Az e-könyv kizárólagos tulajdonosa: Agócs Péter (44844)

Köszönjük a vásárlást és kellemes olvasást kívánunk!

Bookandwalk.hu e-könyv áruház

George A. Akerlof – Robert J. Shiller

BALEKHALÁSZAT

A manipuláció és az átverés

közgazdaságtana

A fordítás alapja:

Phishing for Phools: The Economics of Manipulation and Deception

Princeton University Press

© George A. Akerlof, 2015

© Robert J. Shiller, 2015

All rights reserved.

Fordította: © Garai Attila, 2016

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben

tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus,

fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

HVG Könyvek

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., Budapest 2018

www.hvgkonyvek.hu

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Török Hilda

Kiadói szerkesztő: Dufka Hajnalka

Szerkesztette: Szőllős Péter

Borítóterv: Megyeri Gabriella

ISBN 978 963 304 667 8

Elektronikus könyv Bíró Botond

Tartalom

Előszó

Bevezetés: A balekhalászati egyensúly lényege

I. KIFIZETETLEN SZÁMLÁK ÉS PÉNZÜGYI ÖSSZEOMLÁS

1. Kísértések úton-útfélen

2. Hírnévkiaknázás és a pénzügyi válság

II. BALEKHALÁSZAT KÜLÖNFÉLE HELYZETEKBEN

3. A marketingesek rájöttek, hogyan találhatják el a gyenge pontjainkat

4. Lehúzások az autó-, az ingatlan-és a hitelkártyapiacon

5. Balekhalászat a politikában

6. Élelmisztárok és gyógysztárok

7. Innováció: A Jó, a Rossz és a Csúf

8. A dohányzás és az alkoholfogyasztás

9. A profitáló csőd

10. Michael Milken bóvlikötvényekkel fogott balekokat

11. Az ellenállás és hősei

III. KÖVETKEZTETÉSEK ÉS UTÓSZÓ

Következtetések: Az amerikai új történet és következményei

Utószó: A balekhalászati egyensúly jelentősége

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Előszó

„A gazdaság, te buta!” – adta ki a jelszót James Carville, Bill Clinton 1992-es elnökválasztási kampányának tanácsadója annak idején. Ezzel az elhíresült kijelentésével azokra a gazdasági nehézségekre utalt, amelyeket a George H. W. Bush elnöksége alatt kezdődő recesszió hozott magával. Mi most másképp, tágabban értelmezzük Carville kijelentését. Azt szeretnénk hangsúlyozni, hogy sok problémánk magának a gazdasági rendszernek a természetéből fakad. Ha a szabadpiaci gazdaságban az emberek mindig önzően, szigorúan az önérdekük szerint cselekednek – ahogy azt a közgazdaságtanban feltételezik –, azonnal megjelenik a manipuláció és az átverés. De nem azért, mert túl sok köztünk a rossz szándékú ember. A legtöbben betartjuk a szabályokat, és egyszerűen csak szeretnénk jól élni. A verseny azonban óhatatlanul rászorítja az üzletembereket, hogy a szabadpiacon éljenek a manipuláció és az átverés eszközeivel. Így aztán olyan termékeket is ránk sóznak, méghozzá borsos árakon, amelyekre nincs szükségünk, olyan munkát adnak, amelynek nem sok értelmét látjuk, aztán csodálkozunk, hogy az életünk nem úgy alakul, ahogy elképzeltük.

Csodálói vagyunk ugyan a szabadpiac-gazdaságnak, mégis megírtuk ezt a könyvet, mert azt szeretnénk, hogy minél többen meg is találják benne a helyüket. Gazdasági rendszerünk tele van trükkökkel, amelyeket ismernünk kell ahhoz, hogy ne vezethessenek félre, hogy megőrizhessük méltóságunkat és integritásunkat, és tudjuk, mit kell tennünk, ha a bolondját akarják járatni velünk. Ezt a könyvet elsősorban a fogyasztóknak írtuk, akiknek trükkök sokaságával kell szembenézniük. Számítunk azonban azoknak az üzletembereknek az érdeklődésére is, akiket lehangol ugyan a többiek cinizmusa, de gazdasági kényszernek érzik, hogy kövessék őket. Van mondanivalónk a kormányzati tisztviselőknek is, akik az üzleti élet felügyeletének hálátlan feladatára vállalkoztak, valamint az önkénteseknek, a filantrópoknak és a véleményvezéreknek is, akik integritásuk erősítésén fáradoznak. S végül szólunk a fiatalokhoz is, akikre egy élet munkája vár, amelyet szeretnének értelmesen eltölteni. A balekhalászati egyensúly tanulmányozása – illetve azoknak a gazdasági erőknek a jobb megismerése, amelyek beépítik a rendszerbe a manipulációt és az átverést – mindannyiunk számára hasznos lehet. Ehhez természetesen nem nélkülözhetjük azoknak a hősöknek a történeteit sem, akik személyes integritásuktól (és nem a gazdasági előnyöktől) vezérelve sikerrel munkálkodnak azon, hogy a gazdaságban az átverés ne lépje túl a még elviselhető szintet. Sok-sok történet róluk szól majd.

A szabadpiac termékei

A 19. század vége bővelkedett új találmányokban: mint például az autó, a telefon, a kerékpár vagy a villanyvilágítás. Volt azonban ennek a kornak egy sokkal ritkábban emlegetett találmánya is: a pénzbedobós automata. Ennek a szónak kezdetben még nem volt olyan jelentéstartalma, mint manapság. Bármilyen „árusítóautomatát” jelenthetett: be kellett dobni egy érmét a pénzbedobó nyílásba, s ezzel megnyílt egy rekesz. Az 1890-es években már a rágógumitól és a cigarettától kezdve a színházi látcsöveken át a darabonként papírba csomagolt csokoládés tekercsig mindenfélét kínáltak ezekben az automatákban, de még a telefonkönyvek elődeibe is bele lehetett pillantani a megfelelő érme bedobása után. Az alapvető újítás az érme behelyezésével megnyíló zárszerkezet volt. Később azonban fölfedezték, hogy az újítás másra is használható: a pénzbedobós automaták között hamar megjelentek a játékautomaták. Egy korabeli újság szerint az első ilyen típusú pénzbedobós szerkezetek 1893-ban tűntek föl.[1] A korai automaták egyike pénz helyett zselés cukorral jutalmazta a nyerteseket, s hamarosan különleges értelmet tulajdonítottak az emberek annak a ritka véletlennek, amikor egymás mellett három cseresznyét dobott ki a gép.

Még a századforduló előtt megszületett az új szenvedély: a pénzbedobós szerencsejáték. A Los Angeles Times 1899-ben ezt írta: „Szinte minden kocsmában van legalább egy, de néhol akár fél tucat ilyen automata, s ezeket reggeltől estig játszani vágyók tömege veszi körül. […] Ha erre rászokik valaki, a szokás szinte mániás méreteket ölt. Fiatal férfiak képesek órákon át megszakítás nélkül automatákkal játszani. S persze nem kétséges, hogy a végén mind veszítenek.”[2]

Idővel itt is megjelentek a szabályozók. Olyan sok embert döntöttek nyomorba a játékautomaták, hogy muszáj volt törvényen kívül helyezni vagy legalább szabályozni a működtetésüket, a többi szerencsejátékkal együtt. El is tűntek az automaták a mindennapi életből, szinte teljesen kiszorultak a kaszinóknak nevezett szórakozóhelyekre és Nevada államba, ahol elmaradt a törvényi korlátozás. Így ott a szupermarketektől a benzinkutakon át a repülőterekig még ma is mindenütt vannak játékautomaták, s egy átlagos felnőtt jövedelmének 4%-át, vagyis az országos átlag kilencszeresét hagyja az automatákban évente.[3] De még Nevadában sem teljesen korlátlan az automaták használata: 2010-ben a Nevadai Szerencsejáték-felügyeleti Tanács (Nevada Gaming Control Board) elutasította azt a javaslatot, hogy a kis boltokban hitelt lehessen felvenni az automaták használatához.[4]

