honnan tudod? A cselédek pletykáltak?

– Nem. Az apám mondta, mielőtt elment volna.

– Oh! – Sydney bácsi láthatóan meg volt döbbenve. – Oh, értem. No, mindegy. Egyszóval Abbots Puissants a tied, csakhogy ahhoz, hogy fenntartsad, nagyon sok pénzre volna szükséged. Fizetni kell a személyzetet, elvégezni az adódó javításokat meg egyebek. Ezenkívül ott van az örökösödési illeték. Amikor valaki meghal, egy csomó pénzt kell fizetni az államnak azért, hogy megkaphassad az örökségedet. Na mármost: az apád nem volt gazdag ember. Amikor a nagyapád meghalt, már azt is fontolóra vette, hogy eladja Abbots Puissantst.

– Az apám el akarta adni Abbots Puissantst? – döbbent meg Vernon.

– Igen. És a hitbizomány…

– Mi az a hitbizomány?

Mr. Flemming részletesen és érthetően elmagyarázta Vernonnak, hogy mi az a hitbizomány.

– De ugye… de ugye... nem adják el... nem adják el... – nézett rájuk a gyerek kétségbeesetten, könyörögve.

– Persze hogy nem – nyugtatta meg Mr. Flemming.

– A birtok a tied, és semmit sem lehet tenni vele, amíg te nagykorú nem leszel. Vagyis huszonegy éves.

Vernon megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Csakhogy látod – vette át a szót Sydney bácsi –, nincs annyi pénzetek, hogy itt maradjatok. Amint már mondtam, az apádnak annyira nem volt pénze, hogy már-már eladta a birtokot, de akkor találkozott az anyáddal, elvette feleségül, és szerencsére neki volt pénze, úgyhogy megtarthatták. Most azonban, hogy meghalt, egy kicsit megváltoztak a dolgok, már csak azért is, mert maradt utána némi... hm... adósság, és édesanyád ragaszkodik ahhoz, hogy kifizesse.

Myra felsírt, ami még jobban zavarba hozta Sydney bácsit.

– Egyszóval – mondta sietve – a józan ész is azt diktálja, hogy adjuk ki néhány évre Abbots Puissantst… tulajdonképpen addig, amíg te huszonegy éves leszel. Azután aztán… Hiszen olyan szomorú lett ez a ház apád ki tudja, mi lesz? Talán jobbra fordulnak a dolgok. Édesanyád mindenesetre nem lesz olyan árva, ha a rokonai mellett lakhat. Rá is gondolnod kell, Vernon.

– Tudom. Apám is így mondta.

– Hát akkor ebben maradunk.

Oh, milyen kegyetlenek, gondolta Vernon. Ide citálják őt, megkérdezik, hogy beleegyezik-e, holott nyilvánvaló, hogy semmit sem számít az, hogy ő mit akar, azt tehetnek, amit kedvük tartja. Miért hívták ide, miért ez az álszent tettetés?

Idegenek jönnek Abbots Puissantsba. De nem baj! Lesz még ő huszonegy éves!

– Mindent érted teszek, drágám – mondta Myra sírós hangon. – Hiszen olyan szomorú lett ez a ház apád nélkül...

Kitárta a karját Vernon felé, de a fiú úgy tett, mintha nem vette volna észre.

– Nagyon köszönöm, Sydney bácsi, hogy elmondták nekem ezt a dolgot – mondta, és kirohant a szobából. Úgy érezte, ha még egy percig marad, megfullad.

4

Kiment a kertbe, és elgyalogolt a romokig. Ott leült, s a tenyerébe támasztotta az állát.

– Anya tehetne valamit. Ha akarna, akkor tehetne valamit. De ő el akar menni, és egy olyan rémes vörös téglákból rakott házban akar lakni, amit keresztül-kasul járnak a csövek. Olyanba, mint a Sydney bácsié. Nem szereti Abbots Puissantst. Soha nem is szerette. De legalább ne mondaná, hogy mindezt miattam teszi! Ez nem igaz! Miért hazudik? Mindig is…

Reszketett a dühtől.

– Vernon! Vernon, már mindenhol kerestelek, el sem tudtam képzelni, hova tűnhettél. Mi van veled, Vernon?

Végre kiönthette a lelkét valakinek. Joe bizonyára megérti őt. A kislány azonban nagyra nyílt szemekkel nézett rá.

– De hát miért ne mehetne el Myra néni Birminghambe, ha egyszer erre vágyik? Miért ne? Azt hiszem, Vernon, nagyon önző vagy. Elvárnád tőle, hogy itt maradjon, még ha nem is szereti ezt a helyet, csak azért, hogy te a vakációkban ide jöhess haza.

– De Joe, Abbots Puissants…

– Igen, neked, Vernon, de mit adott Abbots Puissants édesanyádnak? A szíve mélyén éppen úgy érez iránta, mint te Sydney bácsi birminghami háza iránt. Miért kellene áldozatot hoznia, ha nincs kedve hozzá? Talán ha az apád boldogabbá tette volna őt ebben a házban, akkor ő is ragaszkodna hozzá. De nem ez a helyzet, hiszen tudod, és én is tudom, egyszer elmesélte nekem az anyám. Nem mondhatnám, hogy nagyon oda vagyok Myra néniért, persze tudom, hogy nagyon jó hozzám, meg minden, mégse állítom, hogy különösebben szeretném, de én tudok igazságos lenni. Végső soron az ő pénzéről van szó. Ezt nem lehet számításon kívül hagyni.

A két gyerek ellenségesen meredt egymásra. Mind a kettőnek megvoltak a maga szempontjai, és ezek a szempontok egy vonalnyira sem közeledtek egymáshoz. Forrt bennük az indulat.

– Azt hiszem, a nők mindig csak rosszul járnak. Én Myra néni pártján vagyok.

– Bánom is én!

Joe elment, Vernon pedig ott maradt az ősi falak tövében. Életében először került szembe nagyon komoly kérdésekkel. Mintha minden bizonytalanná vált volna körülötte. Mi lesz vele, istenem, mi lesz vele?

Majd, amikor huszonegy éves lesz.

Igen, de ezt nem lehet biztosan tudni. Hova lett a biztonság? Amikor kicsi volt, annyian vigyáztak rá: Dadus, az Isten, Mr. Green. Mennyire szilárdnak és véglegesnek tűntek. Hova lettek?

Legalább az Isten megmaradt – talán. De ő sem volt már a régi, jól ismert Isten.

Mi történik addig, amíg huszonegy éves nem lesz? Mi fog történni vele?

Rettenetesen egyedül érezte magát. Apa és Nina néni meghaltak. Nem maradt más, csak Anya meg Sydney bácsi, de ők nem... ő nem hozzájuk tartozik…

Vernon gondolatai és érzései teljesen összezavarodtak. Joe! Hát persze, ott van neki Joe! De Joe is olyan furcsán látja néha a dolgokat.

Összekulcsolta az ujjait. Nem baj. Minden rendben lesz.

Majd, ha huszonegy éves lesz…

II. KÖNYV

NELL

ELSŐ FEJEZET

1

A szoba tele volt cigarettafüsttel, amely ide-oda lengett, kavargott, majd szétterült, míg csak finom, kék pára nem borult mindenre és mindenkire. Három ember hangja hallatszott a homályban, három emberé, akik láthatóan azzal voltak elfoglalva, hogyan javíthatnák meg az emberi nemet és annak művészetét. Főleg a művészetét.

Mrs. Levinne londoni házának egyik szobájában voltak. Sebastian a díszes kandalló párkányának támaszkodott, tagoltan, oktató stílusban beszélt, s szavait sárgás bőrű, cigarettát szorongató kezének élénk gesztikulálásával kísérte. Egy kicsit még mindig pöszén beszélt, de már nem annyira, mint gyermekkorában, mongolos szabású arca és meghökkentő méretű fülei azonban nem sokat változtak tizenegy éves kora óta. Huszonkét évesen ugyanaz a Sebastian Levinne volt, mint hajdanában: magabiztos, érzékeny, szépségért rajongó, és a maga érzelemmentes, de hibátlanul ítélő módján viszonyult a különböző értékekhez.

Előtte két hatalmas bőr karosszékben Vernon és Joe ücsörgött. Nagyon hasonlítottak egymásra, mindkettőjüket fehér és fekete színekből rakták össze, felnőttkorukra azonban meglehetősen különböző jellemekké értek. Joe agresszív személyiség lett, energiadús, lázadó, rámenős. Vernon elképesztően magasra nyúlt, és a lustaságig nyugodt volt. Most egy másik szék támláján nyugtatta hosszú lábait, igyekezett minél tökéletesebb füstkarikákat fújni, és közben elgondolkozva mosolygott, csak úgy magának. Ritkán szólt bele a vitába, akkor is röviden, egy-egy álmos szó erejéig.

– Nem volna kifizetődő – szögezte le Sebastian. Majdnem biztos volt benne, hogy ettől Joe megint csak a plafonon lesz, és így is történt.

– Kit érdekel az, hogy kifizetődő-e vagy sem? Micsoda rohadt felfogás! Mindent csakis abból a szempontból mérlegelni, hogy mennyit hoz a konyhára. Utálom!

– Igen, mert gyógyíthatatlanul romantikus vagy – mondta Sebastian tökéletes nyugalommal. – Neked csak akkor jó a költő, ha éhezik, a művészek, ha nem ismerik el a tehetségüket, a szobrászok, ha a haláluk után tapsolnak nekik.

– Hát, tetszik vagy nem tetszik, de mindig ez a helyzet.

– Nem, nem mindig, ámbár elismerem, hogy gyakran. De nekem meggyőződésem, hogy nem kellene ilyen gyakran előfordulnia. Az emberek mindig féltek az új dolgoktól, de hozzá lehet őket szoktatni. Csak éppen tudni kell, hogy mi az, amit még hajlandóak lenyelni.

– Ez kompromisszum – dörmögte Vernon.

– Dehogy, csak józan gondolkodás. Miért veszítsek egy csomó pénzt csak azért, hogy fitogtassam a művészi ízlésemet?

– Jaj, Sebastian! Most olyan… olyan…

– Zsidó vagyok – fejezte be Sebastian Joe mondatát higgadtan. – Ezt akartad mondani, ugye? Nos, nekünk, zsidóknak van ízlésünk. Tudjuk, hogy mi értékes és mi nem az, és ebben nem befolyásol bennünket a divat. És mindig kiderül, hogy jól ítéltünk. A világ ennek csak az anyagi vonatkozását veszi észre, pedig mögötte ott van az a másik is. A biztos ízlés.

Vernon morgott valamit, de Sebastian zavartalanul folytatta:

– Azt hiszem, túl egyoldalúan látjátok a dolgot. Figyeljetek: vannak olyanok, akik új dolgokat szeretnének, vagy másképpen akarnák a régi dolgokat, és nem jutnak szóhoz, mert az emberek félnek attól, amit nem ismernek, vagy nem úgy ismernek, ahogyan bemutatják nekik. Aztán ott vannak azok, akik nagyon is jól ismerik a közönség ízlését, és ennek megfelelő dolgokkal állnak elő, mert ez a biztonságos és a jövedelmező. Én azonban azt mondom, hogy van egy harmadik út is: meg kell találni azokat a dolgokat, amelyek újak is meg szépek is, és esélyt kell adni nekik a sikerre. És éppen ez az, amit én akarok. Megvásároltam egy kiállítótermet a Bond Streeten, éppen tegnap írtam alá az adásvételi szerződést, színházakat fogok vásárolni, később pedig elindítok egy hetilapot is, amely teljesen más lesz, mint az eddigiek. És mindennek a tetejébe úgy fogom irányítani a dolgokat, hogy jövedelmezőek legyenek. Nagyon sok minden van, amit csodálok, és amit rajtam kívül csak néhány igen művelt ember képes csodálni, de én nem őérettük szállok síkra. Mindent úgy akarok csinálni, hogy az széles körben ismert és sikeres legyen. Az isten áldjon meg, Joe, hát hogy nem érzed át, hogy a fele gyönyörűséget az adja, hogy amit az ember csinál, az kifizetődő? A siker igazolja, hogy jól dolgoztál.

Joe azonban csak a fejét rázta. Nem lehetett meggyőzni.

– Komolyan gondolod, hogy megszerzed mindazt, amiről beszéltél? – kérdezte Vernon.

Az unokatestvérek némi irigységgel bámulták Sebastiant. Micsoda fura, gyönyörűséges helyzetben van! Az apja néhány évvel korábban meghalt, és ő, huszonkét éves korában annyi millió fölött rendelkezett – tetszése szerint –, hogy az embernek a lélegzete is elakadt még a gondolatára is.

Az Abbots Puissantsban kezdődő barátságuk az évek során mindjobban elmélyült. Ő meg Vernon barátok maradtak Etonban is és most Cambridge-ben is, a vakációkban pedig arra törekedtek, hogy minél több időt tölthessenek hármasban.

– No, és mi lesz a szobrászattal? – kérdezte Joe váratlanul. – Szerepel a terveidben?

– Természetesen. Még mindig bele akarsz vágni?

– De mennyire! Tulajdonképpen semmi más nem érdekel jelenleg.

Vernon gunyorosan felnevetett:

– Jelenleg! És egy év múlva? Lehet, hogy majd költő akarsz lenni, és…

– Időbe telik, amíg az ember megtalálja az igazi hivatását – mondta Joe méltóságteljesen. – Ez alkalommal azonban tényleg komolyan gondolom.

– Mindig komolyan gondolod. No, de hála istennek, a hegedülést abbahagytad.

– Meg tudnád mondani, hogy miért utálod annyira a zenét?

– Nem én. De mindig is utáltam.

Joe ismét odafordult Sebastianhoz. Fojtott hangon kérdezte:

– Mi a véleményed Paul La Marre munkáiról? A múlt vasárnap az ő műtermében jártunk Vernonnal.

– Nem valami falrengetőek.

Joe-nak kigyúlt az arca.

– Csak azért gondolod így, mert képtelen vagy megérteni őt. Szerintem csodálatosak.

– Vérszegények – kötötte az ebet a karóhoz Sebastian.

– Azt hiszem, Sebastian, időnként valóban kiállhatatlan tudsz lenni. La Marre-nak van bátorsága ahhoz, hogy szakítson a múlttal.

– Nem erről van szó. Én azt se bánom, ha valaki úgy akar szakítani a múlttal, hogy fog egy darab Stilton sajtot, lefarag belőle egy kicsit, és ami maradt, azt kinevezi fürdőző nimfának. Csak tudjon meggyőzni, csak tudjon hatni rám. De ha ez nem sikerül neki, akkor nem művész. Attól még senki sem lesz zseni, hogy másképpen csinál valamit, mint az emberek úgy általában. Tíz esetből kilencszer biztosan valami olcsó sarlatánság lesz belőle.

Kinyílt az ajtó, és belépett Mrs. Levinne:

– Vár a tea, édeszeim – ragyogtatta rájuk kedves mosolyát.

Hatalmas keblein többsoros fekete gagátgyöngy lánc csörgött, szépen tornyozott frizuráján tollas kalap díszelgett. Úgy állt ott, mint a megtestesült anyagi jólét. Szemei imádattal csüggtek az ő Sebastianján.

A fiatalok felkerekedtek, és elindultak Mrs. Levinne után.

– Joe – szólalt meg halkan Sebastian –, ugye nem haragszol rám?

Egy perccel előbb még maga volt a határozottság, a megingathatatlan, törvényt szabó szellem. A hang azonban, amelyen most megszólalt, elárulta: fiatal volt, sebezhető, érzékeny.

– Ugyan miért haragudnék? – kérdezett vissza Joe hidegen, és úgy indult el az ajtó felé, hogy rá se nézett Sebastianra.

A fiatalember sóváran bámult utána. Mágnesként vonzotta a lány fekete, korán érő szépsége. Joe-nak hófehér arcbőre volt, amelytől élesen elütött sűrű, szénfekete szempillája. Öntudatlan kecsességgel mozgott, mozgásában élet volt és szenvedély. Hármójuk közül ő volt a legfiatalabb, éppen csak hogy elmúlt húszéves, mégis, mintha jóval idősebb lett volna Vernonnál és Sebastiannál, akiket kisfiúknak tartott. Márpedig őt a kisfiúk egy cseppet sem vonzották, Sebastian kutyahűsége meg kifejezetten bosszantotta. Tapasztalt férfira vágyott, olyanra, aki érdekes dolgokról beszél, nem baj, ha csak a felét lehet megérteni annak, amit mond. Joe egy pillanatra lehunyta a szemét, és Paul La Marre-ra gondolt.

2

Mrs. Levinne szalonjában érdekes módon keveredett a cifraság és a csaknem puritán jó ízlés. A cifraság az anyára volt jellemző, aki szerette a bársonyfüggönyöket, a hatalmas párnákat, a márványt és az aranyozást, a jó ízlés Sebastianra vallott. Ő volt az, aki leszedette a falakról a giccseket, és két, maga választotta képet akasztatott a helyükre. Az édesanyja csúnyának tartotta őket, de vigaszt talált abban a hatalmas összegben, amelybe kerültek. A régi, spanyol, bőr kályhaellenző és a csodaszép, berakásos váza Sebastian ajándéka volt.

Mrs. Levinne helyet foglalt egy szokatlanul nagyméretű ezüsttálca mögött, két kézzel emelte föl a teáskancsót, és miközben töltött, kedvesen, kissé pöszén ejtve a szavakat társalgott:

– No és hogy van a kedvesz édeszanyja, Vernon? Mosztanában szinte soha nem jön be a városzba. Mondja meg neki, hogy azt üzenem neki, vigyázzon, mert egészen bepókhálósodik ott vidéken.

Nevetett, a kövér emberek joviális, göcögő nevetésével.

– Soha nem bántam meg, hogy megvettük ezt a városzi házat. Igaz, hogy a vidékit éppen így szeretem. Deerfields nagyon jó hely, de hiába, az embernek szüksége van a változatosságra. Aztán meg, hamaroszan Sebastian is hazajön, örökre hazajön, és annyira tele van tervekkel! Persze, egészen olyan, mint az apja volt. Az is belement mindenféle üzletbe, hiába óvták a jóakarói, és mindig neki lett igaza, kétszer, háromszor annyit nyert, mint amennyit belefektetett. Okosz fiú volt az én szegény Yakobom.

– Bárcsak elhallgatna már – gondolta Sebastian. – Éppen ez az, amit Joe annyira nem szeret hallani. És Joe újabban folyton ellenkezik velem.

Mrs. Levinne azonban zavartalanul csacsogott:

– Szerda esztére lefoglaltam egy páholyt a színházban. Mi a véleményük róla, kedveszkéim? Eljönnek velem?

– Végtelenül sajnálom, Mrs. Levinne – mentegetőzött Vernon. – Örömmel elmennénk, de sajnos holnap elutazunk Birminghambe.

– Oh, szóval hazamennek?

– Igen.

Miért nem mondta ő is azt, hogy „hazamennek”? Miért tűnik neki még most is olyan hihetetlennek az, hogy „haza”, az Birminghamben van? Azért, mert számára csak egy otthon létezett: Abbots Puissants. Otthon! Micsoda furcsa szó. Milyen sok értelme lehet. Hirtelen eszébe jutott az a bugyuta ének, amit a Joe egyik udvarlója kornyikált (micsoda átkozott dolog a zene!), miközben a gallérját gyűrögette, és olvadozva bámulta a lányt: „Otthon, szeretet, ott van, ahol a szív, és a szív, ahol…”

Ha így volna, az ő otthonának Birminghamben kellene lennie, hiszen ott lakik az édesanyja. Furcsa, kényelmetlen érzés fogta el, mint mindig, valahányszor csak eszébe jutott az anyja. Természetesen nagyon szerette őt, ámbár soha, semmit nem beszélt meg vele, no de az anyák amúgy is reménytelenül nem értik meg az embert. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ne szeretnék egymást. Igenis, nagyon szereti őt, és az anyja is gyakran hangoztatta, hogy rajta kívül nincs senkije.

Vernon agyában váratlanul-kéretlenül megszólalt a kisördög, és azt suttogta:

– Mi a fenét beszélsz? Hiszen ott vannak neki a cselédei, akiket szekálhat meg a barátnői, akikkel pletykálni szokott, és körülveszik a rokonai. Ők sokkal jobban hiányoznának neki, mint te. Szeret téged, persze hogy szeret, de mindig megkönnyebbül, amikor végre visszamész Cambridge-be, ámbár az efölötti öröme meg se közelíti a tiédet.

– Vernon! – kiáltotta Joe éles, ingerült hangon. – Hol jár az eszed? Mrs. Levinne azt kérdezi, mi van Abbots Puissantsszal, még mindig ki van-e adva.

Milyen jó, hogy amikor az emberek megkérdezik egymástól, hogy „Hol jár az eszed?”, tulajdonképpen nem is kíváncsiak a válaszra! Így aztán nyugodtan mondhatja, hogy „Á, sehol”, éppen úgy, mint gyermekkorában, amikor megkérdezték, hogy min gondolkodik, és ő következetesen azt válaszolta, hogy semmin.

Részletesen válaszolt Mrs. Levinne kérdéseire, és megígérte, hogy átadja az üdvözletét az édesanyjának. Sebastian elkísérte őket az ajtóig, ott elbúcsúztak, és kiléptek az utcára.

Joe beleszippantott a levegőbe, és lelkesen felkiáltott:

– Oh, hogy szeretem Londont! Vernon, elhatároztam, hogy feljövök Londonba, és tanulni fogok. Most, ha hazamegyünk, kiszedem Myra néniből a beleegyezését. És eszem ágában sincs Ethel néninél lakni. Egyedül akarok lenni.

– Ezt nem teheted meg, Joe. Ez nem való egy lánynak.

– De igenis való. Na jó, akkor nem egyedül. Akkor keresek egy másik lányt, vagy akár többen is lakhatunk együtt. De Ethel nénihez nem megyek. Hogyne, hogy folyton azzal nyaggasson, hogy hova megyek, kivel megyek. Különben is haragszik rám, amióta beálltam a szuffragettek közé.

Ethel nénit csak udvariasságból sorolták a rokonsághoz, egyébként Carrie néni nővére volt, és jelen pillanatban is ő látta vendégül Vernont meg Joe-t.

– Jaj, erről jut eszembe: segítened kell nekem, Vernon!

– Nocsak!

– Mrs. Cartwright meghívott holnap arra a Titanic-koncertre. Ez igazán kedves tőle, de…

– De?

– De nem akarok elmenni.

– Hát akkor mentsd ki magad valami ürüggyel.

– A dolog nem ilyen egyszerű. Tudod, Ethel néninek azt kell hinnie, hogy én a koncerten vagyok. Nem akarom, hogy kiszagolja, hogy hova akarok menni.

Vernon elfüttyentette magát.

– Szóval erről van szó! Miben sántikálsz, Joe? Ez alkalommal kiről van szó?

– La Marre-ról, ha már mindenáron tudni akarod.

– Arról a nagyképű, felvágós alakról?

– Nem felvágós! Egyszerűen csodálatos. Fogalmad sincs, hogy mennyire csodálatos!

Vernon elvigyorodott:

– Tényleg fogalmam sincs. Nem szeretem a franciákat.

– Rémes vagy, Vernon, igazi szigetlakó. De engem egy cseppet sem érdekel, hogy neked mi a véleményed róla. Egyszóval leautóznánk egy barátjának a vidéki házába, hogy megnézzem a remekművét. Borzasztóan szeretnék elmenni, és te is tudod, hogy Ethel néni soha nem engedne el.

– Nem is volna szabad egy ilyen alakkal rohangásznod az országúton.

– Ne légy szamár, Vernon. Tudod, hogy én aztán vigyázok magamra.

– Nocsak – dünnyögte Vernon.

– Én nem tartozom azok közé az együgyű kislányok közé, akik nem tudják, milyen a világ.

– Még mindig nem látom, hol jövök én be a színpadra – jegyezte meg Vernon.

Joe aggodalmasan nézett az unokabátyjára.

– Azt szeretném, ha te mennél el a koncertre.

– Nem, azt nem! Tudod, hogy mennyire utálom a zenét.

– Vernon, muszáj. Nem látok semmi más megoldást. Ha azt mondom Mrs. Cartwrightnak, hogy ezért vagy azért nem tudok elmenni, akkor azonnal telefonál Ethel néninek, és meghívja valamelyik lányát helyettem, és akkor minden kiderül. De ha nem szólunk semmit, csak egyszerűen helyettem te jelensz meg – az Albert Hall előtt kell találkoznom vele –, és mondasz valamit, mindegy, hogy mit, akkor nem lesz semmi baj. Tudod, hogy odavan éretted, sokkal inkább, mint értem.

– De én gyűlölöm a zenét!

– Tudom, tudom, de egyetlen alkalommal kibírod. Csak másfél óráig tart az egész.

– A fene egye meg, Joe, értsd meg, hogy nem akarom, és kész!

Vernonnak még a keze is reszketett idegességében. Joe elképedve bámult rá.

– Micsoda fura alak vagy! Soha életemben nem találkoztam senkivel, aki így viszonyult volna a zenéhez. Az emberek legfeljebb nem értik, vagy nem érdekli őket, de hogy valaki ennyire utálja! No, mindegy. Azért mégis meg kell tenned. Ne felejtsd el, hogy én is mindig, mindent megtettem éretted.

– Jól van na, elmegyek – engedett Vernon egy kicsit váratlanul.

Nem kellett volna. De muszáj volt. Ők ketten tényleg mindig összetartottak. És végső soron csak másfél óráról van szó. Miért kellene úgy éreznie, hogy elhamarkodott döntést hozott? Vernonnak nagyon nehéz lett a szíve. Nem akar elmenni! Oh, nem akar elmenni!

Mintha csak fogorvoshoz készülne. Jobb, ha nem is gondol rá. Kényszerítette magát arra, hogy valami másra gondoljon, és váratlanul kuncogni kezdett. Joe éles pillantást vetett rá.

– Most meg mit nevetsz?

– Eszembe jutott, hogy mit mondtál, amikor kislány voltál. Hogy te majd távol tartod magad a férfiaktól. Most meg folyton ott lebzselnek körülötted, te pedig havonta másba vagy szerelmes.

– Szamár vagy, Vernon. A kislányok mindenfélét összebeszélnek. De La Marre is azt mondja, hogy aki temperamentumos, az általában így éli az életet. Persze az igazi, nagy szenvedély az valami egészen más dolog.

– Azt úgy hívják, hogy La Marre, igaz? Legalábbis jelenleg.

Joe nem válaszolt azonnal, és amikor megszólalt, halk volt a hangja:

– Én nem olyan vagyok, mint az anyám volt. Az anyám... az anyám olyan engedékeny volt, ha férfiakról volt szó. Mindig engedett, és a világon mindenre kész volt azért az emberért, akit szeretett. De én más vagyok.

– Igen, más. Én is azt hiszem, hogy te más vagy. De ez csak annyit jelent, hogy te másképpen rontod majd el az életedet, nem úgy, mint ő.

– Hogyan?

– Azt nem tudom. Talán férjhez mész majd valakihez, akit mindenki utál, de te éppen ezért elhiteted magaddal, hogy ő a te nagy szerelmed, aztán egész életedben verekedhetsz vele. Esetleg még össze se házasodtok, csak úgy elmész vele, mert az a véleményed, hogy a szabad szerelem az igazi.

– Aminthogy úgy is van.

– Nem vitatkozom veled, ámbár én elég antiszociális magatartásnak tartom. Nem változtál semmit, Joe. Ha bárki bármit megtilt neked, te azonnal úgy érzed, hogy éppen azt feltétlenül meg kell tenned. Még akkor is így érzed, ha különben eszedbe se jutott volna megtenni. Lehet, hogy nem jól magyarázom azt, amit gondolok, de te tudod, hogy mit akarok mondani.

– Igazából arról van szó, Vernon, hogy tenni akarok valamit. Nagy szobrász akarok lenni...

– Azért, mert most belepistultál abba a La Marre-ba!

– Nem, nem azért. Jaj, Vernon, miért olyan nehéz veled? Én mindig arra vágytam, hogy tegyek valamit! Mindig, mindig! Emlékezz vissza, ezt mondtam Abbots Puissantsban is.

– Különös – mondta Vernon elgondolkodva. – Sebastian is nagyjából ugyanúgy gondolkodott akkor, mint most. Lehetséges-e, hogy nem is változunk olyan sokat, mint gondolnánk?

– No igen. Te meg arra vágytál, hogy elvegyél egy csodaszép lányt, és mindörökre ott maradj Abbots Puissantsban – mondta Joe egy kicsit lenézően. – De azt hiszem, ma már nem ebben látod az életed értelmét.

– Na, van ennél rosszabb is! – mérgelődött Vernon.

– Lusta vagy! Ez az! Rettenetesen lusta vagy!

Joe leplezetlen türelmetlenséggel méregette Vernont. Ők ketten annyira hasonlítottak egymásra – és olyan különbözőek voltak.

– Abbots Puissants – gondolta Vernon. – Egy év múlva huszonegy éves leszek.

Az Üdvhadsereg utcai gyűlést rendezett, és nekik éppen arra vitt el az útjuk. Joe megállt. A felfordított láda tetején egy sovány, sápadt emberke szónokolt magas, vékony hangon:

– Miért nem fogadjátok el a megváltást? Miért? Jézusnak szüksége van rátok! Éppen rátok!

Minden alkalommal erősen megnyomta a rátok szót.

– Igen, testvéreim, és mondok valamit: Nektek is szükségetek van Jézusra! Lehet, hogy nem ismeritek be, lehet, hogy hátat fordíttok neki, mert féltek, igen féltek, éppen mert olyan nagy szükségetek volna rá. Rettenetesen nagy szükségetek volna rá, és nem is tudtok róla!

A szónok vékony karjaival hadonászott, fehér arcára kiült az elragadtatás:

– De majd megtudjátok! Majd megtudjátok! Vannak dolgok, amelyek elől nem lehet elszaladni!

A hangja most fenyegetővé vált:

– Én mondom nektek, hogy már ezen az éjszakán elkérhetik tőletek a lelketek...

Vernon borzongva fordult el. A tömegben hisztérikusan felsírt egy asszony.

– Undorító! – emelte magasra az orrát Joe. – Undorító és hisztérikus. A magam részéről egyszerűen nem tudom megérteni, hogy ésszel bíró lények hogyan lehetnek mások, mint ateisták.

Vernon elmosolyodott, de nem szólt semmit. Ugyan miért is emlékeztette volna Joe-t arra, hogy alig egy éve még minden reggel ott volt a hajnali misén, ragaszkodott ahhoz, hogy pénteken mindössze egy főtt tojást egyen, és valósággal lenyűgözték a rendkívül jóképű Cuthbert atyának, a St. Bartholomew-templom plébánosának a prédikációi, amelyek unalmasak voltak ugyan, de a legszigorúbb dogmatikus szellemben fogantak. A templomról és lelkészéről azt tartották, hogy maga a pápa sem lehetne hűbb az igaz valláshoz.

– Vajon hogy érzi magát a „megváltott” – tűnődött hangosan Vernon.

3

Másnap este fél hétkor Joe éppen hazaérkezett titkos találkájáról, és a hallban összefutott Ethel nénivel.

– Hol van Vernon? – kérdezte, még mielőtt a néni megérdeklődhette volna, hogy tetszette neki a koncert.

– Egy fél órával ezelőtt érkezett haza, és az az érzésem, hogy valami nincs rendben vele, de persze azt mondta, hogy semmi baja.

– Oh! – Joe-t elfogta a nyugtalanság. – Hol van most? A szobájában? Felmegyek, és megnézem, mit csinál.

– Azt nagyon jól teszed, drágám. Igazán mondom, nem nézett ki valami fényesen, amikor hazajött.

Joe felrohant a lépcsőkön, éppen csak rákoppantott az ajtóra, és már be is rontott.

Vernon ott ült az ágya szélén, és a lánynak elég volt egy pillantást vetnie rá, hogy elrémüljön. Soha nem látta még ilyen állapotban az unokabátyját.

– Vernon! Mi bajod?

A fiatalember nem válaszolt. Úgy bámult a semmibe, mintha valami rettenetes megrázkódtatás érte volna. Mintha lélekben olyan messze kóborolna, ahova már nem érnek el a szavak.

– Vernon! – Joe megragadta, és alaposan megrázta a fiút. – Mi a csoda van veled?

Ez alkalommal Vernon végre válaszolt:

– Semmi – susogta alig hallhatóan.

– De igen! De igen! Látom rajtad, hogy valami történt veled. Úgy nézel ki, mintha, mintha…

Joe nem talált megfelelő szavakat arra, hogy elmondja, milyennek találja Vernont.

– Nem történt semmi… – mondta Vernon tompa hangon.

Joe leroskadt mellé az ágyra, és megfogta a kezét.

– Mondd el!

A felszólítás gyengéd volt, de határozott.

Vernon mélyet sóhajtott és mintha a hideg is rázta volna.

– Joe, emlékszel arra az emberre, aki tegnap prédikált?

– Prédikált? Kicsoda?

– Az a pasas az Üdvhadsereg gyűlésén. Emlékszel arra, amit mondott? Arra a szép mondatra a Bibliából? Hogy „ma lehet az az éjszaka, amelyen elkérik a lelkedet”. És később én azt mondtam, hogy vajon hogyan érezheti magát a megváltott ember. Ezt én akkor csak úgy mondtam, nem is gondoltam komolyan, de most tudom.

Joe elkerekedett szemmel nézett az unokatestvérére. Vernon. Nem, nem, ez lehetetlen.

– Azt akarod mondani, hogy… hogy – a lány nem találta a szavakat –, azt akarod mondani, hogy vallásos lettél... csak úgy, egyik pillanatról a másikra… ahogy néha megtörténik egyesekkel...?

Joe nevetségesnek érezte a tulajdon szavait, és hatalmasan megkönnyebbült, amikor Vernon felnevetett:

– Vallásos? Istenem, dehogyis! Ámbár lehet, hogy ez a vallásosságnak egy formája. Lehet… De én nem ezt akartam mondani, hanem azt, hogy…

Vernon elhallgatott, láthatóan küszködött önmagával, majd olyan lágyan ejtette ki a szót, mintha attól félne, hogy elszökik tőle:

– A zene…

– A zene... – Joe még mindig értetlenül bámulta Vernont.

– Igen, a zene. Joe, emlékszel, Frances nővérre?

– Frances nővérre? Nem, nem emlékszem. Ki volt?

– Persze nem is emlékezhetsz, hiszen te még akkor nem laktál velünk. Ő ápolt akkor, amikor eltörtem a lábam. Egyszer mondott valamit, amit soha nem felejtettem el. Azt mondta, hogy ne fussak el a dolgok elől, mielőtt jól szemügyre nem vettem őket. És ma éppen ez történt velem. Ma nem szaladhattam el, ma szembe kellett néznem vele, és kiderült, hogy… Joe, kiderült, hogy a zene a legcsodálatosabb dolog a világon.

– De hiszen mindig azt mondtad, hogy…

– Igen, tudom. Ezért is volt rám ilyen megdöbbentő hatással. Nem is azt akarom mondani, hogy most csodálatosabbnak tartom a zenét, mint korábban, de most már tudom, hogy lehetne csodálatos is, ha úgy volna megcsinálva. Részleteiben nézve csúnya... mintha közelről néznél egy szürke pacnit egy festményen, de ha a megfelelő távolságból nézed, belesimul a képbe, és kiderül, hogy gyönyörű árnyéka valaminek. Az egészet kell látni ahhoz, hogy szép legyen. Most is azt hiszem, hogy egy hegedű vagy egy zongora önmagában rémes dolog, ámbár kellenek… azt hiszem… de a zene, oh, Joe, a zene, az csodálatos is lehet… most már biztosan tudom, hogy lehet…

Joe zavartan hallgatott, de legalább megértette, mit akart mondani Vernon az elején, amíg csak dadogni bírt. Az arcán az a különös elragadtatás tükröződött, amit az emberek a vallási rajongással szoktak kapcsolatba hozni.

Egy kicsit mégis ijesztő volt. Vernon arca általában olyan kevéssé árulkodott arról, ami a lelkében volt. Most viszont túlságosan is kiültek rá az érzelmek. Szebb lett tőle az arca, vagy csúnyább, ezt Joe nem bírta eldönteni.

Vernon pedig csak mondta, mondta, talán már nem is Joe-nak, csak úgy magának:

– Kilenc zenekar játszott együtt. A hang csodálatos tud lenni, ha eleget kapsz belőle... nem a hangerőre gondolok, persze, sőt még szebb, amikor halkan szól, hanem arra, hogy megfelelő mennyiségű hangra van szükség. Fogalmam sincs, hogy mit adtak elő… nem is fontos... de megmutatta nekem, hogy... megmutatta, hogy…

A fiú szemei tűzben égtek, ahogy Joe felé fordult:

– Nem tudok semmit. Olyan sokat kell tanulnom. Nem, nem akarok hangszeren játszani. Azt soha. De ismerni akarom őket. Az összest. Mindegyikről tudni akarom, hogy mire való, hogy milyen lehetőségek rejlenek benne, hogy hol vannak a határai. És ismerni akarom a hangjegyeket is. Biztosan vannak olyanok, amelyeket nem használnak. Pedig használni kellene őket. Tudod, milyen most a zene, Joe? Mint azok a kis tömzsi normann oszlopok a Gloucester katedrális altemplomában. A fejlődés kezdetén tart.

Vernon elhallgatott, álmodozva nézett maga elé.

– Hát nekem az a véleményem, hogy megbolondultál.

Joe szándékosan közömbös hangot ütött meg, de tulajdonképpen nagyon meg volt hatva. Micsoda változás! Pedig ő mindig azt hitte, hogy az unokabátyja amolyan lassú víz, kevés benne a kezdeményezőkedv, tele van előítéletekkel, nincs képzelőereje…

– Tanulnom kell! Minél hamarabb, minél többet! Jaj, rettenetes, rettenetes, hogy már húsz évet elvesztegettem!

– Szamárság! Csak nem akartál volna már a bölcsőben zenét tanulni?

Vernon elmosolyodott. Lassan kezdett magához térni.

– Szóval azt hiszed, hogy megbolondultam? Elismerem, hogy volna rá okod, hogy így gondold. De erről szó sincs. És olyan csodálatos megkönnyebbülést érzek, Joe. Mintha évekig hazudnom kellett volna, eltitkolnom valamit, és most egyszerre megszabadulnék ettől a lelki tehertől. Mindig féltem a zenétől. Rettenetesen féltem. De most…

Vernon felegyenesedett, és nagyot nyújtózott:

– Dolgozni fogok, mint egy néger rabszolga. Minden hangszernek kitanulom a csínját-bínját. És ha már erről van szó: meg vagyok győződve, hogy sokkal több hangszer van a világon annál, amit mi ismerünk. Vannak olyan, olyan jajgató hangot adók… egyszer mintha hallottam volna a hangjukat. Azokból kellene vagy tíz, tizenöt. És vagy ötven hárfa…

Vernon tovább tervezte a zenekarát, és Joe most már komolyan hülyeségnek tartotta az egészet, ámbár az nyilvánvaló volt a számára, hogy az unokabátyja lelkében nagyon is határozott kép kezd kibontakozni arról, hogy mit akar. Alig merte félbeszakítani:

– Tíz perc múlva tálalják a vacsorát – mondta csaknem félénken.

– Tényleg? A fene egye meg. Jobban szeretnék itt maradni, és gondolkodni és hallgatni a hangokat. Mondd meg Ethel néninek, hogy rémesen fáj a fejem, hogy nagyon beteg vagyok, hogy... Különben azt hiszem, tényleg belebetegszem ebbe a dologba.

Joe-t ezek az utolsó szavak jobban megrázták, mint bármi, abból, amit Vernon mondott. Tudta, hogy a fiú mit érez. Ha valami nagyon erős hatással van ránk, akár jó, akár rossz dologról legyen szó, az ember mindig szeretne beteg lenni. Ő maga is gyakran érezte így magát. Habozva állt az ajtóban, és Vernont nézte, aki már visszasüllyedt a maga álomvilágába. Milyen más volt, mint eddig, mintha, mintha… a lány igyekezett rátalálni a megfelelő szóra. Igen, mintha egyszerre csak életre kelt volna. Joe megborzongott.

MÁSODIK FEJEZET

1

Myra házát Carie Lodge-nak nevezték, és körülbelül nyolc-mérföldnyire volt Birminghamtől. Valahányszor csak hazalátogatott, Vernon azt tapasztalta, hogy minél közelebb ért a házhoz, annál rosszkedvűbb lett. Szívből utálta azt a nagy, kényelmes házat, a tűzpiros szőnyegeket, a hatalmas hallt, a gondosan összeválogatott, vadászjeleneteket ábrázoló képeket az ebédlő falán és a csecsebecsékkel telezsúfolt szalont. De mégis: csakugyan ezekkel a tárgyakkal nem tudott megbékélni, vagy azzal a helyzettel, amely mögöttük rejtőzött?

Gyakran feltette magának ezt a kérdést, és most, talán életében először megpróbált őszintén válaszolni rájuk. Vajon nem az az igazság, hogy az anyjára is azért haragudott, mert olyan nagyon és nyilvánvalóan otthon érezte magát ezek között a tárgyak között? Pedig ő azt szerette volna, ha az anyja is úgy érez, mint ő, vagyis száműzöttnek tekinti magát, mert nem lakhat Abbots Puissantsban.

De erről szó sem volt! Myra úgy érezte magát Abbots Puissantsban, mint a királynő férje az idegen országban: tudta, hogy ő ott fontos személy, ez tetszett is neki, a hely is új volt és izgalmas – mégse vált az otthonává soha.

Myra túlcsorduló szeretettel üdvözölte a fiát, mint általában, és Vernon, mint mindig, most is azt kívánta, bárcsak ne így volna. Nem tudott mihez kezdeni az anyja túlfűtött érzelmi megnyilvánulásaival. Amikor távol volt tőle, mindig elképzelte, hogyan lesz majd kedves és szeretetteljes vele, de amikor végre csakugyan találkoztak, mintha megbénult volna.

Myra Deyre alaposan megváltozott, amióta otthagyta Abbots Puissantst. Meghízott, és szép, vörös hajában egyre jobban szaporodtak az ősz szálak. Az arckifejezése is más lett, elégedettebb, de semmitmondóbb. Most már nagyon hasonlított Sydneyre, a bátyjára.

– Jól szórakoztál Londonban? Ó, de boldog vagyok. Olyan nagy öröm számomra, hogy itt van az én szép, felnőtt fiam. Mindenkinek eldicsekedtem a boldogságommal. Micsoda bolond isten teremtményei az anyák, igaz-e, kisfiam?

Vernon maga is így gondolta, de el is szégyellte magát ezért a tiszteletlenségért.

– Irtó jó, hogy láthatlak, Anya – motyogta.

– Remekül nézel ki, Myra néni – hízelgett Joe.

– Pedig tudod, drágám, az utóbbi időben nem is éreztem jól magam. És azt hiszem, Grey doktornak fogalma sincs arról, hogy igazából mi bajom van. No de van most itt egy fiatal orvos, akiről azt mondják, hogy egészen rendkívüli. Tudjátok, megvásárolta az Armstrong doktor rendelőjét. Én azt hiszem, a szívem rendetlenkedik, és Grey doktor egy nagy szamár, hogy mindig az emésztésemet hibáztatja.

Myra lelkesen magyarázott. Imádta, ha az egészségi állapotáról beszélhetett. Aztán rátért a háztartásra:

– Itt hagyott Mary, tudjátok, a házvezetőnőm. Nagyot csalódtam benne. Istenem, mi mindent tettem érte, és ez a hála!

Joe és Vernon csak fél füllel hallgatták Myra tirádáit. Úgy érezték, hogy ők magasan felette állnak ezeknek az apró-cseprő dolgoknak. Micsoda szerencse, hogy egy új, felvilágosodott nemzedékhez tartoznak, hogy egy csodás, új világ vár reájuk. Mélységesen szánták az előttük ülő, önelégült teremtést, akinek be nem állt a szája.

– Szegény, szegény Myra néni! – gondolta Joe. – Milyen rettenetesen nőies! Nem is csoda, hogy Walter bácsi olyan hamar ráunt. De ez nem a néni hibája, őt úgy nevelték, hogy a nő számára nincs más, csak az otthon. Most meg itt ül, még mindig fiatal, vagy legalábbis nem túl öreg, és semmi más dolga nincs, csak az, hogy pletykálkodjon, a cselédekkel veszekedjen, és okkal, ok nélkül nagy dolgot csináljon az egészségi állapotából. Ha csak húsz évvel később született volna, szabad lenne, független és boldog.

Joe annyira sajnálta a nagynénjét, akinek fogalma sem volt arról, hogy ő milyen szánalomra méltó, hogy képes volt gyengéd érdeklődést mutatni az iránt, amit Myra mondott, holott egy szó sem érdekelte mindabból, amit hallott.

– Vajon Anya mindig ilyen volt? – töprengett Vernon.

– Mintha Abbots Puissantsban más lett volna. Vagy csak én voltam még nagyon fiatal akkor? Ronda dolog a részemről, hogy itt ülök és kritizálom, hiszen ő mindig olyan nagyon jó volt hozzám. Persze most már nem örülök neki, hogy még mindig úgy bánik velem, mintha hatéves volnék. De azt hiszem, nem tehet róla. Én azonban sohasem nősülök meg...

– Anya, figyelj, zenét akarok tanulni!

Vernon váratlanul, és idegességében túl hangosan szólalt meg. Myra, aki nem bírt ilyen hirtelen búcsút venni Armstrongék szakácsnőjéről szóló beszámolótól, erőtlenül tiltakozott:

– De édesem, hiszen egy csöpp érzéked sincs hozzá. Sőt kifejezetten és számomra érthetetlen módon mindig is irtóztál tőle!

– Tudom – mondta Vernon szinte sértődötten. – De az ember néha megváltoztathatja a véleményét, vagy nem?

– De mennyire. És én nagyon örülök ennek a változásnak, drágám. Lánykoromban engem is tehetségesnek tartottak, és tényleg ragyogóan zongoráztam. Csak persze, aki férjhez megy, annak le kell mondania az ilyesmiről.

– Igen. Ez így van. És elég szégyen, hogy így van – heveskedett Joe. – Nekem eszem ágában sincs férjhez menni, de ha mégis megtenném, biztosan nem mondanék le a karrieremről. És erről jut eszembe, Myra néni, ha csakugyan szobrász akarok lenni, akkor feltétlenül Londonba kell költöznöm, és tanulnom kell.

– Biztos vagyok benne, hogy Mr. Bradford…

– Az ördög vigye el Mr. Bradfordot! Jaj, ne haragudjon, Myra néni, de azt hiszem, nem egészen érti, hogy mit akarok. Én tanulni akarok. Sokat. Meg akarom valósítani önmagamat. Majd egy másik lánnyal együtt bérelünk lakást.

Myra felnevetett:

– Ne butáskodj, Joe! Én mindig úgy néztem rád, mint a saját lányomra. Csak nem képzeled, hogy elengedlek magam mellől? Szükségem van rád!

Joe kiegyenesedett:

– Komolyan beszéltem, Myra néni. Az egész életem boldogsága ezen áll vagy bukik.

Ez a tragikus pátosz azonban csak még jobban megnevettette az asszonyt.

– Oh, ti lányok, ti lányok! Milyen gyakran használtok nagy szavakat. No, de ne rontsuk el ezt a szép estét vitatkozással.

– De ugye megígéri, hogy komolyan fontolóra veszi azt, amit mondtam?

– Meg kell kérdeznünk Sydney bácsit is.

– Sydney bácsinak semmi köze hozzá. Nekem nem rokonom. És ha akarom, fogom a pénzemet és…

– Az a pénz nem éppen a tied, Joe. Az apád nekem küldi, azért, mert befogadtalak. Én persze e nélkül is ugyanígy tettem volna, de az apád talán nyugodtabb, ha fizet azért, hogy te biztonságban és bőségben éljél.

– Akkor azt hiszem, írni fogok az apámnak.

Joe nagyon bátornak tűnt, de bizony elnehezedett a szíve. Az elmúlt tíz évben mindössze kétszer találkozott az apjával, és az egymás iránti érzelmeik egy csöppet sem változtak. Waite őrnagy láthatóan nem ragaszkodott a lányához, és örült, hogy évi néhány száz font ellenében megszabadult a nevelés terhétől. Igencsak kétséges volt azonban, hogy hajlandó lesz ezt az összeget akkor is folyósítani, ha Joe faképnél hagyja Myra nénit azért, hogy a maga életét élhesse.

– Ne légy már ilyen türelmetlen, Joe – dünnyögte Vernon. – Várd meg, amíg huszonegy éves leszek.

De jó, hogy az unokabátyjára mindig számíthat! Joe máris vidámabban nézett a jövőbe.

Myra most Levinnék felől kérdezősködött. Javult valamit Mrs. Levinne asztmája? Igaz, hogy mostanában szinte ki sem mozdulnak Londonból?

– Á, dehogyis – tiltakozott Vernon. – Télen persze nemigen mennek Deerfieldbe, de az egész nyarat ott töltötték. Remek dolog lesz, hogy ott fognak lakni a szomszédságunkban, amikor majd visszamegyünk Abbots Puissantsba.

Myra rámeredt a fiára, aztán bizonytalanul azt mondta:

– Oh, igen, persze…

Aztán gyorsan áttért valami más témára:

– Sydney bátyád átjön teára, és magával hozza Enidet is. Egyébként mostanában én is leszoktam a késői vacsoráról. Határozottan úgy érzem, hogy jobb nekem, ha úgy hat óra körül eszem egy jót, és azzal befejeztem a napi étkezést.

Vernon felsóhajtott. Maga sem tudta, miért viseltetik olyan erős ellenszenvvel a hagyományos étkezés iránt. Ó, az a pontos időben felszolgált tea, a rántotta meg a szilvás pite! Miért nem tud az anyja úgy étkezni, mint manapság szokás? No persze, Carrie néni meg Sydney bácsi is ragaszkodnak a kiadós délutáni teázáshoz. Az ördög vigye el Sydney bácsit! Mindenért ő a hibás!

Mindenért? Mi az a minden? Vernon nem tudott volna pontos választ adni magának. No, mindegy. Majd ha ő meg az anyja visszamennek Abbots Puissantsba, úgyis egészen másképpen fognak élni.

2

Megérkezett Sydney bácsi, és mint mindig, most is jókedve volt. Ahogy öregedett, egyre gömbölyűbb és vidámabb lett. Vele jött Enid is, a sorban a harmadik lánya. A két legnagyobb már férjnél volt, a két fiatalabb pedig még iskolába járt. A nagybácsiból dőlt a vicc és a tréfa, és Myra csodálattal nézett fel rá. Ennek a Sydnek nincs párja! És milyen jól érti a dolgát is!

Vernon ugyan ostobának és unalmasnak tartotta a nagybátyja tréfáit, de azért udvariasan nevetett rajtuk.

– No, és hol vásárolod Cambridge-ben a szivart? – érdeklődött Sydney bácsi. – Gondolom, valami szép kis boltoslánynál. No, nézzétek csak, hogy elpirult Myra nénétek! Oh, te Myra, te Myra!

– Vén bolond – gondolta Vernon.

– No és Sydney bácsi hol vásárolja a szivart? – kérdezett vissza Joe merészen.

– Haha! – bömbölte Sydney bácsi. – Hát ez remek! Okos kislány vagy, Joe. De ha elárulom neked a titkom, remélem, nem adod tovább Carrie néninek?

Enid alig szólalt meg, viszont úgyszólván szünet nélkül kuncogott.

– Igazán írhatnál néha az unokabátyádnak – szólt rá az apja. – Vernon biztosan örül, ha levelet kap. Igaz, Vernon?

– Hát persze – mondta Vernon udvariasan.

– Na, mit mondtam neked, kisasszony? Szeretné a fiú, csak hát szégyenlős szegény gyerek. Pedig Enid sokat gondol rád Vernon. No jól van, jól, nem mondok semmit, csak ne duzzogj, lányom.

A bőséges vacsora után azonban komolyabban is szóba állt Vernonnal. Kiderült, hogy a Bent cég nagyon jól megy.

– Úgy nő, fiam, mint eső után a gomba – lelkesedett Sydney bácsi. Hosszú pénzügyi fejtegetésbe kezdett, elmondta, hogy az utóbbi időben megduplázódott a profit, hogy újabb épületeket kellett felhúzni és így tovább és így tovább.

Vernon nagyon örült annak, hogy a társalgás ilyen irányt vett. Mivel a legcsekélyebb érdeklődés sem élt benne az iránt, amiről szó volt, nyugodtan gondolhatott, amire csak akart, elég volt időnként kinyögnie egy-két egytagú szót. Sydney bácsi pedig mintha soha nem akarta volna abbahagyni, csak mondta, mondta a magáét arról, hogy a Bent cégé a hatalom és a dicsőség mindörökkönörökké, ámen.

Vernonnak közben az a könyv járt az eszében, amely a különböző hangszerek leírását tartalmazta. A könyvet aznap reggel vásárolta, és már a vonaton beleolvasott. Rettenetesen sokat kellene tanulnia. Nagyon érdekelte az oboa és persze a mélyhegedű is, meg a… Majdhogynem kellemesnek találta Sydney bácsi szüntelen darálását. Mintha valahol, távol egy gordonka szólt volna. A nagybácsi végre mégiscsak felkerekedett, és néhány sületlen tréfa után, amelyek mind azzal bajlódtak, hogy szabad-e vagy sem Enidnek búcsúzóul csókot nyomni Vernon arcára, végre lányostól együtt elvonult.

Úristen, micsoda idióták! No, de nemsokára visszavonulhat a szobájába.

Amikor az ajtó becsukódott, Myra boldog-elégedetten felsóhajtott.

– Istenem, istenem, micsoda kár, hogy szegény apád nem lehetett itt ma este! Olyan jól éreztük magunkat! Ó, mennyire élvezte volna!

– Kétlem – jegyezte meg Vernon szárazon. – Nem emlékszem rá, hogy valaha is túl jóba lettek volna Sydney bácsival.

– Ugyan, te még akkor kicsi voltál. A lehető legjobb barátok voltak, és különben is, apád mindig örült, ha engem boldognak látott. Istenem, milyen jól éltünk!

Myra a szeméhez emelte a zsebkendőjét. Vernon elképedve meredt rá. Egy percig úgy érezte, hogy ez a legcsodálatosabb hűségnyilatkozat, amelyet valaha is hallott, de azután rádöbbent, hogy erről szó sincs. Az anyja valóban hiszi is azt, amit mond.

– Te soha nem szeretted igazán az apádat, Vernon – duruzsolta Myra. – Azt hiszem, ez bántotta is őt időnként. De hát annyira odavoltál értem, hogy az már-már nevetséges volt.

– De Anya, az apám rémesen viselkedett veled!

– Vernon, hogy mersz ilyet mondani?! Az apád a világ legjobb embere volt.

Haragosan nézett a fiára.

– Hősnek képzeli magát – gondolta Vemon. – Milyen csodálatos is tud lenni a nők szerelme, még holtában is védelmezik azt, akit szerettek. Istenem, mennyire utálom. Mennyire utálom.

Mormogott valami bocsánatkérésfélét, megcsókolta az anyját, és felment a szobájába.

3

Később Joe kopogtatott az ajtóján. Amikor belépett, Vernont elnyúlva találta egy karosszékben. A hangszerekről szóló könyv ott feküdt mellette a padlón.

– Jaj, Joe, micsoda borzalmas este volt!

– Éppen ennyire megviselt?

– Téged nem? Minden balul ütött ki. Sydney bácsi egy nagy szamár. No és a viccei! Minden olyan olcsó, olyan…

– Hm – mondta Joe.

Leült az ágy szélére, és rágyújtott egy cigarettára.

– Te nem így érzed? – kérdezte Vernon.

– De, bizonyos fokig egyetértek veled, azonban…

– Nyögd már ki!

– Szóval azt akarom mondani, hogy ők mindenesetre boldogok.

– Kik?

– Hát Myra néni meg Sydney bácsi meg Enid. Boldog közösséget alkotnak, és beérik egymás társaságával. A hiba nem bennük van, Vernon, hanem bennünk. Benned és bennem. Hiába töltöttük velük az életünk nagy részét, mi nem tartozunk hozzájuk. Ezért kell nekünk elmennünk innen.

Vernon elgondolkodva bólogatott.

– Igazad van, Joe. El kell mennünk innen.

Mosolygott, mert hiszen olyan világosan látta a jövőt.

Huszonegy éves lesz. Abbots Puissants... Zene…

HARMADIK FEJEZET

1

– Volna olyan szíves még egyszer felolvasni, Mr. Flemming?

– Kérem.

Az öreg ügyvéd pontosan, száraz, monoton hangon újraolvasta a szöveget. Amit mondott, az világos volt és hibátlan. Túlságosan is az. Sehol nem hagyott egy szemernyi lehetőséget sem a kétely számára.

Vernon hallgatott. Sápadt volt, keze görcsösen markolta a szék karfáját. Ez nem lehet igaz. Ez nem lehet igaz. De hát nem ugyanezt mondta-e Mr. Flemming sok évvel ezelőtt is? Csakhogy akkor még remélhetett. Remélhette, hogy lesz ő még huszonegy éves, és akkor, mintegy varázsütésre megváltozik majd minden. És ehelyett mi várt rá?

– Ne feledje, a helyzet most összehasonlíthatatlanul jobb, mint az apja halálakor volt, de azért ne áltassuk magunkat azzal, hogy kint vagyunk a vízből. A jelzálog…

Egészen biztos, hogy soha nem beszéltek neki jelzálogról. No persze, minek is tömték volna ilyesmivel egy kilencéves gyerek fejét? Hiába áltatja magát. Jelenleg semmi lehetőség sincs arra, hogy visszamenjen Abbots Puissantsba. Megvárta, amíg Mr. Flemming befejezi a mondókáját, aztán megszólalt:

– De ha az anyám…

– No persze. Ha Mrs. Deyre kész volna rá…

Az ügyvéd nem fejezte be a mondatot. Várt egy kicsit, aztán folytatta:

– De, ha megengedi, hogy a saját véleményemet hangoztassam, valahányszor abban a szerencsében volt részem, hogy beszélgethettem Mrs. Deyre-ral, mindig az volt az érzésem, hogy ő már erősen… hm… megtelepedett itt. Gondolom, ön is tudja, hogy két esztendővel ezelőtt örök áron megvásárolta Carey Lodge-ot?

Vernonnak erről nem volt tudomása, de pontosan megértette, hogy ez milyen jelentéssel bír a számára. Miért nem mondta meg neki az anyja? Nem volt bátorsága hozzá? No persze, hiszen ő mindig is magától értetődőnek tartotta, hogy egyszer majd mind a ketten visszamennek Abbots Puissantsba. Nem mintha ragaszkodott volna az anyja jelenlétéhez, hanem azért, mert… hiszen nekik az az otthonuk.

Csakhogy az anyjának nem az volt az otthona, és soha nem is érezné magát olyan jól benne, mint Carey Lodge-ban. Persze azért fordulhatna hozzá segítségért, könyöröghetne neki, hogy tegye meg, az ő kedvéért, de…

Nem! Ezerszer is nem! Az ember nem kérhet semmit azoktól, akiket igazából nem is szeret. Márpedig ő nem szereti az anyját. Talán soha nem is szerette. Ez bizony furcsa, meg szomorú is, sőt rettenetes, de akkor is így van.

Vajon nagyon lesújtaná, ha többé nem láthatná? Dehogyis. Elég volna annyit tudnia, hogy jól van, hogy boldog, hogy gondját viselik, de soha nem vágyna utána, soha nem hiányzana neki. Mert igazából nem szereti. Még a keze érintését sem szerette soha, és mindig erőt kellett vennie magán, hogy este megcsókolja. Soha nem tudott vele őszintén beszélni, soha semmit nem mondott el neki, mert az anyja amúgy sem értette volna meg. Istenem, pedig milyen szerető, jó anyja volt, és ő nem tudja szeretni. Még csak nem is kedveli. Bizonyára mindenki elítélné ezért…

– Igaza van, Mr. Flemming – mondta csendesen. – Biztos vagyok benne, hogy az édesanyám nem akar elköltözni Carey Lodge-ból.

– Nézze, Mr. Deyre, azért maradt néhány lehetőség az ön számára. Salmon őrnagy, aki a házat bérelte, boldogan megvásárolná…

– Nem! – Vernonból valósággal kiszakadt ez az egy szó.

Mr. Flemming elmosolyodott.

– Biztos voltam benne, hogy ezt válaszolja majd, és be kell vallanom, hogy örülök neki. Abbots Puissants már... no, lássuk csak… igen, már körülbelül ötszáz esztendeje a Deyre-ok tulajdona. Mégis, kötelességemnek tartom figyelmeztetni, hogy a felkínált ár nagyon előnyös, és előfordulhat, hogy később, ha mégis úgy dönt, hogy megválik a birtoktól, esetleg nem lesz könnyű olyan vevőt találnia, aki hasonló árat fizetne érte.

– Eladásról szó sem lehet – szögezte le Vernon.

– Nagyon helyes. Akkor azt hiszem, az lesz a legjobb, ha ismét kiadja. Salmon őrnagy mindenképpen saját tulajdont akar, tehát új bérlő után kell néznünk. De ez nem lesz nehéz. A kérdés csak az, hogy mennyi időre akarja kiadni. Véleményem szerint nem volna tanácsos ismét hosszú lejáratú szerződést kötnie. Az élet manapság nagyon bizonytalan. És az is előfordulhat, hogy ön néhány esztendőn belül olyan helyzetbe kerül, hogy megengedheti magának, hogy ismét ott lakjon.

– Ott fogok lakni, te vén taplófejű – gondolta Vernon –, de csak azért, mert addigra nevet és vagyont szerzek magamnak. Te persze arra gondolsz, hogy az anyám előbb-utóbb úgyis meghal, és akkor… én azonban remélem, hogy legalább kilencven évig él.

Még néhány szót váltott Mr. Flemminggel, aztán felállt.

– Attól tartok, kellemetlen meglepetéssel szolgáltam önnek – sajnálkozott az öreg, miközben kezet ráztak.

– Hát, valóban nem örültem annak, amit mondott. De ez az én hibám. Minek építettem légvárakat?

– Gondolom, az édesanyjával akarja tölteni a huszonegyedik születésnapját.

– Igen.

– Azt ajánlom, beszélje meg a dolgot a nagybátyjával. Mr. Bent nagyon csavaros eszű üzletember. Úgy tudom, van egy lánya is, aki olyanszerű korú, mint ön.

– Oh, igen, Enid. A két idősebb már férjnél van, a két fiatalabb meg még iskolába jár. Enid egy évvel fiatalabb, mint én.

– Nocsak. Igen kellemes dolog, ha az embernek van egy vele egykorú unokatestvére. Gondolom, sokat lesznek együtt.

– Nem, nem hiszem... – mondta Vernon bizonytalanul.

Micsoda fura öreg pasas, gondolta elmenőben. Mi a csudának vágott olyan ravasz, mindentudó képet, amikor elbúcsúzott tőle?

2

– Azt hiszem, Anya, nem éppen úgy festek, mint a birtok ifjú ura.

– Oh, ne búsulj, drágám. Majd csak elrendeződnek a dolgok. De csakugyan szóba kell állnod Sydney bácsival.

Hülyeség! Ugyan mit beszéljen ő Sydney bácsival?

Szerencsére a téma nem került elő többet. Nagy meglepetéssel tapasztalta, hogy az anyja elengedte Joe-t. A lány már Londonban lakott, no nem volt egészen szabadjára engedve, de mégiscsak elérte a célját.

Az anyja pedig folyton-folyvást sugdolózott a barátnőivel. Egyik nap Vernon rajtakapta, amint titokzatos képpel azt mondta:

– Úgy van, valósággal elválaszthatatlanok voltak… Ezért gondoltam úgy, hogy okosabb lesz, ha... mert olyan nagy kár volna…

A hölgy, akit Vernon magában csak a „másik vén satrafának” nevezett, azt motyogta:

– Persze, első unokatestvérek... nem nagyon kívánatos…

Az anyja pedig hirtelen elpirult, és emeltebb hangon mondta:

– No, nem minden eset egyforma.

Később Vernon rákérdezett:

– Kik azok az első unokatestvérek, akikről olyan titokzatosan sutyorogtatok?

– Titokzatosan? Nem értelek, drágám.

– Pedig amikor beléptem, mind a ketten elhallgattatok. Nem is tudtam, hogy mire gondoljak.

– Oh, nem is érdekes. Úgysem ismered őket – mondta Myra zavartan, és bele is pirult a hazugságba.

Vernon azonban tényleg nem volt kíváncsi a dologra, és nem is kérdezett többet semmit. Nagyon hiányzott neki Joe, Carey Lodge valóságos siralomháznak tűnt a lány nélkül. Ráadásul minduntalan megjelent Enid, és igaz, hogy a nagynénjét jött meglátogatni, de a vége mindig az lett, hogy Vernonnak el kellett kísérnie őt az új görkorcsolyapályára vagy valamilyen halálosan unalmas összejövetelre. Myra addig erősködött, amíg a fia beadta a derekát, és meghívta Enidet Cambridge-be az evezősverseny idejére. Végül is nem nagy dolog, gondolta. Sebastiant úgyis csak Joe érdekli, őt magát pedig senki. Igaz, hogy a tánc rohadt dolog, egyáltalán, minden rohadt, ami elvonja őt a zenétől…

Az eltávozása előtti este meglátogatta őket Sydney bácsi, és Myra mindkettőjüket betuszkolta a dolgozószobába:

– Sydney bátyád beszélni akar veled, Vernon.

Mr. Bent egy-két percig csak hümmögött, aztán tőle váratlan módon egyenesen a tárgyra tért. Vernonnak ez nagyon tetszett, mert utálta a nagybátyja köntörfalazó stílusát.

– Megmondom, fiam, hogy miért jöttem, csak arra kérlek, hogy amíg beszélek, ne szólj közbe. Rendben?

– Rendben, Sydney bácsi.

– Nos, nem csűröm-csavarom a dolgot: szeretném, ha eljönnél hozzám, az én cégemhez dolgozni. Ne feledd: megígérted, hogy nem szólsz közbe! Tudom, hogy soha eszedbe se jutott ilyesmi, és most se lelkesedsz az ötletért. Én, fiam, egyszerű lélek vagyok és szeretem nevükön nevezni a dolgokat. Ha volna annyi pénzed, amennyiből úriember módjára megélhetnél Abbots Puissantsban, a közeledbe se mennék ezzel az ajánlattal, mert te nagyon is az apád családjára ütöttél. De azért van benned jóféle Bent vér is, és, amint azt mondani szokás, a vér nem válik vízzé.

Nekem nincsen fiam, de ha te is úgy akarod, készen állok arra, hogy téged annak tekintselek. Ezzel még nem rövidítem meg a lányaimat. És ne feledd, arról nincs szó, hogy egész életedben nyüvődnöd kellene. Mint már említettem, én józan ember vagyok és tudom, hogy milyen természetű vagy. Meg aztán, fiatal is vagy. De, ha úgy döntesz, hogy miután befejezted a tanulmányaidat Cambridge-ben, csakugyan belevágsz a dologba, akkor fiam alulról kell kezdened, és ehhez mért lesz a fizetésed is. De elindulhatsz fölfele, és ha úgy tetszik majd neked, még negyvenéves korod előtt visszavonulhatsz. Addigra gazdag ember lehetsz, és úgy élsz majd Abbots Puissantsban, ahogy a kedved tartja.

Remélem, fiatalon megnősülsz majd. Jó dolog az. A legidősebb fiad örökli a birtokot, a fiatalabbak az üzleti életben boldogulnak majd. Én, fiam, büszke vagyok a cégemre, éppen olyan büszke, mint te Abbots Puissantsra, talán ezért is értem meg a ragaszkodásodat ahhoz a helyhez. Én sem akarom, hogy eladjad. Szégyen is volna, ha annyi évszázad után kiengednéd a kezedből. Nos, mit szólsz a javaslatomhoz?

– Borzasztó rendes dolog, hogy ennyire gondoskodik rólam, bácsikám... – kezdte Vernon.

A nagybátyja a magasba lendítette hatalmas lapáttenyerét:

– Hagyjuk most ennyiben. Ne válaszolj azonnal. Erre most úgysincs szükség. Majd, ha befejezted a tanulmányaidat.

Sydney bácsi felállt:

– Igazán kedves voltál, hogy meghívtad Enidet Cambridge-be, a lány nagyon boldog lett tőle. Ha tudnád, hogy mennyit gondol rád, Vernon, talán elbíznád magad.

Hangosan nevetett, és becsapta maga után az ajtót.

Vernon töprengve állt a hallban. Igazán nagyon rendes hozzá a nagybátyja. Nagyon rendes... Nem mintha elfogadná a javaslatát. Nincs az a pénz a világon, amennyiért ő lemondana a zenéről. És valahogy csak megszerzi majd Abbots Puissantst is.

3

Az evezősverseny!

Joe és Enid megérkeztek Cambridge-be, sőt Vernonnak bele kellett törődnie Ethel néni jelenlétébe is, aki amolyan kísérő szerepet kapott. Újabban mintha minden oldalról körülvennék a Bentek.

– Mi a fityfenéért hívtad meg Enidet? – támadt rá Joe dühösen.

– Hát… az anyám csipkésre rágta a fülemet... de végül is, kit zavar a jelenléte?

Vernont ebben a pillanatban csakis egy dolog érdekelte, azon kívül semmi. Joe alig várta, hogy kettesben maradjon Sebastiannal, máris nekiesett:

– Szerinted Vernon komolyan gondolja ezt a dolgot a zenével? Lesz belőle valami? Én azt hiszem, ez is amolyan múló őrület.