A számítástechnika fejlődésével új lehetőségek nyíltak meg a pénzbedobós automaták előtt. Natasha Schüll (MIT) 2012-es könyvének címe[5] is arra utal, hogy az új automatákat a függőség kialakítására tervezik. Egy bizonyos Mollie példája, akivel Schüll Las Vegasban, a Névtelen Szerencsejátékosoknál (Gamblers Anonymous) találkozott, jól illusztrálja ennek a szenvedélynek az emberi oldalát. Mollie lerajzolta Schüllnek, milyennek látja önmagát.[6] A rajzon magányos pálcikaember látható egy automata mellett, zárt kört alkotó út gyűrűjében. Az út Mollie életének fontos színhelyei közül hatot is érint: az MGM Grandet, ahol előjegyzési ügynökként dolgozik; három olyan helyet, ahol játszani szokott;[7] a Névtelen Szerencsejátékosok összejöveteleinek színhelyét, ahová azért jár, hogy kigyógyuljon a szenvedélyéből, végül pedig azt a helyet, ahol a szorongásoldó gyógyszerét szokta beszerezni. Mollie tökéletesen tisztában van a problémájával, nem azért játszik, mert azt hiszi, hogy nyerhet.[8] Tudja, hogy veszíteni fog, nem reménykedve, hanem kényszeresen dobálja be az érméket. Amikor a szenvedélyének hódol, mindig egyedül van, gyorsan és folyamatosan cselekszik. Ahogy mondani szokta, belép a „zónába”, és megnyomja a piros gombot. Kigyulladnak a lámpák, lemegy a játék, és vagy nyer, vagy veszít. Még egyszer megnyomja a piros gombot. Aztán még egyszer. És még egyszer. És megint. Megint. És megint … amíg az utolsó centjét is el nem költi. Mollie nem egyedi eset Vegasban. Tíz évvel ezelőtt aggasztóan sokan haltak meg a kaszinókban szívmegállás miatt. A mentősök alig tudták megközelíteni az áldozatokat. Végül a kaszinók speciálisan képzett saját defibrillációs csapatokat hoztak létre. Az egyik biztonsági kamera felvételén jól látszik, miért volt szükség különleges kiképzésre. A videón a kaszinó mentőcsapata éppen defibrillálni igyekszik az egyik játékost, miközben körülöttük a többi vendég se lát, se hall, zavartalanul játszik tovább még akkor is, ha a közvetlen szomszédjának állt meg a szíve.[9]

Mire jó a piac?

A jó és a rossz pénzbedobós automaták története az 1890-es évektől napjainkig azt a kettősséget illusztrálja, amellyel a piacgazdaságot is szemléljük. Alapvetésként dicsérjük a piacot. A szabadpiac a béke és a szabadság terméke, és stabil körülmények között szokott föllendülni, amikor az emberek nem félelmek között élik az életüket. De ugyanaz az ösztönző erő, a profit, amely kezünkbe adja a kívánatos dolgokat rejtő dobozokat, létrehozta a pénzbedobós automatákat is – ezek azért a kiváltságért veszik ki a zsebünkből a pénzt, hogy egy szenvedély rabjai lehessünk. Ebben a könyvben – átvitt értelemben – majdnem kizárólag a rossz pénzbedobós automatákról lesz szó, nem pedig a jókról, hiszen ha át akarjuk alakítani a gazdasági gondolkodást és magát a gazdaságot, nem a rendben lévő dolgokon kell változtatnunk, hanem azokon, amelyekkel elégedetlenek vagyunk. Mielőtt azonban ehhez hozzákezdenénk, gondoljuk át, mire jók a piacok!

Ehhez célszerű megfelelő távlatot választani, és gondolatban visszatérni a 19. század végére vagy a 20. század elejére. 1900 decemberében a The Ladies Home Journalban John Elfreth Watkins Jr. építőmérnök kedvtelésből megjósolta, milyen lesz az élet 100 év múlva. Azt írta: „Csöveken kapjuk majd a hideg és a forró levegőt. […] Száguldó hajókon két nap alatt odaérhetünk Londonba. […] Léghajók is lesznek, főleg katonai célra, de néha utasokat vagy árut is szállítanak majd. […] A telefon behozza otthonainkba az opera-előadásokat, és ugyanúgy élvezhetjük a harmóniákat otthon, mint ha a színházi páholyban ülnénk.”[10] És persze volt még sok más jóslata is.

Watkins ugyan „hóbortosnak, szinte képtelennek” minősítette az előrejelzéseit, a szabadpiac ösztönző erői azonban, amelyek az emberi igények kielégítésére irányulnak mindaddig, amíg profitot hoznak, megvalósították az elképzeléseit, arról nem is beszélve, amit ő sem látott előre.

A szabadpiacok azonban nem csupán a bőségszarut jelentik számunkra. Olyan gazdasági egyensúlyt is teremtenek, amelyben könnyen megtalálják a helyüket az ítéleteinket manipuláló vagy torzító gazdasági vállalkozások is. Az ilyen vállalkozások által bevetett üzleti praktikákat az egyensúlyban lévő, egészséges emberi szervezetben megtelepedő rosszindulatú daganatokhoz hasonlíthatjuk. A pénzbedobós automaták példája egyértelműen mutatja, miről van szó. Nem véletlen, hogy szabályozásuk és törvényen kívül helyezésük előtt lépten-nyomon játékautomatákba botlottunk. Ha nem tudjuk egészen pontosan, mit is akarunk, gyengeségünket azonnal észreveszik és kihasználják azok, akik hasznot remélnek ebből. Kivetik a hálójukat, hogy mielőbb belefussunk.

Adathalászat és balekhalászat

Az adathalászat (phising) fogalma az Oxford English Dictionary szerint 1996-ban született meg, amikor a világháló is létrejött. Jelentése: „csalást elkövetni az interneten annak érdekében, hogy a csaló személyes információkat nyerjen másokról, különösen tekintélyes vállalatok képviselőiről; online szélhámosság személyes adatok »kihalászásával«”.[11] Könyvünkben azonban más, ennél tágabb értelemben fogjuk használni ezt a kifejezést. A számítógépekhez kötött definíciót metaforának tekintjük, és bevezetjük a balekhalászat (phishing for phools) fogalmát, amely nem törvénytelen tevékenységet jelent. Értelmezésünk szerint ez sokkal általánosabb, és a történelmi múltban is sokkal messzebbre vezet: arról a tevékenységről beszélünk, amelynek célszemélyeit ráveszik, hogy a balekhalászok, és ne a saját érdekük szerint cselekedjenek. Valakik kivetik a hálóikat és várják, hogy az arra úszó óvatos halacskák közül valamelyik hibázzon és a hálójukba tévedjen. Rengeteg balekhalász van, ötletesebbnél ötletesebb balekhálókkal fölszerelve, ezért a nagy számok törvénye alapján előbb vagy utóbb mindannyian belefutunk a hálóikba, bármilyen elővigyázatosak vagyunk is. Senki sem kivétel ez alól.

A balekok (phools) tehát az áldozatok, akik bármilyen okból a balekhalászok hálójába tévednek. Kétféle balekot különböztetünk meg: pszichológiait és információst.

A pszichológiai balekok is kétfélék lehetnek. Az egyik esetben a pszichológiai balek érzelmei felülkerekednek a józan ész parancsán. A másik esetben kognitív torzítások – a gondolkodás optikai csalódásai[12] – vezetnek téves valóságértelmezéshez és az ebből fakadó cselekedetekhez. Mollie az érzelmi, nem pedig a kognitív balekra lehet jó példa. Abszolút tisztában volt saját helyzetével az automaták mellett, mégsem tudott segíteni magán.

Az információs balekok olyan információk alapján cselekszenek, amelyekkel szándékosan vezetik félre őket. Ezt az Enron részvényesei példázhatják. A cég fölemelkedése a félrevezető (majd később már tisztességtelen) számviteli módszereken alapult. A rendkívüli profitok a „mark to market” könyvvitelből származtak, amelynek révén a befektetések várható jövőbeli hasznát már a beruházás időpontjában elszámolták.[13] A megszokottabb gyakorlat, hogy csak a már ténylegesen realizálódott profitot könyvelik. A Fortune magazintól 1995–2000 között minden évben az Enron nyerte el a leginnovatívabb amerikai vállalat címét.[14] A Fortune nem tévedett, épp csak az innovációk természete kerülte el szerkesztőinek figyelmét.

Könyvünkben nem foglalkozunk azzal, hogy erkölcsösek-e (vagy erkölcstelenek) az üzletemberek, bár néha felvillantjuk majd ennek az éremnek mindkét oldalát. Az alapvető problémát abban a kényszerben látjuk, hogy a kompetitív piacok nem a leglelkiismeretesebb viselkedésre ösztönöznek. Iszonyatosan jók abban, hogy ösztönözzék és jutalmazzák az üzleti világnak azokat a hőseit, akik valamilyen innovatív, új termékkel valós igényeket elégítenek ki. Ám a szabályozatlan szabadpiac ritkán jutalmaz egy másfajta hősiességet, nevezetesen azokét, akik tartózkodnak attól, hogy hasznot húzzanak fogyasztóik pszichikai gyengeségéből vagy információs hiányosságaiból. A versenyből fakadó kényszerek miatt azoknak a menedzsereknek a helyét, akik ilyen értelemben visszafogottak, előbb-utóbb olyanok foglalják el, akik könnyebben félretolják a morális aggályaikat. A civil társadalom és a szociális normák valamelyest fékezik ugyan a balekhalászatot, a kialakuló piaci egyensúlyban azonban még a valódi morális integritással vezetett cégek is rákényszerülnek, hogy kihasználják az alkalmat, ha versenyben és életben akarnak maradni.