Sebastian azonban váratlan komolysággal viszonyult a kérdéshez:

– Tudod, ez roppant érdekes. Amennyire jelen pillanatban fel tudom fogni, Vernon valami egészen újat, forradalmian újat akar. A legfontosabb dolgokat máris tökéletesen megtanulta. Ha meggondolod, elképesztően rövid idő alatt. Ezt még az Öreg Coddington is elismeri, ámbár természetesen kiborulna, ha Vernon kifejtené neki az elképzeléseit. És tudod, hogy ki az, akit nagyon érdekel a dolog? Az öreg Jeffries, a matematikus. Azt mondja, hogy Vernonnak négydimenziós elképzelései vannak a zenéről.

Nem tudom, hogy fog-e menni neki a dolog, vagy amolyan ártalmatlan bolondnak fogják tartani. Néha nagyon keskeny határvonal választja el egymástól a kettőt. Az öreg Jeffries nagyon lelkesedik érte, de egy cseppet sem bátorítja. Világosan megmondta, hogy valami új dolognak a felfedezése, és különösen az emberekre való rátukmálása nagyon hálátlan feladat, és a Vernon által feltalált igazság még legalább kétszáz évig nem kell majd senkinek. Fura, okos, öreg pasas, tudod, olyan, aki csak üldögél, és a tér görbületéről elmélkedik, meg ilyesmikről.

Én azonban értem, hogy mit akar mondani. Nem arról van szó, hogy Vernon valami egészen újat akarna alkotni. Éppen csak felfedezett valamit, ami eddig is megvolt, csak nem tudtunk róla. A tudósok is ezt teszik. Jeffries azt állítja, hogy Vernon gyermekkori irtózása a zenétől teljesen érthető. Az ő fülének az, amit hallott, maga volt a tökéletlenség. Mint egy összevissza kép a szemnek, főleg ha az egész perspektíva elhibázott. Belőle olyan érzéseket váltott ki a zene, mint belőlünk valami primitív, vad népnek az elviselhetetlen, harmóniátlan zajongása.

Jeffriesnek egyébként elképesztő tudása van, és egészen tűzbe jön, ha négyszögekről meg kockákról meg egyéb geometriai alakzatokról van szó, vagy mondjuk a fény sebességéről. Valami Einstein nevű némettel leveleznek ezekről a dolgokról. És tudod, hogy mi a legérdekesebb? Az, hogy egy cseppet sem muzikális. Mégis, tökéletesen érti, vagy legalábbis azt hiszi, hogy érti, hogy mit akar Vernon.

Joe mélyen elgondolkozott:

– Hát, én egy szót sem értek ebből az egészből, de azért azt hiszem, Vernonnak sikerülni fog.

Sebastian csak a fejét rázta:

– Nem hiszem. Lehet, hogy Vernon zseniális, de ez még nem elég. A zseni nem kell senkinek. Azonkívül lehetséges, hogy csak bolond. No, nem nagyon, csak egy kicsit. Néha komolyan így érzem, amikor őt hallgatom. És mégis… azt hiszem, igaza van…, azt hiszem, hogy bármilyen furcsán is tálalja a gondolatait, végeredményben tudja, hogy miről beszél.

– Tudsz a nagybátyja ajánlatáról?

– Igen. Vernon persze könnyedén elutasítja a dolgot, pedig tudd meg, hogy nem rossz gondolat.

– Csak nem akarnád, hogy elfogadja? – Joe máris tűzbe jött. Sebastian azonban idegesítően nyugodt maradt.

– Hát, nem is tudom. Ezt meg kellene gondolni. Mert látod, az biztos, hogy Vernonnak egészen eredeti ötletei vannak a zenével kapcsolatban, de az már egyáltalán nem biztos, hogy képes lesz őket átültetni a gyakorlatba.

Joe mostanában mindig ideges lett, ha Sebastiannal beszélgetett. Olyan fensőbbségesnek tűnt azzal a hűvös, mindent ízekre szedni képes eszével. Ha volt is benne lelkesedés valami iránt, gondosan eltitkolta. Márpedig Joe számára, legalábbis életének ebben a szakaszában a lelkesedés mindennél fontosabbnak tűnt. Szenvedélyesen kiállt minden vesztésre ítélt ügy és minden kisebbségi vélemény mellett. Igazi védelmezője volt a gyengéknek és az elnyomottaknak.

Úgy érezte, hogy Sebastiant semmi más nem érdekli, csak a siker. Magában azzal vádolta őt, hogy mindent és mindenkit csakis a pénz szemszögéből képes megítélni. Idejük nagy részét együtt töltötték, és ez idő tekintélyes hányadában elszántan vitatkoztak.

Joe úgy érezte, hogy Vernon is hűtlen lett hozzá. Csakis a zenéről tudott beszélni, és csupa olyasmit mondott róla, amit a lány alig volt képes megérteni. Érdeklődését teljesen lekötötték a hangszerek, de éppen a hegedű, amihez Joe is értett volna egy kicsit, volt a legkevésbé fontos számára. Márpedig Joe nemigen volt alkalmas beszélgetőtárs olyankor, ha oboáról, klarinétról, trombonról vagy fagottról volt szó. Így aztán Vernon elsősorban olyanoknak a társaságát kereste, akik használni tudták a fent említett hangszereket, mert gyakorlati tudásra akart szert tenni. Biztos volt benne, hogy amit elméletileg tud róluk, az nemcsak hogy nem elég, de időnként nem is igaz.

– Nem ismersz egy fagottost? – fordult Joe-hoz.

Joe kijelentette, hogy nem, nem ismer, mire máris megkapta a magáét. Vernonnak az volt a véleménye, hogy lehetne segítőkészebb, és felszedhetne néhány zenész udvarlót is.

– Tőlem akár vadászkürtön is játszhat.

Hirtelen nekiesett a kis, bádog kézmosó tálnak, és annak a szélén kezdett dobolni, egyre hangosabban és hangosabban, Joe befogta a fülét, de Vernon mintha észre sem vette volna. Csak mosolygott álmodozva, elrévülten.

– Ezt kell megragadni! – kiáltotta. – Megragadni és munkára fogni! De hogyan? Hiszen olyan szép, kerek hang. Akár a kör maga.

Sebastian elvette tőle a tálat, erre felállt, körbesétált a szobában, s az ujjával minden üvegedényre rákoppintott.

– Hű, mennyi jó üveg van itt! – füttyentett.

– Te teljesen megbolondultál! – mérgelődött Joe.

– Mondd, Vernon, nem érnéd be a harangokkal meg a triangulummal, esetleg még egy olyan gongszerű valamivel, ami…

– Nem! Nekem üveg kell… Na lássuk csak, mit tud a velencei kristály meg a waterfordi üveg, ha együtt szólalnak meg… Igazán örülök, hogy ilyen jó ízlésed van Sebastian... de mondd, nincs valami hétköznapibb üvegből készült poharad, amit összetörhetnék? Tudod, ha minden kis darab külön szólalna meg... Csodálatos anyag az üveg!

– Az lenne csak a szép, elátkozott lelkek szimfóniája!

– kiáltotta Joe undorral.

– Miért ne? Mit gondolsz, hogy keletkeztek a hangszerek? Egyszer valaki kifeszített egy darab macskabelet, és észrevette, hogy sikoltó hangot ad. Egy másik belefújt egy törött nádszálba, és megtetszett neki az a búgó hang, amit hallott. Kíváncsi vagyok, mikor jutott eszükbe az embereknek, hogy fémből is lehet hangszert készíteni. Sárgarézből meg egyebekből… Valamelyik könyvben biztos írnak erről is…

– Kolumbusz tojása! – biggyesztette le a száját Joe. – Sebastian meg az ő üvegpoharai. Miért nem mindjárt egy palatábla meg a hozzá tartozó palavessző?

– Hát, ha van nálad egy ilyesmi, kipróbálhatjuk.

– Jaj, hát nem jópofa? – sikított fel Enid.

A többieknek a torkukon akadt a szó. Legalábbis egyelőre. Nem mintha Vernont zavarta volna az unokahúga jelenléte. Annyira bele volt csavarodva önmagába, hogy tőle aztán Enid is, Ethel néni is nevethetett rajta, amennyit csak akart. Viszont határozottan rossz néven vette azt, hogy Sebastian meg Joe annyit veszekedtek. Hiszen ők hárman mindig olyan jó barátok voltak!

– Azt hiszem, ez a „magam életét akarom élni” életforma mégse talál Joe-hoz – mondta Sebastiannak. – Olyan lett tőle, mint egy mérges macska. El sem tudom képzelni, mi késztette az anyámat arra, hogy elengedje, hiszen hat hónappal ezelőtt még hallani sem akart ilyesmiről. Mitől változott meg a véleménye?

Sebastian hosszú, sárga képére kiült a jókedv:

– Volna egy-két ötletem…

– Hát akkor mondjad…

– Nem mondom. Először is, lehet, hogy tévedek. Másodszor pedig, nem akarok beleavatkozni a dolgok természetes menetébe.

– Oh, ez a te mindig gyötrődő orosz agyad!

– Hát, igen…

Vernon nem erősködött tovább, ehhez túl lusta volt. Egyik nap telt a másik után. Táncoltak, reggeliztek, őrült sebességgel hajtottak végig a falusi országutakon, hosszan elüldögéltek a cigarettafüstben Vernon szobájában, aztán ismét táncoltak. Becsületbeli ügy volt ébren tölteni az éjszakát. Tánc után, reggelenként csónakázni mentek.

Vernonnak már fájt a jobb karja, mert Enid le nem szakadt róla, és elég testes lány volt. No, de sebaj. Sydney bácsi nagyon elégedettnek látszott, és az öreg igazán rendes volt hozzá. Kár, hogy benne több a Deyre, mint a Bent. Volt egy nagyon homályos, távoli emléke. Mintha egyszer valaki azt mondta volna neki: „A Deyre-ok, Vernon, sem nem boldogak, sem nem szerencsések. Még csak nem is jók.” De ki volt az, aki ezt mondta? Mintha egy asszony lett volna, egy kertben, és mintha cigarettafüst vette volna körül…

– Nézzétek, elaludt! – ez a Sebastian hangja. – Ébresztő, te mormota! Enid, vágj hozzá egy csokoládét!

A csokoládébonbon elhibázta Vernon fejét, és Enid vihogott:

– Nem tudok jól célba dobni.

Vajon mit talál ennyire szórakoztatónak, hogy folyton csak vihog? Unalmas lány, és még a fogai is kiállnak.

Vernon az oldalára dőlt. Sohasem volt nagy természetrajongó, ezen a reggelen azonban megragadta a táj szépsége, a sápadtan ragyogó folyó és a két parton a virágba borult fák.

A csónak lassan csordogált velük lefele. Milyen csendes, elvarázsolt lett a világ! Talán azért, mert eltűntek belőle az emberek. Igen, a sok ember tönkreteszi a világot. Mindenki csak beszél, zajong, vihog, és mindenki azt kérdezi tőle, hogy ugyan hol jár az esze, amikor ő semmi mást nem akar, csak azt, hogy hagyják békén.

Gyermekként is ez volt a fő kívánsága. Hogy hagyják békén. Mosolygott magában, ha eszébe jutott az a buta kis játéka Mr. Greennel meg a három gyerekével, no, hogy is nevezte őket? Mr. Green! Tökéletesen tisztán látta maga előtt. De hogy hívta azt a három játszótársat? Milyen furcsa is a gyerekek világa! Jól megfér benne egymás mellett a sárkány meg a herceg meg a valóság némely eleme. És volt egy mese is, de vajon kitől hallotta, egy rongyos hercegről, akinek kicsi, zöld kalapja volt, meg egy hercegnőről, aki egy toronyban lakott, és olyan csodaszép, aranyszínű haja volt, hogy amikor fésülte, négy országban látták a ragyogását.

Vernon felemelte a fejét, és végigfuttatta a tekintetét a folyó partján. Egy fa alatt lapos fenekű csónak állt kikötve, benne négy ember ült, de ő csak egyiküket látta. Egy lányt, rózsaszínű estélyi ruhában, aranyszínű hajkoronával, a feje fölött a rózsaszínű virágokkal díszelgő fa… A fiú megbabonázva bámulta.

– Vernon – lökte oldalba Joe. – Biztos, hogy nem alszol, mert nyitva van a szemed. De már negyedszer szólnak hozzád és te…

– Ne haragudjatok – mentegetőzött Vernon. – Azokat az embereket nézem ott a fa alatt. Csinos lány, ugye?

Csinos? Gyönyörű! A legszebb lány a világon! Meg kell ismerkednem vele! Meg kell ismerkednem vele! És elveszem feleségül!

Joe a könyökére támaszkodva egy kissé felemelkedett, hogy megnézze magának a lányt, és meglepetten felkiáltott:

– Nahát! De hiszen ez... igen, biztos vagyok benne, hogy ez... Nell Vereker!

4

Az lehetetlen. Az teljességgel lehetetlen. Nell Vereker? Az a sápadt, borzos kis Nell a piros orra hegyével és a rémes, kikeményített ruhácskáival! Nem, az mégsem lehetséges. Vagy az idő csakugyan képes ilyen tréfát űzni az emberrel? Hiszen akkor már semmiben sem lehetünk biztosak. Annak a hajdani Nellnek mintha semmi köze sem volna ehhez a lányhoz. És ő is, mintha álmodna…

– No, ha ez a lány csakugyan Nell, akkor feltétlenül beszélni akarok vele – jelentette ki Joe. – Menjünk oda hozzájuk.

– Joe! Joe Waite! És Vernon! Istenem, milyen régen láttuk egymást utoljára!

A hangja puha volt és kellemes, a szeme mosolygott, kicsit szégyenlősen és boldogan nézte Vernont. Gyönyörű, gyönyörű, így közelről még szebb, mint gondolta volna. És hogy lehet ilyen ostoba, mintha görcsre kötötték volna a nyelvét, egy szót sem bír kinyögni. Pedig beszélni kéne, elbűvölni a lányt a szellemességével, rabul ejteni őt az eszével. Ó, azok a kék szemek a hosszú, aranyosbarna pillákkal! Olyan volt az egész lány, mint a feje fölött virágzó fa: érintetlen, tavaszias.

Vernont hirtelen elöntötte a bánat. Soha nem fogja feleségül venni. Hogy is tehetné. Hát mi ő? Egy hosszú, esetlen, néma szerencsétlenség. Úristen, hiszen a lány hozzá beszél! Oda kell figyelnie, válaszolnia kell…

– Nem sokkal azután, hogy ti eljöttetek, mi is elköltöztünk. Az apám más munka után nézett.

Vernon agyában megszólalt a valamikor hallott pletyka:

Vereker megjárta. Hiába, reménytelenül alkalmatlan mindenre. Törvényszerű volt, hogy...

Nell tovább mesélt. A hangja kellemes volt, nagyon kellemes, Vernon szívesen elhallgatta volna napestig, függetlenül a szavak értelmétől.

– Most Londonban lakunk. Az apám öt évvel ezelőtt meghalt.

– Jaj, nagyon sajnálom, igazán... részvétem…

Vernon a falba tudta volna verni a fejét. Hogy lehet ilyen idióta!

– Megadom a címünket. Igazán, el kell jönnötök hozzánk.

Vernon valami közelebbi találkozásra vágyott, és megkérdezte, hogy hova megy Nell aznap este táncolni. A hely, amit a lány megnevezett, elérhetetlen volt számára. No és másnap? Másnap szerencsére Nell is oda volt meghíva, ahova ő.

– Figyelj ide, Nell! Biztosítanod kell egy-két táncot a számomra. Muszáj! Olyan régen nem találkoztunk!

– Persze, tudom, de... ez nem lesz könnyű, tudod, elígértem már valamennyit, és…

– Bízd rám. Majd elintézem.

Istenem, máris el kell válniuk. Viszontlátásra, viszontlátásra, és már mennek is ketten kétfelé…

Hihetetlen, hogy milyen közömbös tud lenni ez a Joe:

– Hát nem furcsa? Ki hitte volna, hogy ilyen jól fog kinézni az a lány? Kíváncsi vagyok, hogy most is akkora nagy liba, mint hajdanán volt?

Szentségtörés! Mintha egyszeriben egy óceán választaná el Joe-tól, aki úgy látszik, semmit sem képes megérteni.

Vajon Nell hozzájönne feleségül? Vagy eszébe se jutna ilyesmi. Biztosan sokan szerelmesek belé. Vernon lelkére sötét gyász borult. Nagyon szerencsétlennek érezte magát.

5

Táncoltak, és Vernon boldog volt. Soha nem is álmodott ekkora boldogságról. Nell olyan volt a karjaiban, mint egy tollpihe, mint egy rózsaszirom. Ez alkalommal is rózsaszínű ruhát viselt, de más szabásút, mint előző alkalommal. A ruha körüllengte, majd rásimult, majd ismét körüllengte… Ó, ha ennyiből állna az élet! Ha mindig, mindig így siklanának együtt a zene hangjaira! Csak persze a valóság egészen más. Vernonnak úgy tűnt, hogy csak egy percig táncoltak, a zene máris elhallgatott. Leültek két, egymás mellett álló székre. A fiú ezer dolgot szeretett volna mondani, de nem tudta, hogyan vágjon bele. Szinte csodálkozva hallgatta a saját hangját, amint valami ostobaságot motyogott a táncparkettről meg a zenéről. Hogy lehet ilyen szörnyű esetlen! Még néhány perc, és ismét megszólal a zene, és Nellt elviszik mellőle. Ki kell találnia valamit, hogy találkozhassanak.

Nell kedvesen csacsogott, amolyan érdektelen, két tánc közötti témákról, arról, hogy visszamegy Londonba, hogy milyen lesz az augusztusig tartó társasági élet... Vernon valósággal szenvedett, ha arra gondolt, hogy Nell minden este táncolni fog, sőt néha egy estére három meghívás között is válogathat. Biztosan akad majd valaki, egy gazdag, okos, vidám fickó, aki lecsap rá, és feleségül veszi, miközben neki itt kell ülnie Cambridge-ben.

Nell megadta a címüket, és biztosította afelől, hogy az anyja nagyon fog örülni, ha meglátogatja őket, aztán megszólalt a zene. Vernon kétségbeesetten kapott a lány után:

– Nell, figyelj, szóval… én csakugyan felkereslek majd…

– Jaj, Vernon, hát persze. – Nell felkacagott. – Emlékszel még arra a délutánra, amikor majdnem az öledben kellett hazacipelned... akkor, amikor megijesztettek minket a rinocérosszal?

Vernon emlékezett rá, és arra is, hogy Nell rettenetesen terhére volt, csak azt nem értette, hogy ez hogy lehetett. Hogy érezhette a Nell jelenlétét terhesnek?

– Sokszor eszembe jutott az a délután, Vernon, és mindig úgy éreztem, hogy csodálatosan viselkedtél.

No igen, ez vigasztaló. De most bizonyára nem találja olyan csodálatosnak őt. Ismét úrrá lett rajta a búbánat.

– Azt hiszem, rémes kölyök lehettem – motyogta.

– Oh, dehogy, nagyon kedves voltál. És Sebastian sem változott sokat, igaz?

Sebastian. Úgy hívja, hogy Sebastian. Csak egyszerűen Sebastian. No de hiszen, őt is csak Vernonnak szólítja. Mégis, micsoda szerencse, hogy Sebastiant csakis Joe érdekli. Mert neki aztán pénze is van meg esze is. No de vajon Nellnek tetszene Sebastian?

– A füléről bármikor fel lehet ismerni – kacagott Nell.

Vernon felsóhajtott. Megfeledkezett Sebastian füleiről.

Márpedig ha egy lány egyszer észrevette Sebastian füleit, biztosan nem lesz belé szerelmes. Szegény öreg Sebastian. Micsoda pechje van a füleivel!

Hirtelen észrevette, hogy Nell partnere elindult feléjük. Ijedtében megoldódott a nyelve:

– Remek dolog, hogy találkoztunk, Nell! Ugye nem felejtesz el engem? Majd felkereslek. Nagyon jó, hogy találkoztunk, igazán nagyon jó (a fene egye meg, ezt már mondtam az előbb is!). Akarom mondani... szóval egészen rendkívüli... és ugye nem felejtesz el, Nell, ugye nem?

Elvitték. Ott kering Barnard karjaiban. Csak nem tetszik neki az a Barnard? Nem, az nem lehet, Barnard egy nagy szamár. És ekkor Nell visszanézett rá a partnere válla fölött, és elmosolyodott. Vernon a hetedik mennyországban érezte magát. Nell kedveli őt. Igen, biztosan kedveli őt, hiszen rámosolygott.

6

Az evezősversenyek hete véget ért. Vernon az íróasztala mellett ült, és levelet írt:

„Kedves Sydney Bácsi,

Végiggondoltam az ajánlatát, és úgy döntöttem, hogy elmegyek a Bent céghez dolgozni, ha még mindig úgy gondolja, hogy szüksége lehet rám. Tartok tőle, hogy nem sok hasznomat veszi, de ígérem, hogy megteszek majd minden tőlem telhetőt. Még egyszer köszönöm, hogy törődik a sorsommal.”

Abbahagyta az írást. Sebastian fel-alá sétált a szobában, és a nyugtalansága zavarta Vernont.

– Ülj már le, az isten áldjon meg! Mi bajod van?

– Semmi.

Sebastian szokatlan engedelmességet tanúsítva leült. Megtömte a pipáját, és a felbodorodó füst védelmező függönye mögül közölte:

– Vernon, tegnap este feleségül kértem Joe-t, és kosarat kaptam tőle.

– Hát ez pech! – Vernon megpróbált Sebastian bajára figyelni, és együtt érezni a barátjával. – De talán még meggondolja magát. Azt mondják, a lányoknál ez előfordul.

– Mindennek az az átkozott pénz az oka! – fakadt ki Sebastian.

– Miféle átkozott pénz?

– Az enyém. Amíg gyerekek voltunk, Joe folyton azt hajtogatta, hogy ha megnövünk, hozzám jön feleségül. És tudom, hogy kedvel. Mégis, bármit mondok vagy teszek, minden rossz neki. Lennék csak üldözött vagy megvetett, vagy társadalmi szempontból nemkívánatos, azonnal összeházasodna velem. De neki mindig a vesztesek oldalán kell állnia. Tulajdonképpen szép tőle, meg minden, de túlzásba viszi.

– Hm – Vernon nemigen tudta, hogy mivel vigasztalja Sebastiant.

Egyébként is, önző módon csakis a maga dolga érdekelte. Ugyan miért esik úgy kétségbe Seb Joe-ért? Nincs elég lány, aki éppen olyan megfelelő volna a számára? Újra olvasta a levelet, és még írt hozzá néhány mondatot.

Úgy fogok dolgozni, mint egy néger rabszolga.

NEGYEDIK FEJEZET

1

– Szükségünk van még egy férfira – mondta Mrs. Vereker, és összeráncolta a meglévőnél kissé hosszabbra festett szemöldökét. – Igazán bosszantó, hogy a fiatal Wetherill éppen most hagy cserben minket.

Nell fáradt-közönyösen bólogatott. Egy széknek a karfáján ült, és még nem volt felöltözve. Aranyhaja hosszan hullámzott végig a sápadt rózsaszínű kimonón. A lány nagyon szép volt, nagyon fiatal és nagyon védtelen.

Mrs. Vereker az íróasztala mellett ült, és gondterhelt arccal rágcsálta a tollszára végét. Az a keménység, ami mindig is jellemző volt rá, mostanra egészen nyilvánvalóvá vált, valósággal kikristályosodott rajta. Kitartó és szüntelen harcban állt az élettel, és most következett a döntő ütközet. Olyan házban lakott, amelynek a bérét nem engedhette meg magának, és a lányát olyan ruhákba öltöztette, amelyeknek az ára messze meghaladta a jövedelmüket. A világon mindent hitelbe szerzett meg maguknak úgy, hogy nem kellett hízelegnie semmiért. Valósággal megbabonázta a hitelezőket. Anyja erős egyéniségének köszönhetően Nell ott volt mindenhol, és részt vett mindenben, és ő volt a legelegánsabb.

– Oh, Mademoiselle igazi szépség! – mondogatták a szabók és a varrónők, miközben a tekintetük találkozott Mrs. Vereker tekintetével, és tökéletesen megértették egymást. Egy ilyen csodaszép lány, amint társaságba viszik, azonnal férjhez megy, és ha nem az első évben, hát akkor a másodikban – és akkor aztán eljön a gazdag aratás ideje. A divatházak tulajdonosai megszokták már az ilyesfajta kockázatot. Igen, a kisasszony szép volt, és Madame, az anyja igazi nagyvilági hölgy, aki tudja, hogy mit akar, és azt el is éri. Gondja lesz rá, hogy a lánya jó házasságot kössön, és ne egy éhenkórászhoz menjen feleségül.

Mrs. Vereker valódi harcot folytatott, és csak maga tudta, hogy e küzdelemben hányszor érték már kellemetlen meglepetések, és hányszor kellett visszavonulnia.

– Ott volna a fiatal Earnescliff – morfondírozott –, de igazából nem tartozik a jó társasághoz, és még csak nem is annyira gazdag, hogy…

Nell szépen manikűrözött, rózsaszínű körmeit tanulmányozta:

– Mit szólnál Vernon Deyre-hoz? – kérdezte. – Azt írta, hogy feljön Londonba a hét végén.

– Ő megfelelne – bólintott Mrs. Vereker. Hirtelen éles, gyanakvó pillantást vetett a lányára: – Remélem, Nell, hogy nem engeded meg magadnak azt az őrültséget, hogy… hogy belebolonduljál. Az utóbbi időben mintha nagyon is érdeklődne irántunk az a fiú.

– Jól táncol – mondta Nell csendesen. – Meg aztán, nagyon hasznos…

– Igen – bólintott Mrs. Vereker. – És valóban nagy kár, hogy…

– Mi? Mi olyan nagy kár?

– Hát az, hogy nincs neki több abból, amit világi javaknak szoktak nevezni. Ha meg akarja tartani Abbots Puissantsját, akkor legalábbis egy pénzeszsákot kell feleségül vennie. Megtudtam, hogy a birtokon jelzálog van. No persze, ha az anyja meghal, akkor… De az a nő legalább nyolcvan évig fog élni, ha nem kilencvenig. Olyan fajta. Sőt még akár férjhez is mehet. Nem, sajnos, Vernon Deyre reménytelenül nem jó parti. Ráadásul szegény fiú fülig szerelmes beléd.

– Gondolod?

– Ugyan. Mindenki azonnal észreveheti. Ez persze szinte törvényszerű az ő korában. A fiúknak át kell esniük az első szerelem tűzkeresztségén. De te, Nell, vigyázz magadra, azt ajánlom…

– Ugyan, anya, hiszen csak egy kölyök! Egy kedves, aranyos kölyök, de semmi több.

– Nagyon jóképű kölyök – mondta Mrs. Vereker szárazon. – Ezért figyelmeztetlek. Fájdalmas dolog olyan valakit szeretni, aki nem lehet a miénk. De van annál rosszabb is…

Az asszony elhallgatott, Nell azonban pontosan tudta, hogy mire gondolt. Valamikor Vereker kapitány is egy jóképű, kék szemű, sóher kis altiszt volt, és az anyjának egész életében bűnhődnie kellett azért, mert beleszeretett, és hozzáment feleségül. Egy vizesnyolcashoz, aki ráadásul még ivott is.

– Persze mindig jól fog, ha van valaki melletted, aki odavan érted – próbálta Mrs. Vereker átadni gyakorlatias gondolkodásmódját a lányának. – Csak arra vigyázz, hogy rád ne telepedjen, mert akkor ronthatja az esélyeidet más férfiaknál. De gondolom, neked megvan a magadhoz való eszed. Hát jó. Írjál neki, és hívd meg vacsorára jövő vasárnapra Ranelagh-ba.

Nell szótlanul felállt és eltávozott, csak úgy lobogott utána a kimonó. A szobájába ment, és öltözni kezdett. Merev szőrű, kemény kefével jól kifésülte hosszú haját, majd kontyba csavarta szép kis feje körül. Egy apró borzos, kormos veréb rászállt a szoba nyitott ablakának a párkányára, és szemtelenül csiripelni kezdett. Nellnek elszorult a szíve. Hogy lehet az, hogy minden olyan… olyan…

Milyen? Tulajdonképpen nem is tudta. Ha el kellett volna mondania, hogy mit érez, nem találta volna rá a megfelelő szavakat. De miért kell a dolgoknak olyan rondának lenniük? Miért nem lehetnek szépek? Hiszen az Istennek ezt is hatalmában állna megtenni…

Nell nem szokta törni a fejét az Isten dolgain, de természetesen tudta, hogy van, ott van az égben. És talán majd úgy intézi, hogy neki kedvére legyen az, ami történni fog.

Azon a nyári reggelen, ott Londonban, Nell Vereker még nagyon gyerekesen gondolkodott.

2

Vernon a hetedik mennyországban volt. Már reggel sikerült találkoznia Nellel a parkban, most pedig itt volt előtte az egész csodálatos este. Olyan boldog volt, hogy még Mrs. Vereker iránt is csaknem megenyhült. Ahelyett hogy szokása szerint azt gondolta volna: „Ez a nő valóságos Gorgó-fej”, azon kapta magát, hogy elnézően mondogatja: „Lehet, hogy nem olyan undok. És az biztos, hogy nagyon szereti Nellt.”

A vacsora közben a társaság tagjait tanulmányozta. Volt ott egy zöld ruhás, csúnyácska lány, akit nem is lehetett egy napon emlegetni Nellel, egy magas, fekete férfi, valami Kitudjaki őrnagy, aki a legtökéletesebb estélyi öltönyben feszített, és folyton Indiáról beszélt. Elviselhetetlenül öntelt fickó volt, és Vernon kellőképpen utálta. Ugyan mit henceg itt az Indiájával! Még a végén feleségül veszi Nellt, és elviszi magával. Igen, így lesz, biztos, hogy így lesz. Vernon szívét jeges kéz markolta meg. Visszautasított egy felkínált fogást, és zord, egytagú szavakban válaszolt a szegény zöld ruhás lánynak.

A másik férfi idősebb volt, sőt Vernon szerint egészen öreg. Amolyan kemény fából faragott úriember. Szürke haj, kék szem, szögletes, nagyon határozott arc. Kiderült, hogy amerikai, de ez valójában mindenkit meglepett, mert a beszéde tökéletes volt. Mereven, kissé szertartásosan beszélt, és minden bizonnyal nagyon gazdag volt. Vernon véleménye szerint éppen Mrs. Verekerhez való volt, és mi sem volna jobb annál, mintha elvenné feleségül, és akkor Nell is élhetne, ahogy akar.

Mr. Chetwynd az anya és a lánya között ült, őszintén csodálta a Nell szépségét – ezt különben Vernon természetesnek tartotta –, és egy-két divatjamúlt bókkal adott hangot az elragadtatásának.

– Feltétlenül el kell hoznia Miss Nellt Dinard-ba, Mrs. Vereker – fordult a háziasszonyhoz. – Feltétlenül. A társaság jó része ellátogat oda ezen a nyáron. Csodálatos hely.

– Bizonyosan úgy van, Mr. Chetwynd, és nagyon jó is volna, ha elmehetnénk, de nem tudom, hogy belefér-e a terveinkbe. Nagyon sok barátunknak megígértük, hogy meglátogatjuk őket.

– Oh, tudom, hogy nagyon sokan igényt tartanak az önök társaságára. Alig lehet a közelükbe férkőzni. Remélem, a lánya nem figyel ide, és nem hallja meg, hogy szívből gratulálok Önnek ahhoz, hogy ilyen elragadó teremtésnek az anyja lehet.

– És akkor azt mondtam az inasomnak…

Ezt Dacre őrnagy mondta.

Minden Deyre katona volt. Miért nem lett belőle is az ahelyett, hogy Birminghamben üzletemberkedne? De hiszen ez nevetséges. Csak nem lesz féltékeny? És ha történetesen katona volna, amolyan pénztelen tisztecske, akkor még reménye sem lehetne arra, hogy Nell valaha is az övé lehet.

Az amerikaiak mindig hosszú lére eresztik a mondandójukat. Vernon kezdte unni Mr. Chetwynd hangját. Csak lenne már vége a vacsorának! Olyan jó volna sétálni egyet Nellel a fák alatt!

De az a séta sehogy sem akart összejönni. Mrs. Vereker egészen kisajátította magának Vernont. Mindenre kíváncsi volt, az anyja egészségi állapotára, Joe terveire, egyszóval el nem engedte maga mellől, neki pedig válaszolnia kellett, ha kérdezték, és még úgy is kellett tennie, mintha élvezné a társalgást. Csak az vigasztalta, hogy Nell nem Dacre-ral sétálgatott, hanem az öregfiúval.

No, de micsoda szerencse! Barátok érkeztek, akikkel törődni kellett. Mindenki megállt, beszélgetett, és Vernon végre odafurakodhatott Nell mellé.

– Gyere! Gyere velem! Gyorsan!

Sikerült! Sikerült elrabolnia. Vernon úgy sietett, hogy Nell alig bírt lépést tartani vele. De azért ment, nem ellenkezett, nem tiltakozott, még csak nem is tréfálkozott vele.

A hangok mind messzebbről és messzebbről hallatszódtak, és Vernon egyszerre csak meghallotta Nell kapkodó, rendszertelen lélegzetvételét. Vajon csak azért piheg úgy, mert siettek és kifulladt? Nem, Vernon tudta, hogy nem csak azért.

Már nem rohant. Most már magukban voltak. Ketten – az egész világon. A sivatag közepén sem lehettek volna jobban magukban. Mondani kellene valamit. Valami egyszerűt és hétköznapit, különben Nell még meggondolja magát, és visszamegy a társasághoz, azt pedig nem élné túl. De jó, hogy Nell nem érezheti azt, hogy neki hogy ver a szíve. Nagy, erős döndülésekkel, egészen a torkában dobogott.

– Beálltam a nagybátyám üzletébe – közölte váratlanul.

– Igen, tudom. No, és tetszik a dolog?

Milyen hűvös, kedves a hangja! Nyoma sincs benne az izgalomnak.

– Nem nagyon. De azt hiszem, belejövök.

– Gondolom, ha többet fogsz tudni róla, érdekesebbnek találod majd.

– Mit? A zabhegyezést?

– Hát nem… azt nem…

Egy percig hallgattak, aztán Nell halkan megkérdezte:

– Nagyon utálod, Vernon?

– Eléggé.

– Igazán sajnállak érte. Meg tudom érteni.

No, hiszen akkor semmi baj! Oh, milyen imádnivaló ez a Nell!

– Ez… ez igazán nagyon szép tőled… – dadogta Vernon. Csend. Fojtott izgalommal terhes csend. Nell nem is bírta sokáig:

– De hiszen te..., szóval azt hittem, téged a zene érdekel, és…

– Így van. De… le kellett mondanom róla.

– De miért? Hiszen ez rettenetesen nagy kár!

– Igen. És nincs semmi, amivel szívesebben foglalkoznék, de… de nem lehet. Pénzt kell keresnem, hogy…

Vajon megmondja neki? Eljött a perc, amelyben megmondhatja neki? Nem, nem meri. Egyszerűen nem meri:

– Tudod, Abbots Puissants... ugye emlékszel még rá?

– Hát persze. De különben is, Vernon, hiszen épp a minap beszélgettünk róla.

– Jaj, ne haragudj! Olyan szamár vagyok ma este. Egyszóval... nagyon szeretném, ha egy napon ismét ott lakhatnék.

– Csodálatos vagy, Vernon.

– Én? Csodálatos?

– Igen. Le tudsz mondani mindenről, amire vágytál, amit akartál... Hiszen ez tényleg csodálatos.

– Igazán szép tőled, hogy így gondolod. Nem is tudod, hogy mennyire megkönnyíti számomra az életet.

– Tényleg? – suttogta Nell alig hallhatóan. – Ennek igazán örülök.

Magában pedig azt gondolta: „Vissza kellene mennem, oh, vissza kellene mennem. Anya haragudni fog. Mit tegyek? Vissza kellene mennem, és tovább kellene hallgatnom George Chetwyndet, pedig úgy unom! Istenem, ne engedd, hogy anya nagyon haragudjon!

És nem ment vissza, hanem tovább lépkedett Vernon mellett. Alig kapott levegőt, mintha szaladt volna. Mi történt vele? Csak legalább Vernon mondana valamit! Vajon hol jár az esze?

– Hogy van Joe? – kérdezte szándékosan közönyös hangon.

– Jelen pillanatban kizárólag a művészetek érdeklik. Azt hittem, csak összejön majd veled, ha már egy városban laktok.

– Csak egyszer találkoztunk. Azt hiszem, Joe nem nagyon kedvel engem.

– Ugyan, ez csacsiság!

– Nem, nem az. Joe szerint engem semmi más nem érdekel, csak a társaság meg a tánc meg a mulatságok.

– Aki téged valaha is ismert, ezt nem gondolhatja komolyan.

– Hát, nem is tudom. Néha tényleg azt hiszem, hogy nagyon buta vagyok.

– Buta? Te?

Oh, milyen kedves, meleg, hitetlenkedő a hangja! Drága Vernon! Szóval mégiscsak igaza van az anyjának. Vernon szereti őt.

Egy hídhoz értek, és elsétáltak a közepéig. Rákönyököltek a korlátra, és nézték az alattuk fodrozódó patakocskát.

– De jó itt – mondta Vernon elfúló hangon.

– Igen.

Közeledik. Egyre közeledik. Nell nem tudta volna megmondani, hogy pontosan mire gondol, de minden idegszálával érezte. Mintha a világ megállt volna egy percre, hogy összeszedje minden erejét egy hatalmas ugráshoz.

– Nell…

Miért reszket a térde? Miért tűnik olyan távolinak a saját hangja?

– Igen…

Csakugyan ő mondta ki ezt a szót?

– Oh, Nell…

Meg kell mondania a lánynak. Most rögtön.

– Szeretlek, Nell. Nagyon, nagyon szeretlek!

– Tényleg?

Az nem lehet, hogy ezt ő mondta. Hogy ilyen természetellenesen halkan mondta, hogy…

Egymásba fonódott a kezük. Vernoné forró volt, Nellé jéghideg. Reszkettek.

– Gondolod, hogy fogsz tudni… hogy fogsz tudni engem szeretni?

– Nem tudom – susogta Nell félig öntudatlanul.

Úgy álltak ott, mint két, utat tévesztett gyermek, és amit éreztek, az leginkább a félelemhez volt hasonlatos. Valaminek történnie kell. Most… most rögtön... Csak éppen azt nem tudták, hogy minek.

Két alak vált ki a homályból, rekedt nevetés hallatszott, meg női vihogás:

– Szóval itt voltak? Oh, milyen romantikus ez a hely!

A zöld ruhás lány meg az a tulok Dacre. Nell mondott valamit, valami közhelyet, és tökéletesen nyugodt volt. Csodálatos a nők önfegyelme. A lány kilépett a holdfénybe, közönyösen, gondtalanul, úgy, mintha nem történt volna semmi. Négyesben sétáltak visszafele, beszélgettek, nevetgéltek. A ház előtti pázsiton ott várt rájuk Mrs. Vereker és George Chetwynd, és Vernon úgy látta, hogy az utóbbi erősen lehangolt volt.

Mrs. Vereker meg egyenesen undok volt. Az a „Viszontlátásra” felért egy sértéssel. Vernon azonban nem törődött vele. Alig várta, hogy magára maradjon az emlékeivel.

Hát végre megmondta neki. Végre meg merte kérdezni tőle, hogy fogja-e valaha is szeretni és ahelyett, hogy kinevette volna, Nell azt mondta, hogy Nem tudom. De hiszen ez azt jelenti, hogy… nem, ez hihetetlen... Nell, ez a megközelíthetetlen tündér, szereti őt, vagy legalábbis szeretni akarja őt!

Legszívesebben csak rohant, rohant volna az éj szakában, ehelyett azonban igyekeznie kellett, hogy elérje a Birminghambe induló éjféli vonatot. Hogy a fene ette volna meg! Szívesebben gyalogolna reggelig. Igen, úgy, mint az a herceg a mesében, kis zöld kalappal a fején, egy furulyát fújdogálva.

És egyszerre csak meghallotta a zenét. Az egész történet ott volt előtte, látta a magas tornyot, a hercegnő hajának arany zuhatagát, és halkan, messziről megszólalt a furulya, csalogatta a hercegkisasszonyt. Különös, a hangok teljesen hagyományosak voltak, sokkal több közük volt a jól ismert zenei fogásokhoz, mint Vernon igen eredeti ötleteihez, tökéletesen beleillettek a mindenki által elfogadott dimenziókba, miközben a lelkében ott volt az a másfajta lehetőség is. Hallotta a tornyot megjelenítő zenét, a hercegnő ékszerei kerek és gömbölyű formákban jelentek meg előtte, és ott volt a vidám, semmilyen törvényt nem tisztelő, csavargó herceg, és azt énekelte, hogy: „Gyere ki, szerelmem, gyere ki.”

Vernon úgy rótta az elhagyatott, koszos londoni utcákat, mintha elvarázsolt világban járt volna. Aztán feltornyosult előtte a Paddington állomás sötét épülete. Beszállt a vonatba, de nem bírt aludni. Elővett egy borítékot, és mikroszkopikus jeleket rótt a hátára: „Trombiták, fagottok, kürtök, angyalok kara” és mellettük egyenes meg görbe vonalak, amelyek megjelenítették azt, amit hallott.

Nagyon boldog volt.

3

– Rettenetesen szégyelltem magam miattad! Mit fognak gondolni rólad?

Mrs. Vereker nagyon mérges volt. Nell ott állt előtte. Szép volt és hallgatott. Az anyja még folytatta egy darabig, aztán megfordult, és kiment anélkül, hogy elbúcsúzott volna tőle éjszakára. Tíz perccel később azonban, lefekvéshez készülődve, már jóízűen nevetett magában:

– Nem kellett volna úgy nekimennem annak a gyereknek. Tulajdonképpen jól jött az, amit tett. Legalább George Chetwynd is ráébred arra, hogy ha akar valamit, akkor gyorsan kell akarnia.

Eloltotta a lámpát, és elégedetten hajtotta álomra a fejét.

Nell azonban nem aludt. Újra meg újra átélte magában az est minden percét, megpróbálta értelmezni a szavakat és érzéseket. Mit is mondott Vernon? És mit válaszolt neki ő? De furcsa, hogy alig emlékszik rá. Igen, Vernon azt kérdezte tőle, hogy szereti-e őt… de mit válaszolt neki? Nem bírt rá visszaemlékezni. A sötétben azonban megelevenedett előtte az egész jelenet, érezte Vernon kezének a szorítását, hallotta a hangját, a remegő, elfulladó hangját. Nell gyönyörűséggel hunyta le a szemét. Az élet csodálatos... csodálatos…

ÖTÖDIK FEJEZET

1

– Akkor nem is szeretsz!

– De igen, Vernon, szeretlek. De próbáld megérteni, hogy…

Egymásra meredtek, és nem értették, hogy hogyan nyílhatott meg ez a szakadék kettejük között. Egy perccel előbb még olyan nagyon egyek voltak, mintha minden gondolatuk közös lett volna, most pedig két külön pólust alkottak, és fájt nekik, hogy a másik nem érti meg a szempontjaikat.

Nell szomorúan, reményvesztetten roskadt le egy székre. Miért kell ennek így lennie? Miért nem úgy történnek a dolgok, ahogyan történniük kellene? Milyen szép volt az az este ott Ranelagh-ban, milyen csodálatos volt az éjszaka, amikor álmatlanul feküdt az ágyában, és elborította a boldogság. És miért? Azért, mert tudta, hogy valaki szereti. Még az anyai szidalmak sem tudták megrontani az örömét, még azok is mintha nagyon, nagyon távolról hangzottak volna, nem bántották titkos boldogságát.

És ez a boldogság vele maradt másnap is. A reggelinél az anyja már kedves volt, és egy szóval sem említette azt, ami történt. Nell pedig a szokott módon töltötte a napot, csevegett a barátaival, sétált a parkban, ebédelt, teázott és táncolt. Biztos volt benne, hogy senki egy csöpp változást sem vehetett észre rajta, de ő maga mindvégig tudatában volt annak, hogy valahol, a lelke mélyén ott van a boldogság. Időnként egy-egy pillanatra megfeledkezett arról, amit éppen mondott vagy tett, ismét ott állt a hídon, és hallotta Vernon hangját: „Szeretlek, Nell”, látta a patak vizén fodrozódó holdfényt, érezte a fiú kezének a szorítását… Aztán megborzongott, összeszedte magát, és nevetett, csacsogott úgy, ahogy kellett. Oh, milyen boldog tud lenni az ember! Még ő is!

Remélte, hogy Vernon írni fog neki, szívdobogva leste a postást, és valóban, a második napon megjött a várva várt levél. Nell elrejtette a többi alá, és csak este bontotta fel, amikor végre magára maradt a szobájában:

„Oh, Nell! Édes, drága Nell! Tényleg komolyan gondoltad? Már három levelet írtam neked, de valamennyit összetéptem, úgy félek, hogy valami olyasmit mondok, amiért megharagudnál rám. Hiszen lehet, hogy nem is azt akartad mondani, hogy... De ugye mégis? Ugye mégis? Olyan szép vagy, Nell, és én olyan rettenetesen szeretlek! Mindig csak te jársz az eszemben, ezért szörnyű hibákat követek el az irodában is. Pedig nagyon sokat akarok dolgozni. Jaj, Nell, annyira szeretnélek látni! Találkoznunk kell! Édes, édes Nell, annyi mindent akartam mondani neked, de azt nem lehet levélben, és különben is, attól tartok, csak untatnálak, írjál nekem, és írd meg, hogy mikor találkozhatunk. Minél hamarabb, kérlek, kérlek... Megbolondulok, ha nem láthatlak.

Örökre a tied

Vernon”

Nell újra meg újra elolvasta a levelet, a párnája alatt tartotta, amíg aludt, és reggel újra elolvasta. Nagyon boldog volt, de csak a következő napon szánta rá magát, hogy válaszoljon. Nemigen tudta, hogy mit kellene írnia, csak szorította a tollat, és semmi sem jutott az eszébe:

„Kedves Vernon,”

Nem hangzik ez ostobán? Nem írhatná azt, hogy „Drága Vernon”? Jaj, nem, azt talán mégse! Szóval...

„Köszönöm, hogy írtál…”

No, és hogyan tovább? Nell a tollszár végét rágcsálta, és rémülten bámulta a szemben levő falat:

„Péntek este táncmulatság lesz Howardéknál. Gyere el hozzánk vacsorára, azután együtt mehetnénk táncolni. Nyolcra gyere.”

Mit írhatna még? Oh, hiszen írnia kéne, annyi mindent kellene írnia! Sietve befejezte a levelet:

„Én is szeretnék találkozni veled. Nagyon szeretnék.

A te Nelled”

Vernon azonnal válaszolt:

„Drága Nell

Ezer köszönet. Pénteken ott leszek.

A te Vernonod”

Nell egy kicsit megrémült, amikor elolvasta a levelet. Vajon megbántotta Vernont, hogy ilyen röviden írt? Persze, hiszen biztosan elvárta volna, hogy hosszabban írjon neki. A lány úgy érezte, oda a boldogsága. Nyitott szemmel feküdt az ágyában, szomorú volt és bizonytalan, és nagyon haragudott saját magára, hiszen lehet, hogy mindent tönkretett.

Aztán eljött a péntek este, és amint megpillantotta Vernont, máris tudta, hogy nincs semmi baj. A szoba két végében álltak, de a tekintetük egymásba kapcsolódott, és a világ csupa boldog ragyogás lett körülöttük.

A vacsora alatt nem ülhettek egymás mellett, és Howardéknál is csak a harmadik táncnál találkozhattak. Egymásba fonódva siklottak végig a tömegben az érzelmes keringő dallamára:

– Ugye, nem foglaltam le túl sok táncot? – súgta Vernon.

– Oh, nem.

Miért nem képes tisztességesen társalogni Vernonnal? Amikor a zene elhallgatott, egy pillanatig még ott álltak, összeölelkezve, az ujjaik is egymásba kapcsolódtak. Nell rámosolygott Vernonra. Mindketten nagyon boldogok voltak. Még egy perc, és Vernon már egy másik lánnyal táncolt, és gondtalanul csevegett, Nellt pedig felkérte George Chetwynd. Néha találkozott a tekintetük, és olyankor halványan elmosolyodtak. Csodálatos volt az a titok, amely összekapcsolta őket.

A következő tánc azonban más hangulatban találta őket:

– Nell, édesem, hát nincs egy hely a földön, ahol beszélgethetnénk? Annyi mindent szeretnék mondani neked. Micsoda ronda ház ez! Nincs egy sarok, ahova vissza lehetne vonulni.

Megpróbáltak mind feljebb és feljebb húzódni a lépcsőkön, de úgy tűnt, hogy mindenütt emberek jönnek-mennek, táncolnak, csevegnek, nevetgélnek. Egyszer csak megpillantottak egy keskeny vaslétrát, amely felvezetett a tetőre.

– Nell, menjünk fel oda! Gondolod, hogy fel tudsz mászni? Nem megy tönkre a ruhád?

– Bánom is én a ruhámat!

Előbb Vernon mászott fel, kinyitotta a csapóajtót, kimászott a tetőre, majd letérdelt, és felsegítette Nellt is. Ott ültek szorosan egymás mellett, és nézték a londoni háztetőket. A lány keze most már hamar megtalálta a helyét a fiú markában.

– Nell, édesem…

– Vernon – suttogta Nell.

– Mondd, ez igaz? Tényleg szeretsz?

– Nagyon, Vernon, nagyon…

– Istenem, ez túl gyönyörű ahhoz, hogy igaz legyen. Nell, kérlek... úgy szeretnélek… úgy szeretnélek megcsókolni.

Nell felé fordította az arcát, és megcsókolták egymást, ügyetlenül és félénken.

– Oh, milyen csodálatosan puha az arcod – susogta Vernon.

A tető poros volt és kormos, de találtak egy tisztább kis párkányt, és oda letelepedtek. Vernon átölelte Nell derekát, Nell pedig odatartotta az arcát a fiú csókjainak.

– Úgy szeretlek, Nell, úgy szeretlek, hogy szinte félek megérinteni téged.

Nell ezt nem értette, és még közelebb húzódott Vernonhoz. Az éjszaka varázsát tökéletessé tették a csókjaik.

2

De egyszer csak fel kellett ébredni ebből a boldog álomból:

– Jaj, Vernon, azt hiszem, már nagyon régen itt ülünk. Rémülten igyekeztek vissza a csapóajtóhoz. Amikor végre ismét szilárd talaj volt a lábuk alatt, Vernon aggodalmasan nézett végig Nellen.

– Azt hiszem, beleültél valami mocsokba.

– Tényleg? Jaj, de borzasztó!

– Én vagyok a hibás. De Nell, hát mondd, nem érte meg?

Nell felmosolygott rá boldogan, gyöngéden.

– Oh, de igen – suttogta.

Amíg lefele baktattak a lépcsőkön, Nell egyszer csak felnevetett:

– No, és mi volt az a sok minden, amiről beszélgetni akartál velem? Az a sok, sok minden?

Nevettek, és olyan jól megértették egymást. Beoldalogtak a táncterembe, és tudomásul vették, hogy hat táncról lemaradtak.

Csodálatos este volt. Nell boldogan feküdt le, és csókokról álmodott.

Másnap, szombaton reggel Vernon felhívta telefonon:

– Beszélni akarok veled. Elmehetek hozzátok?

– Jaj, Vernon, drágám, most nem. El kell mennem, várnak, nem mondhatom le a dolgot.

– Miért nem?

– Mit mondanék anyámnak?

– Hát nem mondtad meg neki?

– Jaj, dehogy!

Vernont megdöbbentette Nell rémült hangja:

– Szegény kicsi drága – gondolta. – Hát persze. Hogy is merte volna.

– Jó, hát akkor én fogok beszélni vele. Most rögtön.

– Nem, Vernon, nem, amíg mi ketten nem beszéltünk a dologról, addig nem…

– Jó. Akkor mikor beszélgetünk mi ketten?

– Nem tudom. Meghívtak ebédre, azután egy matinéra kell mennem, este pedig a színházba. Hiszen, ha előbb tudtam volna, hogy lejössz hétvégére, akkor másképpen rendeztem volna a dolgot.

– És holnap?

– Holnap? Holnap templomba megyünk és…

– Ez az! Ne menj templomba. Mondjad azt, hogy fáj a fejed, vagy mondjál, amit akarsz. Én elmegyek hozzád, és megbeszéljük a dolgot, aztán amikor édesanyád hazajön a templomból, vele is beszélek.

– Jaj, Vernon, nem tudom, hogy… igazán nem tudom, hogy…

– De igen, ezt meg tudod tenni. Most le is teszem a kagylót, nehogy kitalálj valamit. Holnap tizenegykor nálad vagyok.

És valóban letette a kagylót, még azt se közölte vele, hogy hol szállt meg. Nell csodálta őt a férfias határozottságáért, amellyel annyi gondot okozott neki. Istenem, még képes mindent tönkretenni.

És most itt álltak egymással szemben, és hevesen vitatkoztak. Nell könyörgött Vernonnak, hogy ne mondjon semmit az anyjának.

– Mindennek vége lenne, Vernon. Többet nem engedné meg, hogy…

– Mit nem engedne meg?

– Azt, hogy találkozzunk.

– De Nell, édesem, hiszen én feleségül akarlak venni. És te is a feleségem akarsz lenni. Minél előbb össze kell házasodnunk.

Nell most már igazán kétségbeesett. Miért nem képes Vernon józanul gondolkodni? Úgy beszél, mint egy kölyök.

– Vernon, hiszen nincsen pénzünk!

– Tudom. De én nagyon fogok dolgozni, te pedig nem bánod, ha szegények leszünk, igaz, Nell?

Nell azt válaszolta, hogy nem, nem bánja, de csak azért, mert tudta, hogy Vernon ezt várja tőle, és közben érezte, hogy nem volt őszinte. A szegénység borzasztó dolog. Vernonnak fogalma sincs arról, hogy mennyire borzasztó. Egyszerre sokkal, sokkal öregebbnek és tapasztaltabbnak érezte magát a fiúnál, akinek láthatóan fogalma sem volt arról, hogy milyen is az élet a maga valójában.

– Oh, Vernon, miért nem maradhatunk így? Hiszen olyan boldogok vagyunk.

– Persze, de lehetnénk boldogabbak is. Szeretném, ha eljegyeznénk egymást. Ha mindenki tudná, hogy te az enyém vagy.

– Nem értem, mit számít az, hogy ki mit tud?

– Gondolom, nem sokat. De azt akarom, hogy jogom legyen hozzád, ahhoz, hogy találkozzunk, és ne érezzem nyomorultul magam azért, hogy olyan alakok mászkálnak körülötted, mint az a szamár Dacre.

– Vernon, csak nem vagy féltékeny?

– Tudom, hogy nem volna szabad, de azt hiszem, neked fogalmad sincs arról, hogy milyen szép vagy. Mindenki azonnal beléd szeret. Még az az amerikai öregfiú is.

Nell elsápadt.

– Nekem az a véleményem, hogy mindent el fogsz rontani.

– Miért? Azért, mert az anyádnak nem fog tetszeni a dolog? Nagyon sajnálom. De ha akarod, mindent magamra vállalok. És végtére is, tudnia kell róla. Nem is fogok csodálkozni azon, hogy csalódott lesz. Biztosan jobban örülne egy gazdag kérőnek. Ez természetes. Csakhogy a pénz még nem tett boldoggá senkit.

– Mit tudsz te a szegénységről? – fakadt ki Nell váratlanul éles, elkeseredett hangon.

Vernon elképedt:

– De hiszen magam is az vagyok.

– Oh, dehogy. Drága iskolákba jártál meg egyetemen tanultál, a vakációkat pedig a gazdag anyád házában töltötted. Távolról sem ismered a szegénységet. Semmit sem tudsz arról, hogy milyen az, ha…

Nell elhallgatott. Mindig nehezen fejezte ki magát. Hogyan is önthette volna szavakba mindazt, amit olyan jól ismert? A látszat fenntartásáért folytatott kétségbeesett és időnként reménytelennek tűnő küzdelmet. Azt a könnyedséget, amellyel a barátok túltesznek az emberen, ha nem bírja velük a versenyt. A csendes megvetést, vagy ami még rosszabb, az atyáskodó, tanácsokat osztogató „jóakarókat”. És ez mindig jelen volt az életében addig is, amíg élt az apja, és azóta is, mindig, mindig. Persze lakhatnának egy vidéki házacskában, a világtól elvonulva úgy, hogy soha egy táncmulatságba meg ne hívják, hogy soha egy szép ruhája ne legyen. Senki sem törődne velük. Hát akkor melyik a jobb? És mindig, mindig a házasság volt az, amitől a változást remélni lehetett, ami után nem lesz több nyomorúság, nem lesz több vergődés.

Nell tudta, hogy jó házasságot kell kötnie, de az ifjúság örök optimizmusával remélte, hogy szerelmes is lesz abba a kedves, gazdag férfiba. És tessék. Beleszeretett Vernon Deyre-ba, ámbár az igaz, hogy nem gondolt arra, hogy hozzá is megy feleségül. Egyszerűen csak boldog volt. Csodálatosan boldog.

Csaknem gyűlölte Vernont azért, hogy lerángatta őt a felhők közül, és haragudott rá, amiért olyan természetesnek tartja azt, hogy ő kész miatta vállalni a szegénységet. Ha legalább másképpen vetné fel a kérdést! Ha azt mondaná, hogy: „Tudom, hogy nem volna szabad ilyet kérnem tőled. De ugye megteszed a kedvemért?” Valahogy így. Hogy érezze, hogy elismerik az áldozatát. Mert hiszen valóban áldozat volna, ha megtenné. Ő nem akart szegény lenni. Utálta a szegénységet. Félt tőle. És dühítette, hogy Vernon olyan megvetéssel szól a világi javakról. Könnyű neki. Soha nem kellett nélkülöznie őket. És még csak nincs is tudatában annak, hogy milyen kényelmes, elpuhult életet élt.

– Ugye Nell, nem bánod, ha szegények leszünk? – ismételgette Vernon.

– Én mindig is szegény voltam. Én pontosan tudom, hogy milyen a szegénység.

Vernon nem is kölyök, csak egy kisbaba. Ő pedig öreg, rettenetesen öreg mellette. Mit tud ez a fiú arról, hogy milyen nehéz hitelre szert tenni? Hogy mekkora tartozása van máris neki meg az anyjának? Nell egyszerre nagyon árvának és nagyon nyomorultnak érezte magát. Hát ennyit érnek a férfiak? Szép dolgokat suttognak az ember fülébe, szerelmesek, igen, de képesek-e arra, hogy valóban megértők legyenek? Vernon például meg se próbál az lenni. Csupa elítélő dolgot mond, aminek mind az a lényege, hogy mekkorát csalódott benne:

– Akkor nem is szeretsz!

– Te nem értheted – suttogta Nell tehetetlenül. Bénultan nézték egymást. Mi történt? Hogyan állhatnak közéjük ezek a dolgok?

– Nem is szeretsz! – ismételgette Vernon haragosan.

– De, Vernon, de, szeretlek…

És egyszerre csak, mintegy varázsütésre újra elborította őket a szerelem. Egymásba kapaszkodtak, csókolóztak. Mint minden szerelmespár, ők is úgy érezték, hogy minden rendben lesz, csak azért, mert ők szerették egymást. Vernon győzött, és ragaszkodott ahhoz, hogy beszéljen Mrs. Verekerrel. Nell nem ellenkezett tovább. Odabújt hozzá, és hagyta, hogy csókolja. Legyen, ami lesz. Megadta magát annak a gyönyörűségnek, hogy szeretik.

– Jól van, drágám… ahogy akarod… mindent, amit csak akarsz…

A szerelem mögött azonban ott rejtőzött az ellenkezés, ámbár Nell ennek alig volt tudatában.

3

Mrs. Vereker okos asszony volt. Vernon bejelentése váratlanul érte, de ennek semmi jelét nem mutatta, és egészen másképpen viselkedett, mint azt a fiatalok várták. Mintha egy kicsit szórakoztatta volna a dolog:

– Hm. Szóval azt mondjátok, gyerekek, hogy szeretitek egymást. Nocsak, nocsak…

Kedves-ironikus arckifejezéssel hallgatta Vernont, aki bárhogyan is igyekezett határozott és férfias lenni, csak dadogni tudott.

– Csodálatos dolog fiatalnak lenni! – sóhajtotta Mrs. Vereker. – Majdhogynem irigyellek titeket. No de most figyeljen ide, édes fiam. Eszem ágában sincs melodrámát játszani, és eltiltani magától Nellt. Ha férjhez akar menni, hát menjen, ámbár nem tagadom, ezzel igen nagy csalódást okozna nekem. Rajta kívül nincsen más gyermekem, és azt hiszem, mindenki természetesnek tartja, hogy szeretném, ha olyan valaki venné feleségül, aki mindenből a legjobbat tudja nyújtani, és képes megadni neki minden kényelmet és minden luxust.

Vernon ezt kénytelen volt megérteni. Mrs. Vereker józansága, amilyen váratlan, éppen olyan meggyőző volt.

– De, amint azt már említettem, én nem fogok akadályokat gördíteni a házasságuk útjába. Egy dologhoz viszont ragaszkodom: Nellnek tökéletesen biztosnak kell lennie a dolgában. Gondolom, ezzel ön is egyetért, fiam.

Mit lehet erre mondani? Vernon kezdte kényelmetlenül érezni magát. Mintha mind beljebb és beljebb csalogatnák a hínárba, ahonnan többé nem fog tudni kikapaszkodni. Mrs. Vereker pedig csak mondta a magáét:

– Nell még nagyon fiatal. Csak az idén mutattam be a társaságban. Azt akarom, hogy minden alkalma meglegyen arra, hogy emberekkel találkozzon, és ismerkedjen azért, hogy teljesen bizonyos lehessen abban, hogy önt mindenkinél jobban szereti. Semmi kifogásom az ellen, hogy úgy tekintsenek egymásra, mint eljegyzett társukra. Az eljegyzés nyilvános bejelentése azonban más dolog. Ahhoz nem járulok hozzá. Bármit is határoznak maguk között, annak titokban kell maradnia. Ehhez ragaszkodom. Nellnek alkalmat kell adni arra, hogy ha mégis meggondolná magát, ezt nyugodtan megtehesse. Gondolom, ez a becsületes eljárás.

– Nell nem fogja meggondolni magát!

– Akkor annál kevésbé van oka rá, hogy visszautasítsa a kérésemet, Mr. Deyre. Ön úriember, és tudja, hogy mi a kötelessége. Amennyiben elfogadja a feltételeimet, ígérem, hogy semmilyen módon nem fogom akadályozni azt, hogy találkozhassanak.

– De Mrs. Vereker, én minél előbb szeretném a házasságot.

– És egészen pontosan milyen anyagi alapokra számít?

Vernon közölte az asszonnyal, hogy mennyi a fizetése a nagybátyja vállalatánál, és azt is, hogy mi a helyzet Abbots Puissantsszal. Mrs. Vereker türelmesen megvárta, amíg befejezi, azután fennhangon számolni kezdett. Röviden vázolta, hogy mibe kerül egy háztartás beleértve a cselédség bérét és az öltözködést is, finoman utalt az esetleges gyermekáldással együtt járó költségekre, és mindezek mellé közölte, hogy Nellnek bizony semmije sincs.

Vernonból mintha elszállt volna a lélek. Meg kellett adnia magát a rideg tényeknek. Micsoda rettenetes, sziklakemény asszony a Nell anyja! De el kell ismernie, hogy igaza van. Várniuk kell a házassággal. Nellnek valóban minden lehetőséget meg kell adnia arra, hogy meggondolja magát. Hála istennek, ez úgysem fog bekövetkezni.

– Lehet, hogy a nagybátyám megemeli a fizetésemet – Vernonnak ez volt az utolsó próbálkozása. – Ő nagyon szeretné, ha megnősülnék. Gyakran beszélt nekem arról, hogy mennyi előnye van a fiatalon kötött házasságnak.

– Oh! – Mrs. Vereker egy-két percig elgondolkodva nézett maga elé. – A nagybátyjának van leánya?

– Ó, öt is. De a két legidősebb már férjnél van.

Az asszony elmosolyodott. Naiv kölyök. Fogalma sincs a valóságról. Ő viszont megtudta, amit akart.

– Hát akkor ennyiben maradunk – fejezte be a beszélgetést.

Okos asszony volt.

4

Vernon nyugtalan lélekkel hagyta el Mrs. Vereker házát. Nagyon szeretett volna beszélni valakivel, aki megértené őt. Eszébe jutott Joe, de elvetette a gondolatot, hiszen mindig összevesztek, valahányszor csak Nell szóba került. Az unokahúga lenézte Nellt, az volt a véleménye róla, hogy „üresfejű társasági hölgy”. Igazságtalan volt persze, és tele volt előítéletekkel. Csak azok a lányok számíthattak az elismerésére, akik rövidre nyíratták a hajukat, művészetekkel foglalkoztak, és Chelsea-ben laktak.

Sebastian sokkal alkalmasabb volna. Ő mindig kész volt a kérdést a másik szemszögéből is megvizsgálni, és időnként nagyon hasznos volt, mert a dolgokat józanul és gyakorlatiasan közelítette meg. Remek fickó, az biztos. No és gazdag is. Milyen is az élet! Ha ő olyan gazdag volna, mint Sebastian, azonnal feleségül vehetné Nellt. Viszont hiába a barátja minden pénze, nem kapja meg azt a lányt, akit szeret. Kár. Sokkal szívesebben látná Joe-t a Sebastian oldalán, mint valami, magát művésznek nevező züllött alak mellett.

Sajnos, Sebastian nem volt otthon. Vernonnak be kellett érnie Mrs. Levinne társaságával, de különös módon, valóban jól érezte magát a kövérkés, hangulatos asszonnyal. Ez a kissé nevetséges, testes, idős asszony a gyémántjaival meg az olajosan fénylő fekete hajával jobban megértette őt, mint a tulajdon anyja.

– Ne búsuljon, kedveszkém – vigasztalta. – Ne, ne is tagadja! Látom én, hogy szomorú. Biztosan valami lány miatt. Hát bizony, Sebastian is csak kókadozik Joe miatt. Hiába mondom neki, hogy várjon türelemmel. Joe most hányja-veti magát egy darabig, de majd csak lenyugszik, és akkor tudni fogja, hogy mi is az, amire valójában vágyik.

– Nagyon jó volna, ha összeházasodnának. Akkor mi is még jobban összetartanánk.

– Igen, én isz nagyon szeretem Joe-t. Ámbár nem hiszem, hogy Sebastiannak való feleség volna. Nagyon különböző módon gondolkodnak ahhoz, hogy jól megérthessék egymást. Én már csak ilyen maradi vagyok, kedveszkém. Szeretném, ha a fiam közülünk való lányt venne feleségül. Mindig hasznos, ha a házastársak hasonlóan gondolkodnak és éreznek. Meg aztán, a zsidó nők nagyon jó anyák. No, majd meglátjuk. Ha Joe valóban nem hajlandó hozzámenni feleségül, akkor mást kell majd elvennie. És esz magára is érvényes, kedveském. Higgye el, van annál rosszabb dolog is, mint az unokatestvér-házasság.

– Tesséék?! Még hogy én, meg Joe…

Vernon kimeredt szemmel bámult Mrs. Levinne-re, aki göcögve nevetett:

– Jaj, dehogy, dehogy. Én Enidről beszélek. Hiszen ezt főzték ki Birminghamben, vagy nem?

– Hogy én meg Enid... nem, nem, biztos vagyok benne, hogy erről szó sincs.

– Hát azt mindenesetre látom, hogy magának, kedveském, mindmostanig meg se fordult a fejében – mosolygott az asszony. – Pedig okos gondolat, úgy értem, persze ha az a másik lány nem akar hozzámenni magához. Legalább a pénz a családban maradna.

Vernon zúgó fejjel távozott. Kezdtek nagyon egybevágni a dolgok. A Sydney bácsi ízetlen tréfái és célozgatásai, az a mód, ahogyan Enidet mindegyre a nyakába varrták… No és persze, hogy ez jutott az eszébe Mrs. Verekernek is, amikor olyan titokzatosan mosolygott a beszélgetésük végén. Szóval azt akarják, hogy ő vegye el Enidet!

Hirtelen eszébe jutott az a jelenet is, amikor az anyja meg a barátnője valamit sutyorogtak az első unokatestvérekről. Hát ezért... ezért gondolta meg magát az anyja, ezért engedte el olyan hirtelen-váratlan Joe-t Londonba! Mert attól félt, hogy ő meg Joe…

Vernonból harsogva tört ki a nevetés. Ő meg Joe! Jellemző, hogy mennyire rosszul ismerte őt az anyja. Hiszen ő soha, semmilyen körülmények között sem tudná szerelemmel szeretni Joe-t. Pontosan úgy éreztek egymás iránt, mint a testvérek szoktak, és a legtöbb dologban egyformán is gondolkodtak. Hiszen egy végből szabták őket, de ez a tény be is határolta az egymás iránti érzelmeiket.

Enid! Szóval ebben sántikál a nagybátyja! Szegény öreg Sydney bácsi, biztosan nagyon csalódott lesz. De hogy is lehet ekkora nagy szamár?

Persze lehet, hogy elhamarkodottan ítélkezik felette. Talán az egész nem is a Sydney bácsi ötlete volt, hanem az anyjáé. Az asszonyok imádják az ilyesmit, mindenkit összehoznának mindenkivel. No, mindegy. Sydney bácsi hamarosan úgyis megtudja az igazat.

5

A nagybátyjával való beszélgetés azonban meglehetősen kellemetlenre sikerült. Sydney bácsi ugyan igyekezett elrejteni a bosszúságát és a csalódottságát Vernon előtt, de ez alig sikerült neki. Az első percekben nem is tudta, hogy milyen irányba induljon el, ezért csak úgy vaktában morgolódott:

– Szamárság. Ez az egész dolog egy nagy szamárság. Túl fiatal vagy még a házassághoz. Szamárság.

Vernon emlékeztette őt a tulajdon jó tanácsaira, de hiába.

– No persze, csakhogy én nem ilyen házasságra gondoltam. Tudom én, milyenek azok a társasági hölgyek…

Vernon azonnal dühösen tiltakozott, Sydney bácsi pedig máris visszavonulót fújt:

– Ne haragudj rám, fiam, nem akarom én megbántani az érzéseidet. De tudom, hogy mit beszélek. Az olyan lányoknak pénz kell. Neked pedig még sok évig nem lesz pénzed.

– Arra gondoltam, hogy…

Vernon elhallgatott. Szégyenkezett és kényelmetlenül érezte magát.

– Hogy majd én felruházlak, igaz? Nem az ifjú hölgy fejében született meg ez a gondolat? De kérdem én tőled, és válaszolj nekem őszintén: jó üzlet volna ez nekem? No ugye. Látom én a képeden, hogy te is tudod, mi az igazság.

– Még azt a fizetést sem szolgálom meg, Sydney bácsi, amit ad nekem.

– Ette a fene, én nem erről beszéltem. Ahhoz képest, hogy csak most kezdtél el dolgozni, meglehetősen jó munkát végzel. De nagyon bosszant ez a dolog, és nem tudok mást tanácsolni neked, mint azt, hogy hagyd a csodába az egészet. Te is jól jársz, meg az a lány is.

– Erre képtelen vagyok, Sydney bácsi.

– Hát, ez végeredményben nem az én dolgom. Anyáddal beszéltél róla? Még nem? Hát akkor mielőbb tedd meg, és fogadok, hogy ő is ugyanezt tanácsolja majd neked. És ne feledd azt a régi bölcsességet, hogy a fiúnak az anyja a legjobb barátja.

Hogy tud Sydney bácsi ennyi hülyeséget összebeszélni? De, amennyire Vernon vissza tudott emlékezni, mindig is ilyen volt. Pedig különben igazán okos, sőt ravasz üzletember volt.

– Hát – gondolta Vernon – ez van.

Várni kell, nincs más lehetőség. A szerelem első, varázslatos ideje elmúlt. Ami ezután jön, az lehet mennyország, de lehet pokol is. Nagyon vágyott Nell után.

„Édesem,

Semmi sem sikerült. Türelmeseknek kell lennünk, és várnunk kell. De legalább gyakran találkozhatunk. Édesanyád nagyon rendes volt ebből a szempontból, sokkal megértőbben viselkedett, mint reméltem volna. És kezdem látni, hogy sok igazság van mindabban, amit mondott. Valóban, szabadnak kell maradnod, mert hátha találsz magadnak nálam jobbat. De ugye mégse, ugye mégse? Nem, tudom, hogy nem fogsz elhagyni soha. Mindig, mindig szeretni fogjuk egymást. Az se baj, ha szegények leszünk. Én egy picike kis házban is boldog leszek veled...”

HATODIK FEJEZET

1

Nell megkönnyebbülten tapasztalta, hogy az anyja nem rendezett neki jelenetet, hogy elmaradtak a szemrehányások meg a sötét jóslatok. Irtózott a kemény szavaktól, a szidástól, pedig néha keserűen mondogatta magában:

– Gyáva vagyok. Nem vagyok képes kiállni semmiért.

Határozottan félt az anyjától, mert amióta csak az eszét tudta, uralkodott felette. Mrs. Vereker kemény, parancsoló jellem volt, aki rá tudta erőltetni az akaratát a legtöbb, nála gyengébb jellemű emberre. Nell esetében ráadásul könnyű dolga volt, hiszen a lány pontosan tudta, hogy az anyja nagyon szereti őt, és azt akarja, hogy ő megkapjon mindent, amit az élet csak adni tud. Éppen ezért mérhetetlenül boldog volt, hogy az anyja nem tett neki semmilyen szemrehányást, csak éppen megjegyezte:

– Ha akarod, hát bolondozzál egy kicsit. A legtöbb lány életében van egy szerelmi ügy, amiből aztán nem lesz semmi. Én magam nem lelkesedem a dologért. Az a fiú minden bizonnyal még évekig nem tud összehozni annyit, hogy megházasodjon, te pedig nem lehetsz mellette más, mint boldogtalan. De ha így akarod, hát csak tessék.

Nell akaratlanul is e józan, kemény szavak hatása alá került. Egyetlen reménye az maradt, hogy Vernonnak sikerül jobb belátásra bírnia a nagybátyját A fiú levele azonban minden kétséget eloszlatott Várniuk kell hát talán még nagyon sokáig.

2

Mrs. Verekernek megvoltak a maga módszerei. Egyik nap arra kérte Nellt, hogy látogassa meg egy hajdani barátnőjét, aki néhány évvel korábban férjhez ment. Amelie King ragyogó teremtés volt, bárhova ment, azonnal feltűnést keltett, és Nell, a kis iskolás lány egyszerre irigyelte és csodálta őt. Amelie remek házasságot köthetett volna, de mindenki elképedésére egy pályája kezdetén álló, nincstelen fiatalembert választott, és vele együtt eltűnt abból a vidám világból, ahol őt annyian szerették.

– Nem szép dolog elejteni a régi barátokat – magyarázta Mrs. Vereker. – Amelie biztosan nagyon fog örülni neked. No, és amúgy is szabad vagy ma délután.

Nell, mint mindig, most is engedelmeskedett az anyjának, és elindult, hogy meglátogassa Mrs. Hortont, aki Ealingben lakott a Glenster Gardens 35. szám alatt.

Forró, nyári nap volt. Nell vonatra ült, és amikor leszállt az Ealing Broadway-i állomáson, megkérdezte, merre van a Glenster Gardens.

Bizony messze volt, jó egy mérföldre az állomástól. Az út apró, egymáshoz tökéletesen hasonló házacskák mellett vezetett. A 35. szám alatt egy ápolatlan külsejű, koszos kötényt hordó cselédlány nyitott ajtót, és bevezette Nellt a szűk kis szalonba. A szobában volt néhány szép régi bútor, és a székek huzata meg a függönyök is jó ízléssel voltak összeválogatva, csak ne lettek volna annyira kopottak! És milyen rendetlenség volt! A földön mindenfele játékok hevertek, itt-ott pedig egy megkezdett és abbahagyott varrás. Valahonnan iszonyatos gyerekvisítás hallatszott. Egyszer csak kinyílt az ajtó, és beszaladt Amelie.

– Nell, de jó, hogy itt vagy! Ezer éve nem láttalak!

Nell rettenetesen megdöbbent. Mi lett abból a gyönyörű Amelie-ből? Az alakja elformátlanodott, csak úgy lógott rajta a minden bizonnyal otthon összetákolt blúz, az arca fáradt volt és meggyötört, nyoma sem volt rajta a hajdani ragyogásnak.

Leültek beszélgetni. Aztán Nellnek meg kellett néznie a két gyereket, egy kisfiút meg egy kislányt, ez utóbbi még csak csecsemő volt.

– Ki kellene vinnem őket a levegőre – mondta Amelie. – De nagyon fáradt vagyok ma délután. Fogalmad sincs, hogy milyen fárasztó dolog egyik üzlettől a másikig tolni a babakocsit, márpedig én egész délelőtt ezt csináltam.

A kisfiú aranyos volt, de a kislány nem látszott telj esen egészségesnek.

– Oh, csak a fogai kínozzák – mosolygott Amelie. – Ámbár az orvos szerint az emésztése sincs teljesen rendben. Pedig jó volna, ha nem ordítana annyit éjszakánként, mert zavarja vele Jacket. Tudod, pihennie kellene az egész napi munka után.

– Nincs mellette dajka?

– Jaj, édesem, honnan vennénk annyi pénzt? Csak egy féleszűre telik, tudod, így nevezzük azt a lányt, aki ajtót nyitott neked. Tulajdonképpen még feleannyi esze sincs, mint egy normális embernek, de nagyon keveset kér, és olyan munkákat is megcsinál, aminek más neki sem állna. Egy rendes cseléd, ha olyan házhoz áll be, ahol gyerekek vannak, nagyon megfizetteti magát.

– Mary, hozzon teát! – kiáltott ki Amelie a konyhába, és visszavezette Nellt a szalonba.

– Nell, édesem, talán jobb is lett volna, ha nem jössz el hozzám. Olyan elegáns vagy és olyan nyugodt, ha rád nézek, eszembe jut minden öröm, amiben részem volt azokban a régi napokban. A tenisz, a táncok, a golf, a mulatságok…

– Hát nem vagy boldog? – kérdezte Nell félénken.

– Oh, de igen. Csak éppen szeretek zsémbelni. Jack egy angyal, meg itt vannak a gyerekek is, csak tudod, az ember néha úgy elfárad, hogy már nem is érdekli semmi. Igen, vannak pillanatok, amikor mindent odaadnék egy csempés fürdőszobáért, benne fürdősókért, egy szobalányért, aki hosszan kefélné a hajamat, és selyem háziköpenybe bújtatna. És akkor azok, akik sohasem tudták, hogy milyen a szegénység, kitalálják, hogy a pénz nem boldogít. A bolondok!

Amelie keserűen felnevetett.

– Mesélj nekem, Nell. Úgy kiestem mindenből! Mind így jár az, akinek nincs pénze. Elkerülik a régi barátok.

Egy darabig elpletykálgattak a közös ismerősökről, ki ment férjhez, ki veszett össze a férjével, kinek született kisbabája, ki volt a főszereplője a legutóbbi botránynak.

A cselédlány behozta a teát, persze nem valami elegánsan tálalva, az ezüstkészlet foltos volt, a kenyérszeletek vastagak, a vaj csak úgy átabotában rákenve. Éppen befejezték, amikor a bejárati ajtóban csikorogni kezdett a kulcs, és egy pillanat múlva felharsant egy férfi ideges, majdnem haragos hangja:

– Amelie! Egyszer kérlek meg valamire, akkor is elfelejted! Azt mondtad, elviszed ezt a csomagot Joneshoz, és tessék, itt maradt!

Amelie kiszaladt az előszobába, halkan, sietősen suttogott, majd becipelte a férjét is Nellhez. A gyerekszobában felharsant a csecsemő sírása.

– Meg kell néznem a babát – mondta Amelie, és kiszaladt.

– Micsoda élet! – sóhajtott Jack Horton.

Még mindig nagyon jóképű volt, de a ruhája viseltes, a szája körül rosszkedvű ráncok. De azért megpróbált vidámságot színlelni:

– Rossz passzban talált minket, Miss Vereker. Ámbár a legtöbbször rossz passzban vagyunk. Tudja, engem nagyon megvisel az ingázás ebben a hőségben, és a gyerek miatt itthon sincs nyugalmam.

Nevetett, és Nell udvariasan vele nevetett. Visszatért Amelie, karjában a gyerekkel. Nell felállt, és távozni készült. A házaspár elkísérte az ajtóig. Amelie üdvözletét küldte Mrs. Verekernek, és hosszan integetett. Nell a kapuból még visszanézett rá. A barátnője sóvár, irigy tekintettel bámult utána.

Nellnek elszorult a szíve. Ez vár hát az emberre. A szegénység megöli a szerelmet. Kiért a főútra, és elindult az állomás épülete felé. Váratlanul ismerős hang harsant a háta mögött:

– Miss Nell! De hiszen ez csodálatos!

A hatalmas Rolls-Royce odahúzott a járdaszegélyhez, és a kormánykerék mellől George Chetwynd mosolygott a lányra.

– Ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen! Már messziről észrevettem, hogy az az úton ballagó lány nagyon emlékeztet önre, és lelassítottam, hogy szemből is megnézzem magamnak. És micsoda meglepetés ért! Londonba igyekszik? Mert akkor csak szálljon be!

Nell engedelmeskedett, és kényelmesen elhelyezkedett az ülésen. Az autó simán elindult, és észrevétlenül gyorsult. Micsoda mennyei gyönyörűség, gondolta Nell. Semmi erőfeszítés, semmi gond…

– Mit keresett Ealingben?

– Egy régi barátnőmet látogattam meg.

Maga sem tudta miért, de belevágott, és töviről hegyire elmesélte az Amelie-nél tett látogatását. Chetwynd érdeklődéssel hallgatta, hol bólogatott, hol meg a fejét ingatta, és közben mesteri tökéletességgel vezette az autóját.

– Ez bizony szomorú történet – mondta együtt érzőn.

– Szegény lány! Tudja, nekem az a véleményem, hogy a nők megérdemelnék, hogy vigyázzanak rájuk, hogy megkönnyítsék számukra az életet, hogy mindent megkapjanak, amire csak vágynak.

Nell felé fordította az arcát, és kedvesen mosolygott:

– Azt hiszem, nagyon megviselte a dolog. Micsoda jó szíve van, Miss Nell.

Nell visszanézett rá, és megmelegedett a szíve tája. Nagyon tetszett neki George Chetwynd. Jóság volt benne, megbízhatóság és erő. Tetszett a fából faragott arca és a halántékán az őszülő tincsek, az egyenes tartása és a biztos fogású keze a kormánykeréken. Látszott rajta, hogy nincs az a vészhelyzet, amelyben ő ne állná meg a helyét, hogy az ember mindig, minden körülményben rábízhatja magát. Aki hozzá köti a sorsát, az biztos lehet benne, hogy ez a férfi mindig, minden nehézséget elvisz majd a vállam, és soha nem ad belőle át a társának. Oh, George! Milyen jó volt találkozni vele most, amikor olyan fáradt és annyira szomorú!

– Talán félrecsúszott a nyakkendőm? – kérdezte váratlanul George Chetwynd anélkül, hogy a fejét elfordította volna.

A lány felnevetett:

– Istenem, attól tartok, túlságosan megbámultam.

– Hm. Szóval jól megnézett magának.

– Igen, sajnos.

– Ezek szerint nem nagyon tetszettem.

– Oh, dehogy, éppen ellenkezőleg.

– Ne kedveskedjen nekem, mert úgyis tudom, hogy nem gondolja komolyan. Ráadásul olyan izgatott lettem, hogy majdnem beleszaladtam egy teherautóba.

– Soha nem mondok olyasmit, amit nem gondolok komolyan.

– Csakugyan?

A férfinak egyszerre megváltozott a hangja:

– Nézze, már régóta szerettem volna mondani magának valamit. Ez ugyan nem a legmegfelelőbb hely, de azért megkockáztatom. Én nagyon szeretem magát. Hozzám jönne feleségül?

Nell elképedt:

– Oh! Nem, nem, azt hiszem, nem…

A férfi éppen csak rápillantott a szeme sarkából, aztán a tekintete máris visszafordult a forgalmas útra. Egy kicsit lassított.

– Nehogy azt higgye, hogy csodálkozom. Magam is tudom, hogy túl öreg vagyok magához.

– Nem, nem túl öreg... akarom mondani, nem azért…

A férfi halványan elmosolyodott:

– Legalább húsz évvel idősebb vagyok magánál, Miss Nell. Tisztában vagyok azzal, hogy ez sok. Mégis, őszintén hiszem, hogy képes volnék arra, hogy boldoggá tegyem. Furcsa ugye, de én biztos vagyok benne.

Nell néhány percig megsemmisülten hallgatott, és azután is csak dadogni bírt:

– De én igazán, igazán nem…

– Remek. Ez alkalommal már sokkal kevésbé volt határozott.

– De igazán…

– Ne féljen, nem fogom zaklatni. Vegyük úgy, hogy ez alkalommal kikosarazott. De ez nem lesz mindig így. És én, ha igazán akarok valamit, képes vagyok kivárni az idejét. Eljön az a nap, amelyen igent mond majd nekem.

– Nem, nem hiszem.

– De igen, kedves, én biztosan tudom. Hiszen nincs más jelölt rajtam kívül, igaz?

Nell nem válaszolt. Elhitette magával, hogy nem tudja, mit kellene mondania. Hiszen megígérte az anyjának, hogy senkinek sem beszél Vernonról. A lelke mélyén azonban égette a szégyen.

George Chetwynd pedig vígan társalgott mindenféléről, ami éppen az eszébe jutott.

HETEDIK FEJEZET

Vernon számára nehezen telt az augusztus. Nell és az anyja elutaztak Dinard-ra. Természetesen leveleztek, de a fiúnak nem sok öröme telt a levelekben. Valamennyi arról szólt, hogy a lány nagyon jól érzi magát, ámbár vágyik Vernon után.

A munkája unalmas volt, nemigen vette igénybe az intelligenciáját. Gondosan és módszeresen kellett dolgoznia, de ez volt minden, amit elvártak tőle. Így aztán, mivel semmi egyéb nem kötötte le, a gondolatai hamarosan visszataláltak korábbi, titkos szerelméhez, a zenéhez. Operát akart írni. Operát, amelynek a meséje az a régi tündérmese volna. A mese hőseit egészen olyanoknak képzelte el, mint Nell meg jómaga. A lány iránt érzett hatalmas szerelme most új csatornákon buzgott fel, és Vernon lázas munkába fogott.

Mivel Nell a szemére vetette, hogy a gazdag anyja házában sohasem ismerhette meg a szegénységet, Vernon elköltözött otthonról egy nagyon olcsó kis lakásba, amelynek köszönhetően megtapasztalhatta a függetlenség örömét. Carey Lodge-ban képtelen lett volna a munkájára összpontosítani, az anyja folyton ott sertepertélt volna körülötte, kiszolgálta volna, vagy igyekezett volna meggyőzni, hogy feküdjön le korábban. Az Arthur Streeten levő kis lakásában azonban, ha akart, reggel ötig is fennmaradt.

Csakhogy ez az életmód megviselte. Lefogyott, és ezzel magára zúdította anyja minden aggodalmát. Myra egyik erősítőt a másik után szállította neki, holott a fia igyekezett meggyőzni afelől, hogy semmi baja. Arról persze egy szót sem szólt, hogy mitől olyan fáradt mindig. A munka teljesen lekötötte, néha kétségbe ejtette, néha azonban, amikor úgy érezte, hogy egy-egy rész igazán jól sikerült, mérhetetlen örömmel töltötte el.

Időnként felruccant Londonba, hogy Sebastiannal töltse a hétvégét, és Sebastian is meglátogatta őt Birminghamben két alkalommal is. Ebben az időben Vernon igazi támaszra lelt a barátjában. Sebastiant őszintén érdekelte Vernon munkája, nemcsak úgy, mint a barátját, de szakmai szempontból is, Vernon pedig, ha művészetekről volt szó, mérhetetlenül sokra tartotta Sebastian véleményét. Bérelt zongoráján részleteket játszott le neki a készülő műből, és közben elmagyarázta, hogy hogyan képzeli el mindezt zenekarra átírva. Sebastian türelmesen hallgatta, bólogatott, nagyon ritkán szólt közbe, a végén pedig mindig azt mondta:

– Jó lesz, Vernon. Csak így tovább.

Még véletlenül sem ejtett ki egyetlen bíráló szót sem a száján, mert az volt a véleménye, hogy az ilyesminek végzetes hatása lehet. Vernonnak egyébként is csak bátorításra volt szüksége. Semmi másra, csak bátorításra.

Egy ízben Sebastian rákérdezett:

– Erre gondoltál, amikor Cambridge-ben azt mondtad, hogy zenével akarsz foglalkozni?

Vernon elgondolkodott, aztán megrázta a fejét:

– Nem. Először, tudod, az után a koncert után még nem erre gondoltam. Ami akkor kavargott bennem, az valahogy eltűnt. Lehet, hogy egyszer még visszatér hozzám. Ez, amit most csinálok, csak amolyan megszokott dolog... olyan hagyományos... csak itt-ott mutatkozik meg benne az, ami az igazi volna…

– Értem – mondta Sebastian csendesen.

Joe-nak azonban hosszabban is kifejtette a véleményét:

– Vernon úgy érzi, hogy csak „amolyan megszokott dolgot” alkot, de erről szó sincs. Az ő zenéje egészen újszerű. A zenekarra való átírás teljesen más, mint bármi, amit eddig írtak. Csakhogy még éretlen. Zseniális, de éretlen.

– Megmondtad neki?

– Isten ments! Ilyenkor elég egy ügyetlenül elhelyezett szó, és az egész mű a papírkosárban köt ki. Ismerem én a művészeket. Jelen pillanatban kicsi kanállal adagolom neki a dicséretet, a szeletelőkéssel meg a kerti locsolócsővel még várni kell. Azt hiszem, elég süket hasonlatokat mondtam, de biztosan érted, hogy mire gondolok.

Szeptember elején Sebastian estélyt adott Herr Radmaagernek, a híres zeneszerzőnek a tiszteletére, amelyre meghívta Joe-t is meg Vernont is.

– Egy tucatnyi vendég lesz csak, több nem – magyarázta nekik. – Anita Quarll, a táncosnő, aki egy elátkozott ördögfióka, de nagyon érdekel a stílusa, meg Jane Harding, na, ő biztosan tetszeni fog nektek. Operaénekesnő, ámbár szerintem pályatévesztett, mert sokkal jobb színésznő lenne belőle, aztán ti ketten, meg Radmaager, és még vagy két, három ember. Radmaagert érdekelni fogják Vernon ambíciói. Kedveli a fiatalokat.

Az unokatestvérek azonban nem voltak valami emelkedett hangulatban.

– Gondolod, hogy valaha is sikerülni fog? Vagyis, hogy... lesz belőlem valami? – tépelődött Vernon fennhangon.

– Már miért ne sikerülne? – kérdezett vissza Joe máris harciasan.

– Nem is tudom. Amit az utóbbi időben írtam, az mindenesetre pocsék. Pedig az elején olyan jól ment. Most meg… mintha kiszikkadt volna belőlem az erő. Elfáradtam, pedig jóformán még bele se kezdtem.

– Azt hiszem, azért, mert egész nap dolgozol.

– Igen, lehet.

Egy-két percig hallgattak, aztán Vernon folytatta:

– Nagyon örülök annak, hogy találkozhatom Radmaagerral. Egyike azon keveseknek, akik úgy komponálnak, hogy azt én is zenének nevezem. Bárcsak adódna alkalom arra, hogy elbeszélgessek vele egy kicsit. De félek, hogy arcátlannak tart majd.

Az estély meglehetősen oldott hangulatú volt. Sebastiannak volt egy tágas stúdiója, amelyben nem volt más, csak egy pódium, egy zongora, és tömérdek párna szétszórva a padlón. A szoba egyik végében hanyagul felterített asztal roskadozott minden elképzelhető finomságnak a terhe alatt. Mindenki azzal rakta meg a tányérját, amivel akarta, azután lekuporodott vele valamelyik párnára.

Amikor Joe és Vernon megérkeztek, egy lány táncolt a pódiumon. Aprócska, vörös hajú lány volt, vékony, de erőteljes testű. A tánc csúnya volt és izgató. Amikor befejezte, megtapsolták, ő pedig leszökkent az emelvényről.

– Bravó, Anita – kiáltotta Sebastian. – Vernon, Joe, szolgáljátok ki magatokat, azután foglaljatok helyet ott Jane mellett.

Megtörtént. Jane magas, gyönyörű testű nő volt, sűrű, barna haját laza kontyba csavarta a nyakán. Az arca túl széles volt és az álla túl szögletes ahhoz, hogy igazán szépnek lehessen nevezni, mélyen ülő szemei tengerzölden csillogtak a világra. Vernon olyan harmincévesnek gondolta, és úgy érezte, hogy ez a nő egyszerre vonzó és ijesztő.

Joe azonnal rászállt Jane-re, és lelkesen magyarázott neki. Az utóbbi időben lohadni kezdett a szobrászat iránti lelkesedése, és mivel mindig is kellemes szopránhangja volt, úgy gondolta, talán mégis operaénekesnő lesz.

Jane Harding szívélyesen hallgatta, csak néha szólt egy-két rövid szót, végül pedig azt mondta:

– Jöjjön el a lakásomra valamelyik nap, ha akar. Szívesen meghallgatom, és akár azonnal megmondom, hogy mire való a hangja.

– Oh, csakugyan? Hát ez nagyon kedves magától!

– Dehogy, erről szó sincs. Csak éppen bennem megbízhat, ami nem mondható el azokról, akik abból élnek, hogy énekelni tanítanak másokat. Nekik nem érdekük megmondani az igazat.

A beszélgetésnek Sebastian vetett véget:

– Nos, Jane?

Jane felállt a padlóról – a mozdulatai nagyon szépek voltak –, és körülnézett:

– Mr. Hill! – kiáltotta parancsoló hangon, körülbelül úgy, mintha egy kutyát hívna magához.

Egy kis kukac megindult feléjük, visszataszító módon tekergetve a testét, míg oda nem ért, majd követte Jane-t az emelvényre. Vernon még soha nem hallotta azt a francia dalt, amelyet Jane énekelt:

J’ai perdu mon amie – elle est morte

Tout s’en va cette fois pour jamais

Pour jamais, pour Toujours elle emporte

Le dernier des amours que jamais.

‘Pauvre nous! Rien ne m’a crie l’heure

Ou la bas se nouait son linceuil

On m’a dit „Elle est morte!” Et tout seul

Je répéte „Elle est morte!” Et je pleure…

Aki hallgatta Jane Harding énekét, nemigen volt képes arra, hogy bíráló szót ejtsen róla. Vernon is így járt. Jane értett hozzá, hogy megteremtse azt az érzelmi légkört, amelyben a hang maga csupán az atmoszférateremtő eszköz szerepét játszotta. Ez alkalommal is mindenki átérezte a rettenetes veszteség fájdalmát és a dal végén a könnyek felszabadító erejét.

Lelkesen tapsoltak, Sebastian pedig azt mormogta maga elé:

– Hatalmas érzelmi ereje van. Igen. Hatalmas érzelmi ereje.

Jane folytatta. Ez alkalommal egy norvég dalt énekelt a hóhullásról, és a hangjában nem volt egy csöpp érzelem sem. Hideg volt és egyhangú, olyan, mint a szállongó hópelyhek, ugyanakkor hihetetlenül tiszta csengésű is, az utolsó sornál pedig lassan halkult, és puhán, észrevétlenül ért véget.

A közönség nem tudott megválni tőle, ezért Jane újabb dalba kezdett. Vernon felkapta a fejét:

Egy hölgyet láttam a mezőn

szépnél szebbet, tündérleányt,

a haja hosszú, lába hab

és szeme láng.

Mintha varázslat ülte volna meg a szobát, ijesztő, bénító varázslat. Jane arca is rémületet tükrözött, szeme kitágult, és megbűvölten nézett valahova, a semmibe.

Hangosan felsóhajtottak, amikor befejezte. Egy jól megtermett, fehér hajú férfi odanyomakodott Sebastian elé:

– Hát megjöttem, édes fiam, megjöttem. És mindjárt szóba is állnék azzal az ifjú hölggyel.

Sebastian odavezette őt Jane-hez. Herr Radmaager megragadta a lány mindkét kezét, és alaposan szemügyre vette:

– Igen – mondta végre. – Jó fizikuma van. Azt hiszem, hogy mind az emésztése, mind pedig a vérkeringése rendben van. Adja meg a címét, és valamelyik nap felkeresem. Rendben?

– Ezek mind őrültek? – gondolta magában Vernon. Csodálkozva látta, hogy Jane egy cseppet sem lepődött meg a különös bemutatkozáson. Leírta a címét, még néhány percig beszélgetett Radmaagerral, azután visszatért Joe-hoz meg Vernonhoz.

– Sebastian igazi jó barát – mondta. – Tudta, hogy Herr Radmaager keres egy Solvejget a Peer Gyntjéhez, ezért hívott meg engem ma este.

Joe felállt, és elment, hogy beszéljen Sebastiannal. Vernon magára maradt Jane Hardinggal.

– Mondja csak – kezdte Vernon egy kicsit habozva –, az a dal, amelyet énekelt…

– A hóesés?

– Nem, az, amelyet utoljára énekelt. Úgy rémlik, hallottam már valamikor, amikor még egészen kicsi voltam…

– Hát ez érdekes. Én azt hittem, ez amolyan családi titok.

– Az ápolónő énekelte nekem, amikor eltörtem a lábam, de sose hittem volna, hogy valaha még hallani fogom.

Jane Harding elgondolkodott:

– Lehet, hogy az én Frances nagynénim volt az az ápolónő?

– Ez az! Így hívták. Frances nővér. A nagynénje volt? Mi lett vele?

– Jó néhány éve már, hogy meghalt. Elkapta a diftériát az egyik betegétől.

– Jaj, nagyon sajnálom. Igazán…

Vernon elhallgatott, mintha nem merné kimondani azt, amire gondolt, aztán valósággal kitört belőle:

– Soha nem tudtam elfelejteni őt. Csodálatos barát volt. Pedig én csak egy kis kölyök voltam.

Ahogy felemelte a fejét, találkozott a tekintetük, és Vernon egyszerre rájött arra, hogy miért volt rá olyan nagy hatással Jane már az első pillanatban. Azok a nyugodt, állhatatos, barátságosan ragyogó zöld szemek Frances nővérre emlékeztették.

– Zenét komponál, igaz? – kérdezte Jane halkan. – Sebastian elárulta nekem.

– Igen. Legalábbis... ezt próbálgatom.

Vernon zavartan elhallgatott.

– Rendkívül vonzó. Vajon tényleg tetszik nekem? De akkor miért félek tőle? – gondolta. Egyszerre csak boldog izgalom fogta el. Képes lesz rá, igen, tudta, hogy képes lesz rá…

– Vernon!

Sebastian hívta. Vernon felállt, és odament hozzá. Bemutatták Radmaagernak, és a nagy ember kedves volt és érdeklődő.

– Az én kedves fiatal barátom – e szavaknál Sebastian vállára tette a kezét – felkeltette az érdeklődésemet ön iránt. Fiatal kora ellenére ritkán téved. Majd összehozunk egy találkozót, hogy megmutathassa a munkáját.

Azzal már ott is hagyta az izgalmában csaknem reszkető Vernont. Vajon komolyan gondolta? Vernon visszabotorkált a mosolygó Jane mellé, és leroskadt a párnájára. Egyszerre nagyon lehangolt lett. Mi értelme van ennek az egésznek? Hiszen meg van kötve keze-lába, ott kell ülnie Birminghamben, Sydney bácsinál. Zenét szerezni pedig csak úgy lehet, ha az ember minden idejét, minden gondolatát, egész lelkét odaadja. Nyomorultul érezte magát, és vigasztalásra vágyott. Oh, bárcsak itt volna Nell! Ő biztosan megértené. Felnézett, és látta, hogy Jane Harding figyeli őt:

– Mi a baj? – kérdezte Jane.

– A legszívesebben meghalnék – fakadt ki Vernon keserűen.

Jane szemöldöke a magasba emelkedett:

– Nos, ha felmászik ennek a háznak a tetejére, és onnan leveti magát, teljesül a vágya.

Aligha erre a válaszra vágyott. Szemrehányóan nézett Jane-re, de a nyugodt, barátságos tekintet azonnal lefegyverezte:

– Semmi mást nem akarok ezen a világon, csak zenét szerezni – mondta szenvedélyesen. – És érzem, hogy képes volnék rá, de ehelyett ott kell rostokolnom egy undok irodában, és üzleti ügyekkel kell foglalkoznom, amit pedig utálok. Nap nap után csak őrlődöm, és ebbe bele fogok betegedni.

– De miért csinálja, ha ennyire utálja?

– Azért, mert kell.

– Én mégis azt hiszem, hogy igazából akarja is, máskülönben azonnal abbahagyná – mondta Jane majdnem közömbösen.

– De hát nem érti? Hiszen most mondtam, hogy minden vágyam csakis az, hogy zenét szerezzek!

– Akkor miért nem azzal tölti az idejét?

– Azért, mert nem tehetem. Higgye el, hogy nem tehetem.

Ez rettenetes. Jane láthatóan nem érti meg őt. Szerinte ha az ember akar valamit, akkor nekifog és megcsinálja. Vernonból most már dőlt a szó. Mindent rázúdított Jane-re. Beszélt Abbots Puissantsról, a koncertről, a nagybátyja ajánlatáról, Nellről. Amikor befejezte, Jane csendesen megkérdezte:

– Azt szeretné ugye, ha az élet amolyan tündérmese volna?

– Tessék? Nem értem, hogy mit akar mondani…

– Dehogyisnem. Ott szeretne élni az ősei kastélyában, feleségül akarná venni a lányt, akit szeret, gazdag akarna lenni, és közben nagy zeneszerző is szeretne lenni. Pedig ahhoz, hogy e négy dologból csak egy is valóra váljon, oda kell adnia minden energiáját. Nem valószínű, hogy mindent meg fog kapni. Vegye már tudomásul, hogy az élet nem ponyvaregény.

Vernon egy percig valósággal gyűlölte Jane-t, ámbár változatlanul vonzotta. Ismét annak a különös érzelmi légkörnek a hatása alá került, amely Jane éneklése közben elborította.

– Mágneses tér, igen, így nevezik, mágneses tér – gondolta.

Egy perc múlva pedig:

– Nem szeretem. Félek tőle.

Egy hosszú hajú fiatalember ült le melléjük. Svéd volt, de kitűnően beszélt angolul.

– Sebastian azt állítja, hogy ön fogja megírni a jövő zenéjét. Tudja, nekem van egy elméletem a jövőről. Az idő csupán a tér egyik dimenziója, ilyenformán az időben éppúgy lehetséges az előre meg a visszafele való mozgás, mint a térben. Az álmainknak legalább a fele a jövőről való zűrzavaros emlékeinket tartalmazza. És ugyanúgy, ahogy a tér elszakíthat azoktól, akiket szeretünk, időben is elszakadhatunk tőlük, és ez az élet legnagyobb tragédiája.

Nyilvánvalóan tökéletesen bolond volt, ezért Vernon oda se figyelt rá. Nem érdekelte az idő meg a tér problematikája. Jane azonban egészen előrehajolt.

– Időben elszakítva egymástól – mondta. – Érdekes. Soha nem gondoltam erre.

Ha már így megbiztatták, a svéd tovább fejtegette az elméletét, amelyben szó volt végső térről, meg egyes számú időről és kettes számú időről meg még sok egyébről. Vernon nem tudta eldönteni, hogy Jane-t csakugyan érdekelte ez az előadás vagy sem, mert a lány maga elé bámult, és nem zavarta közbeszólásokkal az előadót, aki közben már a hármas számú időben járt. Vernon otthagyta őket, és megkereste Joe-t meg Sebastiant. Az unokahúga lelkesen dicsérte Jane-t:

– Egyszerűen csodálatos! Te nem így gondolod, Vernon? Meghívott a lakására. Oh, bárcsak úgy tudnék énekelni, mint ő!

– Szerintem színésznő és nem énekesnő – makacskodott Sebastian. – De jó fajta, az biztos. Csak komisz volt hozzá az élet. Öt évig élt együtt azzal a szobrásszal, Boris Androvval.

Joe még nagyobb érdeklődéssel pillantott Jane felé, Vernon pedig egyszerre nagyon fiatalnak és éretlennek érezte magát. Micsoda titokzatos, kicsit gúnyos pillantású szemek! És az a csaknem jókedvű, ironikus hang: „Azt szeretné ugye, ha az élet amolyan tündérmese volna?”

De a fene egye meg, ez fájt!

És mégis, rettenetesen vágyott arra, hogy ismét találkozzanak. Talán meg is kérdezhetné tőle, hogy… nem, nem, ez lehetetlen... különben is, olyan ritkán jöhet fel Londonba…

– Jó éjszakát, Sebastian! – hallotta a háta mögül a kellemes, énekesnőhangot. – És köszönöm.

Jane már útban volt a kijárat felé, amikor megfordult, és válla fölött Vernonra pillantott:

– Jöjjön el hozzám valamikor – mondta közönyös-udvariasan. – Az unokahúgának megadtam a címem.

III. KÖNYV

JANE

ELSŐ FEJEZET

1

Jane Harding Chelsea-ben lakott egy bérház legfelső emeletén, és a lakásának ablakai a folyóra néztek. Itt látogatta meg őt Sebastian Levinne mindjárt másnap este.

– A kocka el van vetve, Jane. Holnap valamikor itt lesz Radmaager. Úgy látszik, ragaszkodik ahhoz, hogy a lakásodon keressen fel.

– „Oh, jöjj, és mondd el, hogyan élsz” – énekelte Jane. – Nos, én igazán szépen és tiszteletre méltóan élek, egészen egyedül! Ennél valamit, Sebastian?

– Ha volna mit!

– Hát, ha szépen leülsz, és türelmesen várakozol, akkor szó lehet egy gombás rántottáról, némi szardellás pirítósról és feketekávéról.

Jane cigarettát és gyufát tett az asztalra, majd eltávozott. Egy negyedóra múlva mindennel készen volt.

– Olyan szívesen jövök hozzád, Jane! – lelkendezett Sebastian. – Te sohasem vonsz egy kalap alá azokkal a felvágós zsidó ifjoncokkal, akiknek csak a Savoy vendéglője nyújthat megfelelő élvezetet.

Jane szótlanul mosolygott. Aztán egyszer csak, váratlanul azt mondta:

– Tetszik nekem a szerelmed.

– Joe?

– Igen, Joe.

– De mégis… – érdeklődött Sebastian óvatosan – mégis, mi a véleményed róla?

Jane nem válaszolt azonnal.

– Olyan fiatal – mondta végül. – Olyan rettenetesen fiatal.

Sebastian elnevette magát:

– Nagyon haragudna reád ezért a véleményért.

– Az lehet.

Csend.

– Ugye nagyon szereted őt, Sebastian?

– Nagyon. És látod, milyen különös tud lenni az élet. Nekem mindenem megvan, amit csak óhajtok, kivéve Joe-t, pedig nekem csak ő kellene, semmi más. Pontosan tudom, hogy nagy szamár vagyok, de ez semmit sem változtat az érzéseimen. Hiszen végső soron mi különbség van Joe és száz másik lány között? Semmi. És mégis, jelen pillanatban, az egész világból csakis ő érdekel és senki más.

– Részben azért, mert nem a tied.

– Lehet. De azért nem hiszem, hogy ennyire egyszerű volna a dolog.

– Nem. Ezt én sem hiszem.

Egy kicsit hallgattak, majd Sebastian azt kérdezte:

– És mi a véleményed Vernonról?

Jane hátat fordított a tűznek, talán mert égette az arcát.

– Érdekes jelenség – mondta vontatottan. – Főleg azért, mert azt hiszem, teljes mértékben hiányzik belőle a becsvágy.

– Gondolod?

– Igen. Nem akar harcolni semmiért.

– Hát akkor nem is fog elérni semmit a zene világában. Ott aztán igazán szükség van a hajtóerőre.

– Persze. De számára majd éppen a zene fog hajtóerőként szolgálni.

Sebastiannak felragyogott az arca:

– Tudod, Jane, azt hiszem, igazad van!

Jane szótlanul mosolygott. Sebastian hirtelen elkomorodott:

– Csak tudnám, mihez kezd majd azzal a lánnyal, akit eljegyzett! – sóhajtotta.

– Milyen az a lány?

– Csinos. Egyesek szerint gyönyörű, de szerintem inkább csak csinos. Pontosan úgy él, mint mindenki más, de amit tesz, azt nagyon kedvesen teszi. Azért nem olyan cicás, és azt hiszem, igen, most már komolyan azt hiszem, hogy valóban szereti Vernont.

– Azért csak ne aggódj. Ezt a te kis zsenidet semmi sem térítheti el a számára kijelölt úttól. Minden nappal mélyül az a meggyőződésem, hogy az embert nem lehet eltéríteni arról az útról, amelyen mennie kell.

– Téged semmi sem tud letéríteni az utadról, Jane, mert te erős vagy.

– És mégis, Sebastian, mégis, azt hiszem, én hamarabb otthagynék mindent, amit elértem, mint ez a te Vernonod. Pedig én tudom, hogy mit akarok, ő pedig nem tudja, vagy inkább nem is akarja igazán, mégis, neki menni fog. Az a valami, akármi legyen is, ami a hatalmába kerítette, követelni fogja a jogait, és Vernon szolgálni fogja őt, bármekkora árat is kell majd fizetnie érte.

– Fizetnie? Kinek?

– Tudom is én…

Sebastian felállt:

– Mennem kell. Kösz, hogy jól tartottál, Jane.

– Én köszönöm neked, hogy összehoztál Radmaagerral. Nagyon jó barát vagy te, Sebastian, és tudom, hogy a sikereid sem fognak elrontani.

– Oh, sikerek! Miféle sikerek?

Jane mindkét kezét a fiatalember vállaira tette, és arcon csókolta:

– Édes fiam, remélem, megkapod majd a te Joe-dat. De ha mégsem, akkor is biztos vagyok benne, hogy minden egyebet megkapsz majd, amit csak akarsz.

2

Herr Radmaager azonban csaknem két hétig nem jelentkezett, és végül teljesen váratlanul állított be Jane-hez egyik nap, úgy délelőtt fél tizenegy tájban. Egy szóval sem mentegetőzött, belépett, és alaposan szemügyre vette a nappali szoba falát.

– Maga válogatta össze a bútorokat meg a tapétát? – kérdezte.

– Igen.

– Egyedül lakik itt?

– Igen.

– De nem lakott mindig egyedül, igaz?

– Igaz.

– Nagyon helyes – mondta Radmaager egy kicsit váratlanul.

Jane felé fordult, és parancsoló hangon rászólt:

– Jöjjön ide!

Mindkét kezével megragadta a lányt, odavonszolta az ablakhoz, és tetőtől talpig alaposan megszemlélte. A hüvelyk-és a mutatóujja közé csippentette a karján a húst, kitátatta vele a száját, és belenézett a torkába, végül a két csípőjét méricskélte hatalmas kezeivel.

– Lélegezzen mélyen! Úgy… jó... most fújja ki erőteljesen a levegőt…

Mérőszalagot vett elő a zsebéből, többször is megismételtette a lánnyal az előbbi műveletet, és minden alkalommal lemérte a mellkasának a kerületét. Mindez egyikük számára sem volt szokatlan dolog. Végül Radmaager elégedetten zsebre vágta a mérőszalagot, és azt mondta:

– Idáig minden rendben. A mellkasa remek, a torka erős. Bizonyára intelligens nő, mert egyszer sem szakított félbe. De jó néhány énekesnőm van, akinek jobb a hangja, mint a magáé. Igaz, a maga hangja csodaszép, tiszta, ezüstcsengésű, de ha tovább erőlteti, el fogja veszíteni. És kérdem én, akkor mihez kezd majd? Az a zene, amit most művel, nem magának való. Ha volna egy csepp esze, nem is vállalná el ezeket a szerepeket. Mindazonáltal tisztelem magát, mert maga igazi művész.

Egy kicsit hallgatott, majd folytatta:

– Figyeljen rám. Az én zeném is nagyon szép, és nem fog ártani a hangjának. Amikor Ibsen megalkotta Solvejget, akkor megszületett a világirodalom legcsodálatosabb női figurája. Az én operám sikere Solvejgen áll vagy bukik. Nekem nem csak egy kiváló énekesre van szükségem. Ott van Cavarossi, vagy Mary Wontner, esetleg Jeanne Dorta, mind azt remélik, hogy ők formálhatják meg Solvejg alakját. De nekem nem kellenek, mert egyikük sem több csodálatos hangszálakkal rendelkező ostoba állatnál. Nekem egy tökéletes hangszerre van szükségem, aki ugyanakkor megfelelő intelligenciával is rendelkezik. Maga még fiatal és ismeretlen. Ha ki tudja elégíteni az igényeimet, maga énekli jövőre a Covent Garden színpadán a Peer Gynt Solvejgjét. Most pedig figyeljen rám…

Leült Jane zongorája mellé, és játszani kezdett. Furcsa, ritmikus, monoton hangok gyöngyöztek elő az ujjai alól.

– Hull a hó... ott fenn északon. Ilyennek kell lennie a hangjának is. Hó. Fehér, mint a damaszt, a minták is fehéren futnak rajta. Csakhogy ez a minta a zenében jelentkezik, nem a maga hangjában.

Radmaager tovább játszott. A dallam végtelen monotóniában ismétlődött, egyre csak ismétlődött – hirtelen azonban hallhatóvá vált benne az, amit ő mintának nevezett.

– Nos?

– Nagyon nehéz lesz.

– Bizonyára. Magának azonban remek füle van. Szeretné elénekelni a Solvejg szerepét?

– Természetesen. Ez egy egyedülálló esély az életben.

Már ha meg tudok felelni az igényeinek…

– Azt hiszem, ezen nem fog múlni.

Radmaager felállt, és a lány vállára tette a kezét:

– Hány éves?

– Harminchárom.

– És volt már az életben nagyon boldogtalan is, igaz?

– Igaz.

– Hány férfival élt együtt?

– Eggyel.

– És az illető nem volt valami jó ember, igaz?

– Nagyon rossz ember volt – mondta Jane szárazon.

– Értem. Különben az arca is erről árulkodik. Nos, én csak arra kérem, hogy minden szenvedését és minden örömét szólaltassa meg ebben az én muzsikámban, persze, nem olyan túláradó ripacskodásra gondolok, hanem csak szépen, fegyelmezetten, visszafogottan. Bátorság nélkül semmi sem sikerülhet, akiben nincs bátorság, az rendszerint elfut az élet kihívásai elől. De maga okos is meg bátor is. Akármit hoz is a sors, maga emelt fejjel fogja állni a csapásokat. Remélem, gyermekem, hogy közben nem szerez majd maradandó sérüléseket.

Megfordult, és elindult az ajtó felé:

– Majd elküldöm a partitúrát, hogy tanulmányozza át – szólt vissza a válla fölött.

Kilépett, és az ajtó hangos csattanással becsapódott mögötte.

Jane lassan leereszkedett az asztal mellett álló székre. Nagyra nyílt szemekkel meredt a szemben álló falra, de semmit sem látott a tapéta mintáiból. Eljött hát az ő ideje is…

– Félek – suttogta.

3

Vernon egész héten azon töprengett, fogja-e szaván Janet vagy sem. Hiszen fölmehetne Londonba a hét végén – de nagyon is valószínű, hogy Jane-t nem találná otthon. Az is lehet, hogy a lány már régen megfeledkezett róla. Vernon szenvedett a tulajdon félénksége miatt, de otthon töltötte a hétvégét. Már éppen sikerült meggyőznie magát afelől, hogy Jane amúgy sem emlékezhet rá, amikor levelet kapott Joe-tól. Az unokahúga megemlítette benne, hogy már kétszer is találkozott Jane-nel. Vernon gyorsan döntött. A következő szombaton, délután hat órakor becsengetett Jane ajtaján.

Jane maga nyitott ajtót. Egy kicsit kikerekedett a szeme, amikor meglátta Vernont, de egyébként nem tűnt túlságosan meglepettnek.

– Jöjjön be – mondta. – Még kell egy kicsit gyakorolnom. Remélem, nem veszi rossz néven.

Vernon követte őt egy hosszú, majdnem üres szobába, amelyben nem volt más bútor, mint egy hatalmas zongora, egy dívány és néhány szék. A szoba három falán a tapéta mintha harangvirág-és nárciszerdőbe vitte volna a szemlélőt, a negyedik fal azonban egyszínű, sötétzöld volt, és a közepén egy furcsa kép állt, csupasz fatönkök fekete-fehér vázlata. A kép az Erdőt juttatta az eszébe, és gyermekkori kalandját.

A zongora melletti széken apró, fehér kukacként tekergett az az emberke, akivel már Sebastian estélyen volt alkalma találkozni. Jane egy doboz cigarettát tolt Vernon elé, és parancsoló, csaknem durva hangon rászólt az emberkére:

– Folytassa, Mr. Hill!

Mr. Hill rávetette magát a zongorára. A kezei elképesztő gyorsasággal és határozottsággal repkedtek a billentyűk fölött. Jane énekelni kezdett, főleg sottovocéban úgy, hogy alig bírta levegővel. Időnként a magasba emelkedett a hangja, és egyszer-kétszer hangos, türelmetlen kiáltással kísért szünetet tartott. Ilyenkor Mr. Hillnek is meg kellett állnia, és meg kellett ismételnie jó néhány ütemet.

Jane majdhogynem váratlanul hagyta abba a gyakorlást. Odament a kandallóhoz, megnyomta a csengőgombot és most először szólt Mr. Hillhez úgy, ahogyan egy emberhez szokás:

– Ugye velünk teázik, Mr. Hill?

Mr. Hill attól tartott, hogy ez lehetetlen, és ide-oda tekergőzve kioldalgott a szobából. A szobalány feketekávét és forró vajas pirítóst hozott. Úgy látszik, Jane számára ennyiből áll a délutáni tea.

– Mit énekelt?

– Richárd Strauss Elektráját.

– Oh! Tetszett nekem. Mintha kutyák verekedtek volna.

– Strauss hízelgőnek találná ezt a vélekedést. De értem, hogy mire gondol. Valóban van benne harci szellem.

Vernon felé tolta a pirítósokkal teli tálat, és folytatta a beszélgetést:

– Az unokatestvére kétszer is járt nálam.

– Tudom. Megírta nekem.

Vernon kényelmetlenül érezte magát, és nemigen tudta, hogy mit kellene mondania. Pedig mennyire vágyott ide! De Jane-ben volt valami, ami ijesztően hatott rá. Végül mégiscsak kinyögte:

– Mondja meg nekem őszintén, csakugyan azt tanácsolná, hogy hagyjak fel a munkával, és a jövőben csakis a zenének éljek?

– Már hogy adhatnék ilyen tanácsot? Honnan tudjam, hogy mit is akar valójában?

– De hiszen akkor este valami ilyesmit mondott! Hogy mindenkinek azzal, és csakis azzal kell foglalkoznia, amit örömmel csinál.

– Hát persze. No, azért nem mindig, de elég gyakran.

Csak éppen vigyázni kell. Ha meg akar ölni valakit, például, megteheti, de természetesen utána felakasztják.

– Eszem ágában sincs gyilkolni.

– Persze maga a jól végződő tündérmeséket szereti, az olyanokat, amelyekben meghal a nagybácsi, és nagy vagyont hagy az unokaöccsére. No és szeretné feleségül venni azt a lányt, és elköltözni vele Abbotsba – vagy hogy is hívják azt a helyet –, ahol boldogan élnek majd, míg meg nem halnak.

Vernon mérges lett:

– Szeretném, ha nem nevetne rajtam!

Jane egy percig hallgatott, és amikor megszólalt, egészen más volt a hangja:

– Nem nevettem ki. Csak valami olyasmit tettem, amit nem kellett volna. Be akartam avatkozni az életébe.

– Beavatkozni az életembe? Hogyan?

– Úgy, hogy igyekeztem rávenni arra, hogy szembenézzen az igazsággal. Hogy felejtse el azt, hogy körülbelül… no lássuk csak... szóval, úgy nyolc évvel fiatalabb, mint én vagyok. Egyszóval: magának még nem jött el az ideje.

– Ennek a nőnek mindent el lehet mondani – gondolta Vernon. – Mindent. De nem biztos, hogy örülök majd annak, amit válaszol.

Fennhangon pedig azt mondta:

– Kérem, folytassa. Tudom, hogy nagyon önző vagyok, amiért ennyit foglalkozom magammal, de higgye el, hogy elég boldogtalan vagyok és sok a gondom. Nagyon szeretném megtudni, hogyan értette azt, amit a múlt este mondott, vagyis, hogy én a négy dolog közül, amelyekre vágyom, bármelyiket megkaphatom, de mind a négyet soha.

Jane egy percig töprengett:

– Hogy pontosan mit akartam mondani? Hát azt, amit mondtam. Ahhoz, hogy valamit megkapjunk, fizetnünk kell, vagy kockáztatnunk kell. Néha mind a kettőt. Nézze: én például szeretem a zenét. Egy bizonyosfajta zenét. A hangom azonban egészen másfajta zenére alkalmas. Rendkívül jó koncerthang, de nem jó operahang, hacsak nem a könnyebb műfajokra gondolunk. Mégis: Wagner-és Strauss-operákban énekelek, és ámbár még nem kellett megadnom az árát, a kockázat, amelyet vállaltam, óriási. A hangom bármelyik percben tönkremehet. Tudom, mindig is tudtam, de végiggondoltam a dolgot, és úgy döntöttem, hogy megéri a kockázatot. Nos, maga négy dologra vágyik. Ami az elsőt illeti, véleményem szerint, ha elég sokáig marad a nagybátyja szolgálatában, akkor minden különösebb erőfeszítés nélkül meggazdagodhat. Ez nem is kérdéses, tehát nem is érdekes. Másodszor: Abbots Puissantsban akar lakni. Már holnap beköltözhet a kastélyába, csak feleségül kell vennie egy gazdag lányt. No, de ott van az a lány, akit szeret…

– Akit ugye, már holnap feleségül vehetek? – szólt közbe Vernon keserű gúnnyal a hangjában.

– Iiigen... azt hiszem, elég könnyen megtehetné.

– Hogyan?

– Eladhatná Abbots Puissantst. Hiszen a magáé, vagy nem?

– Igen, de ezt nem bírom megtenni… nem bírom…

Jane hátradőlt a székben, és elmosolyodott:

– Mert nem akar lemondani arról az elképzeléséről, hogy az élet egy szép mese.

– Kell lennie valamilyen más megoldásnak is.

– Igen, és van is. Talán ez a legegyszerűbb. Fogják karon egymást, és menjenek el a legközelebbi anyakönyvi hivatalba.

– De hát nem érti? Rengeteg nehézséggel kell szembenéznünk. Nem várhatom el Nelltől, hogy szegénységben éljen. Nem is akar.

– Vagy nem tud.

– Tessék?

– Semmi tessék. Azt mondtam, hogy nem tud. Van olyan ember, aki egyszerűen nem tud szegény lenni.

Vemon felállt, és egyszer-kétszer körbejárta a szobát. Aztán visszajött, és leroskadt Jane széke mellé, a kandalló előtti szőnyegre:

– No, és mi lesz a negyedik dologgal? A zenével. Mit gondol, viszem valamire ezen a téren?

– Ezt nem tudhatom. Ehhez nem elég csak akarni. De ha mégis, akkor azt hiszem, a zene mindenestől magába fogja szippantani. Akkor nem számít majd semmi más, sem a pénz, sem Abbots Puissants, sem az a lány. Tudja, édes fiam, azt hiszem, nem lesz könnyű élete. Huh! Mintha valaki átment volna a sírom fölött. Inkább mondjon nekem valamit arról az operáról, amit most komponál. Sebastian Levinne árulkodott róla.

Kilenc óra lett, mire Vernon végzett a beszámolóval. Ezt mindketten ijedt kiáltással nyugtázták, gyorsan összekapták magukat, és elmentek egy kis vendéglőbe vacsorázni. Amikor végre elbúcsúztak, Vernon félénksége ismét visszatért:

– Azt hiszem, maga egyike a legkedvesebb embereknek, akiket valaha is ismertem. Ha megengedné, máskor is eljönnék… Már ha nem untattam halálra…

– Jöjjön, amikor csak akar. Jó éjszakát.

4

Myra levelet írt Joe-nak:

„Kedves Josephine,

Nagyon aggódom Vernon miatt. Mind sűrűbben megy fel Londonba ahhoz a nőhöz, valami opera-énekesnőhöz, ha jól tudom, aki ráadásul évekkel öregebb nála. Rémes, hogy egyes nők képesek így rátenni a kezüket egy fiúra. Rettenetesen bánt a dolog, és fogalmam sincs, hogy mit csináljak. Megpróbáltam szót érteni Sydney bátyátokkal is, de ő nem volt túl nagy segítségemre. Azt mondta, hogy a fiúk már csak ilyenek és punktum. De én nem akarom, hogy az én fiam is ilyen legyen. Arra gondoltam, Joe, drágám, hogy talán jó volna, ha szóba állnék azzal a nővel, ha könyörögnék neki, hogy hagyjon békét Vernonnak. Még a rossz nők is képesek megsajnálni egy anyát. Vernon olyan fiatal még, ne tegye tönkre az életét. Igazán nem tudom, hogy mit tegyek. Vernon egyáltalán nem hallgat rám újabban.

Sok szeretettel csókol:

Myra nénéd.”

Joe megmutatta a levelet Sebastiannak:

– Azt hiszem, Jane-re gondol – mondta Sebastian. – No, arra a beszélgetésre én is befizetnék. Gondolom, Jane rettenetesen jól szórakozna.

– Micsoda hülyeség – füstölgött Joe. – Igenis, nagyon jó volna, ha Vernon csakugyan beleszeretne Jane-be. Ezerszer jobban járna, mint azzal a libával.

– Nem nagyon kedveled Nellt, igaz?

– Neked sem tetszik.

– Oh, dehogyisnem. Nem mondom, hogy különösebb hatással bírna rám, de meg tudom érteni azokat, akiknek tetszik. A maga módján igazán szép lány.

– Oh, igen, akárcsak egy bonbonier.

– Hát, engem nem vonz, mert véleményem szerint nincs benne semmi érdekes. Legalábbis egyelőre. Igen, a valódi Nell még nem született meg benne, és lehet, hogy nem is fog megszületni soha. De azt hiszem, éppen ez az, ami a férfiakat mágnesként vonzza hozzá. Hogy olyan sok lehetőség rejlik benne.

– Hát nekem az a véleményem, hogy Jane felér tíz Nellel! És minél hamarabb túl lesz Vernon ezen a buta első szerelmén, annál jobb. Remélem, utána Jane következik.

Sebastian cigarettára gyújtott:

– Nem vagyok biztos benne, hogy egyetértek veled.

– Ugyan miért?

– Hát, ezt nem lesz könnyű megmagyarázni. De, látod, Jane igazi egyéniség. Túlságosan is az. Aki őt szereti, annak nagyon kell tudnia szeretni. Abban mindketten egyetértünk, ugye, hogy Vernonban egy zseni szunnyadozik? Nos, a magam részéről nem hiszem, hogy a zseni igazi, jól körvonalazott személyiséget akarna látni maga mellett. Éppen fordítva. Színtelen házastársat keres magának, olyant, akinek a jelleme nem okoz neki fejtörést, és lehet, hogy úgy hangzik, mintha gúnyolódnék, de éppen ez az, amiért Vernon Nellt fogja választani. Jelen pillanatban persze, hogy ő a világ közepe, Vernonnak minden gondolata körülötte forog, ő minden boldogságának a letéteményese. No de mi marad mindebből a házasságkötés után? Egy kedves, csinos, jó természetű asszonyka, akit természetesen továbbra is szeretni fog, de aki bizonyosan nem áll majd közé és a munkája közé, mert ehhez nincs meg a kellő egyénisége. Jane viszont, ha akarja, ha nem, gátolná. Mert Jane-nek nem a szépsége vonzza az embereket, hanem az egyénisége, ő maga. És lehet, hogy a végzet asszonya volna Vernon számára…

– Hát, mondhatsz, amit akarsz, én megmaradok a véleményemnél. Nell egy buta liba, és még a gondolatát is gyűlölöm annak, hogy Vernon felesége legyen. Nagyon remélem, hogy semmi sem lesz ebből a szamárságból.

– Igen. Valószínűleg nem lesz belőle semmi – zárta le a vitát Sebastian.

MÁSODIK FEJEZET

1

Nell visszatért Londonba, és Vernon mindjárt másnap meglátogatta. A lány azonnal észrevette rajta a változást. Zaklatott volt és felajzott:

– Nell, otthagyom Birminghamet…

– Tessék?!

– Várj, hallgass meg…

A fiú izgatottan, csaknem hadarva beszélt. A zene… az ő zenéje... az ő operája…

– Figyelj csak, Nell! Tulajdonképpen rólad van szó. Te vagy a lány, aki ott ül a toronyban és fésüli az aranyhaját… a ragyogó aranyhaját…

Vernon odament a zongorához, és játszani kezdett, közben azonban szünet nélkül magyarázott:

– Ezek a hegedűk… hallod? És most a hárfák… és látod, ezek a hercegkisasszony ékszerei…

Nell úgy gondolta, hogy amit hall, az bizony elég csúnya, harmóniátlan zene, de talán, ha egy egész zenekar játszaná, másképpen hangzana. Különben is, szerette Vernont, tehát minden, amit ő tett, csakis jó lehetett. Így hát mosolygott, és azt mondta:

– Nagyon szép, Vernon.

– Tényleg tetszik neked, Nell? Oh, drágám, milyen csodálatos lány vagy te! Mindig megértesz! Olyan kedves vagy, akármiről is legyen szó!

Odasietett a lányhoz, letérdelt előtte, és az ölébe rejtette a fejét:

– Úgy szeretlek! Úgy szeretlek!

Nell a fiú sötét haját simogatta:

– Mondd el nekem, miről fog szólni.

– Tényleg kíváncsi vagy rá? Hát akkor figyelj! Egyszóval az aranyhajú hercegnő ott ül a toronyban, és királyok meg lovagok jönnek a világ minden tájáról, hogy feleségül kérjék. De, amint az a mesében lenni szokott, a lány túl rátarti, és mindegyiket kikosarazza. Hanem aztán megérkezik az igazi… olyan csavargó cigánylegényféle... rongyos, kis zöld kalapot hord a fején, és van egy dudája is. És azt állítja, hogy ő a legnagyobb birodalom ura, mert övé az egész világ, és rengeteg kincse van, mert minden harmatgyöngy neki ragyog. Persze bolondnak tartják, és elkergetik. De jön az éj, és a hercegnő álmatlanul fekszik az ágyában, és hallgatja a csavargót, aki a kertben fújja a dudáját. A városban lakik egy öreg zsidó házaló, és az felajánlja a fiúnak minden aranyát és minden kincsét. Vigye, és hódítsa meg velük a hercegkisasszonyt. A fiú azonban kineveti, hiszen neki semmije sincs, mit adhatna a kincsekért cserébe? A házaló a zöld kalapját és a dudáját kéri, a fiú azonban kijelenti, hogy soha nem válik meg tőlük.

Minden éjszaka ott énekel a palota kertjében: „Oh, jöjj ki szerelmem, jöjj ki!”, a hercegnő pedig álmatlanul tölti az éjszakáit, és hallgatja őt. A kastélyban lakik egy öreg énekmondó, aki elmeséli neki, hogy száz évvel korábban egy cigánylány elvarázsolta a herceget, aki itt lakott, és egy napon úgy eltűnt, hogy soha senki sem látta többé. A hercegnő nap mint nap elmesélteti magának a történetet, és egy éjszaka felkel az ágyából, és odamegy az ablakhoz. A csavargó hívja, hogy tartson vele, de ha csakugyan rászánja magát, akkor egy szál fehér ruhában kell útnak indulnia. A hercegnő azonban úgy gondolja, hogy ami biztos, az biztos, és a szoknyája szegélyében elrejt egy gyöngyszemet. Útra kelnek, a fiú csak énekel, énekel, és észre sem veszi, hogy a lány lemarad mögötte, mert az az egy szem gyöngy olyan súllyal húzza a szoknyáját, hogy lépni sem tud tőle.

Biztos nem mondtam el valami jól, de ez csak az első felvonás. Úgy ér véget, hogy a csavargó egyre távolodik a holdfényben, a hercegnő pedig ott marad sírva. Még lesz két felvonás és sok szín: a kastély nagyterme, a piactér, a kastélykert…

– Nem gondolod, hogy túl nagyok lesznek a költségek... ennyi díszlet meg mindenféle… – mondta óvatosan Nell.

– Hát, nem tudom. Ezen még nem gondolkoztam. De azt hiszem, valahogy csak megoldható... – Vernont bosszantotta ez a prózai hozzáállás.

– Na, szóval a második felvonás a piactéren kezdődik. Egy borzas, fekete hajú lány babákat javít. Jön a cigánylegény, és megkérdezi, hogy mit csinál, mire azt válaszolja, hogy a gyerekek játékait javítgatja, és neki van a világon a legcsodálatosabb tűje és cérnája. A fiú elpanaszolja neki, hogy elvesztette a kedvesét, ezért most bejött a városba, megkeresi az öreg házalót, és eladja neki a kalapját meg a dudáját. A lány óva inti ettől, de a fiú kijelenti, hogy nincs más választása.

Oh, Nell, bárcsak szebben el tudnám mesélni neked. De ez csak egy vázlat, és magam sem tudom még, hogyan fog kinézni a végleges formájában. A zene, az megvan... hallom… ez a legcsodálatosabb... a súlyos kőfalak, az üres termek zenéje, a piactér zajos jövés-menése, a hercegnő... mint az a verssor: „daloló, ezüstösen hullámzó patak”, a babákat javító lány, fák és az erdő, az erdő, amely olyan, mint az ott Abbots Puissantsban, elvarázsolt, titokzatos és egy kicsit ijesztő... azt hiszem, új, eddig soha nem volt hangszereket kell kitalálnom, hogy ki tudjam fejezni mindezt… No, de ezt hagyjuk, ezzel nem akarlak untatni, ezek technikai kérdések.

Ejnye, hol is tartottam? Ja, igen: szóval a csavargó ismét megjelenik a palota előtt, de ez alkalommal úgy, mint egy hatalmas király: csillognak a kardok, csattog a lovak patkója, tűzfényben égnek a gyémántok. A hercegnő boldog, és kitűzik az esküvő napját és úgy tűnik, hogy minden rendben lesz. A vőlegény azonban megbetegszik, mindennap gyöngébb és szomorúbb lesz, de hiába kérdezgetik, hogy mi baja, csak azt feleli, hogy „Semmi”.

– Akárcsak te, ott Abbots Puissantsban, amikor még kisfiú voltál – mosolygott Nell.

– Tényleg? Erre nem emlékszem. Na, szóval az esküvő előtti éjjel a fiú kioson a palotából, bemegy a városba, és felveri álmából a házalót. Minden kincsét kész odaadni neki, csak adja vissza a zöld kalapját és a dudáját. Az öreg zsidó azonban kineveti, és visszaadja ugyan a sapkát, de kettészakítva, és a dudát is, de összetörve. A fiú szomorúan távozik, és a piactéren találkozik a babákat javító lánnyal, aki most is ott ül, maga alá húzott lábakkal, ahol először találkoztak. Meghallgatja a fiú panaszát, aztán biztatja, hogy csak feküdjön le nyugodtan és aludjon. Amikor a fiú reggel felébred, ott találja maga mellett a kalapot és a dudát, olyan szépen rendbe hozva, hogy senki észre sem venné, hogy valami baj volt velük. Persze nagyon örül nekik, a lány pedig odamegy egy szekrényhez, és kivesz belőle egy másik zöld kalapot meg egy dudát, pontosan olyanokat, mint a fiúé. Elindulnak együtt az erdőn keresztül, és éppen akkor érnek az erdő szélére, amikor felkel a nap, és akkor a fiú ránéz a lányra, és egyszerre minden eszébe jut: „Oh, hiszen száz évvel ezelőtt én otthagytam érted a palotámat és a trónomat!” „Igen” – bólint a lány. „De nem voltál elég bátor, és magaddal hoztál egy aranypénzt. Annak a fénye bűvölt el úgy, hogy megfeledkeztél rólam. De mostantól kezdve miénk az egész világ, barangolhatunk benne az idők végezetéig.”

Vernon elhallgatott. Az arca tüzelt, amikor Nell felé fordult:

– A vége… a végének gyönyörűnek kell lennie. Oh, ha ki tudnám fejezni a zenémmel mindazt, amit látok és hallok… a két fiatalt a zöld kalapjukkal és a dudájukkal... az erdőt és a felkelő napot…

A fiú elragadtatott, álmodozó arckifejezéssel nézett maga elé. Láthatóan meg is feledkezett Nellről, akin furcsa, borzongató érzések hullámzottak végig. Félt ettől a Vernontól. Hiszen korábban is beszélt neki a zenéről, de így még soha. És Sebastian Levinne is azt mondta, hogy Vernon egy napon még csodálatos zenét fog komponálni, de Nell éppen eleget olvasott a nagy muzsikusok életéről ahhoz, hogy szívből kívánja: bárcsak ne volna Vernon olyan nagyon tehetséges. Neki az a másik Vernon kellett, az a szerelmes kisfiú, akivel boldog jövőről álmodozhat. A muzsikusok feleségei mindig nagyon boldogtalanok. Miért akar Vernon híres zeneszerző lenni? Sokkal jobb volna, ha igyekezne minél előbb egy kis pénzre szert tenni, hogy végre elköltözhessenek Abbots Puissantsba. Nell nyugodt, boldog, hétköznapi életre vágyott. Szerelemre és Vernonra. Biztos volt benne, hogy a fiúnak ez a rögeszméje veszélyes lehet. Nagyon is veszélyes.

De túlságosan is szerette ahhoz, hogy lehűtse, ezért a hangja kedves és érdeklődő volt, amikor megszólalt:

– Nagyon különös mese. És azt akarod mondani, hogy még gyermekkorodban hallottad, és azóta sem felejtetted el?