Honnan tudhatjuk?

Arra tippelünk, hogy könyvünk (finoman szólva) népszerűtlen lesz azok között, akik azt hiszik, hogy az emberek majdhogynem mindig a lehető legjobban döntenek a maguk szempontjából. „Hogy jön ahhoz Bob és George – kérdezhetik –, hogy kétségbe merjék vonni, hogy az emberek mindig és kivétel nélkül a legjobb döntéshozók, ha magukról van szó?” Ahogy azonban a közgazdaságtan jelentős része, ez az állítás is csak elvont értelemben igaz. Ha ugyanis azt vizsgáljuk, milyen valós döntéseket hoznak a valóságban létező emberek (és ebben a könyvben mindig ezt fogjuk vizsgálni), akkor kiderül, hogy a legtöbben a balekhalászok hálójában vergődnek, ezért olyan döntéseket hoznak, amelyekről, ha csak egy kicsit is hallgatnának a józan eszükre, belátnák, hogy nem a javukat szolgálják.

Nem kell éleslátás ahhoz, hogy észrevegyük az ilyen döntéseket. Tudjuk, hogy vannak ilyenek. Látjuk, hogy rengeteg olyan dolog van, ami tulajdonképpen „a kutyának sem kell”. Henry David Thoreau írta: „Az emberek túlnyomó többsége néma kétségbeesésben él.”[15] Figyelemre méltó, hogy másfél századdal később, az Egyesült Államokban – a földkerekség valaha létezett majdnem leggazdagabb országában – még mindig sokan élnek csöndes kétségbeesésben. Gondoljunk csak a szegény vegasi Mollie-ra!

„Ami a kutyának sem kell”

Négy nagy területen is megfigyelhetjük, milyen széles körben terjed mindaz, „ami a kutyának sem kell”: személyes pénzügyi biztonság; makrogazdasági (a gazdaság egészére vonatkozó) stabilitás; egészség; és a kormányzás minősége. Mint látni fogjuk, a balekhalászok mind a négy területen jelentős hatást gyakorolnak az életünkre.

Személyes pénzügyi bizonytalanság. Egy alapvető gazdasági tény nincs benne egyetlen közgazdasági tankönyvben sem. Az ugyanis, hogy a felnőttek többsége, még a gazdag országokban is, a befizetendő számlákon töri a fejét egész éjszaka. A közgazdászok szerint mi sem egyszerűbb: a költségvetésnek megfelelően kell költeni. Azt azonban elfelejtik, hogy ha az esetek 99%-ában még észnél is vagyunk, de a fennmaradó 1%-ban valamiért úgy érezzük, a pénz nem számít, az könnyen meghiúsíthatja minden addigi erőfeszítésünket. A cégek pedig pontosan tudják rólunk, hogy van ilyen 1%-nyi pillanatunk. Célba veszik életünk olyan eseményeit, amikor a szeretet (vagy más motiváció) felülírja költségvetési fegyelmünket. Egyeseket a karácsonyi ajándékvásárlási láz hoz ilyen állapotba, másokat a különböző életszakaszokban megjelenő családi szertartások, mint az esküvő (a magazinokból a menyasszonyok megtudhatják, hogy egy „átlagos esküvő majdnem félévi egy főre jutó GDP-be kerül”[16]); a temetés (az ügyfélfogadó helyiséget úgy rendezik be, hogy lehetőleg a Monaco koporsóra essen a választás, amelyet „Sea Mist [Tengeri Köd] fényezéssel, csodálatosan steppelt és behúzott 600 Aqua Supreme bársonnyal gazdagon béleltek”[17]); vagy a születés (a Babies „R” Us „személyes regisztrációs tanácsadóval” is szolgál[18]).

Az élet szertartásos fordulópontjain kívül azonban még számos alkalom van, amikor megszólják az embert, ha garasoskodni kezd. Nem véletlen, hogy még egy olyan, a történelemben példa nélküli gazdag országban is, mint amilyen az Egyesült Államok, a legtöbb felnőtt férfi és nő a számlák kifizetésének gondjával tér nyugovóra. A termelők éppoly találékonyan ébresztgették bennünk az érzést, hogy szükségünk van a termékeikre, mint amilyen ötletesen elégítették ki a tényleges szükségleteinket. Senki sem szeret a kifizetetlen számlákra gondolni, amikor álomra hajtja a fejét, és mégis a legtöbben ezt teszik.[19]

A számlák miatti aggodalmaink egyik forrása a lehúzás (rip-off).Fogyasztókként hajlunk arra, hogy túl sok pénzt költsünk, amikor néha egy nagyobb kiadás erejéig kilépünk a komfortzónánkból. Az új vevőknek történő lakóingatlan-eladások mintegy 30%-ában az összes – a vevő és az eladó oldalán felmerülő – tranzakciós költség sajátos módon több mint a fele a vevő által kifizetett előlegnek.[20] Az autókereskedők – mint látni fogjuk – kifejlesztették a maguk kifinomult technikáit, hogy több autót sózzanak ránk, mint amennyit igazából venni akarunk, ráadásul túl magas áron. Senki sem szereti, ha átverik, mégis újra meg újra átvernek minket, még az életünk leggondosabban megtervezett beszerzéseiben is.

Pénzügyi és makrogazdasági instabilitás. A pénzügyi piacokon alapvetően a balekhalászat okozza a legmélyebb recessziókba torkolló pénzügyi válságokat. Ami a pénzügyi válságokat illeti, az elhíresült mondás, miszerint „ma már más időket élünk”, egyszerre igaz és hamis.[21] Az összeomlásokat megelőző fellendülések idején a balekhalászok meggyőzik az általuk eladni kívánt értékek vevőit, hogy „ma már más időket élünk”. Példa: a Swedish Matches eladása az 1920-as években (Ivar Kreugernek, Kreuger and Toll); a dotkomok eladása az 1990-es években; vagy a másodrendű (subprime) jelzáloghiteleké a 2000-es években (Angelo Mozilo, Countrywide). Persze, mindegyik eset más: másképp zajlanak az események, és más termékeket kínálnak a cégek. De a lényeg ugyanaz: vannak balekok és balekhalászok, s amikor kiderül, hogy túl sok a feltáratlan csalás (John Kenneth Galbraith kifejezésével: bezzle[22]), egyszer csak kipukkad az eszközárbuborék. Meglehet a befektetéskezelőknek – akik a csomagokat a rossz jelzálogkölcsönökkel megvették a 2008-as összeomlást megelőző felfutó fázisban – mindez nem állt szándékukban, amikor azonban fény derült a balekhalászatra, rettenetes mellékhatások léptek fel: kiveszett az egész gazdaságból a bizalom; a kötvények ára a felére zuhant, az alkalmazottak az utcára kerültek, és a munkanélküliek továbbra is állás nélkül maradtak. A tartós munkanélküliség olyan méreteket öltött, mint a nagy világgazdasági válság óta még soha.

Megromlott egészség. Ha az embernek nincs gondja élelemre, ruházkodásra, és fedél is van a feje felett, valószínűleg az egészséget érzi a legfontosabb szükségletének, és a balekokat a gyógyszerforgalmazók is kifogják. Az 1880-as években történt, hogy New York-i tartózkodásakor Daniel Pinkham észrevette: az ott élő nők nagyon félnek a vesebajoktól. Meg is írta az otthoni munkatársaknak, hogy tüstént vegyék fel a vese betegségeit a családi üzem Pinkham-tablettájának javallatai közé.[23] Meg is fogadták a tanácsát. Ma már a gyógyszergyártók nem bővíthetik ötletszerűen gyógyszereik javallati körét. Az Egyesült Államokban két kálváriát kell végigjárniuk. Egyrészt, meg kell szerezniük az Élelmiszer-és Gyógyszerfelügyeleti Hatóság (Food and Drug Administration, FDA) hozzájárulását, amelyhez véletlen besorolásos (randomizált), kontrollcsoportos vizsgálatokat kell végezniük; másrészt pedig, rá kell venniük az orvosokat, hogy írják fel a gyógyszereiket a betegeknek. Mindamellett több mint száz éve gyűlnek a tapasztalatok arról, hogyan lehet kikerülni ezeket az akadályokat. Több olyan gyógyszernek, amely sikeresen veszi mindkét akadályt, alig van kedvező hatása. Akadnak köztük kifejezetten ártalmasak is, mint például a rofecoxib (Vioxx) – ez egy gyulladáscsökkentő, akárcsak a naproxen (Aleve) – vagy a nők hormonpótló kezelése a klimax után. Becslések szerint a Vioxx ötéves pályafutása alatt, 1999–2004 között, 26–56 ezer kardiovaszkuláris halálesetet okozhatott az Egyesült Államokban;[24] a hormonpótló kezelés veszélyeivel kapcsolatos figyelmeztetés elmulasztása az orvosok és a gyógyszergyártók részéről pedig mintegy 94 ezer esetben vezethetett emlőrák kialakulásához.[25] Senki sem szeretne rossz gyógyszereket szedni.

A rossz gyógyszereken kívül még sok minden ártalmas az egészségre. Nézzük, mondjuk, az élelmisztárokat (phoods)! Mi bajunk lehet tőlük? Az amerikai felnőttek mintegy 69%-a túlsúlyos, és a túlsúlyt cipelők több mint fele (az amerikaiak 36%-a) elhízott, kövér.[26] Egy 120 ezer főre kiterjedő kohorszvizsgálat meglepően pontosan festi le a helyzetet.[27] A kikérdezett személyeket, akiknek nagy része ápolónő volt, négyévenként megvizsgálták az 1970-es évek végétől 2006-ig. Az átlagos négyévenkénti testsúlygyarapodás 1,5 kg volt, ez 20 év alatt 7,6 kg súlytöbbletet jelentett. A statisztikai elemzésből kiderült, hogy a 1,5 kg-os testsúlytöbblet 50%-a a burgonyaszirom, 28%-a a burgonya (főleg a hasábburgonya), 22%-a pedig az édesített üdítőitalok számlájára írható. Leegyszerűsítve tehát, azok a nővérek híztak, akik nem tudtak lemondani a burgonyasziromról (sok só és zsiradék), a rósejbniről (sok zsiradék és só) és a kóláról (cukor). Mindannyian önként döntöttek így. Elvonatkoztatva a nővérektől, közismert, hogy a nagy élelmisztárgyártók (Big Phoods) tudományosan, laboratóriumokban elemeztetik a fogyasztók „gyönyörpontjait”, vagyis azt az összetételt, amelynél a legjobban kívánjuk a cukrot, a sót, a zsírt.[28] Pedig elhízni senki sem akar.

A dohányáru és a szeszes italok is egészségre ható balekhálók. Van azonban egy figyelemre méltó különbség a kettő között. Manapság nincs ember, aki azt hinné, hogy cigarettázni okos dolog. Amikor éppen ezen a fejezeten munkálkodtunk, George a Nemzetközi Valutaalap (International Monetary Fund) egyik nagy washingtoni irodaépületében dolgozott, ahol tilos volt dohányozni. Amikor reggelente megérkezett, dohányzók ácsorogtak mindig a bejárat körül. A cigiző kollégák félreérthetetlenül kerülték a pillantását. Szavak nélkül is tudták, mit gondol róluk George: az életüket teszik kockára egy olyan élvezetért, amely aligha ér annyit. A közvélemény negatív ítélete és a dohányosok önmérséklete miatt a dohányosok aránya az Egyesült Államokban kevesebb mint felére csökkent ahhoz képest, amikor még arról győzködtek minket a tájékozottnak tűnő szakemberek, hogy a cigaretta jót tesz az egészségnek,[29] segít a fogyásban.[30] Van egy másik törvényes drogunk is a dohány mellett, amelytől talán még több ember betegszik meg, a közvélemény mégis sokkal kevésbé ítéli el. David Nutt és munkatársai az Egyesült Királyságban, valamint Jan van Amsterdam és Willem van den Brink Hollandiában arra kértek fel szakmai munkacsoportokat, hogy értékeljék a különféle drogok által okozott egészségkárosodásokat az országukban.[31] Nutt és munkatársai szerint a másoknak – nem magának az értékelőnek – okozott egészségkárosodások listáján az alkohol került az első helyre. Van Amsterdam és munkatársai pedig a crack kokaint hozták ki elsőnek, de csak kevéssel szorult a második helyre az alkohol.[32] Később látni fogjuk (élethosszig tartó követéses vizsgálatok adataiból), hogy az amerikaiaknál a mértéktelen alkoholfogyasztás okozza a legtöbb egészségkárosodást. Ennek ellenére a kocsmákban és az éttermekben, a repülőgépeken és baráti összejöveteleken, mindenütt arra biztatnak minket, hogy igyunk egyet, aztán esetleg még egyet és még egyet. Ilyenkor nem szoktunk arra gondolni, hogy a második kínálásra nehezebb nemet mondani. Senki sem akar alkoholistává válni, mégis mindig rábeszéljük barátainkat az ivásra, ahelyett hogy lebeszélnénk róla.

Rossz kormányzás. Ahogy a szabadpiac, úgy a demokrácia is tűrhetően működik ideális körülmények között. Csakhogy a szavazók a saját életükkel vannak elfoglalva, ezért nem veszik észre, ha egy politikus a törvényalkotásban nem őket képviseli. Mindemellett, éppen azért, mert emberek, szeretnek azokra szavazni, akik a legmegnyugtatóbban hatnak rájuk. Emiatt a politika ki van téve a balekhalászat legegyszerűbb formájának, amikor is a politikusok az érdekeltségeikből csendben jól megszedik magukat, és azután ebből a pénzből megmutatják, hogy ők is olyan emberek, „mint bárki más”. Később bemutatjuk Charles Grassley iowai szenátor 2004-es választási kampányát, aki akkoriban a Szenátus Pénzügyi Bizottságának (Senate Finance Committee) elnöke volt, s aki sok millió dolláros vagyont halmozott fel, majd megszórta Iowát tévéhirdetésekkel, amelyekben a kertjében nyírta a füvet, hogy az emberek lássák, mennyire közülük való. Tulajdonképpen nem volt semmi szokatlan abban, amit ez a kampány a pénz szerepéről elárult. Éppen ellenkezőleg: azért választottuk ezt a példát, mert rendkívül jellemző. Pedig (szinte) senki sem akar olyan demokráciában élni, ahol így vásárolják meg a szavazatait.

Könyvünk célja

Rengeteg példával szeretnénk illusztrálni, hogyan működik a balekhalászat, mennyire hatja át életünket és miként befolyásolja tevékenységeinket, gondolatainkat, céljaink megvalósulását és meghiúsulását. Példáink egy része a mindennapi élethez kapcsolódik – autókhoz, táplálékokhoz, gyógyszerekhez vagy az ingatlanokhoz, amelyeket az emberek életük során megvesznek vagy eladnak. Más példáink összetettebbek és technikaibb jellegűek lesznek – többek között a pénzügyi piacokról szólnak majd –, amelyek társadalompolitikai következményei különösen súlyosak. Bemutatjuk például, milyen következményekkel jár, ha a kormányok nem segítik, hanem hátráltatják a szabadpiac működését. Ahogy a komputereinket védjük az adathalászoktól, úgy szükségünk van védelemre a tágabb értelemben vett balekhalászok ellenében is.

Bevezetés

A balekhalászati egyensúly lényege

Több mint száz év alatt megtanulhattuk a pszichológusoktól – stílusuk és mondanivalójuk spektruma Sigmund Freudétól Daniel Kahnemanéig terjedt –, hogy az emberek gyakran hoznak érdekeikkel nehezen összeegyeztethető döntéseket. Egyszerűen fogalmazva: nem úgy cselekszenek, ahogy a legjobb lenne számukra, és nem azt választják, amit igazán akarnak. Ezek a rossz döntések teszik lehetővé, hogy a balekhalászok kifogják őket. Ez az alapvető igazság már a legelső bibliai történetben is megjelenik, amikor a kígyó bűnre csábítja az ártatlan Évát, aki azonnal, egyszer és mindenkorra megbánja, hogy balekként döntött.[33]

A közgazdaságtan azonban a piaci egyensúly fogalmára épül.[34] Ennek megértéséhez figyeljük meg, mi történik a szupermarketek pénztárainál![35] Amikor a pénztárakhoz érünk, legalább egy percet töltünk azzal, hogy eldöntsük, melyik sorba álljunk. Ez azért nehéz, mert a sorok – egyensúlyi helyzetben – majdnem egyforma hosszúak. Az egyensúly pedig annak az egyszerű és természetes oknak köszönhető, hogy az egymás után a pénztárakhoz érkező vásárlók mindig a legrövidebb sort keresik. A szupermarketek pénztárainál látható egyensúly elve a gazdaságra sokkal általánosabban is alkalmazható. Amikor az üzletemberek eldöntik, milyen üzletággal foglalkozzanak, vagy hol bővítsék, illetve szűkítsék üzleti tevékenységüket, igyekeznek a legjobb lehetőséget kiválasztani (a pénztárakhoz közeledő vásárlókhoz hasonlóan). Ez is egyensúlyhoz vezet. Ha véletlenül valahol kimagasló profit szerzésére nyílik alkalom, arra hamar lecsapnak, ilyen lehetőség tehát csak kevesek számára kínálkozik. Ez az elv, és ezzel együtt az egyensúly fogalma, központi helyet foglal el a közgazdaságtanban.