– Hát, nagyjából ez a helyzet. És tudod, akkor reggel, ott Cambridge-ben, pont mielőtt megláttalak volna az alatt a fa alatt, éppen ez a mese járt a fejemben. Istenem, de szép voltál. ..de szép… Ugye mindig ilyen szép maradsz? Nem bírom ki, ha nem így lesz… Jaj, micsoda hülyeségeket beszélek! Aztán tudod, a ranelagh-i este után, azután, hogy megmondtam neked, hogy szeretlek, éjszaka, megszületett bennem a zene. Csak az volt a baj, hogy nem emlékeztem pontosan a mesére. Csak arra a részre a kastéllyal… De óriási szerencsém volt. Találkoztam egy lánnyal, aki éppen annak az ápolónőnek az unokahúga, akitől ezt a mesét hallottam. Ő tisztán emlékezett minden részletre, és segített nekem. Hát nem csodálatos?

– Ki az a lány?

– Oh, azt hiszem, egészen különleges ember. Nagyon kedves és ijesztően okos. Különben énekesnő, és Jane Hardingnak hívják. Jelenleg az új Angol Opera tagja, és Elektrát énekli, meg Brünhildét meg Isoldát, de lehet, hogy a jövő évben már a Covent Gardenben fog énekelni. Sebastiannál találkoztam vele egy estélyen. Neked is meg kell ismerkedned vele. Biztos vagyok benne, hogy nagyon megszereted.

– Mennyi idős? Fiatal?

– Inkább fiatalos. Azt hiszem, már megvan harminc. De mindenkire hatással bír lenni. Néha valósággal gyűlölöd, mégis, el tudja hitetni veled, hogy képes vagy megtenni valamit.

– Veszem észre.

Miért kellett ezt mondania? Miért van benne ez a megmagyarázhatatlan ellenszenv Jane Harding iránt? Vernon elképedve meredt rá:

– Mi baj, édes? Olyan furcsa a hangod. Nell megpróbált nevetni:

– Tudom is én. Talán valaki átment a sírom fölött.

– Különös. Néhány nappal ezelőtt valaki más is ugyanezt mondta – tűnődött Vernon.

– Sokan és sokszor mondják – mosolygott Nell. – Tudod, Vernon... nagyon szeretnék megismerkedni ezzel a te új barátnőddel.

– Remek. Ő máris sokat tud rólad.

– Szeretném, ha nem beszélnél rólam, Vernon. Ne feledd el, mit ígértünk az anyámnak.

– Nem is tud rólad senki más, csak a barátaim. Sebastian, Joe, és most már Jane.

– Hát igen, de Sebastian és Joe mások. Őket mindig is ismertük…

– Persze, igazad van. De arról nem beszéltem, hogy eljegyeztük egymást, sőt még a nevedet sem tudja. Szóval ugye nem haragszol rám, ugye nem?

– Jaj, hát persze hogy nem!

Nell maga is érdesnek találta a tulajdon hangját. Miért ilyen rettenetesen nehéz ez az élet? Nagyon félt a zenétől. Máris azt eredményezte, hogy Vernon hátat fordított miatta egy remek állásnak. De vajon csakugyan a zene a hibás ezért? Nem Jane Harding?

– Oh, bárcsak soha nem találkoztam volna Vernonnal!

– gondolta kétségbeesetten. – Bárcsak soha ne szerettem volna őt! Oh, miért is kell ilyen nagyon szeretnem! Félek! Félek!

2

Hát megtörtént! Vernon fejest ugrott a mély vízbe. Persze, nem úszta meg a dolgot szárazon. Sydney bácsi nagyon dühös volt, és Vernonnak el kellett ismernie, hogy erre minden oka megvolt. Az anyja jeleneteket rendezett, sírt, szemrehányásokat zúdított rá. A fiú nemegyszer közel állt ahhoz, hogy visszavonulót fújjon, de aztán mégse engedett a könyörgésnek.

Nagyon magányosnak érezte magát, és ebben a dologban csakugyan egyedül volt. Nell szerette őt, és ezért mindenben egyetértett vele, ő mégis kényelmetlenül érezte magát, és pontosan tudta, hogy a lány szomorú és feldúlt, és már nem nagyon bízik a jövőjükben.

Sebastiannak az volt a véleménye, hogy Vernon elsiette a dolgot, még túl korai volt az idő ahhoz, hogy teljes egészében a zenének szentelje magát. Meg kellett volna próbálnia mindkét területen helytállani. No persze, ezt nem fejtette ki részletesen a barátjának. Sebastian soha nem adott tanácsot senkinek.

Még Joe is tele volt kétségekkel. Tudta, hogy Vernon csak rosszul járhat, ha megromlik a kapcsolata a Bentekkel, és nem bízott annyira az unokabátyja zenei pályájának a sikerében, hogy képes lett volna szívből megtapsolni ezt a lépését.

Mind ez ideig Vernonban soha nem volt elegendő bátorság ahhoz, hogy bárkivel is szembeszálljon. Amikor mindenen túl volt, és végre beköltözhetett abba a nagyon olcsó kis londoni lakásba, amelyet meg tudott fizetni, úgy érezte magát, mint az az ember, aki győztesen került ki egy csaknem reménytelen küzdelemből. És akkor, egy perccel sem korábban, másodszor is meglátogatta Jane Hardingot. Akár egy kisfiú, úgy ábrándozott erről a látogatásról. Számtalanszor elképzelte magát, amint odaáll Jane elé, és azt mondja neki:

– Megtettem, amit mondott.

– Remek! – ujjong majd Jane. – Tudtam, hogy maga bátor ember.

Egyszóval úgy képzelte, hogy ő szerény lesz és visszafogott, Jane pedig megdicséri őt. A valóság azonban, amint az már történni szokott, egy kicsit másképpen festett. Egyébként is, ez mindig így történt. Amikor nem voltak együtt, végtelen beszélgetéseket folytatott Jane-nel gondolatban, és ilyenkor a lány mindig másképpen válaszolt neki, mint azt a valóságban szokta.

Ez alkalommal is így történt. Vernon csakugyan kellő szerénységgel adta elő a történetét, Jane azonban teljes természetességgel fogadta a dolgot, és nem talált benne semmi hősiességet.

– Bizonyosan alig várta már, hogy megszabaduljon attól a munkakörtől, máskülönben nem tette volna.

Vernon csalódott volt, csaknem haragos. Ha Jane-nel volt, mindig egy kicsit furcsán érezte magát, soha nem bírt természetesen viselkedni. Annyi mindent akart mondani neki, és olyan nehezen találta a szavakat. Zavarban volt, dadogott, aztán egyszer csak, minden látható ok nélkül a felhő felszállt az agyáról, a nyelve megoldódott, és ő csak beszélt, beszélt, boldogan és könnyedén, és mindent elmondott, ami csak az eszébe jutott.

– Miért jövök zavarba tőle? – gondolta gyakran. – Hiszen ő olyan természetesen viselkedik.

Vernont meglehetősen aggasztották a Jane-hez fűződő érzései. Az első pillanattól kezdve felkavarta őt ez a lány. Félt tőle. Nem akart a hatása alá kerülni, de tudta, hogy képtelen szabadulni tőle.

Megkísérelte összehozni Jane-t Nellel, de a dolog rosszul sült el. Vernon érezte, hogy a szívélyesség mögött, amit az udvariasság szabályai megköveteltek, nagyon kevés valódi érzelem van. Amikor később megkérdezte Nellt, hogy mi a véleménye Jane-ről, Nell azt mondta:

– Oh, nekem nagyon tetszik. Azt hiszem, nagyon érdekes nő.

Vernonnak nehezére esett feltenni ugyanezt a kérdést Jane-nek, de a lány elébe ment.

– Biztosan érdekli, hogy mi a véleményem a maga Nelljéről. Nos, nagyon szép lány. És nagyon édes.

– És gondolja, hogy jó barátnők lesznek?

– Na nem, azt nem hiszem. Miért lennénk mi jó barátnők?

– Hát, csak úgy…

– Nézze, a barátság nem egyenlő oldalú háromszög. Ha A kedveli B-t és C-t, akkor C-nek feltétlenül kedvelnie kell mind a kettőjüket. Bennem és a maga Nelljében nincs semmi közös vonás, ő is azt hiszi, hogy az élet egy szép tündérmese, és szegény gyerek éppen mostanában kezd rémüldözni, mert lassan tudatosul benne, hogy talán mégsem az. Ébredező Csipkerózsika ő az elvarázsolt erdőben. Számára a szerelem csodálatos és gyönyörű.

– A maga számára nem az?

Föl kellett tennie ezt a kérdést. Rettenetesen vágyott arra, hogy megtudjon valamit Boris Androvról és arról az öt évről.

Jane arcáról eltűnt minden élet.

– Egyszer majd... egyszer majd erről is beszélgethetünk.

Vernon nagyon szerette volna azt mondani, hogy: „Most! Most rögtön mondjon el mindent!” Ehelyett azonban azt mondta:

– Mondja Jane, maga szerint mi az élet?

Jane egy percig hallgatott:

– Egy nehéz, veszélyes, de mindig érdekes kaland.

3

Nos, végre dolgozhatott. Kezdte értékelni a szabadság örömeit. Nem cibálták az idegeit, nem kellett unalmas dolgokra pazarolnia az energiáit, minden erejét a munkájának szentelhette. Nem is igen csinált semmi egyebet. Éppen csak annyi pénze volt, amennyiből nagyon szűkösen megélhetett, mert Abbots Puissantsnak még mindig nem akadt bérlője.

Elmúlt az ősz, és múlóban volt már a tél is. Hetente egyszer, kétszer találkozott Nellel, csaknem titokban, és ez egyiküket sem elégítette ki. Fájdalmasan tudatosult bennük, hogy bizony odalett az első hónapok felhőtlen boldogsága.

Nell minden alkalommal apróra kikérdezte Vernont: Hogyan halad az operával? Mit gondol, mikor fog elkészülni vele? Mennyi esélye van arra, hogy bemutassák?

Vernont csak nagyon hozzávetőlegesen érdekelték ezek a praktikus kérdések, pillanatnyilag teljesen feloldódott az alkotás gyönyörűségében. Az opera születőben volt, de csak lassan nyert formát, alkotójának számtalan nehézséget kellett leküzdenie közben, nemegyszer újra kezdett bizonyos részeket, vagy félretette őket, hogy egy másik résszel foglalkozzon. A legtöbb gondja abból adódott, hogy nem ismerte kellőképpen a hangszereket, illetve gyakran úgy találta, hogy egyik sem alkalmas arra, hogy kifejezze a mondanivalóját, ezért aztán mindenféle, zenével foglalkozó csodabogárral ismeretséget kötött, és meglehetősen sok időt töltött el a társaságukban. Nell maga is szerette a zenét, gyakran járt koncertre, de nem valószínű, hogy meg tudott volna különböztetni egy oboát egy klarinéttól, és úgy gondolta, hogy a trombita meg a kürt körülbelül azonos hangszer fajták. Ilyenformán a technikai részletekhez nem tudott hozzászólni, és nagyon nyomasztotta az a tény, hogy Vernont láthatóan a legkevésbé sem izgatta, hogy mikor kerül bemutatásra a műve.

A fiú aligha volt tudatában annak, hogy az ő bizonytalansága mennyire lehangolta és eltávolította tőle Nellt, ezért nagyon elcsodálkozott, amikor egy nap a lány azt mondta, vagy inkább azt jajgatta, hogy:

– Jaj, Vernon, ne tegyél ki engem ilyen megpróbáltatásnak! Így rettenetesen nehéz… rettenetesen... Hát nem érted, hogy csakugyan kellene lennie valaminek, amiben reménykedhetek?

– De Nell, hiszen nincs semmi baj! Csak türelem kérdése, és minden rendben lesz.

– Tudom, Vernon, tudom, hogy nem kellene így beszélnem, de látod…

Nell elhallgatott.

– Édesem, így nekem sokkal nehezebb, hiszen érzem, hogy boldogtalan vagy – szomorkodott Vernon.

– Oh, nem, nem, erről szó sincs – hebegte Nell.

A lelke mélyén azonban ismét mocorogni kezdett a harag. Vernon vagy nem tudja, hogy neki milyen nehéz, vagy nem törődik vele. Nem, nem tudja, soha nem is tudta, fogalma sem volt arról, milyen súly nyomja az ő vállát. Lehet, hogy ha ismerné a gondjait, nevetségesnek, vagy legalábbis hétköznapiaknak tartaná őket, és talán, ha külön-külön szemléljük őket, csakugyan azok, együtt azonban – hát belőlük állt az egész élete. Vernon észre sem veszi, hogy neki szüntelenül harcolnia kell, szüntelenül, egy percig sem pihenhet. Oh, hiszen ha tudná, ha képes volna csak egy szóval is biztatni, értésére adni, hogy tisztában van azzal, milyen nehéz is az ő helyzete! De Vernon soha nem mondta ki azt a szót, és Nell kétségbeejtően magányosnak érezte magát. Hát ilyenek a férfiak! Nemtörődömök, értetlenek. Ő eddig azt hitte, a szerelem magától megold minden nehéz kérdést, de erről szó sincs. Csaknem gyűlölte Vernont. Micsoda önző alak! Azért nem akarja őt boldogtalannak látni, mert az nyomasztóan hat rá!

– Minden nő azonnal megértené… – gondolta Nell, és valamilyen homályos ösztöntől hajtva, elment Jane Hardinghoz.

Jane otthon volt, és lehet, hogy váratlannak tartotta a látogatást, de ennek semmi jelét nem adta. Beszélgettek erről, arról, közömbös dolgokról, de Nell érezte, hogy Jane figyeli őt, és vár. Miért is jött ide? Nem tudta volna megmondani. Félt Jane-től, és nem is bízott benne. Talán éppen ezért akart vele találkozni. Hiszen Jane az ellensége volt! Igen, de minden oka megvolt rá, hogy attól tartson, hogy egyben okosabb is, mint ő. És nagyon valószínű, hogy rossz is. Nell csakugyan meg volt győződve afelől, hogy Jane rossz volt, de afelől is, hogy volna mit tanulnia tőle.

Végre belefogott abba, amiért jött. Gondolja Jane, hogy Vernon operájának sikere lesz? Vagyis hogy azonnali sikere lesz? Nagyon szerette volna, ha nem remegett volna a hangja, de hiába. Jane le nem vette róla hűvös, zöld tekintetét.

– Kezd nehezedni, igaz?

– Igen, tudja…

És egyszerre, mint a gátat átszakító áradat, úgy dőlt belőle a szó. Igen, nehéz, nagyon nehéz, mert közben ott van az anyja, aki egy szót sem szól ugyan, de szüntelenül érezni lehet rajta a rosszallást, aztán van Valaki, aki kedves és gazdag, és olyan jól megérti őt. Nevet persze nem mondott. Milyen könnyen szót lehet érteni az asszonyokkal! Nem nevetik ki, és nem tartják jelentéktelennek a gondjait.

Amikor Nell végre elhallgatott, Jane azt mondta:

– Bizony nincs könnyű helyzetben. Ugye, amikor először találkozott Vernonnal, még nem volt szó zenéről?

– Hát nem. Vagy legalábbis nem gondoltam, hogy ez lesz belőle – mondta Nell keserűen.

– Nos, annak semmi értelme, hogy a múlton rágódjon.

– Tudom – volt valami a Jane hangjában, ami felbosszantotta Nellt. – Persze maga most azt gondolja, hogy a zene a legfontosabb a világon... hogy Vernon zseni, és én legyek boldog, amiért feláldozhatom magam érette!

– Erről szó sincs. Azt sem tudnám pontosan megmondani, hogy milyen a zseni vagy a zseniális mű. Vannak emberek, akik azzal a meggyőződéssel születnek, hogy ők többek, mint mindenki más, és vannak olyanok, akiknek ez eszébe sem jut soha, és lehetetlenség megmondani, hogy melyiküknek van igaza. Maga akkor járna a legjobban, ha meg tudná győzni Vernont, hogy hagyjon békét a zenének, adja el Abbots Puissantst, házasodjanak össze, és éljenek boldogan, amíg meg nem halnak. De én tudom, hogy semmi esélye sincs arra, hogy Vernont eltérítse az útról, amelyen elindult. Az ilyen dolgok, akárminek is nevezzük őket, sokkal erősebbek, mint mi. Vernon soha nem fog lemondani a zenéről.

– Hát akkor mit tegyek? – jajdult fel Nell bánatosan.

– Nézze, két dolgot tehet: vagy feleségül megy ahhoz a valakihez, és igyekszik egy kicsit boldog lenni vele, vagy bevárja Vernont, vele aztán időnként nagyon-nagyon boldog lesz, általában azonban meglehetősen boldogtalan.

– Maga mit tenne a helyemben?

– Oh, én bizonyosan Vernont választanám, de én amolyan sírva vigadó fajta vagyok.

Nell felállt és elindult. Az ajtóból visszanézett Jane-re, aki nyugodtan ült a helyén, és félig lehunyt szemmel szívta a cigarettáját. Egy kicsit hasonlított egy macskára vagy egy kínai bálványra. Nellt elöntötte a düh:

– Gyűlölöm magát! – sziszegte. – Maga elveszi tőlem Vernont! Maga gonosz, maga rossz, igen, maga egy rossz nő!

– Maga pedig féltékeny – állapította meg Jane csendes nyugalommal.

– Oh, tehát beismeri, hogy volna miért féltékenykednem! Nem mintha Vernon szeretné magát. Erről szó sincs. Soha nem is fogja szeretni. Maga az, aki rá akarja tenni a kezét!

A csend valósággal lüktetett a szobában. És akkor Jane, anélkül, hogy megmoccant volna, hangosan felnevetett. Nell megfordult, és úgy rohant ki a lakásból, hogy alig látta, hova lép.

4

Sebastian gyakran meglátogatta Jane-t, rendszerint vacsora után, de előtte mindig felhívta telefonon, hogy biztosan otthon találja. Különös örömet találtak egymás társaságában. Jane beszámolt a Solvejg szerepével való viaskodásáról, arról, hogy milyen nehezen tud megfelelni Radmaager elvárásainak, még kevésbé a sajátjának. Sebastian pedig elmondta neki a terveit, a pillanatnyiakat is meg azokat is, amelyek még csak ködös formákban gomolyogtak a távoli jövőben.

Egyik este, hosszú, kellemes hallgatás után, a fiatalember azt mondta:

– Fogalmam sincs, hogy ez miért van, Jane, de veled sokkal jobban szót tudok érteni, mint bárki mással ezen a világon.

– Hát, talán azért, mert nagyon hasonló embertípusok vagyunk, nem gondolod?

– Csakugyan?

– Igen, azt hiszem. Persze alapvető dolgokra gondolok, nem a felszínesekre. Mindketten szeretjük az igazságot, és, már amennyire ez lehetséges, igyekszünk mindent a valóságnak megfelelően szemlélni.

– És te azt hiszed, hogy a legtöbb ember nem ilyen?

– De mennyire hogy nem! Ott van például Nell Vereker. Ő olyannak látja a dolgokat, amilyen színben feltüntették őket előtte, és reméli, hogy csakugyan olyanok is.

– Vagyis a konvenciók rabja, ezt akartad mondani?

– Igen, de a dolog nem ilyen egyszerű. Joe például kifejezetten büszke arra, hogy nem tiszteli a konvenciókat, de ez éppen úgy szűk látókörűvé teszi, mint Nellt a maga előítéletei.

– Igazad van, Joe-nak minden tetszik, ami elüt a bevett normáktól. Neki egyszerűen muszáj folyton lázadozni. Tulajdonképpen soha nem gondolkozik el afölött, hogy minek mekkora az értéke. És éppen ezért vagyok reménytelenül esélytelen nála. Én sikeres vagyok, márpedig ő a kudarcot bámulja. Gazdag vagyok, tehát ha hozzám jönne feleségül, a nyerő számot húzná, és nem lehetne többé vesztes. És manapság már az sem elég hátrány, hogy zsidó vagyok.

– Sőt inkább kezdesz divatba jönni – nevetett Jane.

– És látod, Jane, ennek ellenére, mindig érzem, hogy Joe tulajdonképpen kedvel engem.

– Előfordulhat. De a te szempontodból rossz korban van. Tudod Sebastian, az a svéd fickó ott a te estélyeden mondott valamit, ami elképesztő, de egyben igaz is. Azt mondta, hogy rosszabb időben távol lenni egymástól, mint térben. Ha nem a megfelelő életkorban vagy, reménytelenül távol lehetsz valakitől, pedig lehet, hogy valósággal egymás számára születtetek, mégis… Nagy hülyeségnek hangzik, amit mondok? Azt hiszem, ha majd harmincöt éves lesz, Joe nagyon fog szeretni téged, a személyiségedet, azt, aki vagy. Téged csak asszony tud igazán szeretni Sebastian, egy lány nemigen.

Sebastian mereven nézte a kandallóban lobogó tüzet. Hideg, februári este volt, zömök hasábok égtek a szénkockákon, mert Jane ki nem állhatta a gázt.

– Soha nem tűnődtél még azon Jane, hogy mi ketten miért nem szerettünk egymásba? Pedig a plátói szerelem ritkán tart sokáig, és te nagyon vonzó nő vagy. Olyan szirénszerű, ámbár azt hiszem, ennek nem is vagy egészen tudatában.

– Lehet, hogy más körülmények között már régen egymásba szerettünk volna.

– Más körülmények között? Ja, igen, azt hiszem, értem, hogy mit akarsz mondani. „Ha nem azon az úton indultunk volna el…”

– Úgy van. Ha te nem szeretnéd Joe-t…

– És ha te... – Sebastian elhallgatott.

– Nos – biztatta Jane. – Hiszen tudtad már, nem?

– De igen, csak... nem esik nehezedre beszélni róla?

– A legkevésbé sem. Végtére is, ha valami megtörtént, megtörtént. Mit változtat a lényegen az, hogy beszélünk-e róla vagy sem?

– Mondd, Jane, te is azt hiszed, hogy ha az ember csakugyan akar valamit, akkor azt meg is kapja?

Jane elgondolkodott.

– Nem. Nem hiszem. Egy csomó minden csak úgy megtörténik veled, keresned sem kell, betoppan az életedbe. Inkább arról van szó, hogy amikor a sors felajánl neked valamit, akkor választhatsz, hogy elfogadod-e vagy visszautasítod. De miután döntöttél, menned kell az utadon előre, és jobb, ha nem nézel vissza többet.

– Ez a görög tragédiák szelleme. Te egy valóságos Elektra vagy, Jane.

Sebastian felemelt egy könyvet az asztalról:

– Nocsak, a Peer Gynt. Látom, próbálod beleélni magad Solvejg szerepébe.

– Igen. És véleményem szerint az opera inkább róla szól, mint Peerről. Solvejg csodálatos, elbűvölő figura, Sebastian. Tökéletesen nyugodt, alig tesz valamit, mégis, teljesen bizonyos abban, hogy az ő Peer iránti szerelme az egyedüli fontos dolog földön és égen. Tudja, hogy Peernek szüksége van rá, pedig Peer ezt soha nem mondja ki, sőt faképnél hagyja Solvejget, aki azonban az elhagyatottságából is képes szomorú szerelmi vallomást faragni. És ha már erről van szó, akkor Radmaagernak az a Whitsuntide-i muzsikája egészen fantasztikus. „Áldott legyen, aki áldotta tette az életem.” Nehéz hitelesen bemutatni, hogyan képes az egyetlen férfi iránt érzett végzetes szerelem valóságos apácává tenni egy nőt, de azt hiszem, csodálatos kihívás.

– Radmaager meg van elégedve veled?

– Nagy ritkán. Tegnap viszont a pokolba küldött, és majd kirázta belőlem a lelket. Persze tökéletesen igaza volt. Nagyon rosszul énekeltem, valóságos melodrámát csináltam belőle. Pedig Solvejg puha és gyöngéd, ugyanakkor azonban rettenetesen erős. Ahogy azt Radmaager megmondta, mindjárt az első alkalommal. Hó… sima hó, amelynek a felületén tisztán kirajzolódik a minta.

Később Vernonról beszélgettek, meg az operájáról.

– Tudod, hogy már majdnem elkészült vele? – újságolta Jane. – Szeretném, ha megmutatná Radmaagernak.

– Hajlandó volna rá?

– Azt hiszem. Te már láttad?

– Csak részleteket belőle.

– No, és mi a véleményed?

– Előbb halljam, hogy mit gondolsz te, Jane. Ha zenéről van szó, a te véleményed is ér annyit, mint az enyém.

– Szerintem még nyers. Túlzsúfolt, ámbár maga az anyag jó, de túl sok van belőle. Még nem tud mihez kezdeni vele. De jónak jó. Sok és jó. Egyetértesz velem?

Sebastian egyetértően bólogatott.

– Tökéletesen. Most már csaknem bizonyos vagyok benne, hogy Vernon, hogy is mondjam csak, forradalmasítani fogja a zene világát. De addig nem lesz valami jó dolga. Szembe kell majd néznie azzal a ténnyel, hogy amit ő csinál, azt, hm, hogy is mondjam csak... nem lehet eladni.

– Talán előadni, nem?

– Igen, tulajdonképpen erre gondoltam.

– De neked sikerülni fog.

– Azt akarod mondani, hogy azért, mert a barátja vagyok…

– Igen, azt.

Sebastian felállt, és sétálni kezdett a szobában.

– Az én felfogásom szerint ez nem etikus.

– No és nem szeretsz pénzt veszíteni.

– Így van.

– De azt hiszem, egy bizonyos összegig még úgy tudsz veszíteni, hogy azt észre sem veszed.

– Én mindig észreveszem, ha veszítek. Érzékenyen érinti az önérzetemet.

Jane egyetértően bólintott.

– Megértelek. De tudod, Sebastian, nem vagyok biztos benne, hogy feltétlenül rajtavesztesz.

– Jane, drágám…

– Ne vitatkozz velem, mert még azt sem tudod, hogy mit akarok mondani. Azt tervezed igaz, hogy színre viszel néhány könnyű darabot a kis Holborn Színházban. Nos, majd a nyáron, mondjuk, úgy július elején indítsd útjára a Hercegnő a toronybant. Ne úgy harangozd be, hogy itt az új opera (persze Vernonnak erről nem szabad tudnia, de hiszen nem vagy te bolond, tudod, hogy tálald majd neki a dolgot), hanem nevezd látványos, zenés darabnak. Használj különleges díszleteket, hatásos fényeket, ebben úgyis remekelsz. Hívj meg egy orosz balettkart, azt nagyon szereti a közönség, szerződtess jó énekeseket, de olyanokat, akik mutatnak is színpadon. És hogy lássad, mennyire nem vagyok szerény, hát ajánlom magamat. Biztos lehetsz a sikerben.

– Te akarod énekelni a hercegnő szerepét?

– Ugyan, dehogy. A babajavító lányét. Az egy remek figura. Egyszerre vonz és taszít, és zeneileg a legsikerültebb. Sebastian, te mindig azt hangoztattad, hogy nekem inkább színésznőnek kellett volna lennem, és van valami igazad. Azért fogok a Covent Gardenben énekelni, mert van színészi tehetségem. Tudom, hogy sikerre viszem ezt az operát. Igen, én valóban játszom is, amikor énekelek, képes vagyok elhitetni az emberekkel azt, amit mondok, úgy játszom, hogy ők is azt érzik, amit én. Vernon operájának szüksége van egy kis drámai erőre. Bízd csak rám. Ami a dolog zenei oldalát illeti, hát, te és Radmaager elmondhatjátok majd a véleményeteket, de nem biztos, hogy Vernon sokat ad majd rájuk. A zeneszerzők rosszabbak az ördögnél, ezt valamennyien tudjuk. Egyszóval, Sebastian, meg lehetne csinálni, ha te is akarod.

Jane egészen előrehajolt, az arca kigyúlt, mosolygott. Sebastian gondolkodott, és az arcán ilyenkor még kevesebb érzelem tükröződött, mint általában. Meredten nézte Jane-t, pedig tulajdonképpen nem is látta. Nagyon bízott benne, a vonzerejében, a dinamizmusában, abban a csodálatos adottságában, hogy képes volt érzelmeket közvetíteni.

– Meg kell gondolnom a dolgot – mondta végül csendesen. – De van valami abban, amit mondasz.

Jane felnevetett:

– Nagyon olcsón megkapsz, Sebastian.

– Remélem is. Valamivel csak ki kell békítened bennem a zsidót. De ne hidd Jane, hogy nem látok át a szitán. Mindenképpen rá akarsz venni erre a kalandra.

HARMADIK FEJEZET

1

Április végén sikerült bérlőt találni Abbots Puissantsra. Vernon izgatottan szaladt fel Nellhez:

– Nell, drágám, ugye most már összeházasodhatunk? Most már megélünk. Nem előnyös feltételek mellett adtam ki Abbots Puissantst, sőt igazság szerint nagyon rossz üzletet kötöttem, de muszáj volt. Tudod, ott volt a jelzálog meg a fenntartási költségek is, addig, amíg nem volt kiadva, és hogy fizetni tudjak, kölcsönt kellett felvennem, hát azt most természetesen rendezni kell, szóval még egy-két évig össze kell húznunk magunkat, de azután már nem lesz olyan nehéz, és…

Vernon csak mondta, mondta a magáét, részletesen ismertette Nellel a várható anyagi helyzetüket:

– Mindent végiggondoltam, Nell, igazán, nagyon alaposan és józanul kiszámítottam mindent. Amit megengedhetünk magunknak, az egy kicsi lakás és egy cselédlány, és akkor még marad is egy kevés szórakozásra is. Nell, ugye nem bánod, hogy szegények leszünk, ha együtt lehetünk. Egyszer azt mondtad, hogy nekem fogalmam sincs arról, hogy mit jelent szegénynek lenni, de most már nem mondhatod. Amióta itt lakom Londonban, borzasztó kevésből kellett megélnem, de ez egy cseppet sem bántott.

Nell tudta, hogy ez valóban így volt, és úgy érezte, Vernon hangjában egy kis szemrehányás is bujkált, de azt is tudta, hogy a szegénység mást jelent Vernonnak, és mást neki. Egy nőnek fontos, hogy lássák, csodálják, hogy vidám, csinos és körülrajongott legyen. Mindez egy férfi számára nem jelent semmit. A nőknek soha nem szűnő gondjaik vannak a ruházkodással, a férfiak, akárhogy nézzenek is ki, nem szólják meg őket. De hogy magyarázza meg mindezt Vernonnak? Vernon nem George Chetwynd. George megértené őt.

– Nell...

A lány csak ült, magába roskadva, és hiába érezte maga körül Vernon karját, nem tudott dönteni. Pedig döntenie kell. Az agyában egymást kergették az emlékek: Amelie... az a forró kis ház, benne a bömbölő gyerekekkel… George Chetwynd és az ő autója... aztán ismét a fülledt, apró lakás, a koszos, bugyuta cselédlány... és a táncmulatságok… a szép ruhák… jaj, és a szabók, akiknél még mindig tartoznak a ruhák árával… meg a londoni ház bérével… látta magát Ascotban, ahogy mosolyog és könnyedén cseveg, és ő a legelegánsabb... aztán egyszer csak ott volt Ranelagh-ban, a hídon Vernonnal…

Amikor megszólalt, a hangja csaknem olyan volt, mint akkor este:

– Nem tudom, Vernon, nem tudom…

– Oh, Nell, drágám, kérlek, kérlek…

Nell kiszabadította magát Vernon karjaiból, és felállt:

– Vernon, gondolkodnom kell a dolgon, és ez teljes képtelenség, ha veled vagyok.

Később, estefelé levelet írt Vernonnak:

„Vernon, drágám, várjunk még egy kicsit, mondjuk, úgy hat hónapot. Nem hiszem, hogy éppen most férjhez szeretnék menni. És lehet, hogy addig lesz valami az operádból is. Most biztosan azt hiszed, hogy félek a szegénységtől, de nem csak erről van szó. Én láttam már olyanokat, akik nagyon szerették egymást, összeházasodtak, és hamarosan elhidegültek egymástól a sok gond miatt, Érzem, hogy sokkal jobb lesz, ha nem veszítjük el a türelmünket, és kivárjuk, amíg rendeződnek a dolgok. Oh, Vernon, én tudom, hogy minden jó lesz. Csak várjuk ki... csak legyen türelmünk kivárni…”

Vernon nagyon haragudott, és ámbár nem mutatta meg a levelet Jane-nek, nyíltan és őszintén elmondta neki, hogy mi történt. Jane azonban nem hatódott meg:

– Mondd, Vernon, biztos vagy benne, hogy te minden lány számára főnyeremény vagy?

– Nem értelek.

– Te tényleg azt hiszed, hogy olyan nagy öröm egy lány számára – aki mostanig csak táncolt, társaságba járt, és hagyta, hogy bámulják – az, ha bezárkózhat veled egy sötét kis lyukba?

– Ahol egymáséi lehetnénk.

– Nem lehet huszonnégy órán keresztül szerelmeskedni. Mi lesz vele, amíg te dolgozol?

– Jane, hát te sem hiszel abban, hogy egy nő szegényen is boldog lehet?

– Hogyne, ha megvannak hozzá az adottságai.

– Adottságai? Úgy is, mint szerelem és bizalom?

– Jaj, te bolond gyerek! Hát nem érted, hogy ahhoz, hogy valaki a nyomorúságban is boldog tudjon lenni, rengeteg humorérzékre van szüksége, és arra, hogy be tudja érni saját magával. Azt hiszed, a kunyhóban kivirágzó szerelmet az érzelmek tartják ébren? Oh, dehogyis! Sokkal inkább az értelem. Te például nagyon jól éreznéd magad az elszigeteltségben is, és ebből a szempontból mindegy, hogy a Szaharában élsz vagy a Buckingham-palotában, mert neked ott van az elméd, a szellemed, a zene, és ezek állandó foglalkozást biztosítanak számodra. De mije van Nellnek? Csakis a külvilág. Attól függ, abban leli minden örömét. Ha feleségül megy hozzád, elveszíti minden barátját.

– Ugyan miért?

– Mert az egyik legnehezebb dolog a világon a különböző anyagi helyzetben levő embereknek jó barátoknak maradniuk. Már csak azért is, mert egészen más dolgokkal foglalkoznak.

– Mindig bebizonyítod, hogy nekem nem lehet igazam! – csattant fel Vernon. – Vagy legalábbis megpróbálod bebizonyítani.

– Mit tagadjam, valóban bosszant, hogy piedesztálra helyezed és csodálod magadat – mondta Jane nyugodtan.

– Elvárnád Nelltől, hogy mindent feláldozzon éretted, a barátait, az életmódját, te azonban egy szemernyi áldozatot sem vagy hajlandó hozni érette.

– Én?! Mindent megtennék, amire csak képes vagyok!

– Kivéve azt, hogy eladjad Abbots Puissantst.

– Jane, te nem érted, hogy…

– Talán értem – mondta Jane egyszerre nagyon gyöngéden. – Oh, igen, szívem, nagyon is megértelek. De hagyjuk a nemeslelkűséget. Nem szeretem. Inkább beszélgessünk az operádról. Szeretném, ha megmutatnád Radmaagernak.

– Soha! Pocsék az egész. És képzeld, nem is vettem észre, hogy mennyire pocsék, amíg be nem fejeztem!

– Hát, azt hiszem, ezzel mindenki így van. Szerencsére, mert különben nagyon kevés művet fejeznének be. Azért csak vidd el Radmaagerhez. Mindenképpen hasznodra lehet a tanácsaival.

– Hogyne, hogy még arcátlannak is tartson! – durcáskodott Vernon.

– Ugyan, Vernon. Sebastian hisz benned, és Radmaager nagyra tartja a véleményét. Azt mondja, hogy egyszerűen elképesztő, hogy a fiatal kora ellenére milyen helyesen tudja megítélni egy mű értékét.

– Drága, öreg Sebastian! Micsoda remek fickó – mondta Vernon szeretettel. – És majdnem minden sikerül neki. Csak úgy gurulnak hozzá a sékelek. Úristen, hogy irigylem néha!

– Ne irigyeld. Nem túl boldog ember.

– Joe-ra gondolsz? Oh, hiszen ezen a téren minden rendben lesz, majd meglátod.

– Vajon? Mondd csak, Vernon, gyakran találkozol Joe-val?

– Meglehetősen. Ámbár nem annyit, mint régebben. Tudod, nem szeretem azt a művészbandát, amelyhez tartozik. Borzasak és mosdatlanok, és rondán beszélnek. Egy cseppet sem hasonlítanak a te ismerőseidre, azokra a művészekre, akik csakugyan dolgoznak.

– No igen, ahogyan azt Sebastian szokta mondani, nekünk sikerült eladnunk magunkat. Az igazság az, hogy aggódom Joe-ért. Attól tartok, hogy valami egészen nagyszabású őrültséget fog csinálni.

– La Marre-ra gondolsz, ugye?

– Hát persze. Nagyon ért a nőkhöz.

– Attól félsz, hogy egy szép napon elmegy vele? Hát, ami igaz, az igaz: Joe képes volna erre a hülyeségre. De nem hittem volna, hogy éppen te… – Vernon tekintete kíváncsian kutatta Jane arcát, aztán hirtelen elvörösödött, és elfordította a fejét.

Jane láthatóan jól szórakozott.

– Igazán nem kell zavarba jönnöd, Vernon az erkölcseim miatt.

– Nem, nem azért... csak már annyiszor gondoltam arra, hogy…

Vernonnak elhalt a hangja. Csend volt. Jane nagyon egyenes háttal ült a székén, és nem nézett a fiúra. Aztán csendes, monoton hangon mesélni kezdett. A hangjában nem volt semmi érzelem, mintha csupa olyasmiről beszélne, ami valaki mással történt, és nem ővele. Vernon éppen ezt találta a legrettenetesebbnek. Hogy olyan hidegen és tömören, olyan távolságtartó nyugalommal tudott beszélni az átélt borzalmakról. Személytelenül, mint egy tudós. A fiú a tenyerébe temette az arcát, úgy hallgatta. Egyszer aztán véget ért a beszámoló, és Jane elhallgatott:

– Csakugyan keresztülmentél mindezeken? – kérdezte Vernon remegő hangon. – Én... én meg azt sem tudtam, hogy ilyesmi egyáltalán létezik.

– Orosz volt és degenerált – mondta Jane higgadtan. – Mi, angolszászok nehezen értjük meg azt a kifinomult kegyetlenséget. Mi tudjuk, mi a brutalitás, de mást nem ismerünk.

– De azért, ugye... nagyon szeretted? – kérdezte Vernon félénk kisfiúhangon.

Jane megrázta a fejét.

– Hagyjuk a múltat – mondta. – Mindenesetre tehetséges művész volt, és van egynéhány jó alkotása. Kensingtonban például megnézheted az egyiket. Elég morbid, de azért jó. És most beszéljünk az operádról.

Két nappal később Vernon elment Kensingtonba. Nem volt nehéz megtalálnia Boris Androv szobrát. Egy vízbe fúlt nőt ábrázolt. Az arc rettenetes volt, dagadt, oszladozó, de a test, a test az gyönyörű volt, és Vernon ösztönszerűen megérezte, hogy Jane testéről mintázta. Csak állt, és bámulta azt a bronzalakot, a meztelen nőt, a szétvetett karjait és a hosszú, gyászosan lobogó haját. Micsoda szépséges test… Jane teste…

Vernonban ébredezni kezdett a Vadállat emléke, pedig már nagyon sok esztendeje nem gondolt rá. De most érezte, hogy fél. Megfordult, és csaknem futva hagyta el az épületet.

2

Aznap este volt a Peer Gynt bemutatója. Vernon természetesen ott akart lenni, és Radmaager meghívta utána egy késői vacsorával egybekötött estélyre. Nell nem akart operába menni, de arról volt szó, hogy a bemutató előtt Vernon náluk vacsorázik. A fiú azonban késett, és az anya meg a lánya vártak rá egy kicsit, aztán asztalhoz ültek. Már a desszertnél tartottak, amikor Vernon befutott:

– Végtelenül sajnálom, Mrs. Vereker, kérem, bocsásson meg, valami egészen váratlanul közbejött... majd később elmesélem.

A fiú olyan sápadt volt és láthatóan annyira feldúlt, hogy Mrs. Vereker megfeledkezett arról, hogy őt tulajdonképpen megsértették. Rendkívül tapintatos, nagyvilági nő volt, és a jelenlegi helyzetet is a maga szokott diszkréciójával kezelte:

– Most már itt van, Vernon, és ez a fő – mondta, és felállt az asztal mellől. – Ha operába akar menni, és előtte van még megbeszélnivalójuk, akkor elég szoros az ideje.

Miután az anyja kiment a szobából, Nell kérdő tekintettel fordult Vernon felé:

– Joe elment La Marre-ral – mondta Vernon.

– Jaj, istenem, csak nem?!

– De igen.

– Azt akarod mondani, hogy megszöktek? Vagy hozzáment feleségül? Vagy azért szöktek meg, hogy összeházasodjanak?

– Nem házasodhatnak össze – sziszegte Vernon. – La Marre-nak felesége van.

– Jaj, Vernon, de borzasztó! Hogy is tehetett ilyet?

– Joe mindig ilyen tökéletlen volt. De ezt megbánja. Biztos vagyok benne, hogy megbánja. És véleményem szerint még csak nem is szereti.

– És mi lesz Sebastiannal? Azt hiszem, rettenetesen megszenvedi a dolgot.

– Hát persze, a szegény ördög. Éppen tőle jövök. Teljesen odavan. Fogalmam sem volt, hogy ennyire szereti Joe-t.

– Oh, én tudtam!

– Tudod, mi mindig hárman voltunk, Joe, meg Seb, meg én. Összetartoztunk.

Nell valami furcsa, bizonytalan féltékenységet érzett, amiből Vernon semmit sem vett észre:

– Igen – folytatta –, mi hárman. És most… nem tudom… úgy érzem, mintha én is hibás volnék. Nem törődtem Joe-val kellőképpen. Pedig ő mindig mellettem állt, olyan volt, mintha igazán a testvérem lett volna. Úgy fáj, ha eszembe jut, hogy miket mondott kislánykorában. Hogy ő aztán nem lesz a férfiak játékszere. És most nézd meg, mi lett belőle.

– Egy házasemberrel – suttogta Nell elrémült hangon.

– Ez az, ami a legrémesebb. Gyerekei is vannak?

– Honnan a fenéből tudhatnám? Semmit se tudok erről a disznóról.

– Vernon, kérlek…

– Jaj, bocsáss meg, Nell, bocsáss meg, de teljesen kivagyok.

– Hogy is tehetett ilyet! – sopánkodott Nell. – Egy házasemberrel…

Nell mindig is szenvedett Joe kimondatlanul is jelen levő megvetésétől. Nem is lett volna ember, ha most nem érzett volna egy kis elégtételt. Lám csak, mégis ő a felsőbbrendű!

– No, hát meg kell adni, legalább bátran viselkedett – mondta Vernon.

Egyszerre szenvedélyes vágy ébredt benne, hogy megvédje Joe-t, Joe-t, aki éppen úgy Abbots Puissantshoz tartozott mint ő, aki része volt a boldog gyermekkornak.

– Bátran? – nyílt kerekre Nell szeme.

– Igen, bátran – erősködött Vernon. – Nem óvatoskodott, és nem számolgatta, hogy mennyibe kerül majd neki ez a dolog. Mindent odadobott a szerelméért. Vannak, akik erre sohasem volnának képesek.

– Vernon! – Nell levegő után kapkodva ugrott fel a székéről.

– Így igaz – szögezte le Vernon. A benne felgyűlt harag és keserűség most egyszerre kirobbant. – Te még egy kis kényelmetlenséget sem vagy hajlandó elviselni érettem, Nell. Mindig azt hajtogatod, hogy várjunk, hogy legyünk óvatosak... te aztán bizonyosan nem mondanál le semmiről azért, hogy az enyém legyél!

– Oh, Vernon, hogy tudsz ilyen kegyetlen lenni?

Sírva fakadt, és ettől Vernon azonnal visszavonulót fújt.

– Ne haragudj rám, drágám, kérlek, ne haragudj! Megölelte Nellt, és a lány lassan abbahagyta a sírást.

– Az ördög vigye el, mennem kell – pillantott az órájára Vernon. – Jó éjszakát, Nell, édesem. Ugye szeretsz?

– Hát persze, hát persze hogy szeretlek…

Még egyszer sietve megcsókolta a lányt, és elszaladt. Nell lassan leereszkedett az ebédlőasztal mellé, amelyről még nem szedték le a vacsora maradványait. Sokáig ült ott, gondolataiba mélyedve.

3

Mire megérkezett a Covent Gardenbe, a Peer Gynt már megkezdődött. Éppen Ingrid esküvői jelenete zajlott, az, amikor Peer és Solvejg először találkoznak egy rövid időre. Vernon eltűnődött azon, hogy van-e Jane-nek lámpaláza. Szőke fürtjeivel, ártatlan nyugalmával a lány nagyon fiatalnak látszott, bárki elhitte volna, hogy csak tizenkilenc éves. A jelenet azzal ért véget, hogy Peer magával cipeli Ingridet.

Vernon rájött, hogy őt sokkal inkább Jane érdekli, mint a zene, amit hall. A mai este a megmérettetést jelentette Jane számára, és a tét nagy volt: vagy jól szerepel, vagy mindennek vége. És Vernon tudta, hogy Jane elsősorban azért harcol, hogy Radmaager ne csalódjon benne. Hogy érdemes maradjon a bizalmára. Egyelőre azonban úgy látszott, hogy minden a legnagyobb rendben volt. Jane tökéletes Solvejg volt. Csodálatosan énekelt, a hangja tiszta volt és őszinte – valóságos kristályszál, ahogyan Radmaager mondta –, és nagyon jól játszott. Solvejg nyugodt, határozott jelleme uralta az egész operát.

Vernont most először kezdte érdekelni a gyenge jellemű Peer, a gyáva, aki minden alkalommal elfut a valóság elől. A zene, amely bemutatta Peer konfliktusát a nagy Boyggal, felkavarta, mert gyermekkora Vadállatára emlékeztette. Mintha ugyanaz az alaktalan, formátlan rém jelent volna meg előtte, amelytől akkor régen annyira félt. Most csak a Solvejg tiszta, láthatatlan hangja hozott megkönnyebbülést a számára. Az erdei jelenet varázslatosan szép volt, a végén Peer arra kérte Solvejget, hogy várja meg, amíg a hátára veszi a terhét. Solvejg azt mondja, hogy ha olyan nagy az a teher, akkor ketten könnyebben viszik. Peer elszökik: „Boldogtalanná tegyem őt? Nem. Menj csak, Peer, menj.”

Whitsuntide zenéje nagyon szép, de erősen a Radmaager hatása alatt áll, gondolta Vernon. Érezhetően nőtt és dagadt, hogy előkészítse az utolsó jelenetet, amelyben a halálosan fáradt Peer az ezüsthajú Solvejg ölébe hajtja a fejét. Solvejg kék kendőjében, madonnaként ül a színpad közepén, alakjának körvonalai kirajzolódnak a felkelő nap fényében. A duett csodálatos volt, Csavarov, az orosz basszista hangja mind mélyebben és mélyebben zengett, miközben Jane kristályos, tiszta trillái mind magasabbra és magasabbra szálltak hihetetlen tisztasággal. Aztán felkelt a nap.

Vernon kisfiúsan fontoskodva lépkedett az öltözők felé. Az operának falrengető sikere volt, a közönség hosszan, lelkesen tapsolt. Radmaager ölelte, csókolta Jane-t, a kezét szorongatta és lelkendezett:

– Angyal vagy! Óriási vagy! Igen, óriási vagy. Igazi művész vagy!

Aztán az anyanyelvén hadart hosszan és lázasan, majd ismét angolra fordította a szót:

– De meg is jutalmazlak! Igen, kicsike, meg foglak jutalmazni. Pontosan tudom, hogy mi az, aminek örülnél. Majd én ráveszem azt a hosszú fickót, azt a Sebastiant. Együtt majd…

– Pszt! – suttogta Jane.

Vernon félénken, szégyenlősen közeledett feléje:

– Gyönyörű volt, Jane!

Megszorította a lány kezét, és Jane rámosolygott.

– Hol van Sebastian? Az előbb mintha még itt lett volna.

Sebastian azonban nem volt sehol. Vernon vállalta, hogy megkeresi, és magával cipeli a vacsorára. Homályosan utalt arra, hogy tudja, hol tartózkodik. Jane még nem hallotta a Joe-val kapcsolatos híreket, és ez a pillanat nem volt alkalmas arra, hogy felvilágosítsa.

Taxiba ült, és Sebastian lakására vitette magát, de a barátja nem volt odahaza. Vernon arra gondolt, hogy talán még mindig ott bujkál az ő lakásában, ahol kora este hagyta. Visszaugrott a taxiba, és odahajtatott. Emelkedett hangulatban volt, győztesnek érezte magát. Ebben a pillanatban még Joe sem számított, mert váratlanul egészen bizonyos volt abban, hogy az ő operája igenis jó – vagy legalábbis jó lesz. És most úgy érezte, hogy Nellel is rendben lesznek a dolgok. Hiszen ma este is hogy bújt hozzá, hogy ölelte, mintha soha nem akarta volna elengedni maga mellől. Oh, igen! Minden rendben lesz, ez egészen bizonyos.

Felszaladt a lépcsőkön, de a lakása sötét volt és üres. Sebastian sehol. Vernon felgyújtotta a villanyt, és körülnézett. Az asztalon egy összehajtott levélke feküdt, nyilván nem postán küldték. Rajta az ő neve és címe Nell írásával. Sietve kinyitotta és elolvasta.

Sokáig állt ott a papírlapra szegzett tekintettel. Aztán lassan és óvatosan egy széket vitt az asztal mellé, vigyázott, hogy szép egyenesen álljon, mintha ez nagyon fontos volna, és leült. A levél még mindig a kezében volt, és ő elolvasta újra, most már talán tizedszer vagy tizenegyedszer:

„Vernon, drágám

Kérlek, bocsáss meg, oh, bocsáss meg! Feleségül megyek George Chetwyndhez. Nem szeretem őt úgy, mint téged, de mellette biztonságban leszek. Még egyszer kérlek, könyörgöm, bocsáss meg.

Mindig szeretni foglak:

Nell”

– Mellette biztonságban leszek – olvasta Vernon fennhangon. – Mit akart mondani ezzel? Hogy mellette biztonságban lesz? Mellette biztonságban lesz? Úristen, hogy fáj…

Múltak a percek, az órák, és Vernon csak ült, úgyszólván mozdulatlanul, gondolkodásra képtelenül. Egy pillanatra felmerült benne, hogy vajon Sebastian is így érzi magát most, és az, hogy ő tulajdonképpen nem is értette meg a barátja fájdalmát mindmostanáig, amíg…

Kinyílt az ajtó, de ő még a fejét sem emelte fel. Csak akkor vette észre Jane-t, amikor a lány már ott térdelt előtte:

– Vernon... én édesem… mi történt? Tudtam, hogy valami nagy baj lehet, ha nem jöttél vissza. Azért jöttem el hozzád.

A fiú lassan odanyújtotta neki a levelet. Jane elvette, végigfutotta, majd letette az asztalra.

– Ezt nem lett volna szabad mondania – suttogta Vernon rekedten. – Hogy mellettem nem lett volna biztonságban. Én is vigyáztam volna rá… én is…

– Oh, Vernon, drágám…

Jane átölelte, és Vernon úgy kapaszkodott bele, olyan rémülten, mint egy gyerek az anyjába. Ráborult a lány sápadtan ragyogó, fehér vállára, és kitört belőle a zokogás:

– Oh, Jane... Jane…

Jane magához szorította, a haját simogatta, a fiú pedig csak motyogott:

– Maradj velem... maradj velem… Ne hagyj el…

– Nem hagylak el. Nincs semmi baj... – nyugtatgatta Jane. A hangja anyásan gyöngéd volt, és vad érzelmeket kavart Vernonban. Egymást kergették az emlékképek az agyában: az apja, aki megcsókolta Winnie-t Abbots Puissantsban, az a szobor ott Kensingtonban… Jane teste… Jane gyönyörű teste.

– Maradj velem – suttogta rekedten.

Jane megcsókolta a homlokát, és azt válaszolta:

– Veled maradok, drágám.

Mintha anya nyugtatgatná a gyermekét. Vernon kitépte magát Jane karjaiból.

– Nem! Nem így! Hanem így!

Ajkai vadul, éhesen tapadtak Jane szájára, keze remegve kapott gömbölyű melle után. Most, most érezte meg, hogy tulajdonképpen mindig is kívánta őt, mindig, amióta csak megismerte, vágyott ez után a kecses, gyönyörű test után, amelyet Boris Androv olyan jól ismert:

– Maradj velem…

Jane hallgatott, és Vernon úgy érezte, órák, évek múltak el, amíg megszólalt:

– Veled maradok...

NEGYEDIK FEJEZET

1

Egy júliusi napon Sebastian elindult, hogy felkeresse Jane-t. Mintha kora tavasz lett volna, hideg szél fújt, és teleszórta porral a szemét úgy, hogy nem győzött pislogni.

Sebastian nagy változáson ment keresztül, láthatóan megöregedett. Tulajdonképpen sohasem volt gyerekes, a külsejére mindig is rányomta a bélyegét a sémi örökség, ami különös érettséget kölcsönzött a megjelenésének. Aki most látta, amint összeráncolt szemöldökkel, elgondolkozva ballagott, könnyen azt hihette, hogy már túl van a harmincon.

Jane maga nyitott ajtót neki. Halkan, kicsit rekedtes hangon beszélt:

– Vernon elment. Nem tudott megvárni. Azt mondtad, háromkor jössz, és most már négy is elmúlt.

– Dolgom volt. De tulajdonképpen nem is bánom, hogy elkerültük egymást. Újabban sosem tudom, hogy éppen hogy áll az idegeivel.

– Kérlek, ne mondd, hogy ismét rohamai voltak! Azt nem tudnám elviselni.

– Majd belejössz. Én is megszoktam őket. Mi történt a hangoddal?

– Meghűltem. De ne félj, minden rendben lesz. Kezelem magam.

– Uramisten! És holnap van a bemutató! Hiszen így nem tudsz énekelni!

– Ugyan már! Dehogyisnem. Ne aggódj, Sebastian. Csak azért suttogok, hogy kíméljem.

– Hát jó. De remélem, voltál orvosnál?

– Persze, mindig ugyanahhoz járok, a Harley Streeten lakik.

– És mit mondott?

– Hát, a szokásos dolgokat.

– De nem tiltotta meg, hogy énekelj holnap?

– Oh, nem.

– Remekül tudsz hazudni, Jane.

– Reméltem, hogy megúszom a fejmosást, de tudhattam volna, hogy veled nem megy. Hát akkor őszinte leszek. Az orvos figyelmeztetett, hogy már évek óta túlerőltettem a hangomat, és őrült vagyok, ha holnap énekelni akarok. Pedig akarok.

– Jane, drágám, nehogy azt hidd, hogy megengedem, hogy kockára tedd a hangodat.

– Ehhez neked semmi közöd, Sebastian. Az én hangomról van szó. Én se szólok bele a te dolgaidba, te se szólj bele az enyémbe.

Sebastian elvigyorodott:

– Az oroszlán is csak macska odahaza. De ezt mégsem volna szabad, Jane. Vernon tud róla?

– Dehogyis, mit képzelsz! És te nem fogod neki elmondani Sebastian, hallod?

– Soha nem szóltam bele mások életébe. De Jane, azt neked is tudnod kell, hogy nagyon nagy kár volna, ha baj lenne belőle. Nem bánom, ha megharagszol is, mégis kimondom, hogy sem Vernon, sem az operája nem érdemlik meg ezt az áldozatot.

– Miért haragudnék meg rád, Sebastian? Tudom, hogy igazad van. Mégis megteszem. Lehet, hogy felvágósnak fogsz tartani, de én tudom, hogy A hercegnő a toronyban megbukna nélkülem. Nekem sikerem volt, amikor Isoldát énekeltem, és nagy sikerem, amikor Solvejget. Úgy érzem, most jött el az én időm, és ezzel a Vernoné is. No és, legalább én is tudok nyújtani neki valamit.

Sebastian tökéletesen értette, hogy mit akar mondani Jane, de egy arcizma se rándult. Csak a szíve telt csordultig meleg érzésekkel, és gyöngéd hangon megismételte:

– Nem érdemli meg, Jane! Törődj magaddal! Ez az egyetlen, ami neked adatott. Te beérkeztél, Vernon még nem, és lehet, hogy soha nem is lesz belőle semmi.

– Tudom, tudom. Csakhogy ezen a földön nincs senki, aki szerintem „megérdemelné”, kivéve talán egyetlen embert.

– Kit?

– Téged, Sebastian. Te valóban megérdemelnéd. Mégsem éretted csinálom.

Sebastian csodálkozva és meghatódva nézett Jane-re, még a szeme is elpárásodott. Kinyújtotta felé a kezét, és így ültek néhány percig, kéz a kézben.

– Ez nagyon szép volt tőled, Jane – mondta végül.

– Ez az igazság. Te többet érsz egy tucat Vernonnál. Van benned ész, kezdeményezőkedv, és erős jellem vagy…

Jane rekedtes hangja suttogásba fúlt. Sebastian várt egy kicsit, azután együtt érző hangon kérdezte:

– Még mindig ugyanaz a helyzet?

– Nagyjából. Tudod, hogy meglátogatott Mrs. Deyre?

– Nem, nem tudtam. No, és mit akart?

– Könyörgött, hogy hagyjak békét a fiának. Rámutatott, hogy tönkreteszem Vernon életét. Azt mondta, hogy nagyon romlott nő vagyok, ha ezt nem látom be. És így tovább és így tovább, de hiszen tudod, hogy miket szokás ilyenkor mondani.

– És te mit válaszoltál neki? – kíváncsiskodott Sebastian.

Jane vállat vont:

– Hát mit mondhattam volna? Azt, hogy Vernonnak igazán mindegy, hogy melyik kurvával űzi az eszét?

– Édes istenem – sóhajtott fel Sebastian. – Hát éppen ilyen rosszul állnak a dolgok?

Jane felállt, cigarettára gyújtott, és nyugtalanul fel-alá sétált a szobában. Sebastian csak most vette észre, menynyire megviselt az arca.

– Legalább úgy nagyjából… rendben van a fiú? – kérdezte óvatosan.

– Túl sokat iszik – felelte Jane kurtán.

– Nem tudod visszafogni?

– Nem.

– Furcsa. Azt hittem, mindig erős befolyással fogsz bírni rá.

– Hát nem. Most legalábbis nem.

Jane egy kicsit hallgatott, azután megkérdezte:

– Ősszel lesz Nell esküvője, igaz?

– Igen. De gondolod, hogy utána rendbe jön majd?

– Halvány fogalmam sincs róla.

– Adja isten, hogy képes legyen összeszedni magát. És ha te nem tudsz segíteni rajta, Jane, akkor senki. Persze lehet, hogy a vérében van.

Jane ismét leült Sebastian mellé.

– Mondj el nekem mindent, amit tudsz róla. A rokonairól, az anyjáról, az apjáról, mindent!

Sebastian röviden összefoglalta a Deyre-ok történetét.

– Az anyját már láttad – mondta végül. – Vernon, legalábbis látszólag az égvilágon semmit sem örökölt tőle. Százszázalékos Deyre. Valamennyiükben volt művészi hajlam, és valamennyien gyenge akaratúak, önmagukkal szemben elnézőek, és szeretik őket a nők. Különös dolog az öröklődés, ugye?

– Nem feltétlenül értek egyet veled – mondta Jane elgondolkodva. – Vernon ugyan nem hasonlít az anyjára, de igenis örökölt tőle valamit.

– Csakugyan?

– A vitalitását. Mondd, soha nem nézted meg az anyját? Csodaszép állat, és Vernon is kapott valamit ebből a tulajdonságából, különben soha nem adta volna a fejét zeneszerzésre. Ha úgy volna, ahogy mondod és tisztavérű Deyre volna, legfeljebb szórakozott volna a zenével. Az alkotóerőt a Benteknek köszönheti. Említetted, hogy a nagyapja a semmiből küzdötte fel magát. Valami hasonlót tett Vernon is, nem gondolod?

– Lehet, hogy igazad van.

– Biztos vagyok benne.

Sebastian hosszan elgondolkodott.

– Mondd, csak az ital létezik számára, vagy más is... úgy értem…

– Oh, igen, van más is, amiben örömét leli.

– És te nem is törődsz vele?

– Nem törődök vele? Nem törődök vele!? Hát mit gondolsz, Sebastian, miből faragtak engem? Majd belehalok sokszor. De mit tehetnék? Cirkuszozzak, ordítozzak, rendezzek neki jeleneteket vagy kergessem el?

Rekedten is szép hangja egyre magasabbra szárnyalt, de Sebastian figyelmeztetően magasba lendülő keze észre térítette:

– Igazad van. Vigyáznom kellene.

– Nem tudom megérteni – mormogta Sebastian. – Mostanában mintha még a tulajdon alkotása sem érdekelné. Radmaager minden javaslatát elfogadta, úgy engedelmeskedett neki, mint a kezes bárány. Ez már nem is természetes!

– Várnunk kell. Majd felébred benne a régi énje. Most még fáj neki Nell, meg ki van merülve. De nagyon remélem, hogy ha az operájának sikere lesz, akkor összeszedi magát, büszke lesz, örül majd annak, hogy képes volt rá…

– Remélem – mondta Sebastian komoran. – De őszintén szólva nem látom túl rózsás színben a jövőt.

– Félsz valamitől, Sebastian?

– Igen. A háborútól.

Jane megdöbbenve meredt rá. Azt hitte, nem jól hall, vagy félreértette a szót.

– A háborútól?

– Igen. Annak a szarajevói dolognak a következményeitől.

Jane abszurdnak, csaknem nevetségesnek találta Sebastian aggodalmát.

– De hát kivel háborúznánk?

– Elsősorban Németországgal.

– Na de igazán, Sebastian… Hiszen az az egész ügy olyan messze történt, és olyan... számunkra olyan…

– Ugyan, Jane, az csak ürügyként fog szolgálni! – mondta Sebastian türelmetlenül. – Itt pénzről van szó. A pénz útjáról. Én pénzzel dolgozom, és megvannak az összeköttetéseim Oroszországgal is. Mi aztán tudjuk. Egy ideje a pénz mozgása arról árulkodik, hogy háború lesz. Úgy megérzem, mintha a szél hozná a szagát. Higgyél nekem, Jane. Jön a háború.

Jane le nem vette a szemét Sebastian arcáról, és lassanként megváltozott a véleménye. Igen, Sebastian komolyan beszélt, és rendszerint tudta is, hogy mit beszél. És ha ő azt mondja, hogy háború lesz, akkor, bármilyen fantasztikus ötletnek tűnjön is, valószínűleg úgy lesz, ahogy ő mondja.

Sebastian gondolataiba mélyedve, mozdulatlanul ült. Annyi minden kavargott a fejében! Pénz, befektetések, különböző kölcsönök, felvállalt pénzügyi felelősség, a színházai jövője és az, hogy milyen politikai álláspontra helyezkedjen a hetilapja. No és maguk a harcok, ő maga olyan embernek a fia volt, aki angol állampolgárságot nyert, és ámbár Sebastiannak egyetlen porcikája sem vágyott arra, hogy fegyvert fogjon, úgy gondolta, hogy erre mégis szükség lesz. Egy bizonyos életkorig mindenki természetesnek fogja tartani, hogy be kell vonulnia. Nem a harcterek nyomorúságától félt, de szenvedett a gondolattól, hogy dédelgetett terveit másokra kell bíznia, mások fogják megvalósítani, ha tudják.

– Biztos, hogy mindent össze fognak kuszálni – gondolta Sebastian keserűen.

Tudta, hogy a háború sokáig fog tartani. Talán két évig is, de az is lehet, hogy még tovább, és egy cseppet sem fog csodálkozni, ha a végén még Amerika is belekeveredik.

A kormány hadikölcsönöket fog kibocsátani, az mindig jó befektetést kínál. A színházakban nem lesznek majd művelt embereknek való, jó előadások, a szabadságos katonák a könnyű műfajt kedvelik, a csinos lányokat, a szép lábakat, a táncot.

Sebastian sorra megrágta minden gondolatát, és örült, hogy alkalma volt ilyen jó csendben és nyugalomban fontolóra venni, hogy mit is tehet majd. Jane mellett mintha egyedül lett volna, mert Jane mindig megérezte, ha neki nem volt szüksége arra, hogy beszélgessenek.

Sebastian az asztal fölött a lány arcát vizsgálgatta. Jane is törte a fejét valamin, és Sebastian azon tűnődött, hogy vajon min. Jane-nél soha nem lehetett tudni, hogy hol jár az esze. Ebben nagyon hasonlított Vernonra. Talán éppen Vernonra gondol, arra, hogy ha Vernon is elmegy a háborúba, ott akár meg is ölhetik! De nem! Ennek nem szabad megtörténnie! Sebastianban megszólalt a művész. Vernonnak nem szabad meghalnia.

2

Az emberek nagyon hamar megfeledkeztek a Hercegnő a toronyban előadásáról. Szerencsétlen pillanatban mutatták be, alig három héttel később kitört a háború.

Az operát „jól fogadták”, ámbár egyik-másik kritikus gúnyos hangon írt „a fiatal zenészek új iskolájáról”. Csak nem képzelik, hogy képesek lesznek forradalmasítani minden hagyományos elképzelést? Mások azonban őszintén megdicsérték, és azt mondták róla, hogy bár még éretlen, de ígéretes mű. Az előadás szépségét, művészi erényeit azonban senki sem vonta kétségbe. Mindenki igyekezett eljutni Holbornba („tudod, drágám, mérföldekre van a főúttól, de igazán megéri”). Igen, megérte megtekinteni a fantasztikusan érdekes művet, és meghallgatni „azt a csodálatos, új énekesnőt, tudod, Jane Hardingot. Az arca, hát az egészen rendkívüli, igazi középkori arc, drágám. Az egész opera félig se volna olyan szép, mint amilyen, ha ő nem énekelne benne”. Jane számára tehát újabb győzelmet hozott, de ez a győzelem rövid életűnek bizonyult. Az ötödik napon át kellett adnia a szerepet.

Sebastiant telefonon értesítette egy olyan órában, amikor biztos lehetett benne, hogy Vernon nincs vele. Megbeszélték, hogy találkoznak, és Jane sugárzó mosollyal közeledett úgy, hogy Sebastianban felébredt a remény, hogy talán mégsem az történt, amitől annyira tartott:

– Nincs tovább, Sebastian, át kell adnom a szerepet Mary Lloydnak. Ha úgy vesszük, nem is rossz énekesnő, sőt tulajdonképpen jobb hangja van, mint nekem, és igazán szépecske.

– Hm. Attól tartok, Hershall is ezt fogja mondani. Mindenesetre fel fogom keresni.

– Remek. Ő is találkozni akar veled. Ámbár attól tartok, hogy úgysincs mit tenni.

– Mit akarsz ezzel mondani? Hogyhogy „úgysincs mit tenni”?

– Hát, édes fiam, vége. Örökre vége. Hershall őszintén megmondta, hogy nem reménykedhetek semmiben, no persze, hozzátette, hogy egészen biztosan azért sosem lehet tudni, ha pihentetem, talán egyszer mégis visszajön a hangom stb. stb. szóval megpróbált biztatni, de én a képébe nevettem, és akkor szégyenkezve elfordult. Azt hiszem, megkönnyebbült, amikor látta, hogy nevetek.

– De Jane, édes, drága Jane…

– Kérlek, Sebastian, nagyon kérlek, ne nézz rám ilyen szomorúan. Sokkal könnyebb volna nekem, ha nem búsulnál érettem. Hiszen te is tudod, hogy mindig is hazardíroztam, hogy a hangom soha nem volt elég erős, hát most rajtavesztettem. Mint a monte-carlói kaszinókban a szerencsejátékosok…

– Vernon tudja?

– Igen, és nagyon el van keseredve. Szerette a hangomat. Igazán, nagyon odavan.

– De persze azt nem tudja, hogy…

– Hogy ha vártam volna két napig, és nem én énekelek az operája bemutatóján, akkor minden rendben lett volna? Nem, ezt nem tudja, és ha csak egy kicsit is szeretsz, Sebastian, akkor soha nem fogja megtudni.

– Ezt nem ígérhetem meg. Véleményem szerint meg kellene tudnia.

– Nem, nem szabad megtudnia. Hiszen nem jártam el méltányosan vele szemben. Kötelezettséget róttam rá anélkül, hogy tudott volna róla. Ilyesmit nem szabad tenni. Ez nem becsületes játék. Gondolod, hogy ha oda-álltam volna eléje, és megmondom neki, hogy mitől tart az orvosom, beleegyezett volna abba, hogy én énekeljek a bemutatón? Akár erőszakkal is megakadályozta volna. Hát akkor nem volna alávaló, kegyetlen dolog most azt mondani neki: „Látod, mire voltam képes éretted?” Nyafogjak neki, részvétet és hálát követeljek tőle? Ezt várnád tőlem?

Sebastian hallgatott.

– Kérlek, Sebastian, mondd, hogy egyetértesz velem!

– Igen – mondta végül Sebastian. – Igazad van. Nem jártál el etikusan. Vernon tudta nélkül kockáztattál, hát akkor most csakugyan jobb, ha nem dicsekszel vele. De oh, Jane, drágám, miért tetted? Hát megér ennyit Vernon zenéje?

– Egy napon majd... egyszer majd nagy zeneszerző lesz…

– Ezért tetted?

Jane megrázta a fejét.

– Nem, akkor nem gondoltam erre.

Hallgattak egy darabig.

– És most mihez kezdesz, Jane? – kérdezte Sebastian.

– Lehet, hogy tanítani fogok. Vagy színésznő leszek. Még nem tudom. És, ha minden kötél szakad… hát... jól főzök.

Nevettek, de Jane láthatóan közel állt ahhoz, hogy elsírja magát. Nézte, csak nézte Sebastiant, aztán felállt, megkerülte az asztalt, odament hozzá, térdre roskadt a széke mellett, és ráborult a férfira. Sebastian átölelte.

– Oh, Sebastian, Sebastian…

– Szegény, öreg Jane.

– Úgy teszek, mintha nem fájna, pedig fáj, rettenetesen fáj. Nagyon szerettem énekelni, nagyon, nagyon, nagyon! Oh, az a gyönyörű whitsuntide-i zene, Solvejg áriái! Soha többet nem énekelhetem el, soha többet!

– Miért voltál ilyen bolond, Jane?

– Nem tudom. Kész őrültség volt, elismerem.

– Ha most kellene döntened?

– Ugyanazt tenném.

Egy ideig csend volt, aztán Jane felemelte a fejét:

– Emlékszel, Sebastian, egyszer azt mondtad, hogy bennem van akaraterő? Hogy engem semmi sem tudna eltéríteni az utamról? Akkor azt feleltem neked, hogy lehet, hogy sokkal könnyebben befolyásolható vagyok, mint azt gondolnád. Hogy nem Vernon, hanem én vagyok az, aki hamarabb falnak megy.

– Milyen különös – dörmögte Sebastian.

Jane lecsúszott a padlóra, a keze még mindig nem engedte el Sebastianét, aki így morfondírozott:

– Lehetsz okos vagy előrelátó, megtervezheted az életed minden lépését, és ha elég erős vagy, sikert sikerre halmozol, de a világ minden okossága és óvatossága sem képes megmenteni a szenvedéstől. Furcsa, nem? Tudom magamról, hogy van eszem, hogy bármibe fogok, a tökéletességig viszem. Én nem vagyok Vernon. Vernon vagy istenáldotta zseni lesz, vagy egy semmittevő, kiégett ifjonc. Ha egyáltalán van benne valami, akkor az a tehetsége. Nekem azonban képességeim vannak. De semmi, semmi nem segít nekem abban, hogy időnként ne sebződjek meg.

– Azt hiszem, ezzel mindenki így van, Sebastian.

– Oh, nem, ne hidd. Megteheted, hogy mindent odadobsz, csak azért, hogy biztonságban tudd magad. Lehet, hogy szárnyaszegett lesz az életed, de ennél nagyobb baj nem ér. Szép, sima falat építesz magad köré, és elrejtőzöl a világ elől.

– Kire gondolsz, Sebastian?

– George Chetwynd jövendőbeli feleségére, ha tudni akarod.

– Nellre? Csak nem képzeled, hogy Nell olyan erős jellem, hogy képes kivonni magát az élet forgatagából?

– Ajaj! Nellnek csodálatos adottsága van a mimikrire. Nem is olyan ritka állatfajta.

Sebastian elhallgatott, majd néhány perc múlva akadozó hangon azt kérdezte:

– Mondd, Jane… tudsz valamit Joe-ról?

– Igen, drágám, kétszer is találkoztam vele.

– És? Mit mondott?

– Nagyon keveset. Azt, hogy minden remek, és csodálatos érzés, hogy volt bátorsága fittyet hányni a konvenciókra.

Jane várt egy kicsit, aztán hozzátette:

– Nem boldog, Sebastian.

– Úgy gondolod?

– Biztos vagyok benne.

Hosszan hallgattak. A szobában csend volt. Két boldogtalan szempár nézett az üres kandallóba. Odakint taxik tülköltek, amint végigrohantak a rakparton. Az élet ment tovább…

3

Augusztus kilencedike volt. Nell Vereker kilépett a Paddington állomás ajtóján, és lassan elindult a park felé. Homokfutók zörögtek el mellette, bennük idős hölgyek ültek csomagokkal megrakottan. Minden utcasarkon egy hatalmas plakát bámult rá, és minden üzlet előtt sorok álltak.

– Háború van – mondta Nell magában. – Háború van.

Mindeddig képtelen volt elhinni, de ma először valósággá vált a számára, hogy csakugyan háború van, hiszen akármilyen nevetségesen hangzik, de a vasúti pénztárnál nem akarták felváltani az ötfontos bankjegyet.

Nell leintett egy taxit, beült, és megadta Jane címét Chelsea-ben. Az órájára pillantott: fél tizenegy volt. Janet egészen bizonyosan otthon találja.

Liften ment fel az utolsó emeletre, és becsengetett. A szíve vadul kalimpált, kedves kis arca sápadt volt és feszült. Az ajtó kinyílt, és a két nő farkasszemet nézett egymással. Nell úgy látta, hogy Jane egy kicsit megdöbbent – és úgy is volt.

– Oh! Maga az!

– Bejöhetek?

Jane mintha egy pillanatig habozott volna, aztán félreállt, és utat engedett Nellnek. Elszaladt a hall végébe, becsukott egy ajtót, azután visszasietett, betessékelte Nellt a nappaliba, utánament, és becsukta az ajtót maguk mögött.

– Nos?

– Azért jöttem, mert maga talán tudja, hol van Vernon.

– Vernon?

– Igen. Tegnap elmentem a lakására, de onnan elköltözött, és a volt háziasszonya nem tudta, hova. Azt mondta, hogy úgy rendelkezett, a postáját ide küldjék. Hazamentem, és levelet írtam magának, de aztán úgy gondoltam, hogy maga talán nem is válaszol nekem, vagy nem akarja megmondani, és akkor úgy döntöttem, hogy személyesen jövök el.

– Értem.

Jane hangjában nem volt semmi segítőkészség. Nell sietve folytatta:

– Biztos vagyok benne, hogy maga tudja, hol van Vernon. Nem tévedek, igaz?

– Úgy van. Tudom, hogy hol van.

Nell szerint Jane-nek gyanúsan vontatott volt a hangja. Most már tudja, vagy nem tudja, hogy hol bujkál Vernon?

– Nos? – kérdezte egy kicsit türelmetlenül.

– Miért akar találkozni vele, Nell?

– Mert gonosz voltam, nagyon gonosz! Csak most látom, mennyire, most, amikor itt van ez a háború! Gyáva kukac voltam, és higgye el, hogy utálom saját magamat! Csak azért, mert George olyan kedves volt, és jó volt hozzám, meg aztán… igen, azért is, mert gazdag. Oh, Jane, tudom, hogy megvet, és igaza is van. Ez a háború valahogy mindent más megvilágításba helyezett, valahogy mindent megváltoztatott, nem úgy látja?

– Nem. Háborúk mindig is voltak és mindig is lesznek, de ez a lényegen nem sokat változtat.

Nell mintha nem is hallotta volna Jane válaszát.

– Ahhoz kell feleségül menni, akit szeretünk, minden más választás erkölcstelen. És én nagyon szeretem Vernont. Mindig is tudtam, hogy szeretem őt, de nem voltam elég bátor... Oh, Jane, gondolja, hogy most már túl késő? Talán úgy van. Talán már nem kellek neki. De akkor is látnom kell őt. Még ha visszautasít is, meg kell mondanom neki, hogy…

Majdnem sírva nézett fel Jane-re. Vajon akar-e segíteni neki? Ha nem, akkor megpróbálja meggyőzni Sebastiant. De félt Sebastiantól, félt attól, hogy kereken elutasítja őt.

– Azt hiszem, rá tudom venni arra, hogy találkozzon magával – mondta Jane halkan.

– Jaj, köszönöm, köszönöm, Jane… és Jane... mondja csak, a háború…

– Vernon is jelentkezett katonai szolgálatra, ha erre volt kíváncsi.

– Istenem, de borzasztó. Hiszen megölhetik. De nem fog sokáig tartani. Karácsonyra vége lesz... mindenki azt mondja…

– Sebastian szerint legalább két évig fog tartani.

– Ugyan, honnan tudhatná azt Sebastian? Igazából nem is angol, hanem orosz.

Jane megrázta a fejét.

– Megyek és – egy pillanatra elhallgatott, aztán így folytatta: – telefonálok neki. Várjon itt.

Kiment, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. Végigsietett a hosszú halion, és benyitott a hálószobába. A zajra Vernon felemelte sötét hajú, álmos fejét a párnáról.

– Kelj fel! – parancsolt rá Jane. – Mosakodj meg, borotválkozz meg, és próbálj emberformát ölteni. Nell van itt, és találkozni akar veled.

– Nell? De hiszen…

– Azt mondtam neki, hogy átmegyek a másik szobába, és felhívlak telefonon. Ha elkészültél, szép csendben menj ki, és nyomd meg a csengőt. És az Isten irgalmazzon mindkettőnknek.

– De Jane... mit akar Nell?

– Ha még mindig el akarod venni feleségül, akkor most megteheted.

– De akkor el kell neki mondanom, hogy…

– Mit? Azt, hogy „vidám életet” éltél, hogy egy kicsit „elvadultál”, meg a szokott eufemizmusokat? Hát jó, de ennyi legyen elég, ennyit még kibír, különösen ha megkíméled a részletektől. De ha arról is beszámolsz neki, ami kettőnk között történt, akkor a pokol tüzén fogod majd sütögetni azt a szegény gyereket. Én mondom neked, Vernon, csillapítsd le azt a háborgó lelkiismeretedet, hagyjad a csodába a nemes őszinteséget, és maradj meg az általánosságoknál. Ne magadra gondolj, hanem Nellre.

Vernon lassan kikászálódott az ágyból.

– Nem értelek én téged, Jane.

– Nem, és valószínűleg soha nem is fogsz megérteni.

– Szóval Nell kiadta az útját George Chetwyndnek…

– Ezt nem kérdeztem. Most pedig visszamegyek hozzá. Légy szíves, siess.

Vernon hosszan utánanézett az eltávozó Jane-nek:

– Soha nem tudtam megérteni ezt a nőt, és soha nem is fogom kiismerni. Mindig zavarba hoz. No, mindegy, azt hiszem, csak amolyan múló szórakozás voltam a számára. Nem, nem, hálátlan vagyok. Nincs senki, aki nemesebb volna nála. De ezt sohasem tudtam megértetni Nellel. ő rémesnek tartotta…

Sietve mosakodott és borotválkozott, miközben egymást kergették a fejében a gondolatok:

– Ki van zárva. Nell meg én együtt… soha többet! De azt hiszem, ő sem ezért jött. Valószínűleg csak bocsánatot akar kérni, hogy ne érezze rosszul magát, ha esetleg nem jönnék vissza a háborúból. A lányok már csak ilyenek. No de kit érdekel? Túl vagyok rajta hála istennek.

És ekkor a lelke mélyén megszólalt egy gúnyos hang: „Igazán? Akkor miért kalimpál a szíved, és miért reszket a kezed?”

Végre elkészült. Szép csendesen kiment, és megnyomta a csengőt, közben pedig rettenetesen szégyellte magát az álnoksága miatt. Jane ajtót nyitott neki, és udvarias szobalány hangon mondta:

– Erre.

A nappali ajtaja kinyílt, és Vernon belépett. Nell lassan felemelkedett, két kezét összefogta maga előtt. A hangja vékony volt és halk, akár egy bűntudatos gyereké:

– Oh, Vernon…

Mintha visszafele utazna az időben. Ott ringatózott a csónakban Cambridge-ben... aztán meg a hídon állt Ranelagh-ban. Egyszerre megfeledkezett Jane-ről is, másról is. Az egész világon nem volt senki más, csak ő meg Nell.

– Nell!

Lélekszakadva kapaszkodtak egymásba, mintha rohantak volna. Nellből csak úgy dőlt az összefüggéstelen, kapkodó, riadt-boldog szavak özöne:

– Vernon... ha akarod... úgy szeretlek... Oh, olyan nagyon szeretlek… hozzád megyek feleségül... amikor csak akarod... ebben a pillanatban. Nem bánom, ha szegények leszünk, nem bánok semmit.

Vernon ölbe kapta, és csókolta, csókolta a szemét, a haját, a száját.

– Drágám! Én drágám! Ne vesztegessük az időt! Fogalmam sincs, mi kell ahhoz, hogy két ember összeházasodjon. Soha nem gondoltam végig. De menjünk, és nézzünk utána. Menjünk el a canterburyi érsekhez… vagy nem ezt kell tenni? Oh, hogy az ördögbe kell ezt csinálni?

– Miért nem kérünk fel egy lelkészt? Akármelyiket.

– Persze. De bemehetünk a legközelebbi anyakönyvi hivatalba is.

– Nem, azt nem akarom. Nem vagyok se szakácsnő, se szobalány.

– Hát én nem hiszem, hogy számítana, de ha templomban akarsz esküdni, hát akkor oda megyünk, drágám. Rengeteg templom van Londonban, és egyikben sem történik semmi. Biztos vagyok benne, hogy találunk olyant, ahol örömmel vállalják, hogy összeadnak minket.

Összeölelkezve, nevetgélve mentek ki a lakásból. Vernon tökéletesen megfeledkezett mindenről: a lelkiismeret-furdalásról, a büszkeségéről, Jane-ről.

Azon a napon, délután fél háromkor Vernon Deyre és Eleanor Vereker örök hűséget esküdött egymásnak Chelsea-ben, a St. Ethelred-templomban.

IV. KÖNYV

A HÁBORÚ

ELSŐ FEJEZET

1

Hat hónappal később Sebastian Levinne levelet kapott Joe-tól:

„St. George Szálloda, Soho

Kedves Sebastian.

Egy rövid időre átjöttem Angliába. Nagyon szeretnék találkozni veled.

A te Joe-d”

Sebastian újra meg újra elolvasta a rövidke üzenetet. Éppen a néhány napos szabadságát töltötte az édesanyja házában, így a levél késedelem nélkül eljutott hozzá. Pontosan tudta, hogy az anyja figyeli őt a reggelizőasztal fölött, és most is, mint korábban már olyan sokszor, csodálkozva tapasztalta, milyen kifinomult tud lenni az anyai ösztön. Az ő arcvonásai a legtöbb ember számára enigmatikusak maradtak, miközben az anyja úgy olvasott belőlük, mint egy nyitott könyvből. A hangja azonban éppoly hétköznapi maradt, mintha semmit sem vett volna észre:

– Kérsz még egy kis lekvárt, drágám?

– Nem, mama, köszönöm.

Ilyenformán először az anyja hangosan kimondott kérdésére válaszolt, de tudta, hogy mögötte kimondatlanul is ott van a másik. Arra is felelnie kellett:

– Joe írt.

– Nocsak – jegyezte meg Mrs. Levinne közömbösen.

– Londonban van.

Csend.

– Értem – mondta végül az anyja, de a hangja továbbra is érzelemmentes maradt. Sebastian azonban tisztában volt azzal, hogy a nyugodt hang mögött hányféle érzelem feszült. Egy szót sem kellett szólnia az anyjának, ő pontosan tudta, mit mondana: „Jaj, fiam, fiam! Pedig már kezdted elfelejteni őt! Minek is kellett visszajönnie? Miért nem hagy békét neked? Ennek a lánynak semmi köze hozzád, hozzánk, a mi fajtánkhoz. Soha nem volt, és soha nem is lesz neked való feleség.”

Sebastian felállt:

– Gondolom, el kellene mennem hozzá.

– Igen, azt hiszem… – az anyja hangja továbbra is nyugodt maradt.

Többet nem beszéltek a dologról. Értették egymást, és tiszteletben tartották a másik álláspontját.

Amint végigviharzott az utcán, Sebastian hirtelen rájött, hogy a Joe levelében nem talált utalást arra vonatkozóan, hogy milyen néven szállt meg a szállodában. Vajon Waite kisasszonynak vagy La Merrenénak nevezte magát? Persze az egésznek nincs semmi jelentősége, de ez is egyike azoknak az abszurd társadalmi konvencióknak, amelyek miatt az ember kényelmetlen helyzetekbe kerülhet. Hiszen végül is vagy az egyik, vagy a másik néven kell érdeklődnie utána. Jellemző Joe-ra, hogy erről tökéletesen megfeledkezett.

Szerencsére semmiféle kínos helyzetre nem került sor, mert Joe volt az első ember, akit meglátott, amikor a forgóajtón keresztül a szálloda halljába lépett. Boldogan felkiáltott, és odaszaladt hozzá:

– Sebastian! Nem is reméltem, hogy ilyen hamar megkapod a levelem!

Joe elindult egy távoli sarokasztalka felé, és Sebastian követte. Az volt az első benyomása, hogy Joe megváltozott. Elment, messzire ment, idegenné vált. Részben talán a ruhája miatt is, amely egész megjelenését szélsőségesen franciássá tette. Joe nagyon ízlésesen, diszkréten öltözködött, de határozottan nem angolosan. Az arca is erősen ki volt festve, finom, rózsaszín bőrét púder fedte, az ajkát vérvörösre rúzsozta, és a szeme sarkával is csinált valamit.

– Milyen idegen – gondolta Sebastian –, és mégis, az, aki volt: Joe. Csak éppen elment, nagyon messze ment, olyan messze, hogy alig lehet őt elérni.

Az első percekben könnyedén csevegtek erről, arról, mintha szavakkal is jelezni kívánták volna, hogy nagyon távol vannak egymástól. Aztán ez a távolság egyre kisebbre zsugorodott, mígnem az elegáns párizsi hölgyből ki nem bújt a régi Joe. Vernonról beszélgettek. Mi van vele? Hol van? Soha nem ír.

– A Salisbury-síkon laknak, Wiltsbury mellett, és bármelyik pillanatban elindíthatják Franciaországba.

– Nell végül mégiscsak hozzáment feleségül. Azt hiszem, Sebastian, nagyon undokul viselkedtem Nellel. Tudod, nem hittem, hogy lesz hozzá bátorsága, és most is azt hiszem, hogy soha nem szánta volna rá magát, ha nem jön a háború. Hát nem csodálatos dolog a háború? Már úgy értem persze, hogy fantasztikus hatással tud lenni az emberekre.

Sebastian szárazon megjegyezte, hogy ez a háború is csak olyan, mint a többi. Joe hevesen ellenkezett:

– Oh, nem, dehogy! Nagyon tévedsz. Ez után a háború után egy új világ születik majd. Az emberek máris kezdenek megérteni bizonyos dolgokat, amelyekre korábban sohasem gondoltak. Mindenki láthatja, hogy milyen kegyetlen, gonosz és felesleges dolog a háború. A jövőben majd összefognak, és meglátod, nem lesz többé háború. Soha többé!

Joe-nak kigyúlt az arca, lángok a szeme, és Sebastian kénytelen volt megállapítani, hogy őt is elragadta a háborús lelkesedés, mint oly sok más embert. Gyakran beszélgettek erről Jane-nel. Sebastian hányni tudott volna mindattól, ami a sajtóban megjelent: „A háború hősöknek való”, „Ez a háború véget vet majd a háborúknak”, „Harcoljunk a demokráciáért”. Márpedig Sebastian tisztában volt azzal, hogy ugyanazok a szennyes üzleti érdekek húzódnak meg a nagy szavak mögött, amelyek a történelem valamennyi háborúját kirobbantották. Miért nem viselik el az emberek az őszinte beszédet?

Jane nem értett egyet vele. Szerinte a sok hablatyolás elkerülhetetlenül együtt jár a háborúval, valósággal kísérőjelensége. A Természet maga gondoskodik róla, hogy megépülhessen az illúziók és hazugságok fala, amely mögé be lehet húzódni, és ebben a helyzetben könnyebben el lehet fogadni a kegyetlen tényeket. Szánalmas, szép dolog az, hangoztatta Jane, hogy fennen hirdetünk olyan eszméket, amelyekben hinni szeretnénk.

– Lehet, hogy igazad van, de az biztos, hogy pokolra viszik közben a nemzetet – vélte Sebastian.

Elszomorította, egy kicsit kiábrándította Joe vad lelkesedése, holott ez nagyon is jellemző volt rá. Mindig magas hőfokon izzott a kedélye, és mintha teljesen esetleges módon került volna egyik vagy másik táborba. Sebastiannak az volt az érzése, hogy most is csak a véletlen műve, hogy Joe-ból nem lett tüzes pacifista, aki a mártíromságra is képes volna az elvei védelmében.

– Nem értesz egyet velem! – mondta Joe vádlón. – Te azt hiszed, hogy a világ ezután is csak úgy fog menni, mint korábban.

– Mindig is voltak háborúk, és nem sokat változtattak a dolgok menetén – jegyezte meg Sebastian.

– Igaz. Csakhogy ez a háború egészen más, mint a korábbiak.

Sebastian akaratlanul is elmosolyodott:

– Édes lányom, azok a dolgok, amelyek személyesen velünk esnek meg, mindig különlegesek.

– Jaj, nincs hozzád türelmem! Az ilyenek, mint te…

Joe hirtelen elhallgatott, de Sebastian érdeklődve várta a mondat második felét:

– Nos, az ilyenek, mint én…?

– Nem voltál te mindig ilyen, Sebastian. Valamikor neked is voltak eszményeid. Most pedig…

– Most pedig teljesen elsüllyedtem a pénzben, igaz? – fejezte be Sebastian komoran. – Kapitalista vagyok, és mindenki tudja, hogy micsoda rohadt alakok a tőkések.

– Ne beszélj hülyeségeket! Ámbár csakugyan azt hiszem, hogy a pénz merevvé teszi a gondolkodást.

– Így van. Feltétlenül hat az egyéniségre. Készséggel elismerem a kedvedért, hogy a szegénység áldott állapot, a művészetre éppenséggel olyan jó hatással van, mint a trágya a termőföldre. Azt azonban senki se mondja, mert szamárság, hogy pusztán azért, mert gazdag vagyok, nincs jövőlátásom, és különösképpen alkalmatlan volnék arra, hogy megjósoljam a háború utáni állapotokat. Sőt éppen azért, mert van pénzem, nagyon is jól ítélem meg a helyzetet. A pénznek tudniillik igen sok köze van a háborúhoz.

– Csakhogy mivel mindent a pénz szemszögéből ítélsz meg, azt hiszed, hogy mindig lesznek háborúk.

– Semmi ilyesmit nem állítottam. Sőt meggyőződésem, hogy valóban megszűnnek a háborúk, véleményem szerint úgy kétszáz éven belül.

– Ezek szerint elismered, hogy egyszer majd tisztább gondolkodás fog uralkodni a földön?

– Nem hiszem, hogy volna összefüggés a kettő között. Talán inkább a szállítástól függ. Amikor majd a forgalom nagy részét repülőgépekkel bonyolítják le, közelebb kerülnek egymáshoz az országok. Szerdán és szombaton indul majd a karaván a Szaharában, meg ilyesmik. A népek elkeverednek, a határok megszűnnek, forradalmi változáson megy keresztül a kereskedelem. A gyakorlati célok elérésének érdekében összezsugorodik majd a világ, bármelyik pontja olyan könnyen elérhető, mint ma, itt Angliában a különböző megyék. Nem hiszem, hogy a sokat emlegetett Testvériségben Élő Emberiség a szép eszmék hatására fog megszületni, de igenis megteremti majd a józan ész.

– Oh, Sebastian!

– Bocsáss meg nekem, Joe, drágám! Tudom, hogy bosszant az, amit mondok.

– Te semmiben sem hiszel.

– No, az ateista te vagy, ámbár igazság szerint ma már ez sem divatos. Ma mindenki hisz Valamiben. Én személy szerint beérem Jehovával, de azért értem, hogy mit akartál mondani, és hidd el, hogy tévedsz. Én is hiszek a szépségben, az alkotásban, az olyan dolgokban, mint Vernon zenéje. Holott ezeknek nincs semmiféle gazdasági hasznuk, mégis, tökéletesen biztos vagyok benne, hogy mindennél fontosabbak ezen a világon. Sőt még pénzt is hajlandó leszek beléjük fektetni, ennél többet pedig nem kívánhatsz egy zsidótól.

Joe akaratlanul is elnevette magát.

– Mondd meg nekem, de őszintén, Sebastian, milyen volt a Hercegnő a toronyban?

– Mint egy tipegő óriás. Az előadás nem volt meggyőző, de különbözött minden korábbitól.

– Gondolod, hogy egy napon majd…

– Biztos vagyok benne. A lehető legbiztosabb. Hacsak Vernont nem ölik meg ebben az istenverte háborúban.

Joe megborzongott.

– Rémes – mormogta. – Egy darabig a párizsi kórházakban dolgoztam. Hogy miket láttam!

– Gondolom. Nos, még az sem számítana sokat, ha megcsonkítanák. Ő nem hegedűs, akinek vége van, ha elveszíti a jobb karját. Bárhogyan összekaszabolhatják a testét, csak az agyának ne essen bántódása. Tudom, hogy ez így nagyon brutálisan hangzik, de remélem, te érted, hogy mire gondolok.

– Igen. De tudod, előfordulhat, hogy, még akkor is ha... Joe elhallgatott, majd egészen más hangon folytatta:

– Férjhez mentem, Sebastian.

– Igen? Szóval La Marre-nak sikerült elválnia?

– Oh, nem! Otthagytam. Valóságos vadállat volt.

– El tudom képzelni.

– Nem mintha megbántam volna, amit tettem. Az ember élje az életet, és szerezzen tapasztalatokat. Minden jobb, mint behúzódni egy csigaházba. Az olyan emberek, mint Myra néni, ezt sohasem fogják megérteni. A közelébe se megyek Birminghamnek, pedig nem szégyellem magam semmiért.

Dacosan a szeme közé nézett Sebastiannak, aki egyszerre a régi Joe-t látta benne, ott, az Abbots Puissants-i erdőben.

– Nem változott semmit – gondolta. – Akkor is ilyen volt: tele hibás elképzelésekkel, lázadással. Imádnivaló volt, de már akkor lehetett látni, hogy egyszer majd képes lesz minden őrültségre.

– Nagyon sajnálom, hogy boldogtalan voltál – mondta gyöngéd hangon. – Mert hiszen boldogtalan voltál, igaz?

– Rettenetesen. De most végre megtaláltam az életcélom. Ott, a kórházban volt egy fiú. Szörnyű sebei voltak, és hogy bírja a szenvedést, morfiumot adtak neki. Most már áll a lábán, de persze, soha nem lesz ép, és a katonai szolgálatra is alkalmatlannak nyilvánították. És morfiumfüggő lett. Ezért mentem hozzá. Ketten együtt fogunk harcolni a betegsége ellen.

Sebastian nem bízott a hangjában, ezért hallgatott. Igen, Joe nem változott semmit. De az isten szerelmére, legalább érné be a fizikai nyomorúsággal. Egy morfinista. Undorító.

Úgy érezte, elpattant egy húr a lelkében. Mintha ebben a pillanatban vesztette volna el az utolsó reményét, hogy Joe valaha is az övé lesz. Az útjaik végérvényesen elváltak egymástól. Joe a maga rút kiskacsái között fog élni, ő meg a csúcs felé akar kapaszkodni. Lehet, persze, hogy elesik a háborúban, de Sebastian különös módon meg volt győződve, hogy túléli ezt a kataklizmát, sőt még abban is majdnem bizonyos volt, hogy megússza a dolgot komolyabb sebesülés nélkül. Lehet, hogy csak egészen szerény kitüntetéseket szerez majd, de egy napon mégis újra kézbe veszi a dolgait, életet lehel beléjük, és sikerre viszi őket – nagy sikerre – abban a világban, amely nem tűri meg azokat, akik kudarcot vallottak. És minél feljebb fog emelkedni, annál messzebbre távolodik Joe-tól.

– Mindig akad egy nő, aki hajlandó a kezét nyújtani feléd, hogy kihúzzon a gödörből – gondolta keserűen –, de ki áll melletted, ha feljutottál a tetőre? Pedig ott is átkozottul egyedül lehet az ember.

Nemigen tudta, mit mondhatna Joe-nak. Annak semmi értelme, hogy elkeserítse szegény gyereket.

– Hát akkor most mi a neved? – kérdezte bizonytalan hangon.

– Valniére. Egyszer majd találkoznod kell Frangois-val. Most hivatalos ügyeket rendezni jöttem haza. Tudod, hogy egy hónappal ezelőtt meghalt az apám?

Sebastian bólintott. Igen, hallott Waite ezredes haláláról.

– Szeretnék találkozni Jane-nel. Meg Vernonnal és Nellel is, ha lehet.

Megállapodtak, hogy Sebastian másnap leviszi Joe-t az autóján Wiltsburyba.

2

Nell és Vernon egy szerény kis házban bérelt lakást úgy egy mérföldnyire Wiltsburytól. Vernon jól nézett ki, lebarnult, és boldog örömmel szorította a karjába Joe-t. Valamennyien bevonultak a nappaliba, ahol a karosszékek hátát csipketerítők borították, és ürühúst ebédeltek kapribogyó-szósszal.

– Nahát, Vernon, csodásan nézel ki! Majdhogynem jóképű lettél, nem igaz, Nell? – nevetett Joe.

– Oh, ezt csak az egyenruha teszi! – mosolygott Nell.

– Ő is sokat változott – gondolta Sebastian, és a tekintete megpihent a fiatalasszonyon.

Sebastian négy hónapja, az esküvőjük óta nem találkozott Nellel, és míg korábban besorolta őt a bájos, fiatal lányok kategóriájába, most el kellett ismernie, hogy egyénisége is van. Ahogy a bábból kibújik a pillangó, úgy született meg ez az új Nell. A maga visszafogott módján valósággal sugárzott. Szótlanabb lett, mégis, sokkal élettel telibb. Aki rájuk nézett, azonnal megérezte, hogy nagyon boldogok, pedig csak ritkán pillantottak egymásra, de amikor találkozott a tekintetük, csak úgy sütött belőle az egymás iránti, gyöngéd érzelem.

Vidám ebéd volt. Előkerültek a régi emlékek, Abbots Puissants, a gyermekkor.

– És most megint együtt vagyunk, mi négyen – mondta Joe elégedetten.

Nell szívén forró öröm hullámzott végig. Joe befogadta őt. Azt mondta: mi négyen. Eszébe jutott, hogy Vernon egyszer azt mondta: „Mi hárman.” És neki fájtak ezek a szavak. De ennek most már vége. Ő is közéjük tartozik. Ez hát a jutalom, az egyik jutalom azért, amit vállalt. Most úgy érezte, az, hogy élete tele van különféle jutalmakkal.

Nell boldog volt, nagyon, nagyon boldog, és tudta, hogy könnyen eljátszhatta volna ezt a boldogságot. Ha nem jön a háború, bizonyosan feleségül megy George – hoz. Hihetetlen, hogy milyen ostoba volt! Hogy is képzelhette azt, hogy lehet számára más út, mint az, hogy Vernon felesége legyen? Olyan végtelenül boldogok, és neki tökéletesen igaza volt, amikor úgy döntött, hogy nem érdekli az sem, ha szegények lesznek.

Nem mintha Nell lett volna az egyedüli lány akkoriban, aki hátat fordított minden józan meggondolásnak, és férjhez ment ahhoz, akit szeretett, függetlenül az illető anyagi helyzetétől. Majdcsak lesz valahogy, ha egyszer véget ér a háború. E mögött a magatartás mögött azonban ott volt az a titkos rémület, amelyet sohasem mertek nevén nevezni, és a dac, hogy: „Akármi is történjen, valamit mégiscsak kicsikartunk a sorstól.”

– Megváltozott a világ – gondolta Nell. – Most minden más, mint azelőtt volt. És ez így is marad, soha többé nem térünk vissza oda, ahonnan elindultunk.

Az asztal fölött Joe-ra pillantott. Ő is mennyire megváltozott. Olyan... olyan furcsa lett, a háború előtt az ilyen nőket nem egészen tisztességes nőknek tekintették volna. Mit csinált magával ez a Joe? No persze, az a rémes ember, az a La Marre… Eh, jobb, ha nem is gondol rá. Mit számít ma már az az egész história?

Most mindenesetre nagyon kedves hozzá, nem úgy, mint a régi időkben, amikor szüntelenül érezte, hogy Joe lenézi őt. Nos, talán meg is volt az oka erre, hiszen ő egy kicsit csakugyan gyáva volt. De a háború leegyszerűsítette a dolgokat. Még az anyjával sem kellett harcolnia. Mrs. Vereker természetesen csalódott volt, és ezt nem is titkolta, hiszen George Chetwynd összehasonlíthatatlanul jobb parti volt, mint Vernon (szegény George, tényleg, olyan aranyos volt, és ő csúnyán elbánt vele), de most sem hagyta cserben az a csodálatos józan esze.

– Oh, ezek a háborús házasságok! – sóhajtotta egy kis vállrándítás kíséretében. – Szegény gyerekek, nem is lehet rájuk haragudni. Hiszen lehet, hogy nem valami bölcs dolog, amit tesznek, no de mihez kezdhetnének a bölcsességgel ilyen rettenetes időkben?

Az asszonynak nagyon össze kellett szednie az eszét, az ügyességét és a határozottságát, hogy rendezni tudja a dolgait a hitelezőivel, de mint mindig, most is győztesen került ki a küzdelemből, sőt egyik-másik még részvétet is érzett iránta. Ő és Vernon nem nagyon kedvelték egymást, de ezt remekül palástolták, és különben is, a házasságkötés óta mindössze egyszer találkoztak. Így tehát minden rendben volt. Lehet, hogy ha az ember bátor, könnyebben mennek a dolgai. Lehet, hogy ez az élet nagy titka.

Nell elhessegette magától a gondolatait, és igyekezett odafigyelni a társalgásra. Most éppen Sebastian beszélt:

– Miután visszamegyünk Londonba, megkeressük Jane-t. Időtlen idők óta nem tudok róla semmit. Te se, Vernon?

Vernon megrázta a fejét:

– Nem, már régen nem hallottam róla.

Szeretett volna közömbös hangot megütni, de ez nemigen sikerült neki.

– Oh, Jane olyan kedves! – lelkendezett Nell. – Csak... csak azt hiszem, elég nehéz vele. Úgy értem, hogy igazából az ember sohasem tudja, hogy mit gondol magában.

– Igen, néha csakugyan, mintha nem is figyelne arra, amit mondanak neki – bólogatott Sebastian.

– Jane egy angyal! – heveskedett Joe.

Nell Vernont figyelte.

– Bárcsak mondana valamit! – gondolta. – Akármit! Félek Jane-től. Mindig is féltem. Valóságos ördög…

– Talán elment Oroszországba, vagy Timbuktuba vagy Mozambikba – vélte Sebastian. – Lehet azt nála tudni?

– Mikor találkoztál vele utoljára? – kérdezte Joe.

– Egészen pontosan? No lássuk csak… úgy három héttel ezelőtt.

– Csak? De hiszen azt mondtad, hogy időtlen idők óta nem láttad!

– Hát, nekem úgy tűnik – mosolygott Sebastian.

Aztán más témák kerültek elő. Beszélgettek Joe párizsi kórházáról, Myra néniről és Sydney bácsiról. Myra egészséges volt, hatalmas mennyiségű kötszert gyártott a katonáknak, és hetente két alkalommal szolgálatot vállalt a helyi kantinban. Sydney bácsi pedig bizonnyal megkétszerezi majd a vagyonát, mert most már robbanóanyagot is gyárt.

– Hamar kiismerte a piacot – jegyezte meg Sebastian elismerő hangon. – Ez a háború legalább három évig eltart.

Ezen hosszasan elvitatkoztak. Igaz, hogy az a hat hónap, amelyet a derűlátó prognózisok hirdettek, már eltelt, de a három év azért túlzottan sötét kilátásnak tűnt. Sebastian robbanóanyagokról beszélt, meg Oroszország helyzetéről, élelmiszergondokról és tengeralattjárókról. Egy kicsit diktatórikus hangot ütött meg, mert tökéletesen biztos volt abban, hogy igaza van.

Öt órakor Joe meg ő beültek az autóba, és visszahajtottak Londonba. Nell és Vernon sokáig integettek utánuk.

– Hát ez megvolt – sóhajtotta Nell, miközben belekarolt Vernonba. – Úgy örülök, hogy sikerült szabadnapot kapnod mára. Joe rettenetesen csalódott lett volna, ha nem találkoztok.

– Gondolod, hogy megváltozott?

– Hát... egy kicsit. Te nem úgy gondolod?

Lassan sétáltak végig az országúton, majd rátértek a dombok közé vezető ösvényre.

– De igen – sóhajtotta Vernon. – Persze ez elkerülhetetlen volt.

– Örülök, hogy férjhez ment, és az a véleményem, hogy nagyon szép volt tőle, hogy vállalta azt a férfit. Te is így gondolod?

– Oh, igen, de hát Joe-nak mindig olyan áldott jó szíve volt.

Vernonnak mintha egészen máshol járt volna az esze. Nell felnézett rá, és egyszer csak ráeszmélt, hogy a férje alig szólalt meg egész délután. Leginkább csak a vendégek beszéltek.

– Örülök, hogy eljöttek – mondta csendesen.

Vernon nem válaszolt. Nell odabújt hozzá, és a férje szorosan magához ölelte, de továbbra is hallgatott. Lassan besötétedett, egyre hűvösebb lett, de ők nem fordultak vissza, csak mentek, mentek előre szótlanul. Hiszen máskor is sétáltak már így, összefonódva, szótlan-boldogan, de ez a csend most valahogy más volt. Más volt…

És egyszer csak Nell megállt. Belehasított a gondolat:

– Vernon! Megkaptátok a parancsot! Igaz? El kell menned!

A férje nem válaszolt, csak még szorosabban magához ölelte:

– Mikor? Vernon... mikor?

– Jövő csütörtökön.

– Oh!

Nell mozdulni sem bírt. Hiszen tudta, mindig is tudta, hogy így lesz, hogy Vernonnak mennie kell, de azt nem tudta, honnan is tudhatta volna, hogy ennyire fog fájni.

– Nell... Nell, kérlek, ne légy ilyen szomorú – dadogta Vernon. – Nem lesz semmi baj. Tudom, hogy nem lesz. Engem nem ölnek meg, nem ölhetnek meg éppen most, amikor szeretsz, amikor olyan boldogok vagyunk. Tudod, vannak, akik megérzik, hogy nem jönnek vissza a harctérről, de én tudom, én biztos vagyok benne, hogy visszajövök, és szeretném, ha te is hinnél ebben.

Nell reszketett. Hát ilyen a háború a maga valójában. Mintha a szívedet, a véredet venné. Zokogva bújt Vernon karjaiba.

– Ne sírj, drágám. Hiszen tudtuk, hogy közel van. És én nem is bánom, hogy el kell mennem, akarom mondani, nem bánnám, ha nem kellene itt hagynom téged. De azt ugye te sem akarnád, hogy az egész háború alatt valami hidat őrizzek itt, Angliában? És szabadságot is kapok majd, az csodálatos lesz, meglátod. És pénzt is kapok, sok pénzt. És tudom, hogy minden rendben lesz. Tudom…

Ebben Nell is egyetértett vele:

– Igen... tudom… az nem lehet, hogy… az Isten nem lehet olyan kegyetlen, hogy…

Csakhogy eszébe jutott, hogy az Isten mégis megengedi, hogy gonosz dolgok történjenek ezen a földön. Megemberelte magát, és visszaparancsolta a könnyeit:

– Igazad van, drágám – mondta vitézül. – Én is érzem, hogy nem lesz semmi baj.

– És ha mégis. ha mégis megtörténne, hogy… – Vernonnak nem volt ereje kimondani –, akkor sem szabad elfelejtened, hogy milyen tökéletesen boldogak voltunk. Ugye drágám, te is? Te is boldog voltál?

Nell felemelte az arcát, és Vernon lehajolt, hogy megcsókolja. Úgy álltak ott, összefonódva, sajgó szívvel, maguk sem tudták, meddig. Fölöttük sötét árnyként gubbasztott első elválásuk szomorúsága.

3

Csipkés kis szobájukban azonban már hétköznapi dolgokról beszélgettek. Vernon csak egyszer hozta szóba a jövőt:

– Nell, ha én nem leszek itt, akkor visszamész édesanyádhoz, vagy…

– Nem. Inkább itt maradok Wiltsburyben. Nem fogok unatkozni. Itt van a kórház meg a kantin.

– Csakhogy én nem akarom ám, hogy halálra dolgozd magad. Szívesebben tudlak Londonban. Ott csak van még valami társasági élet, meg a színházak sem álltak le telj esen.

– Nem, Vernon, nem. Muszáj valamihez fognom. Úgy értem, dolgoznom kell valamit.

– Jó. Akkor kössél nekem zoknit. De még a gondolatától is irtózom annak, hogy ápolónő legyél. Persze tudom, hogy szükség van rájuk, de hogy éppen te… Azt hiszem, Birminghambe sem szívesen mennél.

Nell nagyon határozottan kijelentette, hogy nem akar Birminghambe menni.

Amikor végre csakugyan eljött a perc, és válniuk kellett, mintha minden sokkal egyszerűbb lett volna, mint képzelték. Vernon majdnem közömbösen csókolta meg a feleségét:

– Hát, isten veled. Fel a fejjel! Minden rendben lesz. Majd írok, amikor csak tudok, ámbár azt hiszem, az igazán érdekes dolgokról úgysem írhatok. Vigyázz magadra, drágám.

Nell érezte, hogy férje karjai egy pillanatra megfeszülnek körülötte, aztán Vernon valósággal ellökte magától.

– Nem fogok tudni elaludni – gondolta Nell. – Ma éjjel biztosan egy szemhunyást sem fogok tudni aludni.

De alig tette le a fejét a párnára, máris elaludt. Úgy zuhant a mély, nehéz álomba, mintha ájulás tört volna rá. Másnap reggel arra ébredt, hogy fáj a szíve, mintha tőrt forgatnának benne:

– Vernon elment a háborúba – gondolta. – Nekem is tennem kell valamit.

MÁSODIK FEJEZET

1

Nell felkereste Mrs. Curtist, a helyi Vöröskereszt parancsnokát, egy jóindulatú, kedves asszonyt, aki nagyon élvezte a tulajdon fontosságát, és meg volt győződve, hogy remek szervező, holott a valóságban igen rosszul végezte a dolgát. Abban azonban mindenki egyetértett, hogy elbűvölő modora van. Most is szívélyesen mosolygott:

– No lássuk csak: Mrs…. igen, Mrs. Deyre. Ugye elvégezte a tanfolyamot?

– Oh, igen.

– De egyelőre nem tartozik egyik helybéli egységhez sem, ugye?

Egy ideig Nell pillanatnyi helyzetét tették-vették, aztán Mrs. Curtis azt mondta:

– Meglátjuk, hogy mit tehetünk az érdekében. Jelenleg a kórházban nincs szükség újabb kisegítőkre, de bizonyosan lesz. Mindig vannak olyanok, akik visszalépnek. Miután az első sebesültszállítmány megérkezett, tizenheten hagyták itt a kórházat, mind meglett korú asszonyok. Nem tetszett nekik az, ahogyan az ápolónők beszéltek velük. Magam is úgy gondolom, hogy az ápolónők talán feleslegesen durváskodtak, no de a Vöröskereszt berkeiben sem ismeretlen a féltékenység. És az említett hölgyek mind jobb családokból származtak, akik nem szokták meg, hogy tiszteletlenül beszéljenek velük. Remélem, ilyen téren nem túl érzékeny, Mrs. Deyre.

Nell kijelentette, hogy ő aztán egyáltalán nem vesz zokon semmit.

– Úgy is kell – bólogatott jóságosan Mrs. Curtis. – A magam részéről meg vagyok győződve a fegyelem fontosságáról. Hová is lennénk enélkül?

Nell úgy gondolta, hogy Mrs. Curtisnek semmiféle fegyelmet nem kellett eltűrnie, és ez a tény egy kicsit rontotta a szavai hitelét. Azért továbbra is figyelmesen, megilletődve állt előtte.

– Majd felírom a nevét a listára – biztatta Mrs. Curtis.

– Addig is, amíg behívjuk, heti két alkalommal a városi kórházban kell szolgálatot teljesítenie, hogy egy kis tapasztalatra tegyen szert. Nagyon rendesek és segítőkészek. Azután ön, és… no lássuk csak... azt hiszem, Miss Cardner... igen, Miss Cardnerrel együtt kedden és pénteken elkísérik a kerületi nővért a beteglátogató körútján. Természetesen, egyenruhát is kapnak. Hát akkor ebben maradunk.

Mary Cardner, egy immár visszavonult mészáros lánya, kellemes, kövérkés nő volt, nagyon barátságosan fogadta Nellt, és felvilágosította, hogy a szóban forgó szolgálatra nem kedden és pénteken, hanem szerdán és szombaton kerül sor („de tudja, az öreglány mindig összekeveri a dolgokat”), hogy a nővér, akivel a betegeket látogatják, egy angyal, de Margaret nővér, ott a kórházban egy rémes alak, aki minden semmiségért patáliát csap.

Szerdán Nell első ízben kísérte el beteglátogató útján a körzeti nővért, egy agyondolgozott, de továbbra is ügybuzgó, apró kis nőszemélyt, aki a nap végén biztatóan megcsapkodta a vállát:

– Örülök, hogy a helyén van az esze, kedves. Annyi bugyuta lány csapódik hozzánk! És hány meg hány igazi hölgy! Nem is hinné. Persze nem a rangjukra gondolok, hanem arra, hogy minek képzelik magukat. És azt hiszik, hogy az ápolónőnek nincs más dolga, mint az, hogy felrázza a párnákat, és szőlővel etesse a betegeket.

Egy ilyen dicséret után Nell minden különösebb izgalom nélkül jelentkezett, a megadott időben a járóbetegellátó kórházi osztályon, ahol egy hórihorgas nővér rosszindulatú pillantása fogadta:

– No, még egy kezdő! – zsémbelt a nővér. – Magát is Mrs. Curtis küldte, igaz? A sírba visz az a nőszemély. Több időbe kerül, amíg egy szamár újoncnak elmagyarázom, hogy mit kellene tennie, mintha mindent magam végeznék el.

– Igazán sajnálom… – dadogta Nell rémülten.

– Meghallgatnak egynéhány előadást, beszereznek egy-két bizonylatot arról, hogy ott voltak, és azt hiszik, hogy mindent tudnak – dohogott megállíthatatlanul Margaret nővér. – Vigyázzon, hogy ne kerüljön az utamba többször, mint az feltétlenül szükséges.

A várakozó betegek csapata aznap is csak olyan volt, mint máskor. Volt közöttük egy kifekélyesedett lábú fiatal fiú, egy gyerek, aki magára borította a forró teáskannát, egy kislány, akinek az ujjába szaladt a tű. Kinek a füle fájt, kinek a kezével volt baj, ki meg a lábára nem bírt ráállni.

Margaret nővér élesen rászólt:

– Tudja, hogy kell kimosni egy fület? Nem? Gondoltam. No, figyeljen ide.

Nell figyelt.

– Legközelebb maga csinálja. Most pedig vegye le a kötést annak a fiúnak az ujjáról, és tegye oda, hogy áztassa forró boros vízben, amíg foglalkozni tudok vele.

Nell ideges volt és ügyetlenkedett. Margaret nővér jelenléte valósággal megbénította. Úgy érezte, egy perc sem múlt el, a nővér ismét ott állt mellette.

– Egész nap ezzel akar foglalkozni? – kérdezte szárazon. – Hagyja rám. Hiszen nem is áll rá a keze. Áztassa le a kötést annak a gyereknek a lábáról. Langyos vízzel.

Nell hozott egy lavór langyos vizet, és letérdelt az alig háromesztendős kislány elé. A gyerek csúnyán megégette magát, a kötés egészen beleragadt a sebbe. Nell nagyon óvatosan nyúlt a vékony lábacskához, de a lányka máris hangosan sikoltozni kezdett. Rettenetes rémület és fájdalom szólt a sírásából, Nell csaknem belesüketült.

Egyszerre olyan rosszul lett, hogy azt hitte, elájul. Nem. Ezt nem tudja megtenni. Felállt, és elhúzódott a gyerektől, de a pillantása találkozott Margaret nővér gúnyosan önelégült, rosszindulatú tekintetével. „Gondoltam én, hogy nem leszel rá képes!” mondta ez a tekintet, és Nell azonnal erőre kapott tőle. Összeszorította a fogait, ismét leguggolt a gyerek elé, és minden erejével azon volt, hogy ne hallja meg a jajgatását. Végre elkészült. Amikor felállt, halálosan sápadt volt, reszketett és szédült.

Margaret nővér odajött, és csaknem csalódottan mondta:

– Oh, hát mégis megcsinálta.

Aztán az anyához fordult:

– Máskor jobban vigyázzon a gyerekre, Mrs. Somers.

Mrs. Somers panaszosan megjegyezte, hogy az ember nem lehet egyszerre mindenhol a házban.

Nellnek ezután borogatást kellett tennie egy megdagadt ujjra, azután Margaret nővérnek segített kitisztítani a fekélyes lábú fiú sebeit, majd a fiatal orvos mellé kellett állnia, amíg kiszedte a tűt a kislány ujjából. A gyerek persze igyekezett elhúzni a kezét, az orvos pedig haragosan ráförmedt:

– Ülj nyugton, hallod!

– Normális körülmények között az ember soha nem kerül ilyen helyre – gondolta Nell. – Én mindmostanig csak kedves doktor bácsikkal találkoztam, akik leültek az ágyam szélére, és már előre sajnálkoztak: „Azt hiszem, ez egy kicsit fájni fog. Próbálj meg nem mozogni.”

A fiatal orvos ezután kihúzott néhány fogat, hanyagul a padlóra hajította őket, azután ellátott egy kezet, amely csúnyán megsebesült egy balesetben. Nem volt ügyetlen, de a modora rettenetes volt. És bármit tett, Margaret nővér mindig ott volt körülötte, és készségesen nevetgélt a kegyesen elejtett tréfáin. Nellt mintha észre sem vette volna.

Boldog volt, amikor véget ért a szolgálat. Félénken elköszönt Margaret nővértől, aki ördögi vigyorral nézett a szeme közé:

– Nos, hogy tetszett?

– Attól tartok, nagyon ügyetlen voltam – hebegte Nell.

– Mi más is lehetne? – biggyesztette le az ajkát a nővér. – A Vöröskereszt csupa amatőrből áll, akik azt hiszik, hogy mindent tudnak. No de remélhetőleg legközelebb jobban fog menni.

Hát ilyen volt Nell – nem túl biztató – bemutatkozása a kórházban. Idő múltával azonban javult a helyzet, Margaret nővér is engedékenyebb lett, lenyugodott, nem féltette annyira a pozícióját. Sőt odáig ment, hogy még a kérdésekre is hajlandó volt válaszolni. Még kegyesen meg is dicsérte Nellt:

– Maga azért nem olyan tehetetlen, mint a többiek.

Nell a maga részéről őszintén csodálta azt a hatalmas mennyiségű, nagy hozzáértéssel elvégzett munkát, amelynek Margaret nővér olyan bámulatosan rövid idő alatt a végére tudott jutni. Most már kezdte érteni, miért haragudott annyira a hozzá hasonló műkedvelőkre.

Mélységesen megdöbbentette, hogy milyen sok embernek volt baja a lábaival. Egy ízben félénken megkérdezte a nővért, vajon mi lehet ennek az oka:

– A legtöbb esetben örökölt betegségről van szó. Rossz a vérük. Nem sokat tehetünk érettük – hangzott a nővér válasza.

A másik nagy felfedezése az volt, hogy a szegények rendszerint panasztalan hősiességgel viselték a sorsukat. Eljöttek a rendelőbe, kibírták a gyakran rendkívül fájdalmas kezeléseket, azután gyalog hazamentek a nemegyszer mérföldekre levő tanyájukra. És Nellnek alkalma volt őket otthon is megfigyelni, mert ő és Mary Cardner átvettek valamennyit a körzeti nővér munkájából. Ágyhoz kötött öregasszonyokat fürdettek, „rossz lábakat” kezeltek, és nemegyszer elláttak olyan csecsemőket, akiknek az anyjuk már mozdulni sem bírt a betegségtől. Ezek a házak nagyon kicsik voltak, ablakaikat hermetikusan bezárták, és odabenn mindent ellepett az, amit Nell egyszerűen lomnak tartott, a házak gazdái azonban kincsként őriztek minden semmiséget. Meg lehetett fulladni ezekben az otthonokban.

A legrosszabb élményük az volt, amikor úgy két héttel azután, hogy munkába álltak, az egyik öregembert halva találták az ágyában, és nekik kellett kiteríteniük. Nell úgy érezte, hogy csakis Mary Cardner józan derűje segítette őt át ezen a rémes helyzeten. A nővér azonban nagyon megdicsérte őket:

– Derék lányok maguk. Igazi segítségek.

Így aztán aznap nagyon elégedetten mentek haza, és Nell úgy érezte, még soha életében nem élvezte ennyire a forró fürdővizet, amelybe bőkezűen szórta az illatos fürdősót.

Vernontól két levelezőlapot kapott, mindkettőn az állt, hogy a férje jól van, és úgy általában minden remek. Ő maga mindennap írt neki, elmesélte a kalandjait, és igyekezett kidomborítani a vállalkozás mulatságos oldalát. Vernon azonban nem szórakozott rajta.

„Valahol Franciaországban

Nell, drágám,

Jól vagyok, teljesen egészségesnek érzem magam. Ez az egész egy csodás kaland, de nagyon vágyom utánad. És nagyon szeretném, ha nem mászkálnál azokban a rémes házakban mindenféle beteg ember között, mert még a végén felszedsz valamit. El nem tudom gondolni, hogy miért csinálod. Biztos vagyok benne, hogy erre semmi szükség. Kérlek, hagyd abba.

Nekünk egyében sem jár az eszünk, mint az ennivalón, a közkatonákat meg kizárólag a tea érdekli. Egy csésze forró teáért bármikor képesek kockára tenni az életüket. Nekem az a dolgom, hogy cenzúrázzam a leveleiket. Az egyik fickó mindig így fejezi be: A tied vagyok, míg a pokol lángjai ki nem hűlnek. Hát én is csak ezt mondhatom.

A te Vernonod”

Aztán egy reggel Mrs. Curtis felhívta Nellt telefonon:

– Megüresedett egy hely a kórházban, Mrs. Deyre. A délutáni váltásban. Fél háromra legyen ott.

Wiltsburyban a városházát alakították át kórházzá, egy egészen új épületet, amely a templomtéren állt, a katedrális árnyékában. Amikor Nell odaért a kapuhoz, egy jóképű, egyenruhás, sánta férfiba ütközött:

– Eltévesztette a bejáratot, kisasszonyka – mondta kedvesen. – Az alkalmazottak a másik kaput használják. Várjon csak, a cserkész majd megmutatja, merre menjen.

A kiscserkész levezette Nellt néhány lépcsőn egy kriptaszerű szobába, ahol egy idősebb nő a Vöröskereszt egyenruhájában kórházi hálóingeket rakosgatott, és bár alaposan bebugyolálta magát, reszketett a hidegtől. A gyerek továbbment a kőkockákkal kirakott folyosón, és végre beértek egy homályos szobába, ahol Miss Curtain, a kórházi ápolónők főnökasszonya fogadta Nellt. Magas, karcsú nő volt, álmodozó grófkisasszonyra emlékeztető arcvonásokkal és nagyon kellemes modorral megáldva. Elmagyarázta Nellnek, hogy mi lesz a dolga, és bár a munka keménynek ígérkezett, bonyolultnak igazán nem volt mondható. Tisztán kellett tartania a folyosó és a lépcsősor egy bizonyos szakaszát, teát kellett felszolgálnia a hivatásos nővéreknek, leszednie utánuk az asztalt, ezután teáztak a kisegítő nővérek, majd ugyanez ismétlődött este, a vacsoránál.

Hamarosan azonban kiderült, hogy még ez a rutinszerű munka sem olyan egyszerű, mint gondolta volna. Állandó harcot kellett folytatnia a konyhával, és nehéz volt szert tennie pont arra a teafajtára, amelyet a nővérek kívántak.

A kisegítő ápolónők egy nagyon hosszú asztal mellett étkeztek, mindig rettenetesen éhesen érkeztek, és valahogy sohasem maradt elég ennivaló annak a háromnak, aki később futott be. Akkor egy csövön keresztül le kellett szólni a konyhába, hogy küldjenek még fel ételt, onnan pedig mérgesen visszafelelték, hogy ők pontosan annyit küldtek, amennyi kell – fejenként három szelet kenyeret –, valaki biztosan többet vett, mint amennyi járna neki. A nővérek hangosan reklamáltak. Különben is zajos, vidám társaság volt, a vezetéknevükön szólították egymást, és rengeteget beszéltek:

– Nem én ettem meg a kenyeredet, Jones. Én aztán sohasem tennék ilyen alávalóságot!

– Ugyan, hiszen mindig kevesebbet küldenek fel!

– Ide figyeljetek, Catfordnak rendesen kell ennie! Fél óra múlva be kell mennie egy műtétre.

– Na, siess már, Duci (végre egy becenév!), ki kell mosnunk azokat az esőköpenyeket.

Milyen más volt a hangulat a nővérek asztalánál, a terem másik sarkában! Halkan, visszafogottan beszélgettek, mindegyikük előtt ott állt az asztalon a kis, barna teás kancsó, és Nellnek pontosan tudnia kellett, hogy melyikük, mennyire erősen issza a teáját. Sohasem arról volt szó, hogy mennyire gyengén, és aki „vizes löttyöt” mert tenni egy nővér elé, örökre kiesett a kegyeiből.

Azért itt is szünet nélkül suttogtak:

– És akkor azt mondtam neki, hogy természetesen a műtéteket illeti az elsőbbség…

– Én igyekeztem nem meghallani azt a megjegyzést…

– Mindig magát helyezi előtérbe…

– Akár elhiszi, akár nem, elfelejtette odatartani a törülközőt a doktor úrnak…

– Én reggel azt mondtam a doktor úrnak…

– És akkor azt mondtam az ápolónőnek…

Ez a mondat olyan gyakran elhangzott, hogy Nell akaratlanul is felfigyelt rá. Valahányszor közelebb kellett mennie hozzájuk, a nővérek még halkabbra fogták a hangjukat, és gyanakvó pillantásokat vetettek rá. Különben kínosan udvariasan szóltak egymáshoz, úgy kínálgat-ták a másikat a teával, mintha fontos vendéget fogadnának.

– Parancsol az enyémből, Westhaven nővér? Még tele van a kannám.

– Ha volna olyan kedves, Carr nővér, hogy ideadná a cukrot…

– Oh, elnézést kérek…

Nell már éppen kezdett megbarátkozni a kórházi légkörrel, végre tájékozódni tudott a féltékenységek, ellenségeskedések, intrikák dzsungelében, amikor az egyik ápolónő megbetegedett, és neki kellett a helyére állnia.

Tizenkét ágyat kapott, a legtöbbjében műtött beteg feküdt. Ketten kellett ellátniuk őket, a társát Gladys Pottsnak hívták, folyton vihogott, különben eszes lány volt, de lusta. A részleg Westhaven nővér fennhatósága alá tartozott, aki magas, sovány, besavanyodott nő volt, és a tekintetében mindig volt egy kis helytelenítés. Amikor először találkozott vele, Nellnek összeszorult a szíve, később azonban örült, hogy a keze alá került, mert a nővérek közül még mindig az ő főnökének volt a legkellemesebb a természete.

Különben mindössze öt nővér dolgozott a kórházban. Carr nővér gömbölyű, jó kedélyű teremtés volt; a férfiak nagyon szerették, és ő szívesen eltréfálkozott velük, de emiatt rendszerint késésben volt, és összecsapta a munkáját. A kisegítő nővéreket „kedvesnek” szólította, és időnként szeretetteljesen meg is simogatta őket, de a hangulata teljesen kiszámíthatatlan volt. A pontatlansága miatt elég összevissza mentek a dolgok a részlegen, és emiatt mindig a „kedves” kapott ki. Majd az őrületbe kergette a beosztottjait.

Dunlop nővér valóságos kövület volt, a nyugdíjból rángatták elő. Szívélyes volt és engedékeny, és rettenetesen lusta. Hatalmas mennyiségű teát fogyasztott, és igyekezett a lehető legkevesebbet dolgozni.

Norris nővér kirakatba való volt, igen nagy hozzáértéssel tette a dolgát, de a száját vörösre rúzsozta, és undokul bánt a beosztottjaival.

Ilyenformán Westhaven nővér csakugyan messze a legelviselhetőbb volt az egész kórházban. Kellő odaadással végezte a munkáját, és jó szeme volt. Ha a beosztott ígéretesen mozgott, ő is emberségesen bánt vele, de ha úgy találta, hogy az illető nem oda való, akkor pokollá tette az életét.

A negyedik napon azt mondta Nellnek:

– Az elején nem sokat adtam magára, de látom, tévedtem. Igazán jól dolgozik.

Ekkor már Nellnek az egész életét a kórház jelentette úgy, hogy aznap este, amikor hazament, a hetedik mennyországban érezte magát.

Lassanként egészen beleszokott a munkába. Kezdetben majd megszakadt a szíve a sebesültek láttán, és amikor először kellett segítenie egy kötözésnél, majdnem elájult. Ebben nem volt semmi rendkívüli. A háború kitörése után nagyon sok nő úgy érezte, hogy ápolónő akar lenni, holott kizárólag érzelmi alapon viszonyult a dologhoz. A vér, a sebek és a szenvedés látványa aztán hamar kikergette őket a kórházból.

Nell rövidesen nagyon népszerűvé vált a katonák között. Hiszen olyan kedves volt hozzájuk! A délutáni tea utáni csöndes órában leveleket írogatott a nevükben, megpróbálta kitalálni, hogy kit milyen könyv érdekelne, és elhozta neki a kórház könyvtárából, meghallgatta a családjukról vagy a szívszerelmükről szóló áradozásaikat. Lassan egészen úgy viszonyult hozzájuk, mint az ápolónők szoktak a betegeikhez: igyekezett megóvni őket a kegyetlenkedésektől és ostobaságoktól, amelyeket azok okozhattak nekik, akik nem szívből szerették a szakmát.

A látogatási napokon a kórházat ellepte az idősebb hölgyek hada. Letelepedtek az ágyak szélére, és azon erőlködtek, hogy felderítsék a „mi hős katonáink” kedélyét. Mindig ugyanazok a kérdések hangzottak el:

– Ugye alig várja, hogy visszamenjen a frontra?

– Oh, igen, asszonyom.

A katonák még véletlenül sem válaszoltak másképpen.

Időnként koncerteket is rendeztek a sebesültek szórakoztatására. Ezeket hol jól megszervezték, és valóban élvezhetők voltak, hol pedig úgy összecsapták, hogy Phillis Deacon, aki Nell tizenkét ágyával szemben álló másik tizenkét ágyért felelt, igencsak a fején találta a szöget, amikor azt mondta:

– No, most mindenkinek eljött az ideje, aki eddig művésznek képzelte magát, de még a családja sem volt hajlandó meghallgatni a nyivákolását.

És mindennek a tetejébe ott voltak a lelkészek. Nell úgy érezte, életében nem látott még ennyi lelkészt. Közöttük is voltak együtt érző, kedves, jó kedélyű emberek, akik csakugyan megértették a katonák lelkivilágát, és tudták, hogy nem szenteskedést várnak tőlük, hanem valami egészen mást. De a legtöbbje nem ilyen volt. Egy ízben Nell sietősen szaladt végig az ágyak között, mert a főnővér figyelmeztette:

– Az ágyak rendetlenek. Nézze csak meg a hetes számút!

De akárhogy igyekezett, meg kellett állnia, mert az egyik beteg megszólította:

– Nővérke!

– Tessék – fordult hozzá Nell.

– Nővérke, kérem, mosdasson meg.

– Most? – tágult nagyra a Nell szeme a csodálkozástól. – De hiszen még fél nyolc sincs!

– Igen, de a lelkész… Mindjárt itt lesz, és ragaszkodik ahhoz, hogy bérmálkozzak… és tudja…

Nell megsajnálta, és Canon Edgerton tisztelendő úr a nagy eseményre előkészítendő „hívét” paravánokkal körülvéve találta.

– Köszönöm, nővérke – hálálkodott a fiatalember. – Tudja, elég nehéz elviselni a zaklatást, ha az ember nem szaladhat el előle.

Nell különben is úgy érezte, hogy a keze sohasem kerül ki a vízből. Hol a betegeket kellett fürdetnie, hol a betegszoba padlóját felmosni, és úgyszólván bármelyik órában behívhatták köpenyeket mosni. És szünet nélkül rendet kellett raknia:

– Nővér, nézze csak meg az ágyait! A kilencesnek a földig lóg a lepedője, a kettes az egész ágyát elmozdította. Mit mond majd a doktor úr?

A doktor úr! Reggel, este, éjszaka mindig csak a doktor úr! Valóságos földi istenség, egy egyszerű, kisegítő ápolónő még a szájára sem veheti a nevét anélkül, hogy a főnővér rá ne förmedne. Néhányan vétettek is ez ellen a törvény ellen. Hiába, maguk is Wiltsburybe való lányok voltak, a kórházon kívüli életben is jól ismerték az orvosokat. Gyanútlanul köszöntek nekik reggelenként. Hamarosan azonban meg kellett tanulniuk, hogy rettenetes bűnt követtek el: úgy viselkedtek, hogy „észrevetessék magukat”. Vagy előfordult, hogy az orvosnak egy ollóra volt szüksége, és a nővérke egyszerűen odanyújtotta neki a magáét. Ezt követően a főnővér hosszasan oktatta, és a fejmosást a következő szavakkal fejezte be:

– Nem azt akarom mondani, hogy a doktor úrnak nem kell odaadni az ollót, de nem így. Máskor, ha kér valamit, és az a valami ott van magánál, akkor forduljon hozzám, és súgva kérdezze meg tőlem, hogy valóban arra a dologra van-e szüksége a doktor úrnak, ezt követően átadja nekem, és én nyújtom át neki. Ha így járt volna el, senkinek nem lett volna ellene kifogása.

Az ember annyiszor hallotta napjában, hogy „doktor úr”, hogy már fájt a füle tőle. A nővérek mindegyre rá hivatkoztak, és még akkor is használták ezt a megszólítást, amikor hozzá szóltak:

– Igenis, doktor úr…

– Ma reggel a 102-es, doktor úr…

– Azt hiszem, nem, doktor úr…

– Elnézést doktor úr, nem értettem, hogy…

– Nővér, nyújtsa oda a törülközőt a doktor úrnak!

Az ápolónő odanyújtotta a törülközőt, azután felemelte a földről, mert az orvos egyszerűen ledobta, miután megtörölte vele felszentelt kezeit. Vizet töltöttek a számára, és odanyújtották a szappant, és szaladtak ajtót nyitni neki, amikor felharsant a parancs:

– Nővér, nyissa ki az ajtót a doktor úrnak!

– Az egészben az a legrosszabb, hogy félek, sohasem fogom ezt kinőni – dohogott Phillis Deacon. – Egész eljövendő életemben alázatosan fogok állni a legvacakabb kis doktorka előtt is, és rohanok ajtót nyitni neki, ha történetesen nálunk vacsorázott.

Úgy különben nagyon demokratikus szellem uralkodott a kórházban, mintha teljesen eltűntek volna a társadalmi osztályok. A főesperes lánya együtt dolgozott a mészáros lányával és Phillis Deaconnal, akinek bárónő volt az anyja. A vezetéknevükön szólították egymást, és valamennyiüket csakis az érdekelte, hogy vajon mi lesz aznap vacsorára, és jut-e belőle mindenkinek. Mert természetesen sokan csaltak, például a mindig vihogó Gladys Pottsot rajtakapták, hogy már jó korán leosont a konyhába, és szert tett egy soron kívüli vajas kenyérre meg egy adag rizsre.

– Tudják – mondta Phillis Deacon –, most már megértem a cselédeket. Mindig azzal vádolják őket, hogy élnek-halnak az evésért. És tessék, mi is odajutottunk. És ez azért van, mert nincs semmi egyéb az életünkben, aminek valóban örülhetnénk. Tegnap este majdnem elbőgtem magam, amikor láttam, hogy nekem már nem jut a rántottából.

– Nem is volna szabad rántottát felszolgálniuk! – háborgott Mary Cardner. – Miért nem főzik meg a tojást, vagy miért nem készítenek tükörtojást? Csak pofátlanság kérdése, hogy ki mekkora adagot happol a rántottából.

Jelentőségteljesen ránézett Gladys Pottsra, aki zavartan vihorászva elszaladt mellőlük.

– Ez a lány csak lazsálni tud! – mérgelődött Phillis. – Mindig kitalál valamit, ha tényleg dolgozni kellene. És csak látnák, hogy hízeleg a nővéreknek. Westhavennél nem volt sikere, mert az érti a dörgést, de a kis Carrt úgy meghódította, hogy csakis könnyű munkát bíz rá.

Gladys tehát népszerűtlen volt, és a társai szüntelenül azon fáradoztak, hogy valami nagyon nemszeretem munkát sózzanak rá, de neki rendszerint sikerült kicsúsznia a kezük közül. Csak Phillisben talált emberére.

Az orvosok is féltékenykedtek egymásra. Természetesen mindegyik magának szerette volna az érdekesebb sebészeti eseteket, ilyenformán a kórházi osztályok között állandóan dúlt a háború. Nell hamarosan valamennyi orvost ismerte.

Lang doktor magas, rendetlen, lomha járású férfi volt, hosszú, idegesen mozgó ujjakkal. Ő volt a legjobb sebész a kórházban. Minden nővér imádta, pedig gúnyos-kíméletlenül megmondta a véleményét, és persze rendszerint igaza volt.