Az egyensúly elve a balekhalászatra is érvényes. Ez azt jelenti, hogy ha van valamilyen gyenge pontunk – valami, ami miatt a szokásosnál nagyobb profittal lehet minket kifogni –, akkor a balekhalászati egyensúly állapotában ezt ki is fogja használni valaki. Az üzletemberek között, akik a „pénztárakhoz” érve körülnéznek és eldöntik, mire költsék a befektethető dollárjaikat, lesznek olyanok, akik észreveszik, hogy a balekhalászattal nagyobb profitra tehetnek szert. Ha pedig meglátják ezt a profitszerzési lehetőséget, akkor ennél a „pénztárnál” fognak beállni a sorba. A gazdaság akkor van balekhalászati egyensúlyban, ha a szereplők a szokásosnál nagyobb profit megszerzésére kínálkozó összes lehetőséget kihasználják. Most pedig, hogy begyakoroljuk ezeket a fogalmakat, nézzünk három „ujjgyakorlatot”, amelyben a balekhalászati egyensúly fogalma jól alkalmazható!

Első ujjgyakorlat: a Cinnabon®

Seattle-ben Rich és Greg Komen – apa és fia – 1985-ben céget alapított Cinnabon® Inc. néven egy bizonyos marketingstratégia megvalósítására. Pékségeket nyitottak, és azt a jelmondatot tűzték a zászlajukra, hogy ők sütik a legjobb fahéjas csigát a világon.[36] A fahéj illata ugyanúgy vonzza a fogyasztókat, ahogy a hím lepkéket a nőstények feromonjai. Számos alkalommal jártak Indonéziában „a kiváló minőségű Makara fahéj beszerzése céljából”.[37] A Cinnabon® margarinnal készül, 880 kalóriát tartalmaz, és vastag réteg cukormáz van a tetején. „Cukormáz nélkül nem élet az élet” – ez a Cinnabon® Inc. mottója. Úgy választották ki a boltok helyét, hogy plakátjaik és mottójuk jól látható legyen, és felkeltse a fahéjillat és a legjobb fahéjas csiga iránti érdeklődést mindazokban, akik éppen nem rohannak sehová a repülőtéren vagy a bevásárlóközpontban. Természetesen a kalóriákra vonatkozó információt sem tikolták el, csak arra ügyeltek, hogy ne legyen túlságosan feltűnő. A Cinnabon® kirobbanó sikert ért el, s nemcsak azért, mert a süteményük finom volt, hanem azért is, mert a két Komen újra meg újra bevetett stratégiája bevált. Ma már több mint 750 Cinnabon®-pékség süti a fahéjas csigát több mint 30 országban.[38]

A legtöbben magától értetődőnek vesszük, hogy pont ott van egy ilyen bolt, ahol épp a késve induló repülőjáratunkra várunk. Nem gondolunk bele, mekkora erőfeszítés és milyen nagy tapasztalat kell ahhoz, hogy megkeressék a gyenge pillanatainkat, és stratégiát dolgozzanak ki ezek kihasználására. A legtöbben arra sem gondolunk, hogy a Cinnabon® jelenléte, amely felborítja az egészséges táplálkozással kapcsolatos elképzeléseinket, a szabadpiaci egyensúly természetes velejárója. Márpedig az. Ha Rich és Greg Komen nem indította volna el a vállalkozását, szinte biztos, hogy előbb-utóbb valaki másnak támadt volna egy hasonló – bár szinte biztosan nem pont ugyanolyan – ötlete. A szabadpiacon automatikusan kihasználják a gyengeségeinket.

Második ujjgyakorlat: egészségklubok

2000 tavaszán Stefano DellaVigna és Ulrike Malmendier a Harvard Egyetem végzős hallgatói voltak,[39] amikor az MIT-n fölvettek egy gazdaságpszichológiai speciálkollégiumot a Charles Rivernél. Példát akartak keresni a rossz gazdasági döntéshozatalra, amely ennek, az akkor még új szakterületnek a tárgykörébe tartozott. A közvetlen közelükben találtak rá arra, amit kerestek: az egészségklubokra. Minket ezek pusztán a balekhalászat szempontjából érdekelnek, ámbár önmagukban sem érdektelenek, hiszen az ágazat 2012-ben az Egyesült Államokban 50 millió fogyasztótól 22 milliárd dollár bevételre tett szert.[40]

DellaVigna és Malmendier összeállított egy adatbázist több mint 7500 Boston környéki egészségklubba járó adataiból.[41] Kiderült, hogy amikor a kezdő sportolók első alkalommal ellátogattak valamelyik egészségklubba, túlzott derűlátással ítélték meg testedzési tervüket, és olyan szerződéseket írtak alá, amelyek értelmében túl sokat kellett fizetniük. Általában háromféle fizetési módszer közül választhattak: vagy látogatásonként fizettek, vagy szerződés alapján hitelkártyával, automatikus havi levonással, amíg le nem mondják, vagy éves szerződés alapján. A legtöbb (támogatásban nem részesülő) kezdő a havi szerződést választotta, de 80%-uk jobban járt volna, ha látogatásonként fizet. Ráadásul elég sok pénzük bánta, hogy rosszul döntöttek: évi 600 dollárt vesztettek, 1400 dollár és 10 cent fizetési kötelezettség mellett.[42] Sőt az egészségklubok még akadályokat is gördítettek a felmondás elé. A DellaVigna és Malmendier mintájában szereplő 83 olyan klubból, ahol lehetőség volt automatikus havi befizetésre, mindegyik elfogadta a személyes lemondást, de telefonon csak 7 klubban lehetett bejelenteni. 54 klubban levélben is fel lehetett bontani a szerződést, de ezek közül 25 csak közjegyző által hitelesített levelet fogadott el.[43]

Természetesen az egészségklubok nem véletlenül ajánlották fel ezeket a szerződéseket. Az ügyfelek végül is azért fizettek, hogy „ne menjenek el a tornaterembe”.[44] Ha ők készek voltak olyan szerződéseket aláírni, amelyek a szolgáltatónak nagyobb profitot jelentettek, mint a látogatásonkénti fizetés, számíthatunk arra, hogy a balekhalászati egyensúlyban velünk is aláíratnak valami ehhez hasonlót – ellenkező esetben egy profitszerzési lehetőség kihasználatlanul maradna.

Harmadik ujjgyakorlat: a vállunkon ülő

majom „preferenciái”

Könnyebben elképzelhetjük a tiszta, szabadpiaci egyensúllyal kapcsolatos problémákat ezzel a hasonlattal. Keith Chen közgazdász, valamint két pszichológus, Venkat Lakshminarayanan és Laurie Santos csuklyásmajmokat tanítottak arra, hogyan használhatják a pénzt az árucserében.[45] A majmok figyelemre méltó lépést tettek a szabadpiac-gazdaság felé azzal, hogy felfogták az árak és az elszámolások jelentőségét, sőt még szexet is kínáltak pénzért cserébe.[46]

Lelki szemeinkkel most próbáljunk meg elszakadni a már elvégzett kísérletektől! Tételezzük fel, hogy a majmok számára viszonylag széles körben felajánljuk a vásárlás lehetőségét! A csuklyásmajmok kiterjedt népességének számottevő jövedelmet biztosítunk, s lehetővé tesszük, hogy emberek által működtetett profitszerző vállalkozások fogyasztói legyenek, méghozzá szabályozási korlátok nélkül. Könnyen elképzelhetjük, hogy a szabadpiac a profit iránti vonzalmával előteremt mindent, amit a majmok meg akarnak venni. Gazdasági egyensúly kialakulására számíthatunk, olyan termékekkel, amelyek csábítóan hatnak a furcsa ízlésű csuklyásmajmokra. Ez a bőségszaru megadná a majmoknak mindazt, amit szeretnének, amitől azonban nem biztos, hogy elégedettebbek is lesznek. Már tudjuk Chen, Lakshminarayanan és Santos kutatásából, hogy a csuklyásmajmok szeretik a mályvacukros gyümölcstekercset.[47] Csak korlátozottan tudnak ellenállni a kísértéseknek. Ha ezt tennék, jó eséllyel szorongókká, alultápláltakká, kimerültekké, szenvedélyek rabjaivá válnának, sokat veszekednének, rossz lenne a közérzetük.

És itt érkezünk el gondolatkísérletünkben arra a pontra, ahol észrevehetjük, mit mond mindez az emberről. A majmok viselkedésének elemzésekor abból indulunk ki, hogy kétféle „preferenciájuk” van. Az egyik azt mondja meg, mit tennének a csuklyásmajmok akkor, ha mindig a maguk számára kedvező döntéseket hoznák, a másik pedig – a „gyümölcstekercs-preferencia” – azt mutatja, mik a tényleges döntéseik. Kétségkívül okosabbak vagyunk a majmoknál, de viselkedésük ebből a szempontból nagyon hasonló. Képzeljük el magunkat – a csuklyásmajmokéhoz hasonlóan – kétféle preferenciával! Az egyik arra vonatkozik, mi az, ami tényleg jó nekünk – de miként a csuklyásmajmok, mi sem csak ilyen alapon hozunk döntéseket. Sokszor a másik preferenciánk határozza meg tényleges döntéseinket, amelyek azonban nem biztos, hogy tényleg jók nekünk.

A kétfajta preferencia megkülönböztetése és a csuklyásmajmok példája tanulságos képet vetít elénk. Gondoljunk a gazdaságra úgy, mintha mindannyiunknak egy majom ülne a vállán, amikor vásárolni megyünk vagy gazdasági döntéseket hozunk! Ez a vállunkon ülő majom testesíti meg a gyengeségeinket, amelyeket a kereskedők időtlen idők óta kihasználnak. E gyengeségek miatt sok választásunk nem esik egybe azzal, amit „igazán akarunk”, vagy más szavakkal: azzal, ami valóban jó nekünk. Általában nem vagyunk tudatában annak, hogy ott ül a vállunkon egy majom. Ezért, ha más nem korlátozza a piac működését, létrejön egy olyan gazdasági egyensúly, amelyben alapvetően a vállainkon ülő majmok diktálják a döntéseinket.

Optimális-e a szabadpiaci egyensúly?

Van egy talán meglepő eredmény, amely vitathatatlanul a közgazdaságtan középpontjában áll. A diszciplína atyja, Adam Smith 1776-ban A nemzetek gazdagsága(The Wealth of Nations)[48] című könyvében fejtette ki, hogy a szabadpiacon, mint egy láthatatlan kéz, minden ember a saját érdekeit követve a közjót is előmozdítja egyben.

Valamivel több, mint száz év kellett ahhoz, hogy Smith megállapítását pontosan megértsük. Az elmélet modern verziója szerint, amelyet már az alapfokú közgazdasági kurzusokon is tanítanak, a versengő szabadpiacokon az egyensúly Pareto-optimális.[49] Ez azt jelenti, hogy ha egy ilyen gazdaság egyensúlyba került, nem lehet tovább javítani mindenkinek a gazdasági jólétét. Ha beavatkozunk a rendszerbe, akkor valaki rosszul jár. Végzett közgazdászok számára ezt a következtetést valamivel elegánsabban is meg lehet fogalmazni egy matematikai elméletben, a szabadpiaci optimalitás fogalmát magas szintű tudományos eredmény rangjára emelve.[49]

Természetesen a közgazdászok figyelembe vesznek olyan tényezőket is, amelyek korlátozhatják a szabadpiaci egyensúly létrejöttét. Általában külső gazdasági hatásokra, az ún. externáliákra vagy a torz jövedelemelosztásra hivatkoznak. Mindebből arra a következtetésre jutnak – miközben már régen felismerték, hogy a nagyobb vállalatok is korlátozhatják a tökéletes versenyt –, hogy ettől a két zavaró tényezőtől eltekintve bolond lenne bárki is belepiszkálni a szabadpiacok működésébe.[50]

Ez a következtetés azonban figyelmen kívül hagyja a könyvünk középpontjában álló megfontolásokat. A teljesen szabad piacokon nemcsak a választás szabad, hanem a balekhalászat is. Így is igaz Adam Smith megállapítása, hogy az egyensúly az optimális állapot. Ám az ilyen egyensúly nem abból a szempontból lesz optimális, amit valóban akarunk, hanem a vállunkon ülő majom preferenciáinak felel meg optimálisan. Ez pedig számos nehézséget okoz nekünk is és a majmainknak is.

A hagyományos közgazdaságtan nem törődik ezzel a különbséggel, mert a legtöbb közgazdász abból indul ki, hogy az emberek tudják, mit akarnak. Ha ez így lenne, akkor nem sokat nyernénk abból, ha felkutatnánk, miben különbözik tényleges kívánságunk attól, amit a vállunkon ülő majom a fülünkbe súg. Ezzel persze semmibe vennénk a pszichológia tudományát, amelynek jelentős része éppen a majmaink által ránk gyakorolt hatásokat kutatja.

Kivételt jelentenek a viselkedési közgazdaságtan művelői, akik, különösen az elmúlt 40 évben, már tanulmányozták a pszichológia és a közgazdaságtan kapcsolatát, más szóval fókuszba állították a vállunkon ülő majmok súgásainak következményeit, de különös módon – tudomásunk szerint – sohasem interpretálták eredményeiket Adam Smith alapgondolata, a láthatatlan kéz kontextusában. Talán túl kézenfekvő lett volna. Csak egy gyerek vagy egy félkegyelmű gondolhatta volna, hogy egy ilyen észrevétellel feltűnést kelthet. Mégis, mint látni fogjuk, ez a megfigyelés, bármilyen egyszerű, valós következményekkel jár. Annál is inkább, mert – mint Adam Smith mondhatná – mások, mint valami láthatatlan kéz, saját jól felfogott érdekükben kielégítik a vállunkon ülő majmok kívánságait.

Így tehát lehetséges ugyan, hogy nem csavarintunk nagyot a megszokott közgazdaságtanon (azzal, hogy számításba vesszük a különbséget a valós szükségleteinkből adódó optimalitás és a vállunkon ülő majom preferenciáinak optimális kielégítése között), de ez a kis csavarintás erősen kihat az életünkre. Ez az egyik oka annak, hogy önmagában a lehetőség, hogy szabadon választhatsz – amit például Milton és Rose Friedman a közpolitika sine qua nonjának tekint[51] –, miért von maga után súlyos gazdasági problémákat.

A pszichológia és a vállunkon ülő majom

A pszichológiának csupán egy kutatási területe a sok közül, amelyik azt vizsgálja, miért hoznak az emberek „diszfunkcionális” döntéseket. Egyes ágai például az egészséges emberi elme működésével foglalkoznak. Mégis, a diszciplína számos területe tárgyalja azokat a döntéseinket, amelyekkel olyan dolgokhoz jutunk, amelyekről csak azt hisszük, hogy akarjuk. Mindezt nyomon követhetjük, ha visszanyúlunk a pszichológiának egy olyan alkalmazásához, amely a 20. század közepén dívott. Az akkori pszichológia nagyrészt Freud tézisein alapult, és nagy hangsúlyt helyezett a tudattalannak a döntéshozatalban betöltött, azóta kísérletileg is bizonyított szerepére. Vance Packard fogalmazta meg, hogy a marketingesek és a hirdetők amolyan „rejtett rábeszélők” (hidden persuaders) – ez volt 1957-es könyvének a címe is[52] –, mert a tudattalanjukon keresztül manipulálják az embereket. Ennek egyik legjobb példája, amelyre mindketten jól emlékszünk, több mint 50 évvel ezelőtti: a tortakeverékek gyártói a háziasszonyok kreativitási vágyát vették célba azzal, hogy egy fia tojást sem kell hozzáadni a keverékhez. Egy másik példa: a biztosítótársaságok a halhatatlanság iránti vágyra bazíroztak, amikor a reklámjaikban az elhunyt családapát is szerepeltették a halála időpontja után készült családi képeken.