Wilbraham doktor nagyon népszerű volt a városban, és kiterjedt pacientúrával rendelkezett. Nagydarab, élete virágjában levő férfi volt, és amíg jól mentek a dolgok, egészen elviselhetően viselkedett, de a legkisebb zökkenő elkényeztetett, nyafogó gyereket csinált belőle. Amikor pedig fáradt volt, vagy ideges, akkor ok nélkül is durváskodott. Nell ki nem állhatta.

Meadows doktor csendes, igen jól dolgozó általános orvos volt, aki nem futott a műtétek után, viszont egyformán fontos volt a számára minden eset. Udvariasan beszélt a kisegítő nővérekkel, és soha nem dobta a földre a törülközőt.

Bury doktor nagyon nagyra tartotta a tulajdon képességeit, de ezzel az elképzelésével egyedül volt a kórházban. Folyton új gyógymódokon törte a fejét, és ki is próbálta őket, de még véletlenül sem tartott ki mellettük néhány napnál tovább. Ha valamelyik betege meghalt, mindenki azt mondta, hogy „nem is csoda, ha Bury kezelte szegényt”.

Aztán ott volt a fiatal Keen doktor, aki megsebesült, és hazaküldték. Éppen csak hogy kikerült az egyetemről, és ennek megfelelően nagyon komolyan vette önmagát. Előfordult, hogy részletesen elmesélt egy éppen lezajlott műtétet a kisegítő nővéreknek, és ezt követően Nell csodálkozva mondta Westhaven nővérnek:

– Nem is tudtam, hogy Keen doktor is végez műtéteket. Azt hittem, Lang doktor fog műteni.

– Ugyan! Keen doktor tartotta a lábat, ennyi az egész – biggyesztette le az ajkát a főnővér.

Az első időkben minden műtét valóságos rémálom volt Nell számára. Amikor először segédkezett, rosszul lett, és ki kellett vezetni. Utána alig mert a nővér szeme elé kerülni, de elképedésére nemcsak hogy nem szidták meg, de a nővér kifejezetten kedves volt hozzá:

– Odabenn kevés a levegő, meg éterszag is van. Részben ez okozta a rosszullétét. Legközelebb egy rövidebb műtétre osztom be. Majd megszokja.

Nellt a következő alkalommal is kerülgette az ájulás, de már nem kellett kivinni. Ezután még egy-két alkalommal felkavarodott a gyomra, később azonban ez is elmúlt.

Néhányszor előfordult, hogy segítenie kellett a műtőben szolgálatos nővérnek rendet rakni egy-egy kivételesen nagy műtét után. A szoba leginkább egy mészárszékre emlékeztetett, vér, vér mindenütt. A nővér mindössze tizennyolc esztendős volt, és bevallotta Nellnek, hogy kezdetben nagyon utálta az egészet.

– Képzelje el, mindjárt az első alkalommal, hogy ide küldtek, egy lábat amputáltak, és a főnővér itt hagyott egyedül, hogy takarítsak ki. Nekem kellett levinnem azt a lábat a krematóriumba. Rémes volt.

A szabadnapjain Nell a barátnőivel teázott. Volt közöttük néhány nagyon kedves, idősebb hölgy, akik szerették őt, és minden alkalommal biztosították, hogy ragyogóan néz ki.

– De ugye vasárnap nem kell dolgoznia, kedves? Igen? Csakugyan? Oh, de hiszen ez nem rendes dolog. Legalább vasárnap pihennie kellene.

Nell elmagyarázta, hogy a sebesült katonákat vasárnap is meg kell mosdatni, és ilyenkor is enniük kell, amit a hölgyek készségesen elismertek, de úgy gondolták, hogy az egészet jobban is meg lehetne szervezni. És attól is megbotránkoztak, hogy Nellnek még éjfélkor is egyedül kell hazamennie.

Mások még nehezebb esetnek bizonyultak:

– Azt hallottam, hogy ezek a kórházi ápolónők nagyon fenn hordják az orrukat, és folyton csak parancsokat osztogatnak. Hát én ezt nem viselném el. Én igazán kész vagyok bármit megtenni, amivel segíteni lehet ebben a rémes háborús helyzetben, de az arcátlanságot nem tűröm. Ezt pont így el is mondtam Mrs. Curtisnek, és ő is egyetértett velem abban, hogy a kórházi munka nem nekem való.

Nell nem bocsátkozott vitába ezekkel a hölgyekkel.

Ezekben a napokban egész Angliát lázba hozták „az oroszok”. Mindenki látta őket, ha nem is ő maga, hát akkor a szakácsnőjének a másod-unokatestvére, ami gyakorlatilag ugyanazt jelentette. Nehéz volt elbánni ezzel a szóbeszéddel, hiszen olyan jó volt izgatott suttogások közepette továbbadni a híreket. Egy alkalommal egy nagyon öreg hölgy félrehúzta Nellt a kórházban:

– Ne higgye el ezt a mesét, kedveském. Persze igaz, csak nem úgy, ahogy mondják…

Nell kérdőn felvonta a szemöldökét:

– A tojások – suttogta az öregasszony jelentőségteljesen. – Az oroszok sok millió tojást küldenek nekünk, hogy megmentsenek az éhezéstől.

Nell mindenről beszámolt Vernonnak. Borzasztóan szenvedett attól, hogy olyan messze vannak egymástól. A férje levelei rövidek voltak, és gyakran feszült hangúak, mert Vernon továbbra is ellenezte, hogy a felesége a kórházban dolgozzon, és újra meg újra könyörgött neki, hogy menjen fel Londonba, és próbálja meg jól érezni magát.

– Furcsák a férfiak – gondolta Nell.

Hogy nem lehet megérteni azt, hogy ő nem akar azokhoz a hölgyekhez hasonlítani, akik szépek akarnak maradni „a fiúk kedvéért”. Milyen hamar eltávolodhat egymástól férj és feleség, ha különböző dolgokkal foglalkoznak! Ő nem vehet részt Vernon életében, és Vernon sem oszthatja meg az ő gondjait.

A válás okozta fájdalom, a rettenetes aggodalom, hogy Vernon meghalhat, eltűnt Nell lelkéből. Mint a feleségek általában, ő is eltompult a hétköznapok taposómalmában. Hiszen már négy hónapja, hogy a férje elment, és még csak meg sem sebesült. Nem is fog. Minden rendben lesz.

Öt hónappal azután, hogy eltávozott, Vernon táviratban értesítette a feleségét, hogy szabadságot kapott. Nellnek megállt a szívverése, azután meg röpült a főnővérhez, és természetesen elengedték.

Olyan furcsán érezte magát a régi, megszokott ruháiban, amikor vonatra ült. Mindkettőjüknek ez volt az első szabadsága.

2

Hát igaz volt, mégis igaz volt! A szabadságos katonákat szállító vonat begördült az állomásra, és Nell szinte azonnal megpillantotta Vernont. Itt van, csakugyan itt van! Egyikük sem bírt megszólalni, csak szorították egymás kezét, és az asszonyban most tudatosult először, hogy egész idő alatt milyen rettenetesen félt…

Aztán úgy telt el az öt nap, mintha csak öt perc lett volna. Mintha valami lázálomban éltek volna. Imádták egymást, néha mégis egészen idegennek érezték a másikat. Vernon egy-két szóval elintézte Franciaországot. Minden rendben volt, és kész. Viccelődött, és határozottan visszautasított minden komolyságot:

– Az isten szerelmére, Nell, ne érzelmeskedjünk. Rémes, hogy az ember hazajön, és csupa megnyúlt képű ember veszi körül. És könyörgöm, ne beszélj nekem az életüket feláldozó hős katonákról, mert mindjárt rosszul leszek. Gyere, inkább vegyünk jegyet a következő előadásra.

Nellt rendkívül zavarta az, hogy Vernon mintha mindent félvállról vett volna. Miért lett ilyen kérges szívű? Ez rémes. Ráadásul amikor a férje megkérdezte, hogy telt neki az elmúlt öt hónap, és Nell mesélni kezdett neki a kórházról, egészen kiborult. Valósággal könyörgött neki, hogy azonnal hagyja abba.

– Még a gondolatát is gyűlölöm annak, hogy ilyen mocskos munkát végzel.

Nell fázott, és hagyta, hogy dorgálják. Hiszen végre együtt voltak, és ezen kívül semmi sem számított.

Vad örömmel szórakoztak. Minden este színházba mentek, utána pedig táncolni. Napközben járták az üzleteket, és Vernon mindent megvásárolt Nellnek, amire csak rámutatott. Egy ízben bevetődtek egy párizsi divatszalon bemutatójára, ahol lenge anyagokból készült ruhakölteményeket mutattak be ringó léptű fiatal nők, és Vernon azonnal megvette a legdrágábbat. Aznap este, amikor Nell magára öltötte az új ruhát, nagyon rossz gyerekeknek érezték magukat, és rettenetesen boldogok voltak.

Aztán Nell kitalálta, hogy Vernonnak feltétlenül meg kell látogatnia az édesanyját. Vernon fellázadt:

– Erről szó sem lehet, drágám! Hogy én egyetlen percet is elszalasszak abból a szűken mért, drága időből, amit veled tölthetek? Olyan nincs!

De Nell könyörgött, és kijelentette, hogy Myra bizonyosan vérig lesz sértve.

– Akkor legalább gyere velem.

– Nem, nem, akkor az egész nem érne neki semmit.

Vernonnak végül engednie kellett, és egy napra leszaladt Birminghambe. Az anyja óriási cirkuszt csapott körülötte, majd belefojtotta a „boldog, büszke könnyeibe”, és elcipelte Bentékhez. Vernonban forrt a düh, amikor visszatért:

– Szívtelen ördögfióka vagy, Nell. Egy egész napunk ráment erre a… Úristen, hogy a fenébe bírtam ki!

De alig mondta ki, máris elszégyellte magát. Miért nem tudja ő jobban szeretni az anyját? Hogy lehet az, hogy hiába van tele jó szándékkal, az anyjának mindig sikerül kihoznia belőle a legrosszabbat? Átölelte a feleségét, és bocsánatkérően suttogta:

– Ne haragudj, na. Végül is örülök, hogy rávettél. Igazi kisédes vagy, Nell, és nem is tudod, hogy milyen jó itt lenni veled…

Most mindketten úgy érezték, hogy valóságos mintagyerek módjára viselkedtek, és megérdemlik a jutalmat. Ezért Nell gyorsan belebújt a drága új ruhájába, és elmentek egy elegáns vendéglőbe. Még be sem fejezték a vacsorát, amikor Nell észrevette, hogy Vernonnak megváltozott az arca. Merev lett és feszült.

– Valami baj van? – kérdezte riadtan.

– Oh, nem, semmi. Semmi.

De Nell nem hagyta annyiban. Megfordult, és követte a férje pillantását. A fal mellett, egy kis asztalnál ott ült Jane. Nell szívét egy pillanatra marokra fogta a rémület, de csak egy pillanatra. Azután mosolyogva fordult vissza Vernonhoz:

– De hiszen ez Jane! Menjünk oda hozzá!

– Ne, inkább ne!

Vernon észrevette, hogy a feleségét meglepte ez a heves tiltakozás, és érezte, hogy magyarázatra vár:

– Tudom, hogy rettenetesen ostoba vagyok, drágám, de nekem most nem kell senki, csak te. Csak te. Mindenki más terhemre van és idegesít. Ezért ha befejezted, akkor menjünk. Még elkésünk a színházból.

Fizettek, és elindultak kifele. Jane közönyösen odabólintott nekik, Nell pedig visszaintegetett neki. Tíz perccel az előadás kezdete előtt már ott voltak a színházban.

Később, amikor Nell lecsúsztatta szép, fehér vállairól párizsi ruháját, Vernon váratlanul azt kérdezte:

– Gondolod, hogy fogok még ebben az életben zenét szerezni?

– Természetesen. Hogy kérdezhetsz ilyesmit?

– Nem is tudom. Talán nem is vágyom rá.

Nell csodálkozva nézett rá. Vernon összeráncolt szemöldökkel, elgondolkodva üldögélt egy karosszékben, és valahova a semmibe bámult.

– Én azt hittem, hogy téged más sem érdekel ezen a világon – mondta az asszony bizonytalanul.

– Érdekel, érdekel, ez a szó nem fejezi ki azt, amit érzek. Tudod, nem azok a dolgok a fontosak, amelyek úgymond érdekelnek, hanem azok, amelyek nem hagynak békét neked. Nem tudsz tőlük megszabadulni, folyton ott loholnak a nyomodban. Mint egy arc, amelyet akkor is látsz, ha nem akarod.

– Vernon, édesem, ne…

Nell letérdelt a férje mellé, és Vernon szorosan magához ölelte.

– Nell, drága kicsi Nell, nem érdekel semmi, csak te… csak te…

De szinte azonnal visszatért az előbbi témára.

– Tudod, a puskák is bizonyos rendben szólnak. Úgy értem, zenei hatást lehet elérni velük. Nem a hangra gondolok, amit kiadnak, hanem arra a mintára, amit a térben keltenek. Gondolom, nem sok értelme van annak, amit mondok, de hidd el, hogy én értem.

Egy percig hallgatott, majd felsóhajtott:

– Csak meg tudnám ragadni. Istenem, csak meg tudnám ragadni úgy, ahogy kell!

Nell egy kicsit elhúzódott tőle. Úgy érezte, az ellenség ott áll vele szemben, és neki meg kell küzdenie vele. Ámbár soha el nem ismerte, az asszony mindig is féltékeny volt a zenére, Vernon zenéjére. Oh, bárcsak hátat fordítana a férje ennek a szenvedélynek! Vagy legalább ne jelentene olyan sokat neki.

Aznap este mindenesetre Nell győzött. A karjába zárta Vernont, és elborította a csókjaival. Később azonban, amikor Nell már régen aludt, Vernon még mindig nyitott szemmel nézte a sötétséget, és bár nem akarta, Jane-t látta maga előtt, az arcát, a testét, amint kirajzolódott a szürke szaténruhában a vendéglő rózsaszínű függönye előtt:

– A fene egyen meg, Jane! – sziszegte alig hallhatóan.

Tudta, hogy Jane-től nem lehet egykönnyen megszabadulni. Bárcsak ne találkoztak volna! Abban a nőben van valami átkozottul izgató.

Másnap azonban eszébe sem jutott Jane. Ez volt a szabadsága utolsó napja, és iszonyatosan gyorsan elrepült.

3

Az a néhány nap mintha csak egy szép álom lett volna, amelyből fel kell ébredni. Nell visszatért a kórházba, és máris úgy érezte, mintha soha el sem ment volna. Szívszakadva várta a postát, Vernon első levelét. Meg is jött, és jóval kevésbé volt visszafogott hangú, mint az előzők, az írója mintha még a cenzúráról is megfeledkezett volna. Nell a szíve fölött hordta úgy, hogy a tintaceruza nyomot hagyott a bőrén. Ezt meg is írta Vernonnak.

Különben az élet csendesen ment tovább. Lang doktort behívták, a helyét átvette egy idősebb, szakállas orvos, aki mindig megköszönte a nővérkéknek, ha feladták rá a fehér köpenyt vagy odanyújtották neki a törülközőt. A legtöbb ágy üresen tátongott, és Nell nyomasztónak érezte a semmittevést.

Egyik nap, legnagyobb csodálkozására és örömére, Sebastian sétált be a kórházba. Hazaengedték egy kis szabadságra, és Vernon megkérte, hogy keresse fel a feleségét.

– Oh, hát akkor találkoztál vele! – ujjongott Nell.

Sebastian bólintott.

– És hogy van? Jól van? – az asszonyka hangja szinte könyörgő volt.

– Oh, persze, nagyon jól van.

Sebastiannak volt valami a hangjában, ami felkeltette Nell gyanúját, és addig gyötörte, amíg zavartan és akadozva el nem kezdett beszélni.

– Tudod, Nell, ezt nehéz megmagyarázni, de… Vernon mindig is ilyen volt. Nem szeret a szeme közé nézni az igazságnak.

Látta, hogy Nell mindjárt kitör, és a szemrehányások özönét fogja rázúdítani, ezért sietve folytatta:

– Én egyáltalán nem arra gondolok, amire te, Nell. Vernon nem gyáva. Sőt azt hiszem, szerencsés ördög, mert azt sem tudja, mi fán terem a félelem. Bár én volnék ilyen. Egyszóval nem erről van szó, hanem az egész ottani életről, amely meglehetősen undok tud lenni, de hiszen ezt neked is tudnod kell. Mocsok, vér és zaj. Igen, főleg a zaj az, ami úgy megkínozza. Az a pontosan, mindig a megadott időben újrakezdődő lárma. Még nekem is az idegeimre megy, mit érezhet akkor Vernon?

– Jó, de én még mindig nem értem, hogy mit nevezel te úgy, hogy „nem szeret a szeme közé nézni az igazságnak”.

– Hát, hogy még azt sem akarja elismerni, hogy egyáltalán van valami, aminek a szeme közé kellene nézni. Fél attól, hogy komolyan kellene vennie, ezért tagadja, hogy van mit komolyan venni. Ha úgy, mint én képes volna elfogadni, hogy ez az egész egy undorító, aljas dolog, máris nem volna semmi baj. De most is csak úgy tesz, mint akkor régen, amikor elszaladt a zongora elől. Pedig semmi értelme azt mondani, hogy „ez nem is létezik”, amikor pedig igenis létezik. De Vernon már csak ilyen. Jókedvű, mindenben örömét leli. Ez pedig most nem természetes magatartás. Engem legalábbis megijeszt. Igen, félek, nem is tudom, hogy mitől félek, de azt tudom, hogy szép mesékkel hülyíteni saját magadat a lehető legrosszabb, amit jelenleg tehetsz. Csak hát Vernon zenész, művészidegekkel megáldva. A legnagyobb baj, hogy sohasem ismerte önmagát, és most sem ismeri.

Nellt elfogta az aggodalom:

– Sebastian, mit gondolsz, mi lesz?

– Oh, talán semmi különös. A leginkább azt szeretném, ha Vernon beszerezne egy kevés szenvedést okozó, könnyű sebesülést, és hazajönne egy kis kezelésre.

– Oh, bár úgy lenne! – sóhajtotta Nell.

– Szegény kis Nell! – sajnálkozott Sebastian. – Most igazán örülök, hogy nincs feleségem.

– De ha volna feleséged, akkor… – Nell egy pillanatra elhallgatott, aztán folytatta: – szóval, akkor minek örülnél jobban, ha kórházban dolgozna, vagy ha otthon ülne, és nem csinálna semmit?

– Előbb vagy utóbb úgyis mindenki dolgozni fog, ezért azt hiszem, jobb, ha megszokjuk a gondolatot.

– Vernon nem akarja, hogy itt dolgozzam.

– Ez a struccpolitika megint nagyon jellemző rá – bólogatott Sebastian. – No meg az a reakciós szellem, amelyet az őseitől örökölt, és amit sohasem fog tudni levetkőzni. Pedig hamarosan szembekerül majd azzal a jelenséggel, hogy a nők is dolgoznak, de élete utolsó pillanatáig helyteleníteni fogja.

Nell felsóhajtott:

– Oh, milyen nehéz ez az egész…

– Igen, valóban. És attól tartok, hogy én most még nehezebbé tettem a számodra. De nagyon szeretem Vernont. Tulajdonképpen ő az egyetlen barátom. És remélem, hogy te… hogy legalább neked sikerül rávenni, hogy beszéljen mindarról, ami… De talán előtted mégis eleresztette magát egy kicsit.

Nell a fejét rázta:

– Csakis tréfálkozni volt hajlandó, valahányszor a háború szóba került.

Sebastian elfüttyentette magát:

– Hát akkor a következő alkalommal majd próbáld meg rávenni, hogy őszinte legyen.

– Gondolod, hogy Jane-nek elmondta volna? – kérdezte Nell váratlanul éles hangon.

– Jane-nek? – Sebastian zavartan pislogott. – Fogalmam sincs. Talán. Attól függ.

– Nem igaz, Sebastian! Te is tudod, hogy neki igenis megnyílt volna. De miért, mondd, miért? Együtt érzőbb, mint én, vagy miért?

– Uramisten, dehogy. Jane igazából sohasem együtt érző. Sokkal inkább provokatív. Jól felbosszant, és akkor mindig kibújik a szeg a zsákból. Úgy szembesít önmagáddal, hogy abban aztán semmi örömöd nem telik. Senkit nem ismerek, aki olyan gyorsan le tud szállítani a piedesztálról, mint Jane.

– Gondolod, hogy erős befolyással bír Vernonra?

– Nem, ezt nem hiszem. De ha úgy is volna, Nell, most az sem számítana, mert Jane Szerbiában dolgozik. Már két hete elment.

– Oh! – sóhajtotta Nell megkönnyebbülten, és máris boldogabbnak érezte magát.

4

„Nell, drágám,

Tudod, hogy minden éjjel rólad álmodom? Általában kedves vagy hozzám, de az is előfordult már, hogy hideg voltál és undok. Ugye, a valóságban nem is tudnál ilyen lenni? Most legalábbis nem. Oh, édesem, vajon eltűnik-e rólad valaha a tintaceruza nyoma?

Nell, szerelmem, én soha nem gondolok arra, hogy megölhetnek, de ha mégis, mit számítana még ez is? Hiszen olyan sokat kaptunk az élettől. Kérlek, hogy mindig úgy gondolj rám, hogy nagyon boldog voltam, mert szerethettelek. És tudom, hogy a halálom után is szeretni foglak, mert ez az egyetlen rész belőlem, ami nem halhat meg velem együtt. Szeretlek, szeretlek, szeretlek…”

Vernon még soha nem írt ilyen levelet neki. Nell ezt is odatette a szokott helyre, és aznap nagyon szórakozottan tette a dolgát a kórházban. A többiek nem is hagyták szó nélkül a dolgot, tréfálkoztak vele, és ő velük nevetett. Oh, milyen csodálatos dolog, ha az embert szeretik! Westhaven nővér rosszkedvű volt, és Potts a szokottnál is lustább, de mindez nem számított. Tulajdonképpen semmi sem számított. Még a hatalmas termetű, mindig pesszimista Jenkins nővér sem tudott mélyebb benyomást tenni Nellre. A nővér éjszakai szolgálatban volt, és miközben nagy fáradsággal begyömöszölte tripla tokáját a fehér gallérja mögé, csak úgy dőltek belőle a sötét jóslatok:

– A hármas még mindig él? Nahát, ez igazán meglepő. Nem hittem, hogy kibírja még ezt a napot is. Holnapra minden bizonnyal meghal, szegény fiatal fiú.

Jenkins nővér mindig megjósolta, hogy egyik vagy másik páciens másnapra már nem lesz az élők sorában, és az a tény, hogy a jóslatai rendszerint nem váltak be, csöppet sem tette derűlátóbbá.

– Nem tetszik nekem a tizennyolcas. Teljesen felesleges volt megműteni, csak rontottak az állapotán. Mondtam is a doktor úrnak, de nem hallgatott rám. Nos, nővér – fordult hirtelen megváltozott hangon Nellhez –, minek lötyög itt? Ha vége a munkaidőnek, haza kell menni.

Nell azonnal élt is ezzel a kegyes engedéllyel, de tudta, hogy ha nem „lötyögött” volna egy kicsit a nővér körül, megkapta volna a magáét:

– Hogy képzeli, hogy csak úgy elszaladhat? Egy pillanatig sem maradna tovább, mint a munkaidő vége, igaz?

Húsz percet kellett gyalogolnia hazáig. Szép, csillagos éjszaka volt, és Nell élvezte a sétát. Oh, ha Vernon itt volna mellette!

Halkan nyitotta ki a lakás ajtaját, mert a háziasszonya mindig korán lefeküdt. A hallban, a tálcán egy narancssárga boríték várta.

És Nell azonnal tudta… Megpróbálta elhitetni magával, hogy ez nem igaz, hogy ez nem lehet igaz, hogy Vernon biztosan csak megsebesült. De tudta. És egyszerre eszébe jutott egy mondat a reggeli levélből: „Nell, szerelmem, én soha nem gondolok arra, hogy megölhetnek, de ha mégis, mit számítana még ez is? Hiszen olyan sokat kaptunk az élettől...”

Ilyesmit sohasem írt eddig. Igen, megérezte, Vernon megérezte, Vernon tudta, hogy meg fog halni. Az érzékeny emberek gyakran előre tudják.

Nell sokáig állt ott, kezében a távirattal. Vernon... az ő szerelme... az ő férje…

Végre mégis rászánta magát, és feltépte a borítékot. Mély sajnálattal értesítik, hogy Vernon Deyre főhadnagy elesett.

HARMADIK FEJEZET

1

Az abbotsfordi kis templomban, Abbots Puissants árnyékában istentiszteletet tartottak Vernon emlékére úgy, mint akkor, amikor az apja meghalt. A két utolsó Deyre-nek nem adatott meg, hogy a családi sírboltban pihenjenek. Az egyiket elnyelte Dél-Afrika, a másikat valahol Franciaországban temették el.

Később, valahányszor csak megpróbálta felidézni ezt a napot, Nell mindig Mrs. Levinne hatalmas alakját látta maga előtt. E mellett a matróna mellett eltörpült minden és mindenki. Nellnek mindegyre az ajkába kellett harapnia, hogy ki ne törjön belőle a hisztérikus nevetés. Annyira mulatságosnak talált mindent, és az egész dolog olyan kevéssé hasonlított Vernonra.

Ott volt az anyja, elegánsan és távolságtartón, aztán Sydney bácsi talpig feketében, és időnként komoly erőfeszítésébe került, hogy ne csörgesse a zsebében az aprópénzt. Mindenesetre igyekezett gyászos képet vágni. Myra Deyre csupa fekete csipkébe öltözött, és gátlástalanul zokogott. Mrs. Levinne határozottan és minden szempontból kimagaslott ebből a társaságból, és annyira a családhoz tartozónak számította magát, hogy velük maradt akkor is, amikor visszatértek a helyi fogadó szalonjába.

– Oh, szegény fiú! – sóhajtozott. – Szegény, drága fiú. Mindig úgy gondoltam rá, mintha az én gyermekem volna.

A bánata őszinte volt, Vernonért hullatott könnyei valódiak. Vigasztalóan simogatta Myra vállát:

– Próbálja meg összeszedni magát, kedveském. Nem szabad ennyire átadnia magát a fájdalomnak. Odaadta őt a hazának. Anya ennél többet nem adhat. Nézze meg, milyen bátran viselkedik Nell.

– Mindent elvesztettem, mindent! – jajgatott Myra. – Előbb a férjem, aztán a fiam. Senkim sem maradt.

Vörös, dagadtra sírt szemekkel, valóságos eksztázisban meredt maga elé:

– Ő volt a legjobb fiú ezen a földön. Mi ketten csak egymásnak éltünk.

Hirtelen megragadta Mrs. Levinne kezét:

– Maga is megtudja, hogy mit érzek, ha Sebastiant is…

Mrs. Levinne arcára kiült a rémület. Sydney bácsi jónak látta közbelépni:

– Nézzék csak, felküldtek nekünk egy tál szendvicset meg egy kis portóit. Igazán nagyon kedves tőlük. Nagyon kedves. No, Myra, igyál egy kortyot! Igyál, kedvesem, erre a nagy megpróbáltatásra.

Myra megbotránkozva tolta el a poharat, azt az érzést keltve Sydney bácsiban, hogy valami nagyon nagy illetlenséget követett el.

– Össze kell szednünk magunkat – motyogta a bácsi zavartan. – Ez a kötelességünk.

A keze magától is utat talált a zsebébe, és halk csörgés hallatszott.

– Syd! – förmedt rá a húga.

– Jaj, bocsáss meg, Myra!

Nellnek minden erejét össze kellett szednie, hogy ki ne törjön belőle a nevetés. Nem is akart sírni, de borzasztónak találta, hogy ennyire kínozza a nevethetnék!

– Nos, én azt hiszem, minden nagyon szép volt – állapította meg Sydney bácsi egy kis józan elégedettséggel a hangjában. – Nagyon szépen ment minden. A faluból is meglepően sokan eljöttek. Nincs kedvük sétálni egyet a környéken?

– Gyűlölöm ezt a helyet! – sziszegte Myra. – Mindig is gyűlöltem.

– Gondolom, Nell, beszélt már az ügyvéddel – folytatta a bácsi zavartalanul. – Úgy tudom, mielőtt elment volna Franciaországba, Vernon hagyott nála egy nagyon egyszerű végrendeletet, amelyben mindenét a feleségére hagyta. Ilyenformán Abbots Puissants most már minden megkötés nélkül a magáé. Különben sem maradt egyetlen élő Deyre sem.

– Igen, Sydney bácsi, találkoztam az ügyvéddel. Nagyon szívélyes volt, és mindent részletesen elmagyarázott.

– Hát akkor valóban többet tett, mint az ügyvédek általában szoktak. Tapasztalatom szerint hajlamosak a legegyszerűbb ügyet is agyonkomplikálni. Nos, nem az én dolgom, hogy tanácsokat adjak magának, de mivel nincs más férfi a családban, mégiscsak megteszem. Véleményem szerint az lesz a legjobb, ha eladja, mert egyszerűen nincs meg a fenntartásához szükséges pénze. Ért engem?

Nell természetesen tudta, hogy Sydney bácsi most világosan megmondta, hogy a Bentek pénzére ne számítson, mert Myra vagyona mindenestől visszaszáll majd a családra. Ezt természetesnek is találta. Soha eszébe sem jutott, hogy másképpen is lehetne.

Igazság szerint Sydney bácsi már korábban megérdeklődte Myránál, nem tud-e arról, hogy Nell gyermeket várna. Myra azt válaszolta, hogy nem hiszi.

– Akkor jó lesz, ha megbizonyosodunk felőle – aggodalmaskodott a bácsi. – Nem tudom biztosan, mit mond ezzel kapcsolatban a törvény, de azt tudom, hogy ha netán holnap meghalnál, a pénzedet Vernon örökli, és ha ő el talál esni, akkor minden azé az asszonyé lesz. Szerintem ne kockáztassunk.

Myra könnyekben tört ki, és kijelentette, hogy igencsak gonosz dolog a bátyja részéről arra számítani, hogy ő meghal.

– Erről szó sincs – tiltakozott a bátyja. – Hogy lehettek ilyen egyformák, ti nők? Carrie egy hétig duzzogott, amiért rá akartam venni, hogy készítsen végre egy használható végrendeletet. Nem akarom, hogy másé legyen az a pénz, ami egyszer már a családé volt.

No és igazán Nell volt az utolsó ember a földön, akinek Sydney bácsi szívesen adott volna a családi vagyonból. Hiszen még mindig azt hitte, hogy Vernon miatta nem vette feleségül Enidet, és ezért nagyon neheztelt rá. Ráadásul ki nem állhatta Mrs. Verekert, mert a jelenlétében mindig ügyetlennek és darabosnak érezte magát, melege lett, és nem tudta, hogy mihez kezdjen a kezeivel.

– Nellnek természetesen meglesz a jogi tanácsadója – szólt közbe Mrs. Vereker szívélyes hangon.

– Nehogy azt higgye, hogy bele akarom ütni az orromat – magyarázkodott Sydney bácsi.

Nell egyszerre csak rettenetesen sajnálta, hogy nem maradt terhes. De Vernon annyira féltette őt. „Mi lenne veled, drágám, ha én elesnék, és te egyedül maradnál egy gyerekkel ebben a szegénységben? És... látod, hiszen soha nem lehet tudni… mi lenne a gyerekkel, ha te is meghalnál? Nem merem vállalni ezt a kockázatot.”

És valóban. Akkor úgy tűnt, hogy okosabb, ha várnak. De most nagyon sajnálta a dolgot, és durvának érezte az anyja hideg, száraz hangját, amikor azt mondta:

– Remélem, Nell, nem vagy terhes. Nem? Ennek igazán örülök. Mert természetesen újra férjhez kell menned, és így sokkal egyszerűbb lesz.

Nell hevesen tiltakozott, de Mrs. Vereker csak mosolygott.

– Valóban nem kellett volna most erről beszélnem. De hiszen még csaknem gyerek vagy, Nell. És Vernon maga is azt akarná, hogy boldog legyél.

– Soha! – gondolta Nell. – Az anyám most sem ért meg, csakúgy, mint korábban.

Mr. Bent sóhajtva elvett egy szendvicset a tálról.

– Ronda időket élünk – mondta. – A férfiak java odavész. De azért én büszke vagyok Angliára és arra, hogy angol vagyok. Jólesik arra gondolnom, hogy én is megteszem a hazámért, ami tőlem telik, éppen úgy, mint azok a fiúk ott a harctereken. A jövő hónapban kétszer annyi robbanószert gyártunk majd, mint ebben a hónapban. Éjszakai váltásban is dolgozunk. Isten bizony, büszke vagyok a Bent cégre.

– Bizonyára nagyon jól jövedelmez – jegyezte meg Mrs. Vereker.

– Én nem így gondolok a dologra – futott össze Sydney bácsi szemöldöke. – Hanem úgy, hogy a hazámat szolgálom általa.

– Valamennyien igyekszünk tenni valamit – mondta Mrs. Levinne. – Én hetente két alkalommal dolgozom, és igyekszem segíteni azokat a szegény lányokat, akik háborús babákat szülnek.

– Nagyon meglazultak az erkölcsök – csóválta a fejét Sydney bácsi. – Ezt nem volna szabad pártolni.

– Hát, a gyermekek nem hibásak, és mindenképpen gondoskodni kell róluk – szögezte le Mrs. Levinne. Majd, hogy elterelje a szót a kényes témáról, megkérdezte:

– Hogy van Joe? Úgy szeretnék találkozni vele!

Sydney bácsi és Myra láthatóan zavarba jöttek. Nyilvánvalóan Joe is kényes témának számított, és igyekeztek röviden elintézni. Párizsban van, dolgozik, nehezen él.

Mr. Bent az órájára nézett:

– Nemsokára indul a vonatunk, húgom. Még ma este haza akarok érni. Tudják, Carrie, a feleségem nem érzi jól magát. Ide sem tudott eljönni.

Sydney bácsi felsóhajtott:

– Milyen is a Gondviselés! Annyira szerettünk volna egy fiút, és nem lett. De most örülök neki, mert rengeteg aggodalomtól és talán bánattól szabadultunk meg. Az ember sohasem tudja, hogy mi az, ami a javára válik.

Nell és az anyja Mrs. Levinne autójával ment vissza Londonba, és amikor végre magukra maradtak, Mrs. Vereker megjegyezte:

– Egy dolgot nagyon remélek, Nell, azt, hogy a jövőben igyekszel minél kevesebbszer találkozni a férjed rokonságával. El sem tudom mondani neked, mennyire visszataszító volt számomra az a folyvást vonító asszony. Állítom neked, hogy a szertartás minden percét élvezte, ámbár valószínűleg hiányzott neki a koporsó, amelyre ráborulhatott volna.

– Jaj, mama, hogy mondhatsz ilyet! Hiszen tényleg nagyon szomorú volt. Ha tudnád, mennyire imádta a fiát. Igazán úgy volt, ahogy mondta: Vernon volt a mindene.

– Ugyan. Ez csak egy frázis, amit a hozzá hasonló asszonyok előszeretettel hangoztatnak. És légy szíves, ne akard velem elhitetni, hogy Vernon is odavolt az anyjáért, mert úgysem hiszem el. Éppen csak hogy elviselte. Nem is volt bennük semmi közös vonás. A férjed százszázalékos Deyre volt.

Nell ezt maga sem tagadta.

Három hétig maradt az anyjánál, aki a maga módján nagyon kedves volt hozzá. Mrs. Vereker soha életében nem volt valami szívélyes ember, de tisztelte a lánya bánatát, és igyekezett kímélni. Különben is, ha gyakorlati dolgokról volt szó, elemében érezte magát. Soha nem hagyta magára Nellt, ha ügyvédekkel kellett tárgyalnia.

Abbots Puissantst még egy évig a bérlő fogja lakni, és az ügyvéd igyekezett meggyőzni Nellt, hogy ezt követően adja el. Meglepetésére azonban Mrs. Vereker nem értett egyet vele, inkább azt szorgalmazta, hogy keressenek egy újabb bérlőt, aki rövidebb lejáratú szerződést szeretne.

– Néhány év alatt nagyon sok minden történhet, uram – mondta jelentőségteljesen.

Mr. Flemming erősen a szeme közé nézett, és egyszerre mindent megértett. Azután a gyászruhás Nellre siklott a pillantása, és néhány másodpercig megpihent szép, még csaknem gyermeki alakján.

– Igaza van, asszonyom – mondta végül. – Ki tudja, mi vár még ránk. Különben is, egy évig még minden marad a régiben.

Amint végeztek a hivatalos ügyekkel, Nell visszatért Wiltsburybe, a kórházba. Úgy érezte, csakis ott képes elviselni az életet, és az anyja nem ellenkezett vele. Mrs. Vereker józan nő volt, és megvoltak a tervei. Ilyenformán egy hónappal Vernon halála után Nell ismét munkába lépett. A kórházban senki egy szóval sem említette a veszteségét, és ő nagyon hálás volt ezért. Különben is, akkoriban az volt a jelszó, hogy: élni kell. És Nell megpróbált élni.

2

– Deyre nővér, keresik.

– Engem? – nézett fel Nell csodálkozva.

Biztosan Sebastian keresi. Ki más venné magának a fáradságot, hogy leutazzon Wiltsburybe csak azért, hogy őt lássa? De vajon ő akar-e találkozni a férje barátjával?

Legnagyobb meglepetésére azonban a látogató nem Sebastian volt, hanem George Chetwynd. Mint mondta, átutazóban van, és megállt, hogy megkérdezze, nincsene Nellnek szüksége valamire, és lehetséges volna-e, hogy együtt ebédeljenek.

– Azt hittem, délután van szolgálatban.

– Tegnap cseréltünk. De megkérdezem a főnővért. Ma nincs túl sok dolgunk.

Nellt elengedték, és egy fél óra múlva ott ült a County Hotel ebédlőjében, előtte egy tányér sült marhahússal, a háta mögött pedig egy pincérrel, aki mélyen meghajolva kínálta neki a káposztát.

– Ebben a vendéglőben csakis ezt a zöldségfajtát ismerik – jegyezte meg George Chetwynd.

A férfi élénken, érdekesen társalgott, még távolról sem utalt Nell gyászára, de kijelentette, hogy az, hogy Nell képes ebben a kórházban dolgozni, a legbátrabb tett, amiről életében hallott.

– El sem tudom mondani, hogy mennyire csodálom magukat, asszonyokat azért a póztalan hősiességért, amellyel egyszerűen csak elvégzik ezeket a nehéz munkákat, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy nyüvődnek. Azt hiszem, az angol nők igazán rendkívüliek.

– Hát, valamivel el kell foglalnia magát az embernek.

– Igen, gondolom, minden jobb, mint ölbe tett kézzel várni, hogy vége legyen.

– Így van.

George mindig olyan megértő volt, gondolta Nell hálásan. És ő sem ül ölbe tett kézzel, mert néhány nap múlva indul Szerbiába megszervezni az ottani mentési munkálatokat.

– Őszintén szólva szégyellem, hogy az én hazám mindeddig nem vett részt ebben a háborúban, és meggyőződésem, hogy ez nem marad így sokáig. Csak idő kérdése, hogy mi is benne legyünk a táncban. Addig is megpróbáljuk enyhíteni a háború szörnyűségeit ott, ahol ez egyáltalán lehetséges.

– No, maga nem panaszkodhat. Igazán jól néz ki.

A férfi valóban fiatalabbnak tűnt, mint amikor utoljára találkoztak. Erőteljes testalkatú, napbarnított; hajában az ősz szálak nem a korát jelzik, hanem még elegánsabbá teszik a megjelenését…

– És igazán jól érzem magam. Végre ismét rengeteg dolgom van.

– Mikor is indul?

– Holnapután.

Egy kicsit hallgattak, aztán George, egészen más hangon, kicsit akadozva azt kérdezte:

– Ugye nem haragszik rám, amiért ilyen váratlanul betoppantam? Ugye nem gondolja azt, hogy semmi keresnivalóm maga mellett?

– Oh, nem, dehogyis! Igazán kedves volt, hogy felkeresett. Különösen azok után, hogy én…

– Higgye el, sohasem nehezteltem magára. Sőt őszintén csodáltam, amiért volt bátorsága követni a szíve szavát. Mert hiszen őt szerette, igaz, és nem engem. De azért még lehetünk jó barátok, nem?

Olyan barátságosan, olyan természetes őszinteséggel nézett Nell szemébe, hogy a fiatalasszony egészen megkönnyebbült.

– Oh, persze – válaszolta lelkesen.

– Remek. És remélem, igénybe veszi majd a segítségemet, ha szüksége lesz rá, csakúgy, mint bármelyik barátjáét. Úgy értem, ha tanácsra van szüksége, csak forduljon hozzám bármikor bizalommal.

Nell kijelentette, hogy ezt meg is fogja tenni, ha szükségesnek látja.

Ennyiben maradtak. George mindjárt ebéd után autóba ült, de előtte hosszan szorongatta Nell kezét, és azt mondta, reméli, hogy hat hónap múlva újra találkoznak, és azt is, hogy Nell komolyan gondolta, hogy számít az ő segítségére. Nell bólintott.

3

A tél nagyon megviselte. Meghűlt, de nem törődött magával úgy, hogy a végén ágyba került, és mivel egy hét után sem lett jobban, az anyja magával vitte Londonba. A betegsége elhúzódott, úgy tűnt, soha nem fog már erőre kapni.

Egyébként is baj bajt követett. Nyilvánvalóvá vált, hogy az Abbots Puissants-i ház tetőzetét teljesen ki kell cserélni, új vízcsöveket kell szereltetni, és a kerítés is nagyon rossz állapotban volt. Nell először találta szembe magát azzal, hogy a vagyon is lehet rettenetes teher. A fenntartás költségei messze meghaladták a bérleti díjat, és Mrs. Verekernek kellett odaállnia a lánya mellé, nehogy Nell teljesen belesüllyedjen az adósságok tengerébe. Nagyon össze kellett húzniuk magukat. Hol voltak a régi szép napok, amikor, ha nagy nehézségek árán is, és a hitelezők kegyelméből, de fenn lehetett tartani a jómód látszatát? Mrs. Verekernek minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy megéljenek, és valószínűleg ennyi sem sikerült volna neki, ha nem képes kiegészíteni a jövedelmüket – a bridzsasztal mellett. Elsőrangú játékos volt, és úgyszólván az egész napot a még mindig üzemelő bridzsklubokban töltötte.

Nell boldogtalan volt és unatkozott. Naphosszat a pénzen törte a fejét, miközben tudta, hogy aligha volna annyi ereje, hogy ismét munkába álljon. A szegénységet el lehet viselni, ha szerelem jár mellé, enélkül azonban bajosan. Néha úgy érezte, képtelen lesz kibírni az életet, amely hosszú, sötét, szomorú útként kanyargott a képzeletében. Köszönte szépen, de nem kért belőle.

Aztán egy napon megjelent Mr. Flemming, és figyelmeztette, hogy ideje meggondolni, mi legyen Abbots Puissantsszal, mert a bérlet egy-két hónapon belül lejár. Valamit tenni kell vele, de arra nem sok remény van, hogy jobb árért lehessen kiadni. Manapság mindenkinek központi fűtés kell és modern kényelem. A legjobb lesz hát eladni. Természetesen, tette hozzá az ügyvéd, ő is tudja, hogy Mr. Deyre mennyire szerette azt a házat, de mivel nem valószínű, hogy az özvegyének valaha is lesz annyi pénze, hogy fenntartsa, hogy odaköltözzön…

Nell belátta, hogy az ügyvédnek igaza van, mégis, könyörgött neki, hogy adjon még egy kis gondolkodási időt.

Hiába tudta, hogy minden gondjától megszabadulna, ha eladná Abbots Puissantst, mégis, nehezen szánta rá magát. Aztán egy napon Mr. Flemming felhívta telefonon és közölte vele, hogy vevőt talált a birtokra, méghozzá olyan vevőt, aki sokkal magasabb árat kínált annál, amire Nell – vagy talán inkább az ügyvéd maga – számított. Nagyon kérte Nellt, hogy egyezzen bele a dologba, mert ez valószínűleg soha vissza nem térő alkalom. Nell egy percig hallgatott, aztán azt mondta:

– Jól van.

4

Hihetetlen, hogy egyszerre mennyivel jobban érezte magát. Végre megszabadult a gondoktól! Hiszen ha Vernon élne! De így? Mi haszna a háznak és a birtoknak, ha nincs annyi pénze, hogy rendben tartsa őket?

Még Joe Párizsból érkező levele sem tudta kiborítani: „Hogy voltál képes eladni Abbots Puissantst, mikor tudod, hogy Vernon mennyire szerette? Azt hittem, ez lesz az utolsó dolog, amire elszánod magad.”

– Joe nem is értheti meg – gondolta Nell.

„Mit tehettem volna?” – írta a válaszlevélben. – „Kihez forduljak pénzért? Hiszen egymást érték a javítások: a tető, a csövek, a víz stb. Nem vehetek föl több adósságot. Minden olyan nehéz, hogy azt kívánom, bárcsak én is meghaltam volna Vernonnal.”

Három nappal később levelet kapott George Chetwynd-től. A férfi engedélyt kért arra, hogy meglátogassa, mert mint írta, be kell vallania neki valamit.

Mrs. Vereker nem volt odahaza, Nell egyedül fogadta a vendéget, és amit hallott, az valóban megrázta. George volt az, aki megvette Abbots Puissantst!

Első gondolata a tiltakozás volt. Nem, bárki megveheti Abbots Puissantst, csak George nem! De ő is örökölt valamit az anyja csodálatos józanságából, mert a következő pillanatban már meglátta a dolog jó oldalát is. Hiszen még mindig jobb, ha a George kezébe kerül, mintha egy idegen költözik bele. Így legalább időnként ellátogathat majd oda az anyjával együtt. Ezt George Chetwynd maga is így gondolta:

– Szeretném, ha tudná, hogy a férje hajdani otthona mindig nyitott kapukkal várja. Csak annyit változtatok a házon, amennyit feltétlenül szükséges, és ezen a téren is szeretném kikérni a tanácsát. Higgye el, jobb kezekben lesz az a birtok, mintha valami újgazdag venné meg, és megtömné mindenféle aranyozott vacakkal meg nagy mesterek hamisított képeivel.

A beszélgetés végén Nell már maga is csodálkozott, hogy miért nem örült annak, hogy George vette meg a házat. Hiszen ennél jobb nem is történhetett volna. És milyen kedves és megértő tud lenni ez a George, bármiről is legyen szó! Nell egyszerre nagy, nagy fáradtságot érzett, és végre, annyi idő után kitört belőle a zokogás. Ráborult a férfi vállára, az pedig átölelte, és megnyugtató hangon duruzsolta a fülébe, hogy nincs semmi baj, csak éppen Nell beteg volt, és még mindig nagyon gyenge.

Ki lehetne nála kedvesebb, jobb barát? Akár egy testvér.

Később Nell beszámolt a dologról az anyjának is:

– Tudtam, hogy George le akar telepedni Angliában. Szerencse, hogy megtetszett neki Abbots Puissants. Ami pedig az árat illeti, hát, bizonyosan szerepet játszik benne az a tény, hogy valamikor szerelmes volt beléd.

Nell egészen megnyugodott attól a szótól, hogy: valamikor. Tartott tőle, hogy az anyjának újabb ötletei lehetnek George Chetwynddel kapcsolatban.

5

Nyáron mindketten lementek Abbots Puissantsba. Rajtuk kívül nem volt más vendég, és Nell, aki gyermekkora óta nem járt ott, szabadon sétálgathatott a szépen rendbe szedett házban és kertben. Oh, miért is nem adatott meg neki, hogy Vernonnal itt éljenek, ezek között a falak között, gondolta nagy, nagy szomorúsággal.

A belső berendezés felújítása még javában folyt, és George minden alkalmat megragadott, hogy kikérje a véleményét úgy, hogy Nellt lassanként oly mértékben kezdte érdekelni a dolog, mintha ő is tulajdonos lenne. Időnként már-már boldognak érezte magát, élvezte a gondtalanságot, a luxust és a nyugalmat.

Igazság szerint, mihelyt megkapta a pénzt Abbots Puissantsért, azonnal befektette, és egész szép havi jövedelemhez jutott, de nem tudta eldönteni, mihez is kezdjen az életével. Az anyjával nem szívesen maradt volna, de arra sem tudta elhatározni magát, hogy egyedül lakjon, hajdani barátai, ha voltak is, szétszóródtak. Ilyenformán Abbots Puissants pontosan azt a nyugalmat adta neki, amelyre a legnagyobb szüksége volt. Végre úgy érezte, biztonságban van, védett helyre került. Irtózott a gondolattól, hogy egy napon vissza kell mennie a városba.

Pedig eljött az utolsó este is. George ugyan erősködött, hogy maradjanak még, de Mrs. Vereker kijelentette, hogy tovább nem élhetnek vissza a vendégszeretetével.

Csendes, nyugodt este volt, balzsamos illatok szálltak a levegőben. George és Nell lassan lépkedtek végig a hosszú, kerti ösvényen.

– Oh, milyen jó volt itt! – sóhajtotta Nell. – Rémes, hogy vissza kell mennem.

– Ezt én is rémesnek találom – bólintott George.

Egy kicsit hallgattak, aztán a férfi csendesen azt kérdezte:

– Gondolom, számomra továbbra sincs remény, igaz?

– Nem értem… nem értem, miről beszél – dadogta Nell.

Pedig tudta. Pontosan tudta, hogy mit akar mondani a férfi.

– Azért vettem meg ezt a házat, mert reméltem, hogy egy napon majd itt fog lakni – folytatta George. – Azt akartam, hogy valóban a magáé legyen az, ami a magáé. Egész életében egy emléket akar dédelgetni, Nell? Gondolja, hogy a férje ezt a sorsot szánta volna magának? Én tudom, hogy a halottak nem neheztelnek az élőkre azért, mert boldogok. És biztos vagyok benne, hogy a férje is azt akarná, hogy ha ő nem lehet maga mellett, akkor valaki más vigyázzon magára.

– Nem... – suttogta –, nem… nem vagyok képes rá…

– Nem képes elfelejteni őt? Tudom. De én nagyon jó leszek magához, Nell. Körülveszem majd szeretettel és törődéssel. Tudom, hogy boldog lesz mellettem, vagy legalábbis boldogabb, mintha egyedül próbálna meg szembenézni az élettel. És őszintén, komolyan azt hiszem, hogy ezt Vernon maga is így akarná.

Vajon? Tényleg így akarná? Igen, George-nak igaza van. Az emberek hűtlenségnek fogják tartani, pedig nem az. Az a néhány hónap Vernonnal érintetlenül, semmihez sem hasonlítható módon marad meg az életében. De oh, milyen jó lesz, ha gondoskodnak róla, ha kényeztetik, ha megértik őt. Hiszen ő mindig is nagyon kedvelte George – ot. És csendesen azt mondta:

– Jó…

6

Myra dühödt levelet írt Nellnek, amikor megtudta, hogy férjhez akar menni:

„Túl hamar felejtesz! Sosem szeretted Vernont. Csak egy helyen volt otthon: az én szívemben.”

Sydney bácsi azonban más véleményen volt:

– No, meg kell adni, az ifjú hölgy tudja, hogy merre van a napos oldal.

Ő is írt egy levelet Nellnek, amelyben teljesen hagyományos stílusban gratulált a házasságához.

Ezenkívül Nell váratlanul szövetségesre talált Joe-ban, aki egy röpke látogatásra átrándult Londonba, és felkereste őt az anyja lakásán.

– Nagyon örülök neki – mondta, miközben megcsókolta Nellt. – És biztos vagyok benne, hogy Vernon is örülne neki. Te nem az a fajta nő vagy, aki egyedül is szembeszáll az élettel. Soha nem is voltál ilyen. És ne törődj azzal, hogy mit mond Myra néni. Majd én beszélek vele. A nőknek mindig átkozottul nehéz az élete. No, de George mellett biztosan megtalálod a boldogságot, és mint mondtam, ezt Vernon is így akarná.

Az, hogy Joe mellé állt, mindennél többet jelentett Nell számára, hiszen tudta, hogy Joe állt a legközelebb Vernonhoz. Az esküvője előtti estén letérdelt az ágya mellé, és felnézett Vernon kardjára, amely ott függött az ágy fölött.

A tenyerébe temette az arcát, úgy suttogta: – Kedvesem, ugye megérted? Ugye megérted? Én téged szeretlek, csak téged, amíg csak élek… Oh, Vernon, bárcsak tudnám, hogy megérted…

A lelkét... ha kiküldhetné a lelkét az űrbe, hogy addig bolyongjon, amíg rátalál Vernon lelkére. Meg kell értenie. meg kell értenie…

NEGYEDIK FEJEZET

Hollandiában, nem messze a német határtól, A… városkában van egy igen szerény fogadó. Ide nyitott be 1917-ben egy este egy sötét hajú, elkínzott arcú fiatalember, és nagyon gyatra holland nyelven szállást kért éjszakára. Zihálva kapkodta a levegőt, és a tekintete riadtan szökdösött ide-oda. Anna Schlieder, a fogadó kövér tulajdonosnője alaposan megnézte magának a vendéget úgy, ahogyan általában szokta, majd kijelentette, hogy van üres szobája, és a lánya, Freda majd felvezeti a vendéget. Így is történt, és amikor a lány visszajött, lakonikusan csak ennyit mondott neki.

– Angol. Szökött fogoly.

Freda bólintott. Porcelánkék szeme könnybe lábadt az érzelemtől. Jó oka volt rá, hogy különleges érdeklődést tanúsítson az angolok iránt. Megfordult, ismét felment, bekopogott a fiatalember ajtaján, de meg se várta, hogy szóljanak, már be is lépett. A férfi egyébként sem hallotta a kopogást. Annyira kimerült volt, hogy alig értek el hozzá a külvilág eseményei. Hetek óta percről percre szembe kellett néznie a fenyegető halállal, és mindig éppen csak egy hajszálnyira volt tőle. Egy pillanatra sem engedhette el magát sem testben, sem lélekben. Ennek persze meglett az eredménye. Most úgy hevert, keresztben az ágyon, ahogyan leroskadt rá. Freda csak állt, és nézte egy darabig, aztán megszólalt:

– Hozok magának meleg vizet.

– Tessék? – riadt fel a fiatalember. – Ne haragudjon, nem hallottam, amikor bejött.

A lány lassan, tagoltan ejtve a szavakat angolul kérdezte:

– Maga angol, igaz?

– Igen. Igen, így van…

A fiatalember gyanakodva elhallgatott. Óvatosnak kell lennie. Oh, de hiszen a veszély elmúlt. Már nincs Németországban. Egy kicsit megkönnyebbült. No persze, napok óta nem evett mást, mint a földeken talált nyers krumplit, és ez a koszt nem serkenti az agyműködést. És még mindig ott élt benne, hogy óvatosnak kell lennie. Pedig olyan szívesen beszélt volna, igen, ha lehetett volna, csak úgy ömlött volna belőle a szó most, hogy véget ért az a rettenet, amelyben volt.

– Tudom – bólogatott komolyan a holland lány. – Maga onnan jön... Odatúlról...

Kezével a határ felé mutatott. A fiatalember felnézett rá, a szeme még mindig tele volt bizalmatlansággal.

– Megszökött. Tudom. Már előbb is volt nálunk egy ilyen, mint maga.

A férfi láthatóan megkönnyebbült. Rendes lány ez. Egyszerre reszketni kezdett a lába, ismét elfogta a gyengeség. Lezuhant az ágyra.

– Éhes? – kérdezte a lány, aztán maga felek a kérdésre: – Hát persze hogy éhes. Megyek, és hozok valamit.

Csakugyan éhes? Igen, bizonyosan az. Mikor is evett utoljára? Egy napja? Vagy kettő? Nem emlékezett rá. A végén már csak arra volt ereje, hogy kitartson. Vakon ment előre, bujkált, az egész olyan volt, mint egy rémálom. Volt egy térképe meg egy iránytűje, és tudta, hol akarja átlépni a határt, de ezer az egyhez volt az esélye arra, hogy ezt meg is tudja tenni. És mégis sikerült. Pedig lőttek is utána, de nem találták el. Vagy erről csak álmodott? Aztán lefele úszott egy folyón… igen, ez biztos… nem, ez sem így volt. Na és? Úgysem akar többet erre gondolni. Megmenekült, és kész. Más semmi nem fontos.

Előrehajolt, a tenyerébe fektette sajgó fejét.

Fredának csak néhány percre volt szüksége ahhoz, hogy visszatérjen egy ennivalóval megrakott tálcával és egy hatalmas pohár sörrel. Aztán csak állt, és figyelte a férfit, ahogy evett és ivott. Az étel csodálatos hatással volt rá.

Végre csakugyan megkönnyebbül. Végre csakugyan kitisztult az agya. Felmosolygott a lányra:

– Hát ez remek! – mondta boldogan. – Igazán nagyon köszönöm.

Freda bátorságra kapott a férfi mosolyától, és leült egy székre.

– Ismeri Londont?

– Igen, ismerem.

A férfi egy kicsit ismét elmosolyodott. Milyen furcsákat kérdez ez a lány. De Freda nem mosolygott, sőt nagyon is komoly maradt:

– Nem ismert ott egy... egy… katona... egy… jaj, mi is volt… igen, káplár… Green káplár?

A férfi meghatottan rázta a fejét:

– Attól tartok, hogy nem – mondta meleg hangon. – Nem tudja, melyik ezredben szolgált?

– Egy londoni ezredben… igen a Londoni Tüzér Ezredben.

A lány nem tudott többet arról a katonáról.

– Ha visszakerülök Londonba, megkeresem – mondta a fiatalember kedvesen. – Illetve… megpróbálom. Ha gondolja, írjon neki levelet.

A lány kétkedő bizalommal nézett rá. Végül mégis a bizalom győzött:

– Igen. Írni fogok…

Felállt és menni készült, de az ajtóból még visszaszólt:

– Van nekünk angol újság... egy… nem, kettő újság. Hozta az unokatestvérem a szállodából. Ugye akarja olvasni őket?

A férfi megköszönte, és bólintott. Freda elszaladt, de hamarosan visszatért a kezében az Eve egy kissé gyűrött példányával, és melléje még egy Sketch-et is hozott. Nem kis büszkeséggel nyújtotta őket át a vendégnek.

Amikor végre magára maradt, a férfi letette az újságokat, és rágyújtott egy cigarettára. Az utolsó cigarettájára! Mi is lett volna vele cigaretta nélkül? Habár ezeket is úgy lopta. De most már mindegy. Freda majd hoz mást. Hiszen pénze az van, fizethet érettük. Rendes lány az, csak a bokája vastag meg hát csúnyácska is, na szó se róla.

Elővett egy kisméretű jegyzetfüzetet, amelynek csaknem teljesen üresen ásítoztak a lapjai, és felírta: Green káplár, Londoni tüzérek. Megteszi majd, ami tőle telik ezért a lányért. Vajon milyen románc van az érdeklődése mögött, gondolta álmosan. Mit kereshetett az a káplár ebben a városkában? Szegény Freda. Vele is csak az történt, ami annyi más lánnyal a háború alatt.

Green. Ez a név eszébe juttatta a gyermekkorát. Mr. Green. Az ő mindentudó kedves játszótársa és védelmezője. Hogy miket ki nem talál az ember, amíg gyerek!

Nellnek sohasem beszélt Mr. Greenről. Pedig lehet, hogy neki is volt egy Mr. Greenje. Talán minden gyereknek van.

– Nell... oh, Nell… – sóhajtotta, és egy pillanatra megállt a szívverése.

Aztán összeszedte magát, és igyekezett másra gondolni. Hiszen most már hamarosan találkoznak. Szegény kis drága… Mennyit aggódhatott érte, miután megtudta, hogy a németek fogságába esett! De most már ennek vége. Még egy pár nap, és együtt lesznek. Nem szabad erre gondolnia. Csak a tennivalókra. A közvetlenül előtte álló tennivalókra.

Felvette a Sketch-et és unottan belelapozott. Nocsak! Mennyi új színdarab! De jó lesz ismét színházba járni! És milyen harciasan bámulnak a fényképekről azok a tábornokok! Aztán jönnek az esküvői képek. Nem is néznek ki rosszul azok az emberek. És az a nő… Úristen!

– Ez nem igaz... ez nem lehet igaz... megint álmodom... rémálmaim vannak...

Mrs. Vernon Deyre férjhez megy Mr. George Chetwyndhez. Az első férje elesett több mint egy évvel ezelőtt. Mr. Chetwynd amerikai állampolgár, és igen komoly segítséget nyújtott Szerbiában.

Elesett. Igen. Valóban történt ilyesmi. Pedig tényleg igyekeztek gondosan és körültekintően eljárni, mégis előfordult, hogy halottnak nyilvánítottak valakit, aki pedig csak fogságba esett. És Nell természetesen elhitte. Miért ne hitte volna el? És az is természetes, hogy újabb házasságot akar kötni. De micsoda hülyeséget gondol ő? Nell... és valaki más! És ilyen hamar! És éppen George… George a fehér hajával…

Ez fájt. Egyszerre nagyon is tisztán és világosan jelent meg előtte George képe. A fene egye meg George-ot! Legyen átkozott mindörökre!

De hiszen nem igaz! Nem lehet igaz!

Nagy nehezen talpra vergődött, de képtelen volt egyenesen állni. Aki látta, azt hihette volna, hogy részeg. Nyugodt volt. Tökéletesen nyugodt. Ezt a dolgot nem lehet elhinni. Hát akkor ne foglalkozzunk többet vele. Úgysem igaz. Nem lehet igaz. Ha csak egy percig is elfogadj a, hogy mégis… akkor vége.

Kiment a szobából, és lebotorkált a lépcsőkön. Freda nagyra tágult szemekkel nézte. A férfi nagyon halkan és tökéletesen nyugodtan azt mondta:

– Sétálok egyet odakint.

Csodálatos, hogy mennyire nyugodt tud maradni.

Az öreg Anna Schlieder hosszan utána nézett:

– Mi történhetett vele? – kérdezte fojtott hangon a lánya.

Anna jelentőségteljes mozdulattal a homlokához emelte a kezét. Őt már semmi sem lepte meg.

Vernon sietett. Meg kell szabadulnia… meg kell szabadulnia attól a nyomában loholó dologtól. Ha körülnézne... ha meggondolná… de nem, mindent, csak ezt nem…

Minden rendben van. Minden rendben van!

Csak ne gondolkozzon. Amint elkezd gondolkodni, az a rémes sötétség azonnal felsejlik a háta mögött. De amíg nem gondolkodik, addig minden rendben van.

Nell… Nell, az aranyhajú, a kedves mosolyú. Az ő Nellje. Nell és George... Nem, nem, NEM! Meg kell akadályoznia! Még van rá ideje.

És egyszerre nagyon tisztán kezdett működni az agya. Az az újság legalább féléves. Tehát azok ketten már fél esztendeje házasok.

– Ezt már nem bírom – gondolta. – Nem. Ezt már nem. Valaminek történnie kell.

Vakon ment előre, és csak ismételgette magában: „Valaminek történnie kell...”

Segítsen már valaki! Mr. Green. Mi volt az a förtelmes dolog, amelyik csak rohant, rohant utána? Persze: a Vadállat! A Vadállat!

Hallotta is, ahogy közeledik. Megfordult, és a válla fölött rémülten hátrapillantott. Már régen kiért a városból, ott vonszolta magát az egyenes úton a gátak között. És a Vadállat csak jött, jött feléje, zörgött és hörgött és zakatolt…

A Vadállat! Istenem, ha visszamehetne… ha visszamehetne Mr. Greenhez, a Vadállathoz, a régi félelmekhez. Azok sohasem tudtak akkora fájdalmat okozni, mint ezek az újak. Mint Nell és George Chetwynd. George. És Nell, aki George-é lett.

Nem. Ez nem igaz. Nem szabad, hogy igaz legyen. Ezt már nem bírja ki. Nem. Ezt nem.

Csak egyféleképpen menekülhet. Csak egyféleképpen nyerhet végre nyugalmat. Vernon Deyre-nak tönkrement az élete. Hát akkor ki kell lépnie belőle.

Nell… George… Nem! Rettenetes erőfeszítéssel igyekezett megszabadulni tőlük. Mr. Green! A drága Mr. Green!

Azzal kilépett az útra egyenesen a teherautó elé, amely hiába próbálta kikerülni.

Rettenetes, mindent átható fájdalom. Oh, hála istennek, ez a halál...

V. KÖNYV

GEORGE GREEN

ELSŐ FEJEZET

1

A wiltsburybeli County Hotel udvarán két sofőr buzgólkodott az autója körül. George Green éppen végzett a nagy Daimler motorján való matatással, megtörölte a kezét egy olajfoltokkal tarkított ronggyal, és elégedett sóhajtással kiegyenesedett. Vidám, fiatal fickó volt, és most különösen jókedve kerekedett, mert nemcsak hogy megtalálta a hibát, de sikerült ki is javítania. Ráérősen odasétált a társához, aki egy Minervát igyekezett minél szebb állapotba hozni.

– Hello, George! – nézett fel. – Készen vagy?

– Készen.

– Egy amcsi a gazdád, igaz? Milyen pasas?

– Rendes. Ámbár elég ákációskodó. Olyan negyven körüli.

– Hát, légy hálás a sorsnak, hogy nem egy nővel hozott össze – morgolódott az Evans nevű sofőr. – Sose tudják, hogy mit akarnak, és fogalmuk sincs az étkezések pontos idejéről. A legtöbbször amolyan piknikebédet csapnak. Tudod, hogy mire gondolok, ugye? Egy főtt tojás meg egy salátalevél. Ennyiből áll az egész.

George leült egy hordóra.

– Akkor miért nem hagyod ott?

– Manapság nem könnyű új állást találni – mondta Evans.

– Hát ez igaz – bólogatott a másik elgondolkodva.

– És nekem feleségem van meg két gyerekem. Emlékszel arra a süket dumára a hősök országáról? De itt vagyunk 1920-ban, és boldog vagy, ha van valami munkád. Akármilyen munkád.

Egy percig hallgatott, aztán folytatta:

– Fura dolog a háború. Én kétszer is megsebesültem. Az ilyesmi nem használ az embernek. Az asszonykám azt mondja, hogy néha valósággal fél tőlem. Éjszaka ordítozom, és ha felébreszt, nem tudom, hogy hol vagyok.

– Nekem sem volt könnyebb – bólogatott Green. – A gazdám úgy szedett fel Hollandiában. Nem emlékeztem semmire, csak a nevemre.

– Mikor volt ez? A háború után?

– Hat hónappal a békekötés után. Egy garázsban dolgoztam. Valami részeg fickók elütöttek a teherautójukkal. No, én is alaposan rájuk ijesztettem, azt hitték, meghaltam, akkora seb volt a fejemen. Felszedtek és kórházba vittek, amikor pedig felépültem, munkát kerestek nekem. Rendes fiúk voltak, bizony. Már két éve ott dolgoztam a garázsban, amikor egy napon bejött Mr. Bleiber, és kocsit akart bérelni. Ez még előfordult egynéhányszor, és mindig én voltam a sofőrje. Mondhatom szőrszálhasogató pasas volt, de a végén felajánlotta nekem ezt az állást.

– Azt akarod mondani, hogy azelőtt soha nem gondoltál arra, hogy hazagyere?

– Nem. Valahogy nem akaródzott hazajönnöm. Ott nem ismertem senkit, és van egy halvány emlékem arról, hogy valami nagy szomorúság ért…

– No, ezt nem hiszem el rólad – nevetett Evans, és George Green vele nevetett.

Valóban nehéz volt elhinni, hogy szomorú is tud lenni. Ez a magas, széles vállú, fekete hajú fiatalember mindig vidámnak, mindig mókára késznek tűnt.

– Tényleg nem sokat emésztem magam – hencegett. – Azt hiszem, ilyen léhának születtem.

Felállt, és mosolyogva visszaballagott a kocsi mellé. Néhány perc múlva jelentette a munkaadójának, hogy a Daimler útra kész.

Mr. Bleiber magas, sovány, gyomorbajos külsejű amerikai volt, aki mindig nagyon választékosan beszélt.

– Nagyon helyes. Ma Lord Datchetnél ebédelek Abingworth Friarsben, innen körülbelül hat mérföldre.

– Igenis, uram.

– Ebéd után elmegyünk egy Abbots Puissants nevű birtokra Abbotsfordba. Hallott már róla?

– Igen, úgy rémlik, hogy már hallottam róla, uram. De nem tudom pontosan, hogy merre van. Majd megnézem a térképen.

– Nagyon kérem. Nem hiszem, hogy húsz mérföldnél messzebb lenne Ringwood irányába.

– Rendben van, uram – Green a sapkájához emelte az ujját, és visszavonult.

2

Nell Chetwynd a nagy üveges ajtón keresztül kilépett az Abbots Puissants-i ház teraszára.

Kora őszi reggel volt, a levegőben mozdulatlan nyugalom honolt, mintha a természet máris téli álomra készülődne. Ilyenkor az ég már nem mélykék, csak sápadt-szürke, és ökörnyál úszik a légben.

Nell nekidőlt egy nagy kőurnának, és csendesen szemlélődött. Minden olyan szép volt és olyan nagyon angolos. A kertet tökéletes rendben tartották, és a házat aprólékos gonddal kijavítgatták. Az asszony felnézett a szép, vörös téglafalra és – ámbár úgy különben nemigen engedte át magát az érzéseinek – a szívét elöntötte a vágy. Oh, bárcsak Vernon láthatná!

Négy éve volt férjnél. Az idő kíméletesen bánt vele, de azért sokat változtatott rajta. Most már nem volt benne semmi nimfaszerű. A gyönyörű lány helyét elfoglalta a szép asszony, akinek a szépsége nyugodt volt, tökéletes és sohasem változó. A mozdulatai határozottabbak, az idomai teltebbek. Érett asszony, kinyílt rózsa.

– Nell!

– A teraszon vagyok, George!

– Rendben. Mindjárt ott leszek.

Nell elmosolyodott. Oh, milyen drága ember ez a George! Tökéletes férj. Talán azért, mert amerikai. Mindenki azt mondja, hogy az amerikai férfiak nagyon jó férjek. Neki mindenesetre ilyen jutott. A házasságuk a lehető legsikeresebb. Igaz, hogy sohasem érezte George iránt azt, amit Vernon iránt érzett valaha, de kénytelenkelletlen el kellett ismernie, hogy ez talán nem is baj. Naponta bebizonyosodik, hogy azok a viharos, nagy érzelmek sohasem tartósak.

Nellből eltűnt minden hajdani lázadás. Már régen nem faggatta az égieket arról, hogy miért vették el tőle Vernont. Beletörődött, hogy az Isten jobban tudja, mit kell tennie. Az ember lázadozhat, de be kell látnia, hogy bármi történne is vele az életben, minden az ő javát szolgálja. Vernonnal megismerte a létező legnagyobb boldogságot, és ezen nem változtat semmi. Ez a drága titok, mint valami rejtegetett ékszer, most már mindörökre az övé marad. Most már fájdalom és vágy nélkül tudott Vernonra gondolni. Szerették egymást, és mindent kockára tettek azért, hogy egymáséi legyenek. Az elválás iszonyatosan fájdalmas volt – de utána elkövetkezett a béke ideje.

Igen. Életének uralkodó eleme most a béke volt, a nyugalom, és ezt George-nak köszönhette, aki megajándékozta a kényelemmel, a luxussal és minden elképzelhető gyöngédséggel. Nell remélte, hogy ő is jó felesége a férjének, és ha nem is úgy, mint Vernont, de nagyon szerette. Igen, valóban nagyon szerette. És ez a csendes, meleg érzés biztonságosan elkíséri majd az egész életében. Biztonság és boldogság, e két érzés jellemezte Nell lelkiállapotát, és szerette volna, ha ezt Vernon is tudja. Meg volt győződve afelől, hogy örülne neki.

George Chetwynd kijött a felesége után. Úgy öltözködött, mint az angol vidéki úriemberek szoktak, és egy nappal sem tűnt öregebbnek. Inkább mintha minden évvel fiatalodott volna. Néhány levelet tartott a kezében.

– Beleegyeztem abba, hogy Drummondékkal közösen rendezzük meg a vadászatot. Remélem, jól fog sikerülni.

– Oh, biztosan.

– El kell döntenünk, hogy kiket hívunk meg.

– Majd este, jó? Örülök, hogy Haysék nem tudnak átjönni. Olyan jó lesz egy kicsit magunkban lenni.

– Remélem, nem fárasztottad ki magad a városban, Nell.

– Hát, elég sokat rohangásztunk. De azt hiszem, néha erre is szükség van. És különben is, itt olyan csodálatosan békés az élet.

– Igen, csodálatosan.

George Chetwynd elégedetten nézett körül.

– Szívesebben lakom itt, mint bárhol máshol Angliában. Ennek a helynek van valamiféle sajátos légköre.

– Igen, tudom, mire gondolsz – bólogatott Nell.

– Még a gondolatától is irtózom annak, hogy olyan kezekbe kerülhetett volna, mint..., mint mondjuk Levinne-ék.

– Hát igen… Ámbár Sebastian aranyos fiú. Az ízlése mindenesetre tökéletes.

– Az. Tökéletesen tudja, hogy mi kell a népnek – mondta George szárazon. – így aztán egyik sikert a másik után aratja, és néha még valóban értékeset is alkot, nehogy azt gondolják, hogy őt csak a pénz érdekli. Mindenesetre a jómód kezd meglátszani rajta. Ha nem is kövér, de azért jó húsban van, és egyre különcebb. Az e heti Punchban van egy jó karikatúra róla.

– Oh, Sebastian mágnesként vonzza azokat, akik szeretnek csúfolkodni – mosolygott Nell. – Azok a hatalmas fülei és a fura, magasan álló pofacsontjai! Már kisfiúnak is meglehetősen különös látvány volt.

– Néha megpróbállak elképzelni titeket, ahogy itt játszottatok – mondta George csendesen, majd hirtelen megélénkült a hangja: – Ha már a régi barátokról beszélünk: van egy meglepetésem a számodra. Ma nálunk ebédel valaki, akivel már régen nem találkoztál.

– Csak nem Josephine?

– Nem. Jane Harding.

– Jane Harding! De honnan a csodából…

– Összefutottam vele tegnap Wiltsburyben. Éppen turnézik valamelyik társulattal.

– Nahát, Jane! De George, hiszen nem is tudtam róla, hogy ismeritek egymást.

– Szerbiában találkoztunk, és sokat dolgoztunk együtt. Akkoriban meg is írtam neked.

– Csakugyan? Nem emlékszem rá.

Volt valami az asszony hangjában, ami felkeltette a férje gyanúját:

– Valami gond van, drágám? Én azt hittem, örülni fogsz. Mindig úgy tudtam, hogy nagyon jó barátok voltatok. De ha mégsem, akkor csak egy szót szólj, és kitalálok valamit, hogy…

– Nem, nem. Igazán nagyon örülök, hogy találkozhatom vele. Csak éppen olyan váratlanul ért a dolog...

– Akkor jó – George láthatóan megkönnyebbült. – Egyébként Jane-től tudom, hogy egy Bleiber nevű New York-i ismerősöm szintén Wiltsburyben van. Szeretném megmutatni neki az apátság romjait. Nagyon érdekli minden ilyesmi. Meghívhatom őt is ebédre?

– Természetesen.

– Hát akkor megpróbálom elérni telefonon. Tulajdonképpen már az este akartam, de kiment a fejemből.

George megfordult és bement, Nell pedig magára maradt a gondolataival.

A férje észrevett valamit, és igaza volt. Maga sem tudta, hogy miért, de csakugyan nem örült Jane látogatásának, sőt, határozottan az volt az érzése, hogy nem akar vele találkozni. Hiszen már a puszta neve is feldúlta ennek a szép délelőttnek a nyugalmát.

– Olyan nyugodt voltam, és tessék… – gondolta kedvetlenül.

Bosszantó. Igen, bosszantó. Most is, mint mindig, félt Jane-től. Az ember soha nem lehet biztos abban, hogy mi jár a fejében. Mindig olyan furcsán áll hozzá mindenhez. Feldúlja az embert. És Nell nem akarta, hogy felforgassák a nyugalmát.

– Miért kellett George-nak találkoznia vele Szerbiában? – kesergett. – Jaj, milyen nehéz ez az élet!

De hiszen teljesen abszurd ez a félelme Jane Hardingtól. Mit árthat neki – most? Szegény Jane! Biztosan nem megy valami jól a sora, ha oda jutott, hogy vidéki városkákban turnézik egy ki tudja milyen társulattal! Az ember ne hagyja el a régi barátait, és végül is Jane egyike a hajdani ismerősöknek. Hát csak lássa, hogy ő igenis tud hűséges maradni.

Mire bement George után a házba, már visszanyerte a biztonságát. Átöltözött az ebédhez, és valamilyen homályos, női ösztön parancsára nagyobb gondot fordított a megjelenésére, mint általában szokott. Galambszín zsorzsettruhát vett fel, amelyhez remekül illett az igazgyöngysor, amelyet a legutóbbi házassági évfordulón kapott George-tól.

– Úgyis ott lesz az a Bleiber – vigasztalta magát. – Ez megkönnyíti a dolgot.

Csak azt nem tudta megmagyarázni magának, hogy mi az, ami olyan nehéznek ígérkezik.

Az utolsó simításokat végezte az arcán a púderpamaccsal, amikor George érte jött.

– Jane megérkezett – jelentette. – A szalonban vár.

– És Mr. Bleiber?

– Hát, sajnos ő már elígérkezett máshova. De délután itt lesz.

– Oh!

Nell lassan lépkedett lefele. Igazán nevetséges, hogy ennyire ideges. Szegény Jane! Kedves lesz hozzá, és kész. Nem elég neki az, hogy elvesztette a hangját, és odajutott, ahova jutott?

Jane azonban nem látszott szerencsétlennek. Hanyag nyugalommal ült egy kereveten, és értő szemmel nézegette a szoba berendezését.

– Hello! Látom, jól elrendezted magad!

Ez bizony nem volt valami kedves beköszöntés. Nell megmerevedett. Egy percig nem jutott az eszébe semmi. A tekintetük találkozott, és Jane szemei gúnyos malíciával néztek rá. Mindenesetre kezet fogtak, és közben Nell végre megtalálta a hangját:

– Nem tudom, mire gondolsz.

– Hát akkor megmondom. Egy ház, ami akár kastélynak is beillik, jól fizetett szakács, jó kiállású inasok, halk léptű szolgák, talán egy francia szobalány, aki naponta elkészíti a fürdővizet, és a legdivatosabb fürdősókat szórja bele, öt vagy hat kertész, néhány luxus-kivitelezésű limuzin, drága ruhák és gondolom, valódi gyöngyök. És biztos vagyok benne, hogy nagyon tetszik neked mindez.

– Mesélj magadról – mondta Nell, miközben csendes nyugalommal letelepedett a vendég mellé.

Jane-nek összeszűkült a szeme.

– Okos vagy. És megérdemeltem ezt a választ. Ne haragudj, Nell. Rémes voltam. De olyan királynőien kecses vagy. És valahogy nem bírom az ilyen viselkedést.

Felállt, és körbesétált a szobában.

– Szóval ez volt Vernon otthona – mondta alig hallhatóan. – Soha nem láttam. Csak ő mesélt róla.

Egy percig csend volt, majd Jane váratlanul érdes hangon azt kérdezte:

– Mennyit változtattatok rajta?

Nell elmagyarázta neki, hogy amennyire lehetett, megőrizték a ház eredeti jellegét, de például a függönyöket, szőnyegeket, tapétákat mind ki kellett cserélni, mert már nagyon kopottak voltak. No és néhány bútort is persze. És valahányszor csak George talál egy olyan darabot, ami véleménye szerint illik ide, megvásárolja.

Amíg beszélt, Nell tudatában volt annak, hogy Jane le nem veszi róla a szemét, és kényelmetlenül érezte magát, mert képtelen volt olvasni a másik tekintetéből.

Szerencsére bejött George, és átmentek az ebédlőbe.

Ebéd közben előbb Szerbiáról beszélgettek, az ottani közös ismerősökről, majd a Jane dolga került szóba. George igazán tapintatos megjegyzéseket tett arra vonatkozóan, hogy bizonyára keserves lehet az, amin átment, de Jane elhárított minden részvétet:

– Magam vagyok az oka. Miért énekeltem olyasmit, ami nem volt való az én hangomhoz?

Mindenesetre, mondta, Sebastian Levinne csodálatos barát. Ha rajta múlna, akkor most Londonban főszerepeket játszhatna. De ő úgy döntött, hogy előbb meg kell tanulnia a szakmát.

– Természetesen az operaénekesnek is kell legyen színészi adottsága, de az egészen más. A beszédhangom is más, másképpen kell bánnom vele. A mozgás is más, például nem olyan szélesek a mozdulatok, mint az operaszínpadon. Szóval van mit tanulnom.

Jövő ősszel azért mégiscsak fellép majd Londonban a Tosca színpadi változatában.

Ezután Jane George-hoz fordult, és Abbots Puissantsról kezdte kérdezgetni. George szívesen beszélt a terveiről, beleélte magát a mesélésbe, igazi vidéki úriember módjára magyarázgatta, hogy mi mindent akar véghezvinni a birtokán.

Jane látszólag odaadóan figyelt, igazán, még a szeme sem csillogott gúnyosan, Nell mégis egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Bárcsak abbahagyná már a lelkendezést! Úgy beszél, mintha minden őse itt lakott volna Abbots Puissantsban!

Kávé után kimentek a teraszra, és ekkor George-ot telefonhoz hívták. Nell azt javasolta Jane-nek, hogy sétáljanak egyet a kertben. Jane örömmel ráállt:

– Mindenre kíváncsi vagyok – mondta.

– Vernon otthonára kíváncsi – gondolta Nell. – Ezért is jött. De Vernon soha nem volt úgy az övé, ahogyan az enyém volt.

Hirtelen szenvedélyes vágyat érzett arra, hogy igazolja magát, hogy rávegye Jane-t arra, hogy belássa, hogy… Mit? Nell érezte, hogy Jane elítéli őt.

Amint ott ballagtak az öreg, vörös téglafal mellett, a százszorszépekkel díszelgő virágágyások között, Nell hirtelen megállt:

– Jane. Meg akarom magyarázni…

Elhallgatott, kereste a szavakat, és Jane nem segített neki, csak állt, és nézett rá merően.

– Biztosan azt hiszed, hogy... hogy rémes dolog volt tőlem, hogy olyan hamar férjhez mentem.

– Á, dehogyis. Nagyon ésszerű dolognak tartom.

Nell nem ezt akarta hallani.

– Én imádtam Vernont! – kiáltotta. – Imádtam! Majd megszakadt a szívem, amikor meghalt. De tudtam, hogy ő sem akarná, hogy szomorú legyek. A halottak nem akarják, hogy…

– Csakugyan?

Nell szótlanul meredt Jane-re.

– Te is bedőltél ennek a népszerű elméletnek – folytatta Jane. – A halottak azt akarják, hogy bátran elviseljük a veszteségeinket, és csak éljünk úgy, mint azelőtt, igaz? Csak nehogy szomorúak legyünk! Mindenki ezt mondja, de a magam részéről sohasem tapasztaltam, hogy volna valami alapja ennek az, egyébként valóban vigasztaló elképzelésnek. És természetesen ezt is az élők találták ki, hogy megkönnyítsék a dolgukat. Mert látod, bármiről is legyen szó, az élők nem mindig értenek egyet, tehát nem látom be, hogy miért volna olyan egyöntetű a halottak véleménye. Ha egyáltalán van halál utáni élet, akkor azt hiszem, odaát is éppen annyi önző lélek van, mint itt a földön. Hiszen az lehetetlenség is volna, hogy azok, akik életükben tele voltak mindenféle érzéssel, egyetlen pillanat alatt levetkőzzenek magukról minden rosszat, és felöltsék az önzetlenségnek és a jóságnak a köntösét. Nevetnem kell. Képzelj el egy özvegy férfit, aki a temetés utáni reggelen azzal a felkiáltással ül le reggelizni, hogy „Mary nem akarná, hogy szomorkodjak”, és azzal jó étvággyal felfal mindent, amit csak maga előtt lát. Honnan tudja, hogy Mary odaát mit gondol? Lehet, hogy sír, és a fogait csikorgatja – az asztrálfogait, természetesen – látván, hogy a férjeura úgy él tovább, mintha ő soha nem is létezett volna. Hiszen a legtöbb nő szereti, ha a férje körülugrálja. Miért változna meg az ember jelleme a halála után?

Nell bénultan hallgatott.

– Nem azt akarom mondani, hogy Vernon is ilyen – folytatta Jane. – Lehet, hogy ő csakugyan azt akarná, hogy te ne légy szomorú. De ezt csak te tudhatod, mert te ismerted őt a legjobban.

– Úgy van! – kiáltotta Nell. – Úgy van! És én tudom, hogy ő azt akarná, hogy boldog legyek. És azt is akarta, hogy itt éljek Abbots Puissantsban. Igen. Biztos vagyok benne, hogy örülne, ha tudná…

– Ő úgy képzelte, hogy vele fogsz itt lakni. Ez valahogy nem ugyanaz – figyelmeztette Jane.

– Nem. És nem is úgy élek itt George-dzsal, mint ahogy Vernonnal ékem volna. Jaj, Jane, úgy szeretném, ha megértenéd! George olyan drága, de ő soha… soha nem lesz... nem lehet az, ami Vernon volt nekem…

Hosszan hallgattak, aztán Jane azt mondta:

– Szerencsés ember vagy te, Nell.

– Mert azt képzeled, hogy olyan nagyon sokat jelent nekem ez a pompa! De hiszen Vernonért egy pillanat alatt lemondanék minden ilyesmiről.

– Vajon?

– Jane! Hogy mondhatsz ilyet…

– Azt mondod, hogy őérette ismét lemondanál erről a… de én nem hiszem…

– Egyszer már megtettem.

– Nem. Akkor még nem tudtad pontosan, hogy miről is mondasz le. Most viszont már tudnád. És ez nagy különbség.

– Jane!

Nellnek könnybe borult a szeme. Elfordította a fejét.

– Ne haragudj rám, kedvesem. Valóban gonosz vagyok. Hiszen nincsen semmi rossz abban, amit tettél. És valóban, én is azt hiszem, hogy Vernon örülne neki. Neked csakugyan szükséged van arra, hogy védelmezzenek és szeressenek. Csakhogy az ilyen kényelmes élet beveszi magát a csontjaidba. Egy napon majd rájössz arra, hogy igazam van. Egyébként az előbb, amikor azt mondtam, hogy szerencsés ember vagy, én nem arra gondoltam, amire te, hanem arra, hogy neked alkalmad volt mind a két dologba belekóstolni. Ha már a háború előtt feleségül mégy George-hoz úgy, ahogyan tervezted, egész életedben szenvedtél volna a titkos szerelemtől, vágytál volna Vernon után, és haragudtál volna magadra a gyávaságod miatt. Viszont ha Vernon nem esik el a háborúban, akkor lehet, hogy eltávolodtatok volna egymástól, veszekedtetek volna, végül akár meg is gyűlöltétek volna egymást. Így viszont... meghoztad az áldozatot, a tied lett Vernon, és most is a tied, senki el nem veheti tőled. Amíg csak élsz, meg leszel győződve afelől, hogy a szerelem csodálatos dolog. És minden mást is megkaptál, amit az élet adni tud.

Jane hirtelen mozdulattal kitárta a karját, mintha magához akarna ölelni valakit vagy valamit.

Nell alig hallotta az utolsó szavakat. A szeme elpárásodott:

– Tudom. Végül minden jóra fordul. Amíg gyerek vagy, ezzel biztatnak a felnőttek, de később magad is tapasztalod. Az Isten jobban tudja…

– Ugyan mit tudsz te Istenről, Nell Chetwynd?

Jane hangja olyan vadul harsant, hogy Nell megkövülten meredt rá. A másik nő ellenségesen, fenyegetően, vádlón állt előtte. Hova lett az elmúlt percek gyöngédsége?

– Az Isten akarata! Vajon akkor is így beszélnél, ha az Ő akarata egyben nem eredményezte volna a Nell Chetwynd kényelmét is? Bizony mondom, hogy semmit sem tudsz te Istenről, ha ilyen bizalmasan vállon veregeted azért, mert könnyű és gondtalan életet biztosított a számodra. Tudod, melyik az a mondat a Bibliában, amelyik mindig megrémített? Ezen az éjszakán elkéretik tőled a lelked. Vigyázz, hogy amikor majd eljön az ideje annak, hogy az Isten elkérje tőled a lelkedet, legyen mit odaadnod neki!

Egy percig elhallgatott, majd így folytatta:

– Most elmegyek. Nem is kellett volna idejönnöm, de annyira szerettem volna látni Vernon otthonát. Elnézést kérek mindazért, amit mondtam. De olyan átkozottul önelégült vagy, Nell. Nem is tudsz róla, mégis az vagy. Igen, ez a helyes kifejezés: önelégült. Számodra az élet azt jelenti: én. És Vernon? Neki is így a legjobb? Gondolod, hogy ő meg akart halni akkor, amikor éppen csak belekóstolt abba, ami egyedül érdekelte ebből a világból?

– Én boldoggá tettem őt! – vetette fel a fejét Nell dacosan.

– Ki beszél itt boldogságról? Én a zenéről beszéltem. Mit számítsz te meg Abbots Puissants? Vernon zseni volt. Nem, ez így nem jó. Vernon a benne lakozó zsenié volt. És ez azt jelenti, hogy a létező legszigorúbb gazdája volt, akinek mindent oda kell adni, akiért mindent fel kell áldozni, még a te nagyon is földi szerelmedet is odaadta volna végül. A zsenit szolgálni kell. A zenének szüksége lett volna Vernonra. És Vernon meghalt. És ez borzasztó, ez a legborzasztóbb, holott neked ez eszedbe sem jutott. És azt is tudom, hogy miért. Azért, mert féltél tőle, Nell. Mert a zseni ellensége minden békének, boldogságnak és biztonságnak. Amint már mondtam: őt szolgálni kell...

Jane-nek váratlanul egészen nyugodt lett az arca, a szemébe visszatért az a gúnyos lángocska, amit Nell annyira utált:

– Ne aggódj, Nell. Te sokkal erősebb vagy, mint mi valamennyien. Egyszer régen Sebastian azt mondta nekem, hogy kaméleontermészeted van. Igaza volt. Mi már régen nem leszünk, amikor te még mindig jól fogsz élni. Isten veled. Sajnálom, hogy ilyen rossz voltam, de én már így vagyok megteremtve.

Nell mozdulatlanul bámult a távolodó alak után. Az ujjai ökölbe szorultak:

– Gyűlöllek. Mindig is gyűlöltelek…

3

Milyen békésen kezdődött ez a nap, és most teljesen tönkre van téve. Nellnek könnyek gyűltek a szemébe. Miért nem hagyják őt békén az emberek? Jane és az ő sziszegő hangja! Jane. Vadállat. Gonosz és kíméletlen. Pontosan tudja, hol fáj a legjobban.

De hiszen Joe maga is azt mondta, hogy jól teszi, hogy feleségül megy George-hoz! Joe tökéletesen megértette őt! Nell úgy érezte, hogy nagyon megbántották. Miért volt ilyen kegyetlen hozzá Jane? És micsoda rémes dolgokat mondott a halottakról – a vallással összeegyeztethetetlen dolgokat –, amikor mindenki tudja, hogy az eltávozottak bátornak és jókedvűnek akarnak tudni minket.

Micsoda arcátlanság így a képébe vágni azokat a szavakat! És éppen Jane oktatja ki őt, Jane, aki ki tudja hány férfival élt együtt, és mi minden erkölcstelenséget művelt. Egy pillanatig erényesnek és magasabb rendűnek érezte magát. Bármit is mondjanak manapság, kétféle nő van a világon, és ő meg Jane nem tartoznak egy táborba. Jane vonzó volt, de hiszen az ilyenfajta nők mindig is vonzóak. Ezért félt tőle a múltban. Tudta, hogy valami furcsa módon hatalmába keríti a férfiakat. Vagyis rosszféle.

Nell nyugtalanul sétált fel és alá. Nem volt kedve visszamenni a házba. Különben sem volt semmi dolga aznap délután. Persze vár reá néhány megírandó levél, de ebben a hangulatban képtelen volt íróasztal mellé ülni. Teljesen megfeledkezett a férje amerikai barátjáról, csak akkor jutott az eszébe, amikor George megjelent a kertben Mr. Bleiberrel. A magas, sovány, kimért ember komor udvariassággal gratulált Nellnek a szép házhoz, és kijelentette, hogy szeretné megtekinteni a romokat is. George biztatta a feleségét, hogy tartson velük.

– Csak menjetek előre – mondta Nell. – Be kell mennem egy kalapért. Nagyon tűz a nap.

– Kihozom neked drágám – ajánlotta George készségesen.

– Oh, nem, köszönöm. Csak vezesd le Mr. Bleibert a romokhoz. Úgyis tudom, hogy jócskán el fogtok időzni.

– Ebben biztos vagyok, Mrs. Chetwynd – jelentette ki az amerikai. – Úgy hallottam, a férje szeretné rendbe tétetni azokat a romokat. Engem nagyon érdekel a dolog.

– Igen, Mr. Bleiber, ez is egyike a nagyobb terveinknek.

– Szerencséjük van, hogy a magukénak mondhatják ezt a helyet. Erről jut eszembe, azt mondtam a sofőrömnek – természetesen a férje beleegyezésével, Mrs. Chetwynd –, hogy körbesétálhat a kertben, ha akar. Nagyon intelligens fiatalember, igazán, olyan úri fiú.

– Semmi kifogásom ellene, Mr. Bleiber. És ha a házat is látni akarja, az inas majd körbevezeti.

– Ez nagyon kedves, Öntől, Mrs. Chetwynd. Magam is úgy gondolom, hogy jó volna, ha minden társadalmi osztályt megtaníthatnánk arra, hogy értékelni tudja a szépet. Ez lesz az eszme, amely egybekovácsolja majd a Népek Ligáját és…

Nell határozottan úgy érezte, hogy képtelen végighallgatni Mr. Bleiber fejtegetéseit a Népek Ligájáról. Egészen biztos, hogy magvas és nagyon hosszú beszéd lesz. Azzal az ürüggyel, hogy erősen szenved a napsütéstől, elmenekült a ház irányába.

– Milyen unalmas tud lenni egyik-másik amerikai! Drága George! Ö igazán csaknem tökéletes. Most ismét elborította az a boldog, meleg érzés, amely bearanyozta a délelőtt) ét.

Bolond volt, hogy hagyta, hogy Jane úgy kifordítsa őt önmagából. Jane! Mit számít az, hogy mit gondol vagy mond? De hiába. Tény, hogy Jane-nek megvolt a képessége arra, hogy kiborítsa az embereket.

De ennek most már vége. Nell ismét ura volt önmagának, és biztonságban érezte magát. Hiszen megvan mindene: Abbots Puissants, George és Vernon emléke. Minden rendben van hát.

Boldogan szaladt le a lépcsőkön kezében a kalapjával, és egy percre megállt a hallban a tükör előtt, hogy a fejére illessze. Most pedig lemegy a romokhoz, és elbűvöli Mr. Bleibert.

Lesétált a terasz lépcsőin, és elindult a kerti úton. Jól eltelt az idő, gondolta. Mindjárt lemegy a nap. Az ég gyönyörű rózsaszínben játszik…

Az aranyhalas medence mellett egy sofőrlibériába bújtatott fiatalember állt, de Nell csak a hátát látta. A léptek zajára a férfi megfordult, és udvariasan a sapkájához emelte az ujját.

Nell moccanni sem bírt. Kezei lassan, öntudatlanul egyre feljebb emelkedtek, egészen a szívéig. Elkerekedett szemmel nézte a fiatalembert.

4

George Green maga is csodálkozva meredt rá. „Ez aztán szép kis história”, gondolta.

Amikor valamivel korábban megérkeztek, a gazdája azt mondta:

– Látja Green, ez egyike a legrégibb kastélyoknak Angliában. Azért olyan érdekes. Körülbelül egy órát maradunk. Lehet, hogy tovább is. Majd megkérem Mr. Chetwyndet, adjon engedélyt arra, hogy körbesétálhasson.

„Kedves vén bohóc”, gondolta Green jóindulatúan. De rettenetesen sokat ad arra, hogy választékosan fejezze ki magát. És mint minden amerikai, mélységesen tisztel bármit, ami csak egy kicsit is régi.

Habár el kell ismernie, hogy ez a hely tényleg nagyon szép. És valahogy az az érzése, hogy látta már valahol, talán egy képes újságban. Nem is volna rossz egy kicsit körbecsavarogni ebben a kertben.

Így aztán, amint engedélyt kapott rá, elindult. Az első benyomása az volt, hogy a hely nagyon szépen rendben van tartva. Vajon ki most a tulaj? Á, biztosan valami amerikai. Azoknak aztán van pénzük. De kié lehetett korábban? No mindegy, akárkié is volt, biztos, hogy majd belehalt abba, hogy meg kellett válnia tőle.

– Bárcsak én is ilyen pénzeszsáknak születtem volna. Szívesen eltengetném az életemet egy ilyen helyen.

Amint ide-oda kanyargott a kerti utakon, egyszer csak, a távolban feltűntek a romok és közöttük két ember. Egyikükben azonnal felismerte a gazdáját. Fura öreg fickó! Imádja a romokat.

A nap éppen lenyugodni készült és a vörösben játszó ég háttere előtt teljes pompájában felragyogott Abbots Puissants.

De furcsa, hogy az ember néha úgy érzi, egyszer már mindez megtörtént vele éppen itt, éppen így. Green megesküdött volna rá, hogy valamikor már állt itt, pont itt, és a ház körvonalai éppen így rajzolódtak rá az esti égre. És akkor is ezt a fájdalmat érezte, amit most. És volt egy asszony. Egy asszony, akinek olyan rőten izzott a haja, mint a naplemente…

Lépéseket hallott a háta mögött, és megfordult. Egy pillanatig eluralkodott rajta a csalódottság érzése, mert akit meglátott, az csak egy karcsú, fiatal nő volt, akinek a kalapja alól nem vörös, hanem aranyszínű haj hullott a vállaira.

Tisztelettudóan a sapkájához emelte az ujját.

De mi lelte ezt a nőt? Úgy áll itt előtte halálsápadtan, kimeredt szemmel, mintha ki tudja milyen rémisztő alakot látna. No hála istennek, végre megfordult és elszaladt. De mintha halkan felsikoltott volna előtte…

És ekkor Green azt mondta:

– Ez aztán szép kis história.

No, mindegy, biztosan hibázik egy kereke annak a nőnek, gondolta, és lassan továbbsétált.

MÁSODIK FEJEZET

1

Sebastian Levinne az irodájában ült, és éppen egy igen körülményes szerződés részleteivel bajlódott, amikor átnyújtottak neki egy táviratot. Alig figyelt oda, amíg felbontotta, hiszen naponta negyven, ötven táviratot kapott. Elolvasta, majd hosszú ideig csak ült, és nézte a kezében tartott papírlapot. Végül összehajtotta, zsebre vágta, és odaszólt Lewisnak, aki a jobbkeze volt:

– Próbáljon meg valamire jutni ezzel a szerződéssel. El kell mennem Londonból.

Azzal ügyet sem vetve a munkatársa tiltakozására, kiment a szobából. Csak egy percre állt meg, hogy utasítsa a titkárát, mondjon le minden aznapra tervezett tárgyalást, majd hazament, becsomagolt, taxiba ült, és elhajtatott a Waterloo állomásra. Ott ismét elővette a táviratot:

Kérlek, ha tudsz azonnal gyere nagyon fontos Jane Wilts Hotel Wíltsbury

Egy másodpercig sem habozott, ami egyben azt is jelentette, hogy tisztelte Jane-t, és tökéletesen megbízott benne úgy, mint senki másban ezen a világon. Ha Jane azt állítja valamiről, hogy sürgős, hát akkor egészen biztosan így van, és Sebastiannak eszébe sem jutott, hogy hány fontos ügyet hagyott a háta mögött. Hanem az biztos, hogy ezt senki másért meg nem tette volna.

Amint megérkezett Wiltsburybe, egyenesen a szállodához hajtatott, és Jane után érdeklődött. Megkapta a szobája számát, és felment hozzá. Jane kitárt karokkal repült feléje.

– Sebastian, drágám, csodálatos, hogy ilyen hamar eljöttél!

– Azonnal jöttem – pontosított Sebastian, miközben lehámozta magáról a kabátját. – Mi történt, Jane?

– Vernon…

Sebastian zavartan nézett rá:

– Mi van Vernonnal?

– Nem halt meg. Láttam őt.

Sebastian egy pillanatig mozdulatlanul meredt Jane-re, aztán odahúzott egy széket az asztal mellé, és leült.

– Igaz, hogy nem szokásod tévedni, Jane, de egyszer az életben veled is előfordulhat.

– Nem én tévedtem, Sebastian, hanem azt hiszem, a Hadügyminisztériumban tévedtek. Lehetséges ez, Seb?

– Hogyne. Elég gyakran előfordul, hogy tévednek, de a tévedés mindig hamar kiderül. És ha Vernon mégis él, mit gondolsz, mit csinált mostanig?

– Azt nem tudom – rázta a fejét Jane. – De olyan biztos vagyok abban, hogy akit láttam, az Vernon volt, mint amilyen biztosan tudom, hogy te ülsz itt velem szemben.

Látszott rajta, hogy valóban meg van győződve az igazáról. Sebastian erősen a szeme közé nézett, aztán azt mondta:

– Meséld el.

Jane nyugodtan, összeszedetten beszélt.

– Van itt egy amerikai, egy bizonyos Mr. Bleiber. Még Szerbiából ismerem. Most találkoztunk az utcán, ráismertünk egymásra, és meghívott ebédre a County Hotelbe, ahol szobát bérelt. Ebéd után esett az eső, és ő hallani sem akart arról, hogy gyalog menjek haza, azt mondta, majd a sofőrje hazavisz. Így is történt, és Seb, az a sofőr Vernon volt, és nem ismert meg engem!

Sebastian töprengve nézett maga elé:

– Biztos vagy benne, hogy nem csalt meg a szemed? Lehet, hogy az illető csak nagyon hasonlít rá.

– Szó sem lehet róla. Egészen biztos vagyok benne.

– Akkor hogy lehet, hogy nem ismert meg? Vagy csak tette magát?

– Nem, nem hiszem. Tulajdonképpen biztos vagyok benne, hogy nem tette magát. Észrevettem volna. Akárhogy is igyekszik az ember, mégiscsak meglátszik rajta valami. Hiszen váratlanul jelentem meg előtte, és az első meglepetést nemigen lehet eltitkolni. Azonkívül… hát, eléggé megváltozott.

– Megváltozott?

Jane egy kicsit gondolkodott:

– Nézd, nehéz megmagyarázni, hogy milyen értelemben. Olyan vidám lett és jókedvű, olyan… igen, egy kicsit olyan, mint az anyja.

– Elképesztő – kiáltott fel Sebastian. – Örülök, hogy ide hívtál. Ha ez a fickó csakugyan Vernon, hát akkor szép kis kalamajka lesz a dologból. Gondold csak el. Nell is férjhez ment közben. És még csak az hiányzik, hogy a környéket ellepjék az újságírók. Mint a zsákmányra leső farkasok. És ez majdhogynem elkerülhetetlen.

Felállt, és sétálgatni kezdett a szobában.

– Először is el kell kapnunk azt a Bleibert.

– Már telefonáltam neki. Fél hétre hívtam. Egyszerűen nem bírtam magammal, pedig még nem tudtam biztosan, hogy el tudsz-e jönni. Szóval mindjárt itt kell lennie.

– Jól tetted, Jane. Feltétlenül beszélnünk kell vele.

Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón. Jane felállt, hogy üdvözölje Mr. Bleibert.

– Nagyon köszönöm, hogy eljött.

– Szót sem érdemel – hajlongott az amerikai. – Mindig boldogan állok rendelkezésére egy hölgynek. És ön azt mondta, hogy sürgős ügyben óhajt találkozni velem.

– Úgy van. Engedje meg, hogy bemutassam Önnek Sebastian Levinne urat.

– Oh, Ön Sebastian Levinne? Nagyon örülök, hogy találkozhatom Önnel, uram.

A két férfi kezet fogott.

– Nézze, Mr. Bleiber – kezdte Jane –, engedje meg, hogy mindjárt a tárgyra térjek. Mióta van Önnél alkalmazásban a sofőrje, és egyáltalán, hogy akadt rá?

Mr. Bleiber láthatóan meglepődött.

– Green? Csakugyan Green érdekli Önöket?

– Úgy van.

– Hát, lássuk csak... Igazán semmi kifogásom nem lehet az ellen, hogy mindent elmondjak Önöknek, amit csak tudok róla. Gondolom, jó okuk van arra, hogy érdeklődjenek utána. Ismerem Önt, Miss Harding. Egyszóval Hollandiában akadtam rá Greenre, nem sokkal a békekötés után. Egy garázsban dolgozott. Megtudtam, hogy angol származású, és ez felkeltette az érdeklődésemet. De hiába kérdezgettem a múltjáról, mert csak úgy általánosságban tudott válaszolni. Először azt hittem, hogy valami rejtegetnivalója van, de azután rá kellett jönnöm, hogy egyáltalán nem teszi magát. Csak a nevére emlékszik, és arra, hogy Angliában született. Egyébre alig.

– Értem – suttogta Sebastian. – Elvesztette az emlékezőképességét.

– Elmondta nekem, hogy az édesapja elesett Dél-Afrikában – folytatta Mr. Bleiber. – Meg azt is, hogy az apja a falu kórusában énekelt, és hogy volt egy öccse, akit Mókusnak becézett.

– És biztos volt benne, hogy Greennek hívják?

– Oh, igen, abban egészen biztos volt. Tulajdonképpen találtak is nála egy kis jegyzetfüzetet, és abban is ez a név szerepelt. Lényegében innen tudták, hogy hogy hívják, mert balesetet szenvedett. Elütötte egy teherautó. Később meg is kérdezték tőle, hogy valóban ez-e a neve, és ő azt mondta, hogy igen, így hívják: George Green. Ott a garázsban nagyon népszerű volt, mert mindig mókázott, és mindig jókedve volt. Azóta sem láttam rosszkedvűnek vagy idegesnek.

Egyszóval megkedveltem. A háború alatt nemegyszer találkoztam ilyen memóriáját vesztett emberrel, így az állapota nem tűnt nagyon titokzatosnak. Megmutatta nekem a jegyzetfüzetét, én pedig elkezdtem érdeklődni, és hamarosan meg is találtam a baj okát: George Green káplár a Londoni Tüzérektől katonaszökevény volt. Világos, nem? Amilyen rendes gyerek, a lelkiismerete nem bírta elviselni ezt a szégyent. Megpróbáltam elmagyarázni neki a dolgot, de csak nézett rám eltűnődve, aztán azt mondta: „Nem hiszem, hogy képes lettem volna rá. Hogy képes lettem volna dezertálni.” Újra meg újra elmagyaráztam neki, hogy éppen ez az oka annak, hogy nem emlékszik semmire. Mert nem akar emlékezni.

Nem hiszem, hogy sikerült meggyőznöm. Nagyon megszántam, és most is így érzek iránta. Nem is hiszem, hogy jelentenem kellene a dolgot a katonai hatóságoknál. Felfogadtam sofőrömnek, és ezzel esélyt adtam neki arra, hogy jól éljen. Nem is adott rá okot soha, hogy megbánjam, amit tettem. Tökéletes alkalmazott. Pontos, intelligens, remekül ért a motorhoz, mindig vidám és szolgálatkész.

Mr. Bleiber elhallgatott, és várakozóan nézett Jane-re és Sebastianra. Egy kicsit megdöbbentette a két ember sápadt, komoly arca.

– Ijesztő – suttogta Jane. – Ennél ijesztőbb dolog már nem is történhetett volna vele.

Sebastian megszorította a kezét:

– Minden rendben lesz, Jane.

Jane megborzongott, aztán felállt:

– Most rajtunk a sor, hogy megmagyarázzuk a dolgot, Mr. Bleiber. Tudja, az Ön sofőrjében felismertem egy régi barátomat. De ő nem ismert meg engem.

– Csakugyan?

– De azt az embert nem Greennek hívták – vette át a szót Sebastian.

– Nem? Azt akarja mondani, hogy egy másik ember neve alatt sorozták be?

– Nem. Nem ezt akarom mondani, de van valami, amit én sem értek. Remélem, hogy egyszer majd megértem, de addig is, nagyon kérem, Mr. Bleiber, ne beszéljen erről a dologról senkinek. Annak az embernek felesége is volt, aki… szóval nagyon sok minden egyéb is bonyolítja a dolgot.

– Kedves uram, bennem tökéletesen megbízhat – jelentette ki Mr. Bleiber. – De most hogyan tovább? Szeretnének találkozni Greennel?

Sebastian ránézett Jane-re, aki lehajtotta a fejét.

– Igen – mondta a férfi halkan. – Talán így volna a legjobb.

Az amerikai felállt.

– Lent van a szálloda előtt, ő hozott el idáig. Megyek, és felküldöm.

2

George Green szokott ruganyos lépteivel igyekezett felfele a lépcsőkön, és közben azon törte a fejét, hogy ugyan mitől borulhatott úgy ki az öregfiú. Magában csak így nevezte a gazdáját. Olyan furcsán nézett rá, amikor azt mondta:

– A lépcsővel szembeni ajtón kopogjon, Green.

Ez meg is történt, és belülről egy hang azt mondta:

– Szabad.

A szobában két ember állt. Az a hölgy, akit tegnap ebéd után haza kellett szállítania, és akiről megállapította magában, hogy igazán tip-top kis fehérnép, és egy nagydarab, sárga képű úr, akinek hatalmas, elálló fülei voltak. Greennek az a bizonytalan érzése támadt, hogy valahol már találkozott vele. A két ember szótlanul meredt rá.

– Mi a fene lelt ma mindenkit? – gondolta a sofőr, hangosan azonban csak annyit mondott:

– Uram?

Mivel a férfi nem válaszolt, tisztelettudóan magyarázkodni kezdett:

– Mr. Bleiber azt mondta, uram, hogy jöjjek fel…

A sárga képű úr összekapta magát:

– Igen, igen, persze. Foglaljon helyet... hm… Green. Így hívják, ugye?

– Igen uram. George Green a nevem – mondta a sofőr, és engedelmesen leült a székre, amelyre Sebastian mutatott.

A sárga képű úr feléje nyújtott egy doboz cigarettát, és azt mondta:

– Parancsoljon.

És közben egy percre sem vette le róla a szemét. A sofőr kezdte kényelmetlenül érezni magát. Mi a fene van ma az emberekkel? Ez a pasas majd átfúrja őt a szemével.

– Szeretném, ha válaszolna néhány kérdésemre. Először is: látott már engem valaha az életben?

Green megrázta a fejét.

– Nem, uram.

– Biztos benne? – erősködött a sárgaképű úr.

– Iiigen – a sofőr hangja most sokkal bizonytalanabbul csengett. – Legalábbis... nem hiszem, hogy…

– Sebastian Levinne-nek hívnak – közölte az úr.

A sofőr képe felragyogott:

– Hát persze, uram! Sokszor láttam a képét az újságban. Azért tűnt olyan ismerősnek már az első percben.

Egy hosszú percig csend volt, aztán Sebastian folytatta:

– Hallotta valaha ezt a nevet: Vernon Deyre?

– Vernon Deyre? – a sofőr elgondolkodott, még a szemöldökét is összeráncolta. – Igen, ismerősnek tűnik ez a név, de valahogy nem tudom hova tenni.

Láthatóan törte a fejét, aztán kijelentette:

– Azt hiszem, hallottam róla. De az az úr meghalt, igaz?

– Gondolja?

– Igen és jól is…

Green váratlanul fülig vörösödött, és elhallgatott.

– Csak folytassa – biztatta Levinne. – Mit akart mondani?

Majd ravaszul hozzátette:

– Igazán nem szükséges megválogatnia a szavait. Mr. Deyre nem volt a rokonom.

A sofőr lépre ment.

– Azt akartam mondani, uram, hogy jól is tette, hogy meghalt, de azt nem tudnám megmagyarázni, hogy miért gondolom így, mert tényleg nem emlékszem semmire. Csak éppen van egy olyan érzésem, hogy az illető jól tette, hogy félreállt az útból. Azt hiszem, alaposan összekuszálta a dolgokat.

– Ismerte őt?

A sofőr arca valósággal eltorzult az erőlködéstől, de hiába:

– Nagyon sajnálom, uram, de… egy kicsit összekeverem a dolgokat. Tudja... a háború... szóval nem mindig tudom, hogy... egyszóval nem emlékszem rá, hogy mikor és hogyan kerültem össze Mr. Deyre-rel, és miért haragszom rá, de azt pontosan tudom, hogy örülök annak, hogy meghalt. Szavamat adom rá, hogy az illető hitvány alak volt.

Némaság borult a szobára. Aztán az asszony halkan felzokogott.

– Telefonálj be a színházba, Jane – fordult hozzá Levinne. – Ma este nem léphetsz színpadra.

A nő bólintott, felállt, és kiment a szobából. Levinne hosszan utánanézett, majd ismét a sofőrhöz fordult:

– Találkozott már Miss Hardinggal?

– Hogyne, uram. Tegnap én hoztam haza.

Levinne felsóhajtott.

– Ennyi… ennyi az egész uram? – érdeklődött Green óvatos-udvariasan. – Igazán sajnálom, hogy ilyen kevés hasznomat veheti. Tudom, hogy a háború óta egy kicsit furcsán viselkedem, mert... szóval az én hibám, persze… nem úgy teljesítettem a kötelességemet, ahogyan kellett volna. Talán Mr. Bleiber elmondta Önöknek…

Green arca tüzelt, de a hangja határozott volt. Akár elmondta az öregfiú, akár nem, jobb, ha bevallja. Pedig fájt a szégyen, az, hogy ő – éppen ő – dezertált! Mocsok dolog, akárhogy nézzük is.

Jane Harding visszajött, és leült oda, ahol korábban is ült. Green megállapította, hogy most sápadtabb volt, mint amikor elment, és azt is, hogy a nőnek nagyon különös, mély, tragikus pillantású szemei vannak. Vajon mire gondol most, tűnődött Green. Lehet, hogy a menyasszonya volt annak a Deyre-nek. Á, nem, akkor Mr. Levinne nem biztatta volna, hogy csak beszéljen minél nyíltabban. Inkább pénzről lehet szó. Örökségről, vagy ilyesmiről.

És Mr. Levinne csak nem hagyja őt békén. Még szerencse, hogy az utolsó mondatait mintha nem is hallotta volna.

– Azt hiszem, az apja elesett a búrok elleni háborúban.

– Úgy van, uram.

– Emlékszik rá?

– Oh, hogyne, uram.

– Igen? És hogy nézett ki?

Green elmosolyodott. Az emlék láthatóan kellemes volt számára.

– Olyan vidám fickó volt, uram, nagy pofaszakállal és ragyogó kék szemekkel. A falu kórusában énekelt, szép bariton hangja volt.

– És elesett a búrok elleni háborúban, igaz? – ismételte meg a kérdést Levinne.

Green arcáról eltűnt a boldog mosoly. Egyetlen pillanat alatt ijedt lett és zavart, a szeme kikerekedett, ahogy a kérdezőre nézett.

– Különös – dadogta. – Soha nem gondoltam erre. Hiszen már túl öreg volt ahhoz, hogy… és mégis, megesküdnék rá, hogy elesett…

Levinne nem bírta elviselni a sofőr tekintetéből áradó kétségbeesést, és halkan azt mondta:

– Nincs semmi baj. Ne is törődjön vele.

Egy pillanattal később azonban ismét szembefordult vele, és könyörtelenül rákérdezett:

– Felesége van?

– Nincsen uram.

A sofőr ez alkalommal nagyon határozottan és azonnal válaszolt.

– Ennyire biztos benne?

– Igen, uram. Az asszony csak bajt hoz az emberre. Elnézést – fordult Jane felé.

– Oh, nem számít – mosolygott az asszony halványszomorún.

Megint csend lett. Aztán Levinne egyszer csak odafordult Jane-hez, és gyorsan mondott neki valamit, amit Green egyáltalán nem értett:

– Tisztára, mint Sydney Bent. Fantasztikus. Soha nem hittem volna, hogy ő is ott van benne.

Azok ketten megint csak rámeredtek.

Hirtelen elfogta a félelem. A vad, gyermeki félelem. Úgy félt, mint hajdan a sötétben. Itt van valami... valami, amiről ez a kettő tud. Valami, amit tudnak róla.

Előrehajolt, és éles hangon kérdezte:

– Mi a baj? Mert valami baj van, nekem ne is mondják, hogy…

De azok ketten nem is tagadtak semmit, csak néztek rá merőn. Ő pedig egyre jobban megrémült. Ezek tudnak valamit, amit ő nem tud. Valami szörnyűséget. Most már csaknem sikoltott:

– Mi a baj?

A hölgy felállt. Valahol, a tudata mélyén Green érzékelte, hogy nagyon szép teste van, hasonlít egy szoborra, amelyet egyszer, valamikor, valahol látott, megkerülte az asztalt, odajött hozzá, és a vállára tette a kezét.

– Nincs semmi baj – mondta meleg, megnyugtató hangon. – Ne ijedjen meg.

Green szemei azonban Levinne-re tapadtak. Ő tudja. Ő tudja, és meg is fogja mondani neki, hogy mi az a szörnyűség, amiről ők ketten tudnak, ő pedig nem tud.

– Sok furcsaság történt ebben a háborúban – kezdte Levinne. – Még az is megtörtént, hogy egyik-másik ember a tulajdon nevét is elfelejtette.

Jelentőségteljesen nézett Greenre, de hiába. Sőt a sofőrbe láthatóan visszatért az élet.

– Na, azért én nem vagyok ennyire rossz állapotban – mondta ismét vidáman. – A nevemet mindig tudtam.

– Nem. Nem tudta – mondta Levinne határozottan.

Egy percig hallgatott, majd lassan tagoltan kimondta:

– Magát úgy hívják, hogy Vernon Deyre.

Amennyiben drámai hatást várt, hát alaposan csalódott. Greent láthatóan szórakoztatta a dolog.

– Szóval én vagyok Vernon Deyre? Azt akarja mondani, hogy nagyon hasonlítok hozzá, vagy mi?

– Azt akarom mondani, hogy te magad vagy Vernon Deyre.

Green tiszta szívből felnevetett.

– Nem megyek bele a buliba, uram. Még akkor sem, ha valami nemesi cím vagy vagyon jár vele. Akármennyire is hasonlítok rá, előbb-utóbb lefülelnének.

Sebastian Levinne áthajolt az asztal fölött és minden egyes szót külön megnyomva mondta:

– Te… magad... vagy... Vernon… Deyre..

Green meredten nézte. Alig talált szavakat:

– Tréfál velem, uram?

Levinne lassan ide-oda ingatta a fejét. Green most felkapta a fejét, és az asszonyra nézett, aki ott állt mellette, és nagyon komolyan, határozottan nézte őt.

– Igen. Vernon Deyre vagy – mondta Jane. – Tudjuk mind a ketten.

Halálos csönd maradt a szavai nyomán. Green érezte, hogy forog vele a szoba. Ez az egész olyan, mint egy gyerekmese. Fantasztikus és hihetetlen. És mégis. Ezek ketten olyan nagyon megbízhatóknak látszanak.

– De... de ilyen nincs – dadogta. – Az ember nem felejtheti el a tulajdon nevét…

– Nyilvánvalóan elfelejtheti, hiszen te is elfelejtetted.

– De uram… nézze… én tudom, hogy engem George Greennek hívnak. Én… szóval biztos vagyok benne, hogy… Tudom, na és kész!

Diadalmasan nézett rájuk, de Sebastian Levinne csak rázta a fejét könyörtelenül:

– Nem tudom, hogy történt – mondta csendesen. – Egy orvos talán képes volna megmagyarázni. De azt tudom, hogy te Vernon Deyre vagy, a barátom. Efelől nincs semmi kétségem.

– De uram, ha ez így volna, tudnom kellene róla!

Green teljesen összezavarodott, érezte, hogy lassan már semmiben sem lehet biztos. Mintha elsötétedett volna a világ. Itt vannak ezek a kedves, okos emberek… igen, megbízhat bennük… abban, amit mondanak… és mégis, valami arra késztette, hogy ne engedje magát meggyőzni. Érezte, hogy azok ketten sajnálják őt, és ez megrémítette. Mert akkor kell lennie még valaminek... valami titoknak, amiről még nem beszéltek neki.

– Ki az az alak? – kérdezte éles hangon. – Az a Vernon Deyre?

– Itt születtél, ezen a vidéken, Abbots Puissantsban, és ott töltötted a gyermekkorodat is…

– Abbots Puissantsban? – Green döbbenten nézett Levinne-re. – De hiszen tegnap vittem oda Mr. Bleibert. Azt akarják mondani, hogy ott voltam a régi otthonomban, és nem ismertem fel?

Hirtelen dühös lett és dacos. Micsoda hazugság! Hát persze hogy az. Hiszen tudta ő azt eddig is. Lehet, hogy ezek az emberek jó szándékúak, de az biztos, hogy tévednek. Egyszerre megkönnyebbült, és máris jobban érezte magát. Levinne azonban csak mondta a magáét:

– Azután Birminghamben laktál. Etonban jártál iskolába, és Cambridge-ben végezted az egyetemet. Később Londonban laktál, és komponáltál egy operát.

Green a hasát fogta a nevetéstől:

– De uram, most már biztos, hogy téved. Hiszen én még a hangjegyeket sem ismerem.

Levinne nem zavartatta magát:

– Aztán kitört a háború, és behívtak az önkéntes lovassághoz. Megnősültél…

Egy percre elhallgatott, de Green semmi jelét nem adta az érzelemnek, így hát folytatta:

– …és elmentél Franciaországba. A következő év tavaszán megírták a feleségednek, hogy elestél.

Mit galagyol ez itt összevissza? Hogy lehet az, hogy ő egy szóra sem emlékszik abból, amit itt elmondanak neki?

– Itt valami tévedés van – jelentette ki határozottan. – Mr. Deyre bizonyára nagyon hasonlított hozzám.

– Nincs itt semmi tévedés, Vernon – szólt közbe Jane Harding.

Green az egyikről a másikra nézett. Az asszony meleg, érzelemtől vibráló hangja mélyebb benyomást tett rá, mint minden, amit Levinne-től hallott.

– Ez rettenetes – gondolta. – Ez egy rémálom. Ilyen nincs.

Egyszerre csak egész testében reszketni kezdett. Levinne a szoba sarkában álló asztalhoz ment, és kevert neki egy erős italt.

– Nyeld le – nyújtotta felé a poharat. – Jobban fogod érezni magad tőle.

Green egy hajtással kiitta a poharat. Valóban használt neki az alkohol, már nem reszketett.

– Az Isten szent nevére kérem, uram, mondja meg: igazat beszélt?

– Az Isten szent nevére mondom: igazat beszéltem.

Sebastian odahozott egy széket, és leült szembe vele, egészen közel.

– Vernon, édes öregem, hát egészen elfelejtettél?

Green csak nézte, nézte nagy szemekkel. Valami derengett neki, de micsoda kínt okozott ez a próbálkozás, hogy eszébe jusson… valami… de mi?

– Felnőttél – mondta bizonytalanul.

Lassan kinyújtotta a kezét, és megfogta Sebastian fülét:

– Igen, mintha emlékeznék… mintha…

Jane ráborult a kandallópárkányra, és kitört belőle a hisztérikus nevetés:

– A füleid! A füleidre emlékszik, Seb! Jaj, Seb!

– Jane! Térj magadhoz!

Sebastian felállt, és Jane-nek is hozott egy pohár italt.

– Rád is rád fér ez a gyógyszer.

Jane ivott, visszaadta a poharat Sebastiannak, és halványan mosolygott.

– Ne haragudj. Ez nem fog többet előfordulni.

Közben Green rászánta magát, hogy kibogozza a sorsát:

– De Ön... Ön nem a testvérem, igaz? Szomszédok voltunk…

– Jól van öregem – veregette meg a vállát Sebastian. – Ne aggódj. Hamarosan minden rendben lesz. Csak ereszd el magad nyugodtan.

Green most Jane-re nézett, és félénk, udvarias hangon kérdezte:

– És Ön? A nővérem? Úgy tűnik, volt egy nővérem.

Jane megrázta a fejét. Green lassan fülig pirult:

– Ne haragudjon. Talán nem is kellett volna…

Sebastian közbevágott:

– Nem nővéred volt, hanem unokanővéred. Josephine-nek hívták, és Joe-nak becéztük.

Green eltűnődött.

– Igen, rémlik valami. Josephine... Joe…

Ismét elöntötte a kétségbeesés:

– Biztosak benne, hogy az én nevem nem Green?

– Mi egészen biztosak vagyunk benne. És te?

– Én még mindig úgy érzem, hogy... És azt akarják mondani, hogy én zenét komponáltam? Igazi zenét? Olyan komoly embereknek valót?

– Igen.

– Ez kész őrület – suttogta Green. – Kész őrület.

– Ne gyötörd magad – mondta Jane gyöngéden. – Azt hiszem, rosszul tettük, hogy így rád zúdítottunk mindent. Ilyen váratlanul.

– Most mit tegyek? – nézett Green egyikről a másikra tehetetlenül.

– Itt maradsz velünk – mondta Sebastian határozottan.

– Valóban túl nagy megrázkódtatás ez neked. Elmegyek, és megbeszélem Bleiberrel. Nagyon rendes alak, biztosan megérti.

– Semmiképpen nem hagyhatom őt cserben – mondta Green határozottan. – Ahhoz túl jól bánt velem.

– Majd csak megérti. Különben is, már félig-meddig elmondtam neki.

– És mi lesz az autóval? Nem szeretném, ha valaki más vezetné. Olyan jól fut, és a motorja…

Egy szempillantás alatt visszavedlett sofőrré.

– Tudom, tudom – Sebastian kezdett türelmetlen lenni. – De most semmi sem olyan fontos, mint az, hogy téged a lehető legrövidebb időn belül rendbe hozzunk. Először is kerítenünk kell egy elsőrangú orvost.

– Minek nekem orvos? – hepciáskodott Green. – Tökéletesen egészséges vagyok.

– Azért mégiscsak jó lenne, ha megnézne valaki. Persze, nem itt, hanem Londonban. Még csak az hiányzik, hogy a helyiek elkezdjenek pletykálni.

Volt valami Sebastian hangjában, ami felkeltette a Green érdeklődését. Ismét elvörösödött:

– Arról beszél, hogy megszöktem a hadseregből?

– Á, dehogy. Őszintén szólva ezt a részét a dolgoknak nem is értem. Mindenesetre én egészen másra gondoltam.

Green kérdőn felvonta a szemöldökét.

Sebastian elgondolkodott: „Hm. Talán mégiscsak meg kellene tudnia… Eh, most már úgyis mindegy.”

– Tudod… szóval... mivel halálhíred jött, hát… szóval a feleséged újra férjhez ment, na.

Egy kicsit ijedten nézte Greent. Most mi lesz? Az lett, hogy Green remekül szórakozott az egész dolgon:

– Hát ez elég kellemetlen – mondta, de közben szélesen vigyorgott.

– Ennyire nem érdekel? – Sebastian mégiscsak megütközött egy kicsit.

– Miért érdekelne valami, amire egyáltalán nem emlékszem?

Egy kicsit gondolkodott, majd halkan azt kérdezte:

– Nagyon szerettem őt?

– Hát... igen.

Green váratlanul felnevetett:

– Te jó ég, és mennyire biztos voltam abban, hogy nincs feleségem! Hanem azért – hirtelen ismét elkomorodott – elég ijesztő ez az egész, tudják?

Jane-re nézett, mintha tőle várna segítséget:

– Vernon – suttogta Jane. – Drága Vernon. Ne félj, minden rendben lesz. Ne félj.

Egy kicsit hallgattak, aztán Jane azt kérdezte:

– Szóval jártál Abbots Puissantsban Mr. Bleiberrel. Találkoztál valakivel... a háziak közül?

– Igen, Mr. Chetwynddel és egy szép, szőke hölggyel is a kertben.

– Ő is... ő is látott téged?

– Igen. És eléggé megijedt tőlem. Elsápadt, és aztán úgy elszaladt, mint a nyúl.

– Oh, istenem! – sóhajtotta Jane.

– Biztosan ismerősnek talált – töprengett Green. – Biztosan ő is ismerte azt a Deyre-t… vagyis engem… valamikor régen, és azért... Igen, biztosan így volt.

Green láthatóan örült annak, hogy egy rejtéllyel kevesebb maradt. Váratlanul eszébe jutott valami:

– Az anyámnak vörös haja volt?

Jane bólintott.

– Hát akkor azért…

Egy pillanatig ismét csend volt, de Green hamar magához tért a révületből:

– Elnézést. Csak eszembe jutott valami.

– Én most elmegyek, és beszélek Bleiberrel. Addig Jane vigyáz majd rád.

Sebastian elment. Green lassan előrehajolt, a térdére könyökölt, és az ökleire hajtotta a fejét. Rettenetesen rosszul érezte magát így, Jane-nel kettesben. Hiszen az világos, hogy ismernie kellene. És mégsem ismeri. Pedig az asszony most is azt suttogja, hogy „Drága Vernon”. Borzasztóan zavaró, hogy őt ismerik, számára viszont mintha tökéletesen idegenek volnának. Most hogy szólítsa ezt a nőt? Biztosan úgy kellene, hogy „Jane”. De egyszerűen nem áll rá a szája. Hiszen nem ismeri. Pedig meg kell szoknia. Úgy fogják nevezni egymást, hogy Sebastian meg Jane meg George, jaj, nem George, hanem Vernon. Micsoda idétlen név! A viselője sem lehetett különb. „Vagyis hülye alak lehettem” – gondolta elkeseredve.

Rettenetesen egyedül érezte magát. Mintha kiesett volna a való világból. Felnézett, és a tekintete találkozott a Jane-ével. A feléje áradó szeretet és szánalom egy kicsit megnyugtatta.

– Biztos nagyon rossz lehet most – mondta Jane kedvesen.

– Nagyon nehéz – ismerte el Green udvariasan. – Az ember azt sem tudja, hogy... hogy mihez kezdjen magával.

– Megértelek.

Jane nem mondott többet semmit, csak ült csendesen mellette. A férfi feje előrebukott. Elaludt. Tulajdonképpen csak néhány percig szundított, mégis, amikor felriadt, úgy érezte, órákig aludt. Jane egy kivételével minden lámpát eloltott. Amikor észrevette, hogy a férfi felébredt, gyorsan azt mondta neki:

– Nincs semmi baj.

Green rémülten, zihálva kapkodta a levegőt, szeme nagyra tágult. Szóval még mindig álmodik, még mindig nem múlt el az a rettenetes álom, még mindig nem bír felébredni. És még nincs vége. Még jönnie kell valaminek. Valaminek, ami rosszabb, mint minden, ami eddig volt. Ezt halálos bizonyossággal tudta. Ezért néz rá olyan szánakozva ez a kettő.

Amikor látta, hogy Jane feláll, nem bírta tovább:

– Maradjon velem! Jaj, kérem, maradjon velem!

Vajon mitől torzult el ilyen fájdalmasan az asszony arca? Mit mondott neki olyan rémeset, amitől ennyire szenvedett? Megismételte hát a kérését, most már csendesebb hangon:

– Kérem, ne hagyjon magamra.

– Itt maradok – felelte az asszony nagyon melegen. Leült melléje, és megfogta a kezét.

Green egyszeribe lenyugodott. Biztonságban érezte magát, és néhány perc múlva ismét elaludt. Ez alkalommal csendesen, nyugodtan ébredt. Jane még mindig fogta a kezét, és a szobában sem változott semmi.

– Ha nem a nővérem… – kezdte akadozva –, akkor mi? A barátom?

– Igen.

– Nagyon jó barátom?

– Igen. Nagyon jó barátja vagyok.

Hallgattak. A férfi lelkében egyre nagyobbra nőtt a bizonyosság, míg csaknem kiáltva kérdezte:

– Ugye a feleségem… ugye te vagy a feleségem?

Egészen biztos volt benne, hogy az asszony a felesége. Jane azonban elhúzta a kezét, és az arckifejezése megrémítette a férfit.

– Nem – mondta, és felállt. – Nem vagyok a feleséged.

– Jaj, ne haragudjon! De igazán azt hittem, hogy…

– Nincs semmi baj.

Ebben a pillanatban belépett Sebastian. Kérdőn nézett Jane-re, aki torz kis mosollyal az ajkán azt suttogta:

– De jó, hogy jössz… Oh, de jó, hogy jössz…

3

Jane és Sebastian késő éjszakáig beszélgettek. Most mi lesz? Kinek kellene szólni?

Nem szabad megfeledkezni Nellről és arról a helyzetről, amelyben van. Mivel a dolog őt érinti a legközelebbről, őt kellene értesíteni először. Ebben egyetértettek, ámbár Jane megjegyezte:

– Már ha nem tud róla.

– Miért gondolod, hogy tudja?

– Mert szemtől szemben állt Vernonnal.

– No igen, de csakis arra gondolhatott, hogy a két ember nagyon hasonlít egymásra.

Jane hallgatott.

– Nem így gondolod? – faggatta tovább Sebastian.

– Hát… nem is tudom.

– De az isten áldjon meg, Jane, hiszen ha felismerte volna, csak nem hagyja annyiban a dolgot! Legalább beszélt volna vele. Vagy akár Bleiberrel. Már két nap is eltelt azóta.

– Tudom.

– Egészen biztosan nem ismerte fel. Egyszerűen arról van szó, hogy meglátta Bleiber sofőrjét, és úgy megrémült attól, amit látott, hogy hanyatt-homlok elmenekült.

– Lehet.

– Mit forgatsz a fejedben, Jane?

– Mi felismertük őt, Sebastian.

– Akarod mondani, te felismerted, és azután szóltál nekem.

– De te is megismerted volna őt akárhol, akármikor, igaz?

– No persze... Csak hát én olyan nagyon jól ismertem őt.

– Akárcsak Nell – mondta Jane keményen.

Sebastian erősen a szeme közé nézett:

– Hova akarsz kilyukadni, Jane?

– Tudom is én.

Jane egy kicsit hallgatott, aztán mégiscsak folytatta.

– Úgy gondolom, hogy amikor olyan váratlanul szembekerült vele, Nell biztos volt benne, hogy Vernont látja. Később azonban sikerült elhitetnie magával, hogy a sofőr csak a hasonmása a férjének.

– Körülbelül ezt mondtam én is, nem?

– De igen.

Sebastiant meglepte a Jane hangjában bujkáló félénkség.

– Hát akkor? Mi a különbség a kettőnk véleménye között?

– Tulajdonképpen semmi, csak…

– Csak?

– Csak az, hogy te meg én, még ha nem lett volna igaz, akkor is azt kívántuk volna, hogy bárcsak Vernon volna.

– És gondolod, hogy Nell nem így érez? Biztos vagyok benne, hogy soha nem tudta úgy megszeretni George Chetwyndet, ahogyan Vernont szerette.

– Nell nagyon szereti George-ot, de szerelmes csak Vernonba volt.

– Hát akkor minden rendben van. Vagy mégsem? Gondolod, hogy előbb a rokonokat kellene értesítenünk? Az anyját vagy a nagybátyját?

– Nem – rázta a fejét Jane határozottan. – Előbb Nellnek kell tudnia a dologról. Mrs. Deyre telekürtölné vele egész Angliát, és ez nagyon nagy igazságtalanság volna mind Nellel, mind pedig Vernonnal szemben.

– Azt hiszem, igazad van. Nos, a tervem a következő: Vernont holnap felviszem Londonba, és kerítek mellé egy szakembert, azután pedig mindenben úgy járunk majd el, ahogyan az orvos tanácsolja.

Jane egyetértett, és felállt, hogy elbúcsúzzanak. Kikísérte Sebastiant, és már a lépcsőknél voltak, amikor azt mondta:

– Vajon jól tettük-e, hogy felébresztettük? Olyan boldognak látszott. Oh, Sebastian, olyan nagyon boldognak látszott!

– Úgy is, mint George Green?

– Igen. Biztos vagy benne, hogy jól tettük?

– Igen. Egészen biztos. Nem maradhatott abban a természetellenes állapotban.

– Természetellenes, igen, de látod, ő olyan természetesen mozgott benne. És boldog volt. Ez az, amin nem bírom túltenni magam, Sebastian. Hogy annyira boldog volt… És mi nem vagyunk túl boldog emberek. Egyikünk sem. Igaz, Sebastian?

Sebastian erre már nem tudott válaszolni.

HARMADIK FEJEZET

1

Két nappal később Sebastian ellátogatott Abbots Puissantsba. Az inas nem volt biztos benne, hogy Mrs. Chetwynd fogadóképes állapotban van. Aznap ugyanis még nem kelt fel. Sebastian átadta neki a névjegyét, és biztosította afelől, hogy Mrs. Chetwynd fogadni fogja őt. Bevezették a szalonba, amely most némának és üresnek tűnt neki, pedig tulajdonképpen szokatlanul fényűzően volt berendezve.

– Egészen más, mint az a szoba, amelyikre gyermekkoromból emlékszem – gondolta. – Az sokkal valóságosabb volt.

De vajon miért érez így, tűnődött. Aztán egyszerre csak rájött. Ez a szoba egy múzeumra emlékeztette. Gyönyörűen volt berendezve, semmi sem törte meg a szép harmóniát, mindent, ami a régiben nem volt tökéletes, kicseréltek. A szőnyegek, a tapéta, a függönyök vadonatújak voltak.

– Szép summába kerülhetett – gondolta Sebastian elismeréssel.

Elég pontosan meg tudta ítélni a dolgok pénzbeli értékét.

Kinyílt az ajtó, és bejött Nell, rózsás arccal és kitárt karokkal:

– Sebastian! Micsoda meglepetés! Azt hittem, olyan elfoglalt vagy, hogy ki sem mozdulsz Londonból. Legfeljebb hétvégén, nagy néha.

– Nos, az elmúlt két nap húszezer fontot vesztegettem el a sétafikálással – mosolygott Sebastian, miközben kezet fogtak. – Hogy vagy, Nell?

– Oh, remekül.

„Nem néz ki valami remekül”, állapította meg magában Sebastian. A váratlan látogatás egy kicsit megszínesítette az arcát, de néhány perc múlva már ismét sápadt volt. No, és nem azt mondta-e az inas, hogy ma nem érzi jól magát, és ágyban maradt? Vajon csak ő képzeli, hogy az asszony arca feszült és megviselt?

– Foglalj helyet, Sebastian, hiszen úgy állsz itt, mint aki éppen indulni akar, hogy le ne késsé a vonatát. George Spanyolországban van üzleti ügyben. Legalább egy hétig odalesz.

– Csakugyan?