A szociálpszichológiával és marketinggel foglalkozó Robert Cialdini könyve tele van a pszichológiai torzítások meggyőző példáival.[53] Cialdini „listája” szerint azért kerülünk könnyen a balekhalászok hálójába, mert szeretjük viszonozni a kapott ajándékokat és szívességeket; kedveskedni akarunk azoknak, akiket szeretünk; nem szívesen lázadunk a hatalom ellen; igyekszünk másokat követve meghozni a viselkedésünkre vonatkozó döntéseinket; arra törekszünk, hogy döntéseinknek legyen belső konzisztenciájuk; és irtózunk a veszteségektől.[54] Cialdini nyomán minden egyes torzításhoz hozzárendelhetünk hétköznapi kereskedői trükköket. Példái közül az egyik arról szól, miből tartotta fenn magát bátyja, Richard az egyetemi évei alatt. Minden héten megvett két vagy három használt autót, amelyet a helyi újságokban hirdettek. Szépen rendbe hozta őket, azután túladott rajtuk. Richard a veszteségtől való irtózást használta ki. A legtöbben különböző időpontokra hívták volna a potenciális vevőket, Richard azonban másképp gondolkodott: szándékosan úgy szervezte, hogy találkozzanak egymással. A szóban forgó autó értékétől függetlenül ugyanis mindannyian aggódtak amiatt, hogy hoppon maradnak, és az autót elviszi előlük a másik.[55]

Információs balekok

Félrevezető vagy téves információk miatt is kifoghatnak bennünket a balekhalászok, akik arra játszanak, mit hiszünk arról, amit a pénzünkért kapunk. Kétféleképpen lehet pénzt keresni. Becsületes úton: ha az 1 dollárért eladott áru a vevőnek valóban 1 dollárt ér, miközben az eladó ennél olcsóbban állítja elő. De van egy másik lehetőség is: az eladók hamis információkat hintenek el a fogyasztók között, és elhitetik velük, hogy az 1 dollárért kínált áru megéri az árát, holott valójában jóval kevesebbet ér.

Könyvünkben sok ilyen példa kerül majd elő, elsősorban a pénzügyek világából. Az optimisták azt hiszik, a bonyolult pénzügyi tranzakciók arról szólnak, hogyan lehet a kockázatokat és a várható bevételeket jóindulattal a lehető legjobban megosztani különböző preferenciákkal élő emberek között, valahogy úgy, ahogy a gyerekek az üveggolyóikat vagy a baseballkártyáikat cserélgetik egymás között. Az ember ésszel él, különösen a pénzügyekben, szoktuk mantrázni, és a pénzügyek megrendszabályozásának legjobb módja hagyni, hogy megrendszabályozzák magukat. E mantra közpolitikai alkalmazásának nevezetes példája volt az Egyesült Államokban Az árucikkek határidős piacainak modernizálásáról szóló 2000. évi törvény (Commodity Futures Modernization Act of 2000, CFMA), amely lehetővé tette, hogy rendkívül összetett pénzügyi termékekkel minimális ellenőrzés mellett kereskedjenek, mondván: a piacok megrendszabályozzák magukat.

Egy mantra azonban még nem lesz igaz attól, ha sokszor ismételgetjük. Egy másik módszer, amellyel az üzleti életben pénzt lehet keresni, ha nem azt adják el az embereknek, amit azok valóban meg akarnak venni. Gondoljunk arra a bűvésztrükkre, amikor a bűvész három bögre közül az egyik alá bedug egy pénzérmét, majd összekeveri a bögréket, és mindegyiket fölemeli![56] A pénz nincs sehol. De hova tűnt? Voilà! – ott lapul a bűvész markában. Valami hasonló történhet a pénzzel a bonyolult pénzügyi tranzakciók világában is. Képletesen szólva: olyan értékpapírokat veszünk, amelyek a bögrék alól egyszer majd előkerülő pénzérmékre jogosítanak.

Ámde a bonyolult pénzügyletek zűrzavarában a pénzérme valamiképpen a bűvész kezébe vándorol, s amikor fölemeljük a bögréket, semmit sem találunk alattuk. Könyvünkben később három fejezetben is foglalkozunk majd a pénzügyi manipulációkkal. Mindháromban sok olyan trükköt mutatunk be, amelyek arra valók, hogy a bűvész kiemelje az érmét az ide-oda tologatott bögrék alól. Konkrétabban, olyan manőverek tartoznak ide, mint az ügyes pénzügyi számvitel és a túlzottan optimista minősítések. Ilyen esetekben az emberek tudják, mit akarnak, az információk fantáziadús manipulálása azonban elfedi előlük, hogy amit kapnak, az valami egészen más. Megjegyzendő, hogy amíg az ilyen bűvésztrükkökkel pénzt lehet keresni, addig bűvészekből nem lesz hiány. Ilyen a gazdasági egyensúly természete. És ez az alapvető oka annak, hogy a pénzügyi piacokon különösen nagy szükség van alapos ellenőrzésre. De ne vágjunk a dolgok elébe!

Elmélet és gyakorlat

Eddig – néhány példával illusztrálva – a balekhalászat egyensúlyelméletét vázoltuk fel, amely azt sugallja, hogy a valóságos gazdasági egyensúlyban sok a balekhalász. Az egyensúly ugyanazért jön létre, amiért a szupermarketekben, ahol nincs nagy különbség az egyes pénztáraknál álló sorok hossza között: az egymást követő vevők mindig abba a sorba állnak be, amelyiket a legrövidebbnek találják. Ehhez hasonlóan, a versengő piacokon sem maradnak kihasználatlanul a balekhalászat kínálkozó lehetőségei. A könyv hátralevő részében példák során keresztül mutatjuk be, hogyan kap kiemelt szerepet ez az általános elv az életünkben.

A könyv felépítése

Bevezetés. Meghatározzuk a balekhalászati egyensúly lényegét és szükségszerűségét. Ez utóbbi alatt azt értjük – ismét a Cinnabon® példájára hivatkozva –, hogy ha az idősebb és ifjabb Komen nem lett volna, akkor akadt volna valaki más a földgolyó sok milliárd lakója között, aki betöltötte volna a helyüket. Vagyis, ami igaz a két Komenre, az általában is érvényes: ha valaki nem használja ki a profitszerzésre kínálkozó alkalmat, akkor kihasználja helyette valaki más.

I. rész: Kifizetetlen számlák és pénzügyi összeomlás. Az egy dolog, hogy megmutatjuk a vállainkon ülő majmokat; játszunk a szavakkal, és eddig nem használt fogalmakban beszélünk a gazdasági egyensúlyról. De egészen más, hogy mindez lényeges szerepet játszik az életünkben. Ezt szeretnénk világossá tenni a könyv első részében.

Az 1. fejezetből kiderül, miért aggódik a legtöbb fogyasztó a hónap (vagy a hét) vége felé a kifizetésre váró számlák miatt, és miért marad el a számlák kifizetése meglehetősen gyakran. Mindannyian hibázhatunk, de a legtöbb hibát olyanok segítségével és felbujtására követjük el, akik szeretnének „eladni nekünk valamit”. A 2. fejezetben megmutatjuk, milyen szerepet játszott a balekhalászat a 2008-as pénzügyi válságban és annak pusztító globális következményeiben. Az általunk hírnévkiaknázásnak (reputation mining) nevezett jelenség nagy szerepet játszott ebben. Sok cég és tanácsadó ebben az időben többé-kevésbé szándékosan feladta a profit kedvéért az integritásáról kemény munkával kialakított reputációját. E sorok írásakor ezt a krízist még nem hagytuk teljesen magunk mögött, s azok az erők, amelyek ehhez a gazdasági válsághoz vezettek, még mindig hatnak a gazdasági egyensúlyra. Nem könnyű megszelídíteni ezeket az erőket, de meg kell értenünk őket, egyfelől azért, hogy az újabb krízisek elkerülhetők legyenek, másfelől pedig azért, hogy ha mégis bekövetkeznének, kézben tarthassuk őket.

II. rész: Balekhalászat különböző helyzetekben. Ebben a részben szemügyre vesszük, hogyan működik a balekhalászat: a reklámban és a marketingben; az ingatlanok, autók és hitelkártyák piacán; a lobbizásban és a politikában; az élelmiszer-és gyógyszeriparban; az innovációban és a gazdasági növekedésben; az alkohol és a dohányáruk forgalmában; valamint két konkrét pénzügyi piacon. Ez utóbbi területet később – a maga helyén – külön is áttekintjük.