Ez mindenesetre jó hír. Micsoda pocsék ügy. Nellnek nyilvánvalóan fogalma sincs arról, hogy…

– Nagyon gondterheltnek látszol, Sebastian. Csak nincs valami baj?

Nell udvarias könnyedséggel tette fel a kérdést, de Sebastian valósággal belekapaszkodott. Éppen erre volt szüksége ahhoz, hogy neki tudjon vágni a mondandójának.

– De igen, Nell, tulajdonképpen elég komoly dologról van szó.

Sebastian tudatában volt annak, hogy Nell visszafojtott lélegzettel, összeszűkült szemekkel figyeli.

– Miről van szó? – kérdezte végül.

A hangja gyanakvó volt és kemény.

– Attól tartok, hogy az, amit most fogok mondani, nagy megrázkódtatást jelent majd neked. Vernonról van szó.

– Vernonról?

Sebastian egy percig várt, aztán kimondta:

– Vernon él, Nell.

– Él?

Az asszony alig hallhatóan nyögte ki a szót, két kezét öntudatlanul is a szívéig emelte.

– Igen.

Azt várta, hogy Nell elájul, vagy sírva fakad, vagy kérdésekkel ostromolja majd, de az asszony csak ült mozdulatlanul, és maga elé meredt. Sebastian okos zsidó agyában megfogant a gyanú:

– Tudtál róla?

– Nem, nem – válaszolta Nell sietve.

– Arra gondoltam, hogy talán te is láttad őt a minap, amikor itt járt.

– Szóval mégis Vernon volt! – Mint a zokogás, úgy szakad ki Nellből ez a néhány szó.

Sebastian bólintott. Úgy van, ahogyan gondolta, és ahogyan Jane-nek is mondta. Nell nem hitt a szemének.

– Biztosan azt gondoltad, amikor megláttad, hogy a sofőr nagyon hasonlít rá, igaz?

– Igen. Igen, hát persze, hogy erre gondoltam. Mi másra gondolhattam volna? Hiszen úgy nézett rám, mintha soha nem látott volna.

– Elvesztette az emlékezőképességét, Nell.

– Elvesztette a…

– Úgy van.

Sebastian mindent elmondott Nellnek úgy, hogy amennyire lehetett, megkímélte a részletektől. Nell hallgatott, de nem figyelt rá olyan odaadóan, amint azt a férfi elvárta volna.

Amikor befejezte, Nell halkan azt kérdezte tőle:

– És most mi lesz? Fog-e valaha emlékezni arra, ami… Mit tegyünk?

Sebastian közölte vele, hogy Vernont szakember kezébe adta, akinek máris sikerült – igaz, csak hipnózisban – felidéztetni vele néhány dolgot. Az orvos szerint rövid idő múlva teljesen rendbe jöhet, de Nellt talán nem is érdeklik a gyógymód technikai részletei.

– És akkor... akkor mindenre fog emlékezni?

– Mindenre.

Az asszony összegörnyedt a széken. Sebastian egyszerre nagyon megsajnálta.

– Nem hibáztathat téged, Nell. Hiszen nem tudhattad. Senki sem tudhatta. Hivatalos értesítést kaptál arról, hogy meghalt. Az ilyen eset majdhogynem egyedülálló, én magam is csak még egyről hallottam. Előfordult ugyan, hogy valakiről azt hitték, hogy elesett, de az igazság mindig szinte azonnal kiderült. Vernon szeret téged annyira, hogy megértsen és megbocsásson neked.

Nell a kezébe temette az arcát.

– Arra gondoltunk… ha te is úgy gondolod… hogy pillanatnyilag jobb, ha hallgatunk a dologról. Chetwyndnek persze meg kell mondanod. Aztán összeültök, és hárman eldöntitek, hogy…

– Ne! Ne! Kérlek, ne részletezd. Kérlek, hagyjuk most ennyiben. Legalább amíg nem találkozom Vernonnal.

– Ha akarod, ebben a pillanatban beültetlek a kocsiba, és felviszlek hozzá Londonba.

– Nem... nem… erre képtelen volnék… jöjjön ő ide. Senki sem fogja felismerni. A személyzet egészen új.

– Hát jó – mondta Sebastian csendesen. – Majd megmondom neki.

Nell felállt.

– Én… nekem… Sebastian, kérlek, most menj el. Nem bírom tovább. Ez igazán olyan rettenetes. És két nappal ezelőtt még olyan nyugodt és boldog voltam…

– De Nell, igazán, én biztos voltam benne, hogy örülni fogsz, hogy…

– Oh, hát persze, nem is erre gondoltam. Nem jól értettél, Sebastian. Hiszen tulajdonképpen csodálatos az egész. Oh, kérlek, menj most el. Rémesen érzem magam, hogy csak így elküldelek, de igazán nem bírom tovább. Kérlek, menj el.

Sebastian elment. Volt min gondolkodnia, amíg hazaért Londonba.

2

Amikor magára maradt, Nell visszavánszorgott a szobájába, lefeküdt, és a fejére húzta a selyempaplant.

Szóval mégis igaz. Mégis Vernon volt. Azóta is nyugtalanította ez a dolog, holott közben mindent elkövetett, hogy meggyőzze magát afelől, hogy tévedett.

És most mi lesz? Mit szól majd George ehhez az egészhez? Oh, szegény George! Olyan jó volt hozzá mindig.

Persze, hiszen mindig is voltak asszonyok, akik így jártak, mint ő, de ez azért mégiscsak rémes helyzet. Hiszen ilyenformán ő valójában sohasem volt George felesége.

Ez nem lehet igaz! Ilyen nincs. Ezt nem engedi az Isten…

Talán jó volna, ha Istent kihagyná a dologból, mert a puszta említése is eszébe juttatta azokat a nagyon is kellemetlen szavakat, amelyeket Jane vágott a fejéhez éppen azon a napon.

– Oh, milyen boldog voltam!

Nellt elborította az önsajnálat.

Vajon Vernon megérti-e majd? Vagy vádolni fogja őt? Természetesen azt akarja majd, hogy térjen vissza hozzá. Vagy esetleg… ha látja, hogy ő meg George… Oh, vajon hogyan gondolkodnak a férfiak?

Természetesen le kell folytatni a válópert, és azután újra hozzámehet George-hoz. Csakhogy közben mindenki erről fog beszélni. Oh, de nehéz ez az élet!

– De hiszen én Vernont szeretem!

Nell valósággal pánikba esett. Hogyan is gondolhat arra, hogy elválik, és férjhez megy George-hoz, mikor Vernont szereti? Hiszen visszakapta őt, őt, a halottnak hitt kedvest?

Nyugtalanul forgolódott az ágyon. Gyönyörű, empire ágy volt, George egy francia kastélyban vásárolta. Tökéletes volt, egyedülállóan szép. Nell körbepillantott a szobájában. Remek ízléssel volt berendezve, elbűvölő, harmonikus szépség vette körül azt, aki itt lakott. És hirtelen eszébe jutott a kényelmetlen lószőr dívány és a székek hátát borító csipkeáradat abban a wiltsburyi kis bérelt lakásban. Rettenetes! És mégis, milyen boldogok voltak!

De most? Ismét körülpillantott, egészen más szemekkel. Abbots Puissants természetesen George tulajdona. Vagy mégsem? Most, hogy Vernon hazajött… Mindegy, akárhogyan is van, Vernon éppen olyan szegény, mint a háború előtt volt, és egészen biztosan nem engedhetik meg maguknak, hogy itt lakjanak. Különben is, George iszonyatosan sokat költött erre a házra. Nell fejében egymást kergették a gondolatok.

Írni fog George-nak. Könyörögni fog neki, hogy jöjjön haza. Nem írja meg neki, hogy miért, csak azt, hogy sürgős. Ő olyan okos. Majd csak kitalál valamit.

Vagy mégse? Mégse írjon neki addig, amíg nem találkozott Vernonnal? Vajon Vernon nagyon haragos lesz? Jaj, borzasztó, borzasztó!

Nell végre elsírta magát:

– Ez nem igazság – hüppögte. – Mit vétettem? Miért kellett ennek éppen velem megtörténnie? Vernon haragudni fog rám, pedig honnan tudhattam volna? Honnan tudhattam volna? Oh, milyen boldog voltam!

3

Vernon figyelt, és próbálta megérteni azt, amit az orvos mondott neki. Le nem vette a tekintetét arról a magas, sovány emberről, aki az asztal túlsó felén ült, és a szemei mintha egyenesen a lélek közepéig hatoltak volna, hogy ott olyasmit is meglássanak, amire az ember maga sem gondolt soha. No és rákényszerítette arra, hogy emlékezzen azokra a dolgokra, amikre nem akart emlékezni. Egyszerűen felhozta őket a lélek mélységeiből.

– Nos, most, hogy már emlékszik rá, kérem, mondja el még egyszer, pontosan, hogy mit érzett akkor, amikor a felesége házasságkötéséről olvasott az újságban.

– Muszáj ezt újra meg újra elmondanom? – Vernon valósággal jajgatott. – Rettenetes volt. Nem akarok rágondolni!

És az orvos ismét elmagyarázta neki, komolyan, kedvesen, de nagyon határozottan, hogy éppen az okozta a bajt, hogy nem akart rágondolni. De most muszáj. Muszáj, mert ha nem teszi meg, ismét elvesztheti az emlékezőképességét.

És Vernon engedelmeskedett. Amikor pedig úgy érezte, hogy többet csakugyan nem bír elviselni, megengedték neki, hogy lefeküdjön. Az orvos végigsimogatta a homlokát, az arcát, a végtagjait, és biztatta, hogy pihenjen, hogy engedje el magát, hogy hamarosan ismét erős lesz és boldog. Behunyta a szemét, és átadta magát a csendnek.

4

Három nappal később, Sebastian autójával Vernon leutazott Abbots Puissantsba. Az inasnak Mr. Green néven mutatkozott be. Nell abban a kicsi, fehér faburkolatú szobában várt reá, ahol valamikor, délelőttönként az anyja üldögélt.

Arcán a szokott társasági mosollyal jött feléje, és éppen, mielőtt kezet fogtak volna, az inas becsukta maga mögött az ajtót. Csak nézték egymást, aztán Vernon azt mondta:

– Nell…

Egy pillanat és máris ott volt a férfi karjaiban, aki csókolta, csókolta, csókolta, mintha soha nem akarná elengedni.

Végre mégiscsak leültek. Vernon tragikus hallgatásba burkolózott, és eltekintve az első, vad érzelemnyilvánítástól, meglehetősen visszafogottan viselkedett. Hiszen annyi minden történt vele néhány rövid nap alatt. Nemegyszer azt kívánta, bárcsak békét hagytak volna neki. Bárcsak megmaradhatott volna George Greennek. A mókás George Greennek.

– Nincs semmi baj, Nell – kezdte akadozva. – Nehogy azt hidd, hogy haragszom rád. Igazán megértelek. Csak persze fáj. Pokolian fáj. De ez természetes.

– Oh, én nem akartalak bántani, én…

– Tudom. Értsd meg, tudom. Erről ne is beszéljünk. Nem akarok hallani semmit. Még gondolni sem akarok rá.

Egy pillanatig elhallgatott, aztán halkan azt mondta:

– Állítólag ez okozta az egészet… mindent, ami velem történt.

– Oh, meséld el! – kiáltotta Nell mohón.

– Nincs sok mesélnivaló rajta – mondta Vernon csaknem közönyösen. – Fogságba estem. Nem tudom, miért keltették halott híremet. Illetve sejtem. Volt ott egy német fickó, aki hasonlított rám. Nem nagyon, de mégis… szóval elég gyatrán tudok németül, de azért megértettem, amikor erről beszéltek. Aztán egyszer csak elvették a teljes felszerelésemet meg azt a kis kártyát, tudod, amelyik minden katonának a nyakában lóg a nevével meg az adataival. Gondolom, azért, hogy azt a fickót észrevétlenül átjuttassák az angol vonalakba kémkedni. Ezt persze csak úgy gondolom, ámbár nem tudom másképpen megmagyarázni, hogy miért nem szerepeltem a hadifoglyok listáján, és miért tettek át egy másik táborba csupa belga meg francia közé, De mit számít már ez? Egyszóval azt hiszem, azt a németet lelőtték, aztán eltemették az én nevem alatt. Németországban elég rosszul ment a sorom, majd belehaltam valami lázas betegségbe, no és persze ott volt a sebesülésem is. Végül mégis megszöktem. De ez hosszú mese, és nem is akarok beszélni róla. Maga volt a pokol. Előfordult, hogy napokig nem ettem, sőt nem is ittam. Igazán csoda, hogy mégis sikerült… de sikerült. Átjutottam Hollandiába. Teljesen kimerült voltam, és persze boldog is, és nem bírtam másra gondolni, csak arra, hogy hamarosan ismét együtt leszek veled.

– És?

– És akkor egy rohadt képeslapban megláttam az esküvődről szóló hírt. Ettől aztán teljesen kikészültem. Nem is akartam elhinni. Folyton azt magyaráztam magamnak, hogy ez nem lehet igaz. Kimentem a fogadóból, és elindultam, magam sem tudtam, hogy hova. Teljesen meg voltam zavarodva. Aztán egyszer csak meghallottam, hogy egy teherautó dübörög felém. Úgy éreztem, itt a nagy alkalom, hogy véget vessek mindennek. És kiléptem eléje az útra.

– Jaj, Vernon!

– És úgy is történt. Vernon Deyre akkor, ott, meghalt. Amikor magamhoz tértem, már csak egy név volt az eszemben, a George-é, a szerencsés fickóé.

– De miért Green?

– Ja, hát, volt egy ilyen nevű elképzelt játszótársam gyermekkoromban. Meg aztán abban a fogadóban, egy holland lány, a fogadósnő lánya megkért, hogy keressem meg a szerelmét, egy Green nevű fickót, és a nevet ott találták felírva a jegyzetfüzetembe.

– És csakugyan semmire, egyáltalán semmire nem emlékeztél?

– Semmire.

– És nem volt ez ijesztő?

– Egyáltalán nem. Mintha semmi sem érdekelt volna ezen a világon. Tulajdonképpen nagyon vidám, sőt boldog voltam – tette hozzá Vernon egy kis sajnálkozással a hangjában.

Aztán felnézett az asszonyra:

– De mit számit most már mindez? Csak te számítsz, semmi más.

Az asszony halványan, bizonytalanul mosolygott, de a férfi ezt alig vette észre:

– Pokoli kín volt visszatérni a valódi bőrömbe. Emlékezni mindarra, ami történt, szembesülni mindennel, amit el akartam felejteni. Nem akartam. Nem akartam. Azt hiszem, rettenetesen gyáva voltam egész életemben. Mindig elfordultam attól, amit nem akartam észrevenni. Elutasítottam mindent, ami kellemetlen volt.

Hirtelen felállt, odajött Nellhez, térdre borult, és az ölébe rejtette a fejét:

– Édesem, drágám, ugye most már minden rendben lesz. Ugye mégis én maradtam az első helyen a szívedben.

– Oh, hát persze – lehelte Nell.

De maga is gépiesnek, élettelennek találta a hangját. Pedig abban a pillanatban, amikor az ajkuk találkozott, mintha visszarepült volna a háború előtti boldog időkbe. Oh, hiszen George karjaiban soha nem érezte ezt... ezt a repülést…

– Olyan furcsa a hangod – gyanakodott Vernon. – Mintha nem gondolnád komolyan.

– De, igazán.

– Sajnálom Chetwyndet. Neki se lehet könnyű. Mit szólt hozzá?

– Még nem mondtam meg neki.

– Micsoda?

– Nincs itthon – védekezett Nell ijedten. – Spanyolországban van. És nem tudom a címét.

– Oh, értem.

Vernon egy percig hallgatott, aztán folytatta:

– Nem lesz könnyű Nell, neked sem lesz könnyű. De ezen nem segíthetünk. Mi egymáshoz tartozunk.

– Igen.

Vernon körülnézett.

– Ez persze Chetwyndé marad. És amilyen önző koldus vagyok, haragszom is rá azért, hogy az övé marad. De a fene egye meg, végtére is ez az én otthonom! Az én családomé volt ötszáz éven keresztül! Oh, de hát mit számít ez tulajdonképpen? Jane egyszer azt mondta nekem, hogy nem lehet minden az enyém. És itt vagy nekem te. Más semmi nem kell. Majd csak találunk magunknak egy kis fészket. Néhány szobát valahol.

Most hátulról ölelte át az asszonyt, aki megrázkódott, és arra gondolt, hogy ugyan miért érezte azt a jeges rándulást a gyomrában, amikor Vernon azt mondta: „Néhány szobát valahol…”

– Az ördög vigye el ezt a vacakot! Csak útban van.

A férfi nevetve, de azért indulatosan nyúlt az igazgyöngysor után, és egyetlen rántással leszakította a nyakából. Az ő csodaszép gyöngyei! „Mindegy. Úgyis vissza kellene adnom őket.” Ismét az a jeges érzés... az ékszerei… az a sok szép ékszer, amit George ajándékozott neki.

De micsoda őrültségeken jár az ő esze?

Vernon végre észrevett valamit. Felegyenesedett, és szembenézett vele:

– Nell! Valami baj van?

– Nem, dehogy... dehogy…

Igyekezett elkerülni a férfi tekintetét. Szégyellte magát.

– De igen, látom rajtad, hogy valami bánt.

Nell csak a fejét rázta:

– Nem, nem, semmi.

Nem képes többé elviselni a szegénységet. Nem képes, nem képes…

– Nell, mondd meg, kérlek, azonnal mondd meg!

Vernonnak nem szabad megtudnia, soha nem szabad megtudnia, hogy milyen is ő a maga valójában. Rettenetesen szégyellte magát.

– Nell, ugye szeretsz? Ugye szeretsz?

– Oh, igen!

Hát ez legalább igaz.

– Akkor meg mi a baj? Mert érzem, hogy van valami, ami…

Vernon elhallgatott, és egy percig csak nézte az asszonyt. Aztán felállt, és az arca nagyon sápadt lett. Nell értetlenül nézett föl rá.

– Gyermeket vársz, igaz? – kérdezte a férfi nagyon halkan.

Nell megkövülten hallgatott. Erre eddig sohasem gondolt. Hiszen ez valóban megoldaná a kínos helyzetet. Ha igaz volna. És akkor Vernon soha nem tudná meg, hogy ő…

– Igaz?

Mintha órák teltek volna el. A fejében őrült iramban keringtek a gondolatok. Nem is ő volt, nem, valaki más, valami rajta kívüli erő volt az, ami arra késztette, hogy alig észrevehetően, de bólintson.

Vernon elhúzódott tőle. Amikor megszólalt, a hangja kemény volt és hivatalos:

– Ez persze mindent megváltoztat. Szegény Nell. Ilyenformán neked… nékünk csakugyan lehetetlen, hogy… De ne aggódj. Senki sem tud rólam, csak az orvos, Sebastian meg Jane. És ők hallgatni fognak. Egyszer már halottnak nyilvánítottak. Tulajdonképpen most is halott vagyok…

Nell egy mozdulatot tett feléje, de Vernon tiltón emelte fel a kezét, és az ajtó felé hátrált.

– Ne mondj semmit! Az isten szerelmére kérlek, ne mondj semmit! A szavak csak rontanának a dolgon. Most elmegyek. Meg se merlek érinteni, nemhogy megcsókolnálak. Én... Isten áldjon…

Az ajtó becsapódott utána. Nell kiáltani szeretett volna, de nem jött ki hang a torkán.

Még van idő... Még nem zúgott fel az autó motorja... De Nell nem mozdult.

– Hát ilyen vagyok én a valóságban – gondolta keserűen.

De nem mozdult. A négy éve tartó puha, kényelmes élet bilincsbe verte az akaratát, elfojtotta a hangját, és megbénította a testét…

NEGYEDIK FEJEZET

1

– Miss Harding, asszonyom.

Nell összerázkódott. Huszonnégy óra múlt el azóta, hogy Vernon elment, és ő remélte, hogy vége… És most Jane! Félt Jane-től… Mi volna, ha egyszerűen nem fogadná?

– Vezesse fel ide – mondta.

Sokkal jobb lesz, ha itt beszélgetnek, az ő saját kis szalonjában… Istenem, milyen lassan telnek a várakozás percei! Talán Jane már el is ment. Nem. Itt van.

Jane most nagyon magasnak tűnt. Nell összehúzta magát a díványon, mert a másik nő arca valósággal gonosz volt. Hiszen ő mindig is tudta, hogy Jane rossz. Most is úgy néz rá, mint egy bosszúálló fúria.

Az inas becsukta az ajtót, Jane pedig odament, egészen közel Nellhez. Valósággal feléje tornyosult, és nevetve emelte a magasba a fejét:

– Ne felejts el meghívni a keresztelőre!

Nell hátrahőkölt:

– Nem értem, miről beszélsz – dadogta.

– Most még titkoljátok, igaz? Oh, Nell, te átkozott kis hazudozó! Dehogyis lesz neked gyermeked! Nem is hiszem, hogy valaha is rászánnád magad. Hiszen kockázatos egy vállalkozás, és még fájdalommal is jár. De hogy jutott eszedbe éppen ez a hazugság?

– Én nem mondtam neki semmit – motyogta Nell. – Ő… ő mondta.

– Akkor még aljasabb vagy, mint gondoltam volna.

– Igazán nem értem, hogy miért jössz ide, és miért mondasz nekem ilyesmiket. – Nell tiltakozása erőtlen, a hangja élettelen volt. Ha az élete függött volna tőle, akkor sem tudott volna egy csöpp felháborodottságot sem mutatni. Ha bárki másról lett volna szó, kikérte volna magának, hogy így rátörjenek, de Jane-nel szemben tehetetlen volt. Jane mindig olyan kegyetlenül tisztán látott. Oh, borzasztó, borzasztó! Bárcsak elmenne már!

Mégis felállt, és megpróbált határozott lenni:

– Nem tudom, hogy miért jöttél ide, de ha csak az volt a célod, hogy jelenetet rendezz nekem, akkor…

– Figyelj rám, Nell! Most megmondom neked az igazat. Egyszer már ajtót mutattál Vernonnak. Akkor hozzám menekült. Igen. Hozzám. Három hónapig éltünk együtt. Akkor is ott volt, a lakásomban, amikor te eljöttél hozzám. Ez most fájt, ugye? Tehát mégiscsak maradt benned valami az igazi asszonyból. Ennek örülök.

Akkor sikerült őt visszavenned tőlem. Elment veled, és én többé eszébe sem jutottam. Most is a tiéd lehet, ha te is úgy akarod. De figyelmeztetlek, Nell, hogy ha elküldöd, megint csak hozzám fog jönni. Ebben biztos vagyok. Tudom, hogy miket gondolsz rólam. Tudom, hogy lenézel, és azt mondod, hogy, jóféle” vagyok. De lehet, hogy éppen ezért hatalmam van a férfiak fölött. Többet tudok róluk, mint amennyit te valaha is megtanulhatnál. Ha akarom, megszerzem magamnak Vernont. És akarom. Mindig is akartam.

Nell elfordult Jane-től. Reszketett, a körmei belevájtak összeszorított tenyerébe.

– Miért mondod ezt nekem? Hiszen te maga vagy az ördög!

– Azért mondom, hogy fájjon! Hogy a pokol kínjait érezd, addig, amíg nem késő. Ne fordítsd el a fejed! Úgysem bújhatsz el az elől, amit mondani fogok. Nézz rám, és lássad, amit mondok, lássad a tulajdon szemeddel, és használd a szívedet meg az eszedet! Tudom, hogy szereted Vernont. Maradt még valami abból a nyomorult kis lelkedből. Hát most képzeld el őt a karjaimban! Képzeld el őt, ahogyan a forró ajkaival végigcsókolja a testemet… Mindig erre fogsz gondolni… Egy idő után már ez se fog fájni neked, de most még fáj. Milyen asszony vagy te, hogy csak úgy odaadod a férfit, akit szeretsz, egy másik nőnek? Annak a nőnek, akit gyűlölsz? „Jane-nek szeretettel Nelltől”…

– Menj el – nyöszörögte Nell. – Menj el…

– Elmegyek. Még nem késő. Még megmondhatod neki, hogy nem igaz.

– Menj el... menj el…

– Tedd meg, Nell. Tedd meg minél előbb, vagy soha többé nem fogod megtenni.

Jane elindult, de az ajtóból még visszafordult:

– Vernonért tettem, nem magamért. Én azt akarom, hogy visszajöjjön hozzám. És vissza is fog jönni hozzám, hacsak…

Nem fejezte be a mondatot. Az ajtó becsapódott mögötte. Nell egész testében megfeszült:

– Nem fog visszamenni hozzá – sziszegte. – Nem, nem fog visszamenni hozzá!

Kell neki Vernon. Kell neki. Szóval mégis Jane-é volt. És ismét az övé lesz, hacsak… Hogy is mondta Jane? „A forró ajkaival végigcsókolja a testemet”… Úristen, ezt nem lehet elviselni! Ezt nem!

Felállt, és elindult a telefon felé. Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó. Nell lassan hátrafordult. George jött be vidáman, semmiről sem tudva:

– Hello, drágám!

Odajött hozzá, és megcsókolta.

– Hát megjöttem. Hanem a Csatorna kitett magáért. Bizisten szívesebben hajókázom az Atlanti-óceánon.

Istenem, tökéletesen kiment a fejéből, hogy George-nak ma kellett hazaérkeznie! De most nem mondhatja el neki. Az kegyetlenség volna. És nehéz is… nehéz ilyen tragikus dolgokról beszélni, miközben a férje csupa banalitással van elfoglalva. Majd később… este. Addig pedig tovább játssza a feleség szerepét.

Gépiesen megölelte a férjét, és leült.

– Hoztam neked valamit, angyalom. Valamit, ami rád emlékeztetett.

George elővett a zsebéből egy kis bársonydobozt. A dobozban, fehér bársonyágyon egy hatalmas, rózsaszínű gyémánt pihent hosszú láncra fűzve. Gyönyörű. Egyedülálló. Nell boldogan felsikkantott.

George felemelte az ékszert, és átcsúsztatta az asszony fején. Nell lenézett, és a gyémánt felhunyorgott rá a két melle közül. Valósággal hipnotizálta az asszonyt. George odavezette a tükörhöz. Nell belenézett, és a szép, elegáns, aranyhajú asszony nyugodtan visszanézett rá. Finoman göndörített haj, szépen manikűrözött kezek, habos csipkepongyola, pókháló-vékonyságú selyemharisnya, hímzett papucs. És a rózsaszín gyémánt hideg, kemény ragyogása. A háta mögött pedig George Chetwynd, a kedves, nagylelkű férj és a csodálatos biztonság…

Drága George, őt nem bánthatja meg…

Csókok… végső soron miért olyan fontosak? Nem kell rájuk gondolni. Jobb is, ha az ember nem gondol rájuk.

Vernon... Jane…

El fogja őket felejteni. Választott. Mindegy, hogy jól vagy rosszul. Biztos, hogy lesznek komisz órái is, de egészébe véve mégiscsak jól választott. Még Vernonnak is jobb lesz így. Ha ő nem volna boldog mellette, úgysem tudná boldoggá tenni.

– Drága vagy, hogy ilyen csodaszép ajándékokkal kényeztetsz – fordult George-hoz kedvesen. – Csengess a teáért. Itt fogjuk elfogyasztani.

– Remek. De nem akartál telefonálni? Azt hittem…

– Nem – rázta a fejét Nell. – Meggondoltam magam.

2

VERNON DEYRE LEVELEI SEBASTIAN LEVINNE-HEZ

„Moszkva

Kedves Sebastian,

Tudtad, hogy itt Oroszországban volt valamikor egy legenda a »névtelen vadállatról«, amelyik egyszer majd el fog jönni?

Ezt most nem valamilyen politikai meggondolásból írom neked (egyébként furcsa ez a hisztéria az Antikrisztussal, nem úgy gondolod?), hanem azért, mert eszembe juttatta a gyermekkori rettegésemet a Vadállattól. Sokszor gondoltam rá, amióta Oroszországban vagyunk. Szeretnék rájönni arra, hogy igazából mit is jelentett.

Mert biztosan több volt, mint a zongorától való félelem. Az a londoni orvos sok mindenre felnyitotta a szemem. Most már kezdem látni, hogy egész életemben gyáva voltam. És azt hiszem, te tudtad ezt, Sebastian. Persze sohasem vágtad volna ilyen nyersen a szemem közé, de azért előfordult, hogy célozgattál rá. Mindig elszaladtam a valóság elől.

Most, ahogy így végiggondolom az egészet, az a Vadállat szimbolikus jelentőséget kap. Már nem egy fából és húrokból összerótt bútordarab. A matematikusok is azt mondják, hogy múlt és jövő egyszerre létezik, hogy az időben éppen úgy lehet utazni mint a térben, egyik ponttól a másikig visz az út. Vannak, akik úgy gondolják, hogy ha megtanultuk volna, hogyan kell csinálni, éppen úgy tudnánk emlékezni a jövőre, ahogyan fel tudjuk idézni a múltbeli eseményeket. Persze így, ahogy én elmondom, csupa sületlenség, de tudom, hogy van ennek egy jól megalapozott elmélete is. És hiszek is abban, hogy van bennünk valami, ami csakugyan tudja, hogy mi vár ránk a jövőben. Ez magyarázatul szolgálna arra is, hogy miért ódzkodunk néha egyes dolgoktól. Tudjuk, hogy a sorsunk nagy terhet készül a hátunkra rakni, és igyekszünk elhúzódni előle… Így próbáltam én is elmenekülni a zene elől. De hiába. Utánam nyúlt, és megfogott azon a bizonyos koncerten éppen úgy, mint ahogy a vallás hatalmába tudja keríteni az embert.

Ördögi dolog ez. Vagy isteni? Ha így van, akkor ez az isten csakis az Ótestamentum féltékeny istene lehet. Mindent elvett tőlem, amibe csak belekapaszkodhattam volna. Nellt, Abbots Puissantst, mindent…

De a fene egye meg, hát mi maradt nekem? Semmi. Még ez az átkozott zene sem. Semmi kedvem nincs komponálni. Nem hallok semmit, nem érzek semmit. Fogok-e valaha? Jane azt mondja, hogy igen. Ő biztos benne. Ja igen, és téged is sok szeretettel üdvözöl.

Ölel:

Vernon”

3

„Moszkva

Igazán megértő haver vagy, öregem! Egy szóval sem panaszkodtál azért, hogy nem írtam neked sem szamovárokról, sem a politikai helyzetről, de még az életről úgy általában sem itt Oroszországban. A világ persze nem túl szép errefele, de hát milyen is lehetne. Hanem érdekesnek érdekes. Jane is üdvözöl.

Vernon”

„Moszkva

Kedves Sebastian,

Jane-nek igaza volt, amikor idecipelt. Először is: itt bizonyosan nem botlok bele senkibe, aki örömmel üdvözölne a feltámadásom alkalmából. Másodszor: az én szempontomból ez a világ legérdekesebb helye. Afféle ingyen laboratórium, amelyben bárki nekiállhat, és elvégezheti a nagyon is veszélyes kísérleteket. Oroszország a világot csakis politikai szempontból érdekli. Gazdasági élet, éhezés, erkölcsök, a szabadság hiánya, beteg utcakölykök stb.

De néha éppen a bűnből, a mocsokból, az anarchiából születnek a legelképesztőbb dolgok. A művészetben megnyilvánuló orosz gondolkodási mód egészen fantasztikus, néha rettenetesen gyerekes, mégis, úgy ragyog keresztül mindenen, mint az élő hús a koldus rongyain.

A Névtelen Vadállat... a Közösségi Ember... Láttad a Kommunista Forradalom emlékművének a tervét? A Vasoszlopot? Én mondom neked, megmozgatja az ember képzeletét.

Gépkorszak! A bolsik imádnak mindent, aminek köze van a gépekhez, pedig alig tudnak róluk valamit. Azt hiszem, azért is találják olyan szépnek őket. Képzelj el egy chicagói lakatost, ahogyan erőteljes verssorokban megörökíti a városát, amely »csavarra épült! Elektromos dinamók gépvárosa! Spirál alakú egy acéltányéron, amely minden óraütésre körbefordul... Ötezer felhőkarcoló...« No de mi sem idegenebb az amerikai szellemtől.

És mégis. Ha túl közel mégy, nem látod jól a dolgokat. Csak azok értik igazán a gép lelkét, akik semmit sem tudnak a működéséről. A Névtelen Vadállatról. Vajon az én Vadállatom? Ki tudja…

Közösségi ember. kis csavar a gépezetben... ugyanaz a hordaösztön, amely életben tartotta a fajt, most így nyilvánul meg…

Nehéz napok várnak a személyiségre. Veszélyes napok. Mit is mond Dosztojevszkij az egyik regényében?

»A nyáj ismét összegyűl és ismét magába zár, ez alkalommal mindörökre. Csendes, szerény boldogságot ad.« A csorda ösztöne... Vajon…

Ölel:

Vernon”

4

„Moszkva

Azt hiszem, megtaláltam Dosztojevszkijnek azokat a sorait, amelyekre utaltál:

»Csak mi, mi, akik őrizzük a titkot, mi leszünk boldogtalanok. Millió és millió boldog gyermekre jut majd néhány százezer mártír, aki magára veszi majd a jó és a gonosz átkát.«

Te is meg Dosztojevszkij is hisztek abban, hogy mindig lesznek individualisták, és mindig ők lesznek a fáklyavivők. Azoknak, akik hagyják, hogy egyetlen hatalmas géppé olvasszák össze őket, veszniük kell, mert a gépnek nincs lelke, és végül az ócskavastelepre kerül. Az ember imádta a követ, és megépítette Stonehenge-t. De akik építették, azoknak ma már nyomuk sincs, Stonehenge azonban még mindig áll. És mégis, akármilyen furcsán hangzik, azok az emberek tovább élnek bennem és benned, és minden leszármazottjukban, a kő pedig, Stonehenge kövei halottak. Aminek pusztulnia kell, az fennmarad, és ami tartósan élni látszik, tulajdonképpen halott. Micsoda paradoxon!

Csak az embernek adatott meg az öröklét. (Vajon mi ez, ha nem arrogancia? És mégis hiszünk benne.) Ezért a gép mögött ott kell lennie a személyiségnek. Ezt állítja Dosztojevszkij, és ezt mondod te is. No, csakhogy mindketten oroszok vagytok. Én, a magam angol voltában sokkal borúlátóbb vagyok.

Tudod, hogy mit juttatott az eszembe az a Dosztojevszkij-idézet? A gyermekkoromat. Mr. Greent a száz gyerekével – és – Pudlival, Mókussal meg Fával. Akik százezreket képviseltek…

Ölel:

Vernon”

5

„Moszkva

Kedves Sebastian,

Azt hiszem, igazad van. Soha nem szerettem gondolkodni. Úgy éreztem, nem túl kifizetődő foglalkozás, és tulajdonképpen most sem vagyok meggyőződve afelől, hogy valóban érdemes.

A baj az, hogy amit gondolok, nem tudom »zenében elmondani«. A fene egye meg, de hát miért nem? Hiszen a zene az én valódi területem, ebben most sokkal inkább hiszek, mint korábban bármikor. És mégis... semmi sem történik.

Ez maga a pokol…

Vernon”

6

„Kedves Sebastian,

Jane-t nem is említettem. De hát mit mondhatnék róla. Csodálatos. És ezt mindketten tudjuk. Miért nem írsz neki te magad?

Ölel:

Vernon”

7

„Drága, öreg Sebastian,

Jane azt mondja, lehet, hogy te is eljössz ide. Adja az isten, hogy úgy legyen. Igazán sajnálom, hogy hat kerek hónapig nem írtam neked, de az igazság az, hogy sohasem voltam a világ legjobb levélírója.

Találkoztál azóta Joe-val? Örülök, hogy felkerestük Jane-nel Párizsban. Joe nagyon megbízható, ő aztán soha nem fog pletykálni rólunk, és jólesik a tudat, hogy legalább ő tud rólam. Csakhogy soha nem leveleztünk, és most sem írunk egymásnak, és arra gondoltam, hogy talán te tudsz valamit róla. Azt hiszem, nem valami jól megy a sora. Szegény Joe… alaposan elrontotta az életét.

Hallottál valamit a Tatlin-emlékmű tervéről? A Harmadik Internacionálé dicsőségére akarják megépíteni. Három üvegkockából állna, amelyeket függőleges tengelyek meg spirálok kötnének össze, és egy speciális gépezet segítségével mozgatnának, de mindegyik más-más sebességgel mozogna. És benne gondolom, himnuszokat zengenek majd a Szent Acetilén Hegesztőlámpához.

Emlékszel? Egy este útban voltunk visszafele a városba, és valahol, a lewishami villamossínek között rosszul vettük be a kanyart, és a civilizált negyed helyett a surreyi dokkok között lyukadtunk ki. Micsoda furcsa, kubisták ecsetjére való látvány volt! Elhanyagolt házak, emelődaruk, gőzfelhők és vastraverzek. És a te művészszemed azonnal meglátta benne a csodálatos színpadképet. (Fogalmam sincs, hogy ez-e a pontos megnevezés.)

Úristen, Sebastian! Micsoda nagyszerű előadást lehetne csinálni a gépekkel, csupa látvány és hanghatás, és arc nélküli tömeg, igen, egyetlen személyiség nélkül, csak a tömeg. Valami ilyesmire gondoltál, igaz?

Tatlin, az építész mondott valamit, amit jónak tartok, ámbár ugyanakkor nagy szamárság is: »Csak a metropolisz lüktetése, a gyárak és a gépek, együtt a jól szervezett tömegekkel képes lendületet adni az új művészetnek...«

És a továbbiakban kifejti, hogy csakis a »gép emlékműve« tudja jól bemutatni a jelenkort.

Te persze mindent tudsz a modern orosz színházról, hiszen ez a dolgod, és én is azt hiszem, hogy Mayerhold csakugyan olyan nagyszerű, amilyennek tartják. De hogy a csodába lehet összekeverni a drámát a propagandával?

Ezzel együtt mégiscsak izgalmas dolog úgy megérkezni a színházba, hogy azonnal csatlakoznod kell a tömeghez, amely fel-alá menetel – szigorúan megszabott ritmusban –, amíg az előadás meg nem kezdődik. No és a díszletek! Minden ott van a színpadon. Hintaszékek, ágyúk, gyárcsarnokok, és csak az isten tudja, hogy még mi minden. Gyerekes, abszurd és mégis, érzed, hogy ez a gyerek valami veszélyes és érdekes játékot kaparintott meg, amely avatott kezekben…

A te kezedben, Sebastian! Te orosz vagy, de hála a Fennvalónak meg a földrajzi adottságoknak, nem lettél propagandista, csak egy egyszerű, de igazi mutatványos…

A metropolis lüktetése – képekben... Én istenem, ha meg tudnám neked komponálni... csak ennyi hiányzik hozzá: a zene…

Micsoda zenekaruk van! »Zajos Zenekar«. A gyárak szirénáinak a szimfóniája. 1922-ben, Bakuban volt egy előadás kórussal, géppisztolyokkal, ködkürtökkel. Nevetséges! Az. De ha egy igazi zeneszerző venné kézbe…

Soha még asszony nem vágyott úgy gyermek után, ahogyan én vágyom a komponálásra. De kiürültem. Meddő vagyok…

Vemon”

8

„Kedves Sebastian,

Mintha csak álmodtam volna, hogy itt voltál. Vajon csakugyan meg fogod csinálni, amiről beszéltél? Mese a rablóról, aki kijátszotta a másik három rablót.

Csak mostanában kezdek rájönni arra, hogy micsoda sikeres ember vagy te. Éppen rád volt szükség. Megalapítottad a Nemzeti Operaházat – Isten a megmondhatója, hogy nagyon nagy szükségünk volt rá –, de mi a csodát akarsz az operával? Archaikus műfaj, halott. Csupa nevetséges, személyes érzés, szerelmi bonyodalom.

Nekem úgy tűnik, hogy mind a mai napig a zeneszerzés körülbelül olyan szinten mozgott, mint a kisgyerek, amikor házat rajzol. Négy fal, ajtó, két ablak és a kémény. Ennyi. Pedig többre volna szükség. Legalábbis Feinberg és Prokofjev többet adnak.

Emlékszel, mennyit csúfolkodtunk a kubistákkal meg a futuristákkal? Legalábbis én. És most azt kell hinnem, hogy te akkor nem értettél egyet velem. Aztán egyszer, a moziban láttam egy filmet. Egy nagy várost mutatott felülnézetben, és a tornyok dülöngéltek, az épületek meghajoltak, egyszóval a beton, az acél és a vas úgy viselkedett, ahogyan soha nem szokott. És életemben először derengeni kezdett a fejemben, hogy mit is akart mondani a jó öreg Einstein, amikor a relativitáselméletét kifejtette.

Semmit sem tudunk a zenei formákról, a formákról úgy általában... mert mindig marad egy oldal, ami láthatatlan marad a számunkra.

Egy nap talán megérted, hogy mit akarok mondani, hogy mit jelent a zene, hogy mi az, amit én mindig is tudtam róla.

Micsoda pocsék alkotás volt az operám! Akárcsak a többi opera. A zene nem erre való. Éppen olyan nagy hiba az, ha az ember kerít egy mesét, és aztán ír hozzá egy zenét, mintha – tudom, hogy abszurd ez a hasonlat! – megkomponálnád a zenét, és utána keresgélni kezdenéd a megfelelő hangszert. Amikor Sztravinszkij klarinétra komponált, senkinek eszébe sem jutott volna az, hogy valamilyen más hangszeren játssza el a művét.

A zenének olyannak kell lennie, mint a matematikának, tisztán tudományosnak. Ne legyen köze a drámához, a romantikához, semmilyen más érzelemhez, csakis ahhoz a tiszta érzéshez, amely az eszméktől elszakított hangok nyomában születik bennünk.

Ezt én mindig is sejtettem. A zene abszolút. Annak kell lennie.

Persze nem hiszem, hogy valaha is meg tudom valósítani ezt az eszményt. Tiszta, gondolatoktól mentes hangot alkotni: ez maga volna a tökéletesség.

Az én zeném a gép zenéje lesz. A körítést rád bízom majd. A mi korunk egyébként is a koreográfia kora, és én mondom neked, hogy ez a művészet olyan magasságokat fog meghódítani, amilyenekről még nem is álmodunk. Tehát vedd úgy, hogy máris megbíztalak azzal, hogy megalkossad életem nagy művének látványos oldalát. Csak sajnos nagyon is valószínű, hogy ezt a mesterművet soha nem fogom megírni.

A zene legyen négydimenziós: hangzás, hanglejtés, relatív sebesség és periodicitás. Azt hiszem, még mindig nem értékeljük kellőképpen Schonberget, azt a tiszta, minden lelkiismeret-furdalástól mentes logikát, amely annyira jellemző a mi korunkra. Egyedül neki van bátorsága félredobni a hagyományokat, leásni az alapokig, és felfedezni az Igazságot. Számomra most egyedül ő létezik, és azt hiszem, világviszonylatban át kellene venni az ő kottaíró módszerét, ha azt akarjuk, hogy a hangjegyek valóban érthetővé váljanak. Az egyetlen dolog, amit nem szeretek benne, az, hogy lenézi a hangszereket. Egyiknek sem akar a rabszolgájává válni, inkább rákényszeríti őket, hogy szolgáljanak neki, akár arra valók, akár nem.

Én meg fogom becsülni a hangszereimet. Megadom majd nekik azt, ami jár nekik.

A fene egye meg, Sebastian, hát végső soron mi a zene? Mind kevesebbet és kevesebbet tudok…

Ölel:

Vernon”

9

„Tudom, hogy már régen nem írtam, de nagyon el voltam foglalva. Kísérletezek. Keresem az eszközöket arra, hogy ki tudjam fejezni a Névtelen Vadállatot. Más szóval: a hangszereimet. A fémek érdekesek, jelenleg éppen a különböző ötvözetekkel próbálkozom.

Csodálatos dolog a hang…

Jane szeretettel üdvözöl.

És hogy a kérdésedre is válaszoljak: nem, nem hiszem, hogy itt hagyom Oroszországot. Még az új Operaházad kedvéért sem. Most még szebb és még barbárabb, mint amikor te láttad. A Szláv Medve életre kelt és tenni akar. Egyszóval addig fogok ebben az erdőben lakozni, amíg valamelyik veszett kölyökbanda ki nem végez engem is.

Ölel:

Vernon”

Távirat Vernon Deyre-tól Sebastian Levinne-nek.

„Most kaptam a hírt hogy Joe nagybeteg talán haldoklik New Yorkban van Jane-nel elindultunk a Resplendent fedélzetén Londonban találkozunk.”

ÖTÖDIK FEJEZET

1

– Sebastian!

Joe felemelkedett az ágyban, de szinte azonnal erőtlenül visszahanyatlott. Hitetlenkedve bámult Sebastianra. Pedig ő volt. Hatalmas teste még nagyobbnak tűnt a téli bundában, nyugodtnak látszott és erősnek, és mosolygott. Arcának egyetlen rándulása sem mutatta a lelkében dúló fájdalmat. Joe! Szegény kicsi Joe! A haja megnőtt, a vállait verdeste, lázrózsás arca nagyon sovány, a vállcsontja majd keresztülszúrja a vékony hálóinget. És úgy néz fel rá, mint egy gyerek, mint egy lázas, beteg gyerek, boldog-meglepetten.

Az ápolónő kiment. Sebastian leereszkedett az ágy szélére, és megfogta Joe kezét.

– Vernon táviratozott, de nem vártam meg őket. Az első hajóval jöttem.

– Hozzám jöttél?

– Természetesen.

– Oh, Sebastian!

Joe-nak könnyes lett a szeme. Sebastian megrémült.

– Na, azért az üzletet sem hanyagolom el, amíg itt vagyok. Különben is gyakran átrándulok, és igazság szerint most is lesz egy-két jó húzásom, és…

– Ne rontsd el.

– De, igazán…

Joe felnevetett, de a nevetése köhögésbe fulladt. Sebastian aggódva figyelte, készen arra, hogy felugorjon, és hívja az ápolónőt. Hiszen felkészítették erre. De a roham elmúlt. Joe lenyugodott, a keze ismét megkereste Sebastian kezét.

– Az anyám is így halt meg. Szegény anyám – suttogta. – Azt hittem, én okosabb leszek, mint ő, és most nézd meg, hogy elrontottam mindent, mindent…

– Szegény Joe.

– Nem is tudod, mennyire elrontottam mindent, Sebastian.

– El tudom képzelni – dörmögte Sebastian. – Tulajdonképpen mindig is tudtam, hogy így fog történni.

Joe egy kicsit hallgatott, aztán folytatta:

– Ha tudnád, milyen vigasztaló, hogy itt vagy. Annyi szörnyűséget láttam az életben. Valamikor bosszantott az, hogy erős vagy, sikeres és magabiztos. Most pedig... Oh, milyen csodálatos, hogy ilyen vagy.

Sebastian gyöngéden megszorította a kezét.

– Nincs senki ezen a világon, aki képes volna érettem mérföldeket utazni, azonnal útra kelni. Vernon, persze, de ő végtére is a rokonom… majdhogynem a testvérem. De te…

– Én éppen annyira a testvéred vagyok, mint Vernon. Sőt még inkább, mindig, azóta is, Abbots Puissants óta, mindig készen álltam arra, hogy melletted legyek, ha szükséged van rám.

Joe szeme nagyra nyílt és boldogan felragyogott:

– Oh, Sebastian, soha nem is álmodtam, hogy te... hogy te még mindig…

Sebastian azonban nem egészen arra gondolt, amire Joe, de nem tudta volna megmagyarázni az érzéseit. Legalábbis Joe-nak nem. Amit érzett, az különleges volt, és nagyon jellemző az ő zsidó voltára. A zsidók mindig hálásak maradnak annak, aki jót tett velük. A gyermek Sebastiant kiközösítették, és Joe mellé állt. Joe szembeszállt az egész világgal, a maga világával, és ezt Sebastian soha nem felejtette el. Igazat mondott, amikor azt állította, hogy a világ végéig is elmenne, ha Joe-nak szüksége volna rá.

– Azt is neked köszönhetem, igaz, hogy idehoztak. Hogy arról a rémes kórházi osztályról átszállítottak ide.

Sebastian bólintott.

– Táviratoztam nekik.

Joe felsóhajtott.

– Olyan rettenetesen hatékonyan dolgozol, Sebastian!

– Attól tartok, csakugyan így van.

– De nincs senki hozzád fogható. Senki. Az utóbbi időben gyakran gondoltam rád.

– Valóban?

Sebastian arra a sok, sok magányos évre gondolt, a fájdalmas vágyakozásra, a visszautasított szerelmére. Hogy lehet, hogy az ember mindig későn kapja meg azt, ami után a legjobban sóvárgott.

– De nem is álmodtam arról, hogy te még mindig gondolsz rám – folytatta Joe. – Azt hittem, hogy te meg Jane…

Hogy ő meg Jane?

– Szerintem Jane Istennek az egyik legsikerültebb alkotása – mondta komolyan. – De ő testestől-lelkestől Vernoné, és az is marad, amíg csak él.

– Igen, én is azt hiszem. De azért kár. Ti mind a ketten erősek vagytok. Mintha egymásnak teremtettek volna titeket.

Sebastian tudta, hogy Joe-nak igaza van, és hogy furcsa módon, ő meg Jane csakugyan egymáshoz tartoztak.

Joe egy pillanatra elmosolyodott:

– Tudod, hogy mire emlékeztet engem ez, ahogyan most itt ülünk? A gyermekkori olvasmányaimra. A haldokló hősnő mosolyogva búcsúzik az ágya köré gyúlt családtagoktól és barátoktól…

Sebastian döntött. Ugyan miért gondolta, hogy ez nem szerelem, mikor nagyon is az. Szenvedélyes, tiszta, minden érdektől mentes szánalom és gyöngédség, igen, és mély vonzalom, amelyet nem tudtak kikezdeni az évek. Ezerszer többet ér, mint azok a viharos vagy langyos ügyek, amelyek monoton rendszerességgel megjelentek az életében csak azért, hogy mielőbb eltűnjenek anélkül, hogy legalább a lelke felszínét megkarcolták volna. Hiszen a szíve mindig is ezé a gyerekméretű asszonyé volt.

– Nem lesz itt semmiféle haláloságy-jelenet, Joe – mondta gyöngéden. – Meggyógyulsz, és hozzám jössz feleségül.

– Sebastian... drágám… összekötnéd magad egy tüdőbajos asszonnyal? Ezt nem szabad megtenned.

– Szamárság. Két dolog történhet veled: vagy meggyógyulsz, vagy meghalsz. Ha meghalsz… hát, akkor mindennek vége. De ha meggyógyulsz, elveszlek feleségül. És biztos lehetsz benne, hogy nem fogom nézni a pénzt, ha a gyógyulásodról van szó.

– Nagyon rossz állapotban vagyok, Sebastian.

– Lehet. De a tuberkulózis az egyik legbizonytalanabb kimenetelű betegség. Ezt bármelyik orvos megmondhatja neked. És te nagyon elhagytad magad. De én tudom, hogy rendbe jössz. Lassan és nehezen, de rendbe fogsz jönni.

Joe csak nézte, nézte a férfit, és vékony kis arca hol elpirult, hol ismét elsápadt. És Sebastian végre megértette, hogy szeretik, hogy Joe szereti őt, és lassan, bizonytalanul valami melegség költözött a szívébe. Két évvel ezelőtt meghalt az édesanyja. Azóta senki sem szerette őt igazán.

– Valóban szükséged van rám? – suttogta Joe. – Hiszen én olyan... olyan…

– Hogy szükségem van-e rád? Én vagyok a földön a legmagányosabb ember.

Sebastiannak eddig tartott az ereje. Nem bírta tovább. A következő pillanatban valami olyat tett, amire soha nem tartotta volna képesnek magát: leroskadt Joe ágya mellé, a takaróba rejtette az arcát, hatalmas vállait rázta a zokogás. Joe keze lassú mozdulatokkal simogatta a férfi fejét. Boldog volt. Vad, büszke lelke végre nyugalmat talált. Ezt a férfi is érezte. Oh, drága Joe, drága melegszívű, buta kis Joe! Minden asszonyok legdrágábbika ezen a földön.

Bejött az ápolónő. Sajnos, a látogatónak távoznia kell. Így is túl sokáig maradt. De amíg elbúcsúztak, mégiscsak visszavonult.

– Mondd csak – Sebastian egy kicsit zavarban volt –, mi lett azzal a francia fickóval, hogy is hívták?

– Francois. Meghalt.

– Az jó. Persze elválhattál volna. De így egyszerűbb lesz.

– Tényleg azt hiszed, hogy meggyógyulok?

– Természetesen.

Ez nagyon ünnepélyesen hangzott, de egyikük sem bánta.

Az ápolónő visszajött, és Sebastiannak mennie kellett. Először is felkereste az orvost, és hosszan elbeszélgetett vele. Megtudta, hogy nincs túl sok remény, de azért... Végül megegyeztek abban, hogy Floridában, talán…

Sebastian gondolataiba merülve bandukolt az utcán és éppen csak egy pillantást vetett a hatalmas plakátra: „A Resplendent szörnyű katasztrófája…” Közömbösen baktatott tovább. Teljesen lefoglalták a tulajdon gondjai. Végső soron mi volna jobb Joe számára, ha meggyógyulna, vagy ha meghalna? Olyan rohadt élete volt. Sebastian csak a legjobbat kívánta neki.

Lefeküdt, és hamarosan mély álomba zuhant.

2

Furcsa, kényelmetlen érzéssel ébredt. Valami baj van. Valami történt. De ha az élete függne tőle, akkor sem tudná megmondani, hogy mi. Nem Joe-ról van szó. Joe a gondolatai előterében volt, az a valami pedig ott, hátul... valami, amire tegnap este nem bírt odafigyelni…

– Mindjárt eszembe fog jutni – biztatta saját magát.

De nem jutott az eszébe semmi.

Amíg öltözködött, Joe dolgán járt az esze. A lehető leggyorsabban el kell szállítani Floridába, később pedig esetleg Svájcba. Persze nagyon gyenge, de nem annyira, hogy ne lehessen szállítani. Amint találkozik Vernonnal meg Jane-nel... Mikor is érkeznek? A Resplendenttel jönnek. A Resplendent!

Sebastian kezéből kiesett a borotva. Egyszerre minden eszébe jutott, lelki szemei előtt megjelent a tegnap este látott plakát: a Resplendent… szörnyű katasztrófa…

Vernon és Jane ott voltak a hajón.

Kétségbeesetten telefonált a portára, és néhány perc múlva már a kezében tartotta a reggeli újságot. A tekintete átugrotta a katasztrófa részletes leírását, de azért megtudta, hogy a hajó jéghegynek ütközött. És az újság közölte az utaslista alapján a túlélők és a halottak nevét is. A túlélők... a túlélők… oh, igen, itt van a neve: Green. Tehát Vernon él. A másik listán aztán megtalálta Jane nevét is. Jane Harding.

3

Egy darabig mozdulatlanul állt, és rámeredt a kezében tartott újságra. Amikor végre magához tért, szépen összehajtogatta, letette az asztalra, csengetett, és a titkárát hívatta.

– Tíz órakor megbeszélésem van – közölte vele. – Nem halaszthatom el. Kérem, estig nézzen utána a következő dolgoknak.

A Resplendenttel kapcsolatos minden adatra szüksége volt, és rádión is el kellett küldeni néhány üzenetet.

Ezután személyesen telefonált a kórházba, és utasította az ápolónőt, gondja legyen rá, hogy Joe semmit meg ne tudjon abból, ami történt. Néhány szót váltott Joe-val magával is, és sikerült nyugodt, hétköznapi hangot megütnie. Útközben megállt egy virágüzlet előtt, és virágot küldetett a kórházba, majd nekivágott a hosszú, fáradságos napnak. És bizonyos, hogy a tárgyalópartnerei közül senki nem vett észre rajta semmit. A nagy Sebastian Levinne minden kis részletében önmaga maradt. Sőt. Talán még soha nem volt ilyen ravasz az alkudozásban, még soha nem volt ennyire nyilvánvaló, hogy minden úgy fog történni, ahogyan ő akarja.

Este hat óra volt már, amikor visszatért a Biltmore-ba. A titkára jó munkát végzett. Megtudta, hogy a túlélők egy norvég hajó fedélzetén érkeznek New Yorkba három nap múlva. Sebastian bólintott. Mozdulatlan arcán egyetlen izom sem rándult meg.

Amikor a harmadik nap estéjén visszatért a szállodába, azzal a hírrel fogadták, hogy Mr. Green megérkezett, és már be is szállásolták a lakosztálya melletti szobákba. Sebastian egyenesen odasietett.

Vernon az ablak mellett állt. Az ajtónyitásra megfordult. Sebastiannak a földbe gyökerezett a lába. Nem ismert rá a barátjára. Valami történt vele… Csak nézték egymást szótlanul.

Sebastian tért magához először, és kimondta azt, ami egész nap ott motoszkált a fejében:

– Jane meghalt.

Vernon komoran bólintott.

– Igen. Jane meghalt. És én öltem meg.

Sebastianban felébredt a racionálisan gondolkodó ember.

– Az isten áldjon meg, Vernon, ne fogd fel így a dolgot. Hiszen természetes, hogy veled jött, hogy elkísért. Ne légy morbid.

– Nem is értheted – mondta csendesen Vernon. – Nem tudod, hogy mi történt.

Csend lett, majd Vernon folytatta. Halkan és nagyon összeszedetten beszélt.

– Nem hiszem, hogy pontosan le tudnám írni azt, ami történt. Tudod, olyan hirtelen jött az egész, az éjszaka közepén. Semmire sem volt idő. A hajó veszélyesen megdőlt... és ők ketten ott gurultak, csúsztak felém a fedélzeten tehetetlenül.

– Ők ketten?

– Nell és Jane.

– Hogy került oda Nell?

– Ő is a hajón volt.

– Micsoda?

– Igen. Én persze nem tudtam. Mi természetesen a másodosztályon utaztunk, és nem hiszem, hogy egyszer is rápillantottunk volna az utasok névsorára. Szóval Nell meg George Chetwynd is ott voltak. És ha nem szakítanál félbe mindegyre, már elmagyaráztam volna. Olyan volt, mint egy rémálom. Arra sem volt idő, hogy az úszóöveket felvegyük vagy ilyesmi... Szóval ott lógtam egy letört fedélzetdeszkán, vagy a fene tudja, hogy min, és azon voltam, hogy ne essek be a tengerbe. És ők ketten csak gurultak felém egyre gyorsabban, és a tenger ott várt rájuk alattam. Nekem fogalmam sem volt arról, hogy Nell a hajón van, akkor pillantottam meg először, amikor… és ő felsikoltott, hogy „Vernon”...

Ilyenkor nincs időd gondolkodni, nekem elhiheted. Ilyenkor már csakis az ösztönök működnek. És nekem választanom kellett, hogy melyiket ragadom meg, Nellt vagy Jane-t. És én Nell után nyúltam.

– És Jane?

– Most is látom az arcát, a szemét… ahogy rám nézett, miközben elnyelte az a zöld örvény... mindig is látni fogom…

– Úristen – hörögte Sebastian.

Egyszerre csak minden önuralma odalett. Dühös bikaként támadt Vernonra:

– Szóval Nellt húztad ki, mi? Te átkozott bolond! Hogy tehettél ilyet? Megmenteni Nellt, és hagyni Jane-t meghalni! Jane-t, akinek a kisujja hegye is többet ér, mint Nell maga!

– Tudom.

– Tudod? Hát akkor…

– Mondtam már. Ilyenkor már csak az ösztön marad. A vak ösztön.

– Oh, te átkozott, te átkozott!

– Ezért ne aggódj. Meg vagyok én átkozva rendesen. Hagytam meghalni Jane-t, pedig őt szeretem.

– Szereted?

– Igen… csak most látom, hogy mindig is őt szerettem… Mindig, az első perctől fogva. Éppen azért féltem tőle, mert annyira szerettem. Gyáva voltam a szerelemben is, mint mindenben. Igyekeztem elbújni a valóság elől. Harcoltam Jane-nel… szégyelltem, hogy akkora hatalma van fölöttem… és megjárattam vele a poklok útját… Most pedig úgy vágyom utána, hogy majd belehalok. Azt mondhatod, persze, jellemző, hogy amint elérhetetlenné válik valami, azonnal felébred bennem utána a vágy. Lehet, hogy igazad is van. Hogy ilyen vagyok. De azt tudom, hogy szeretem Jane-t, hogy mindig szeretni fogom őt, és hogy most itt hagyott örökre…

Vernon leült, és egyszerre a lehető leghétköznapibb hangon azt mondta:

– Kérlek, Sebastian, hagyj magamra. Dolgozni akarok.

– Uramisten, Vernon, soha nem hittem, hogy egyszer még gyűlölni foglak!

– Dolgozni akarok…

Sebastian sarkon fordult és kiment.

4

Vernon mozdulatlanul ült a széken.

Jane…

Micsoda szenvedés! Hogy lehet ennyire kívánni valakit?

Jane… Jane…

Igen, mindig is őt szerette. Attól a legelső találkozástól kezdve soha nem tudott szabadulni tőle. Egy nála hatalmasabb erő csak húzta-vonta Jane felé.

Bolond volt és gyáva, hogy félt tőle. Mindig félt, minden igazságtól, minden vad érzéstől. És Jane ezt tudta, mindig tudta, és nem volt képes segíteni rajta. Mit is mondott egyszer? „Időben elszakítva.” Azon az első estén, ott, Sebastian fogadásán… Mit is énekelt Jane?

Egy hölgyet láttam a mezőn

szépnél szebbet, tündérleányt,

a haja hosszú, lába hab

és szeme láng…

A haja hosszú... nem, nem erre gondolt. Furcsa, hogy éppen ezt énekelte. És az a szobor… a vízbe fúlt nő szobra... az is milyen furcsa…

De mi volt az a másik ének, amit énekelt?

‘J’ai perdu mon amie – elle est morte

Tout s’en va cette fois pour jamais

Pour jamais, pour toujour elle emporte

Le dernier des amours que j’aimais…

Elvesztette Abbots Puissantst és elvesztette Nellt… De Jane-nel együtt valóban mindent elvesztett… „le dernier des amours que j’aimais”. Bármeddig él is, mindig csak egy asszonyt fog látni: Jane-t. Szerette őt… szerette őt… És csak kínozta, semmibe vette, végül még el is árulta. Hagyta, hogy elnyelje az a zöld pokol…

A szobor ott a kensingtoni múzeumban. Úristen! Nem szabad erre gondolnia. De igen! Ezentúl mindennel szembe fog nézni. Többé nem fordítja el a fejét.

Jane… Jane… Jane…

Csak őt akarta mindig… Jane…

Soha többé nem látja…

Most aztán mindent elvesztett… mindent…

Azok a napok, hetek, hónapok, évek ott Oroszországban... elvesztegetett idő. Micsoda kötözni való bolond volt. Ott élt mellette, a karjába zárta nem is egyszer, és közben félt. Mindig félt a szenvedélytől, amit Jane ébresztett benne.

Az a hajdani iszonyat a Vadállattól…

És egyszerre csak tudta... tudta, hogy megérkezett. Átveheti az örökségét.

5

Pontosan úgy érezte magát, mint akkor, amikor hazament a Titanic-koncertről. Ugyanaz a Látomás jelent meg előtte. Ő nevezte el Látomásnak, mert valahogy több volt, mint egyszerű hang. Látott és hallott is egy időben: spirálok, félkörök, hangok, emelkedő és süllyedő hangok, eltűnő és visszatérő hangok…

De most már tudta, hogy megvan hozzá a technikai tudása is.

Papírt vett elő, és rövid, kusza hieroglifákat rótt rá. Az egész úgy nézett ki, mint egy furcsa gyorsírás. Tudta, hogy évek munkája áll előtte, de abban is biztos volt, hogy később soha nem lesz majd ilyen tiszta a Látomás. Ilyen legyen… meg ilyen… súlyos fém... sárgaréz… a világ minden sárgareze... és új hangok. tiszta, gyűrűző üveghangok…

Boldog volt... És múltak az órák... Aztán ismét feleszmélt, és eszébe jutott Jane. Jane! Rettenetesen elszégyellte magát. Hát még annyira sem képes, hogy legalább egyetlen este gyászolja őt? Hát nem aljasság, nem kegyetlenség, hogy még a bánatát, még a vágyait is arra használja, hogy megtalálja a hangokat, amelyekre szüksége van?

Vajon ez az, amit alkotásnak neveznek? Kegyetlenség. Mindent felhasznál ahhoz, hogy elérje a céljait. És az olyanok, mint Jane, áldozattá válnak.

Jane…

Majd kettészakította a kétfajta érzés: a rettenetes fájdalom és a vad öröm.

– Így érezhetnek az asszonyok szülés közben – gondolta.

Máris visszahajolt a papír fölé, és gyors, határozott mozdulatokkal írni kezdett. Nem hallotta, hogy a háta mögött kinyílt az ajtó, és nem hallotta meg a női ruha suhogását sem. Csak akkor riadt fel, amikor valaki félénk, halk hangon azt mondta:

– Vernon.

Nagy erőfeszítésébe került elszakadni a papírtól:

– Hello, Nell.

Az asszony sápadtan állt, a kezeit tördelte, és amikor megszólalt, kapkodva, szinte lélegzetvétel nélkül beszélt:

– Vernon… megtudtam... megmondták… hogy itt laksz, és eljöttem, hogy…

– Igen? Miért jöttél?

Oboák… nem, mégsem, húzzuk csak ki az oboákat, itt valami harsogóbb hang kell. És itt? Hárfa! Az, könnyű patakcsobogás… a víz, a víz minden élet forrása… De a csoda vigye el… Nell mond valamit. Oda kell figyelnie.

– Vernon… az után a rettenetes dolog után, ott a halál torkában… rájöttem, hogy csak egy dolog számít… a szerelem. Mindig téged szerettelek. Most visszajöttem hozzád. Örökre.

– Oh!

Vernon nagyon ostoba képet vágott. Az asszony közelebb jött, és kinyújtotta felé a kezét. Úgy nézett rá, mintha valahol nagyon messze volna tőle. Nell csakugyan csinos. Igen, pontosan tudja, hogy miért fordulhatott elő, hogy beleszeretett. De furcsa, hogy most ennyire nem érez iránta semmit. Nincs más vágya vele kapcsolatban, csak az, hogy menjen el minél előbb, és hagyja őt dolgozni. Szóval mi legyen a trombonokkal? Javítani kellene rajtuk valamit…

– Vernon! – az asszony hangja éles volt és ijedt. – Hát már nem szeretsz?

Az lesz a legjobb, ha megmondja neki úgy, ahogy van.

– Rettenetesen sajnálom, Nell, de attól tartok, hogy már nem szeretlek – mondta udvarias, csaknem hivatalos hangon. – Én Jane-t szeretem.

– Tudom, hogy haragszol rám, amiért hazudtam neked... a gyerekről.

– Hazudtál? Miféle gyerekről hazudtál te nekem?

– Hát már erre sem emlékszel? Azt mondtam neked, hogy gyermeket várok, pedig ez nem volt igaz... Oh, Vernon, bocsáss meg… bocsáss meg…

– Nincs semmi baj, Nell. Ne csinálj magadnak gondot belőle. Biztos vagyok benne, hogy minden a legjobban van elrendezve. George nagyon rendes fickó, és hidd el, boldogabb vagy vele, mint velem. De most már az isten szerelmére kérlek, hagyjál békén. Nem akarok udvariatlan lenni, de dolgom van. Ha most nem ragadom üstökön, még kicsúszik a kezemből…

Nell elkerekedett szemmel nézett rá. Aztán lassan elindult az ajtó felé. Mielőtt kilépett volna, még egyszer megfordult, és kitárta felé a karját:

– Vernon... – kiáltotta kétségbeesetten.

A férfi azonban fel se nézett, csak türelmetlenül megrázta a fejét.

Az ajtó becsukódott az asszony után, és Vernon megkönnyebbülten felsóhajtott. Többé semmi sem állhat közé és a munkája közé.

Az asztal fölé hajolt, és folytatta az írást…

TARTALOM

PROLÓGUS

I. KÖNYV ABBOTS PUISSANTS

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

4

5

6

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

4

ÖTÖDIK FEJEZET

1

2

HATODIK FEJEZET

1

2

3

4

HETEDIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

NYOLCADIK FEJEZET

1

2

3

4

II. KÖNYV NELL

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

ÖTÖDIK FEJEZET

1

2

3

4

5

HATODIK FEJEZET

1

2

HETEDIK FEJEZET

III. KÖNYV JANE

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

4

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

4

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

IV. KÖNYV A HÁBORÚ

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

4

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

NEGYEDIK FEJEZET

V. KÖNYV GEORGE GREEN

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

4

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ÖTÖDIK FEJEZET

1

2

3

4

5

Table of Contents

PROLÓGUS

I. KÖNYV ABBOTS PUISSANTS

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

4

5

6

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

4

ÖTÖDIK FEJEZET

1

2

HATODIK FEJEZET

1

2

3

4

HETEDIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

NYOLCADIK FEJEZET

1

2

3

4

II. KÖNYV NELL

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

ÖTÖDIK FEJEZET

1

2

3

4

5

HATODIK FEJEZET

1

2

HETEDIK FEJEZET

III. KÖNYV JANE

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

4

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

4

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

IV. KÖNYV A HÁBORÚ

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

4

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

NEGYEDIK FEJEZET

V. KÖNYV GEORGE GREEN

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

4

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

NEGYEDIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ÖTÖDIK FEJEZET

1

2

3

4

5