Mindezek során újabb érvekkel fogjuk alátámasztani, milyen fontos szerepet játszik a balekhalászat az életünkben, de más lényeges tanulságokat is fel fogunk sorakoztatni. Mindezzel szeretnénk megkönnyíteni a balekhalászat felismerését és megértését. Ezért sok új példát hozunk a balekhalászati egyensúly létrejöttére és a balekhalászok elkerülhetetlenségére, hogy világossá tegyük, itt nem az emberi gonoszságról, hanem a gazdasági rendszer természetes működéséről van szó. Mindemellett – s talán ez a legfontosabb – a különböző helyzetekben folyó balekhalászat gyakorlatának feltárásával új perspektíva nyílik előttünk a hol és a hogyan kérdéseinek megválaszolásához. A hirdetőkről és marketingesekről szóló fejezettel kezdve, akiknek az a dolguk, hogy megvetessék az emberekkel azt, aminek a promotálására szerződtek – túllépve Cialdini listáján és a mai viselkedési közgazdaságtanon –, újabb, általánosabb szempontból vizsgáljuk meg, hogy azért manipulálhatók az emberek, mert jobbára úgy gondolkodnak, hogy belehelyezik magukat valamilyen történetbe. Ezért az egyik legjobb manipulációs stratégia a balekok megvezetésére, hogy új (a balekhalászok számára előnyös) történetekkel oltják be a régieket. (Hozzátesszük, a pszichológusok egyik fő vívmánya – túlzás nélkül: Freudtól Kahnemanig –, hogy előhozzák az emberekből a történeteiket, amelyeket maguknak mesélnek. A pszichológiában ezeket hívják mentális kereteknek (mental frames) vagy szkripteknek (scripts).[57]

III. rész: Következtetések és utószó. Az I. és a II. részben a balekhalászat általános összefüggéseitől (pédául a fogyasztói kiadásoktól és a pénzügyi piacoktól) fokozatosan jutunk el a konkrétumokig (a kongresszusi választásoktól egészen addig, hogyan kerülik meg az állami szabályozást és fogják be hálójukba a nagy gyógyszergyárak az orvosokat). Változatos példák alapján fejtjük ki elméletünket, a számunkra – és remélhetőleg az olvasó számára is – újszerű balekhalászati közgazdaságtant, és bemutatjuk, hol és hogyan kerülhetünk a balekhalászok hálójába.

A zárófejezetben látni fogjuk, hogyan egyeztethető össze ez az új megközelítés az Egyesült Államokban ma zajló gazdasági és társadalompolitikai folyamatokkal – példáinkat a gazdaságpolitika három különböző területéről vesszük majd.

Végül az Utószóban elsősorban potenciális bírálóinkhoz fordulunk, akik egészen biztosan fölteszik majd a kérdést: van-e a Balekhalászatban valami új. Éppen ezért összefoglaljuk, hogy szerintünk mivel, hol és hogyan egészíti ki könyvünk a hagyományos közgazdaságtant.

Szeretnénk, ha a Balekhalászatot nagyon komoly könyvnek tekintenék, de annak is örülnénk, ha jókat mulatnának rajta. Reméljük, sokan élvezni fogják a történeteinket, felismeréseinket, valamint zárógondolatainkat, és nem csak a könyv „Mondanivalójáról” – nagy M-mel(!) – szóló, amúgy helyénvaló méltatásokat olvassák el!

I

KIFIZETETLEN SZÁMLÁK

ÉS PÉNZÜGYI ÖSSZEOMLÁS

1

Kísértések úton-útfélen

Majdnem minden amerikai ismeri Suze Ormant. Amikor George megkérdezte egyik közgazdász barátjától, mi a véleménye Suze tévéshow-járól, azt a választ kapta, amire számított: „10 másodpercnél tovább nem bírom!” Közgazdász barátaink általában kiütést kapnak az „anyuka jobban tudja”, „ugye, megmondtam előre” hangvételétől. Befektetési tanácsait túlságosan leegyszerűsítőnek és pénzcentrikusnak gondolják, bár közgazdászoktól nem ezt várná az ember, hiszen az anyagi kérdések nem állnak távol tőlük.

Összes ismerősünk legbölcsebbikének, Teodora Villagrának, a Nemzetközi Valutaalap kávézójában dolgozó pénztárosnak azonban egészen más a véleménye. Teodora Daniel Ortega Nicaraguájából menekült az Egyesült Államokba, a Capitol Hill lakónegyedben vásárolt lakást, fia pedig egy cent adósság nélkül szerzett elektromérnöki diplomát nemrégiben, s utánozhatatlan volt abban, hogy mindennapos vendégeinek százaival pillanatok alatt újra föl tudta venni az előző napi beszélgetés fonalát, miközben kiszámolta, mivel tartoznak és mennyit kell visszaadnia. „Suze Orman nem a pénzről beszél, hanem az emberekről” – közölte velünk Teodora. Megvette Suze Orman pénzügyi tanácsadó könyvét, sőt az egyik pénztáros kolléganőjét is megajándékozta vele. Teodorát vagy magát Suze Ormant hallgatva megérthetjük azt, ami addig rejtély volt előttünk: miért issza Suze minden szavát a hallgatósága. S ha összerakjuk a kirakós játék darabkáit, egy nagyszabású közgazdasági probléma bontakozik ki előttünk, amely világszerte több milliárd emberre gyakorol hatást.

Suze Orman kontra közgazdaságtan

Orman legnépszerűbb könyve (több mint 3 millió példányt adtak el belőle) a The 9 Steps to Financial Freedom: Practical and Spiritual Steps So You Can Stop Worrying (Kilenc lépés a pénzügyi szabadság felé: Gyakorlati és spirituális lépések aggodalmaid eloszlatására).[58] Mindaz, amit ebben a könyvben a fogyasztók költéseiről és megtakarításairól állít, éles ellentétben áll a közgazdászok megállapításaival (és a közgazdasági tankönyvekben leírtakkal). Az alapfokú tankönyvek általában egy szupermarketbe látogató vásárló szerepébe helyezik a hallgatót: összegyűjtöttél valamennyi pénzt, amelyet – mondjuk, nem nagy fantáziával – almára és narancsra akarsz költeni; a pénzedért a különböző árú almákból és narancsokból különféle kombinációkat szerezhetsz be, s azt a kombinációt fogod választani, amelyik a leginkább elégedetté tesz. Tankönyveink szépen elmagyarázzák, mitől függ, mennyit veszünk a különböző árú almákból és narancsokból, majd megtudhatjuk belőlük, hogy ezek az összefüggések az ár és a vevő által megvásárolni kívánt mennyiség között a vevő „alma iránti igényének” és „narancs iránti igényének” felelnek meg.[59]

Ez a szándékosan bugyuta történetünk egyáltalán nem olyan ártatlan, mint amilyennek látszik. Merthogy ezek nem tudományos megállapítások, hanem csak jól hangzó frázisok. Az elsőéves egyetemisták – akik ezekből a tankönyvekből tanulnak – pusztán kinyilatkoztatásokat kapnak, később azzal a kiegészítéssel, hogy nemcsak az almák és narancsok vásárlásánál döntünk így, hanem minden más gazdasági helyzetben: adott a költségvetésünk (gyümölcsvásárlásnál az almára és narancsra szánt összeg), és az áraktól függően különböző döntéseket hozunk, méghozzá úgy, hogy a végeredmény a lehető legkívánatosabb legyen a számunkra. Azért hangzik jól ez a szócséplés, mert nehéz elképzelni, hogy egy szupermarket gyümölcsrészlegén bárki is másképp viselkedne.

És van még egy ok, ami miatt meggyőző a történet. A tankönyvébe temetkező elsőéves egyetemista aligha fog ellenkezni, mert nem tudja, hogy az almákról és narancsokról szóló példázat – kérdőjelek nélkül – sokszor felbukkan még a tankönyv későbbi fejezeteiben, sőt későbbi tanulmányai során és majdani szakterületén is, ha hivatásos közgazdász lesz belőle. A tankönyvi okoskodást követő hallgatónk készpénznek veszi, hogy az emberek ilyen gondolkodásmóddal hozzák a döntéseiket. A Safeway zöldség-gyümölcs részlegén majdnem biztos, hogy így döntenénk. Ám a példa sokkal kevésbé volna meggyőző, ha egy menyasszonyról szólna a Wedding Magazine lapjairól, aki mit sem törődik a költségvetési korláttal és az árakkal, hiszen élete nagy napjára készül. És itt kanyarodunk vissza Suze Ormanhez, s nemcsak ahhoz a kérdéshez, miért vannak olyan odaadó hódolói, hanem ahhoz is, miért sokkal több puszta hóbortnál a rajongásuk.

Kik hallgatnak Suze-ra?

Miért cselekednének a fogyasztók bármiben is másképp, mint ahogy azt a tankönyvek leírják? Orman azt mondja, az embereknek érzelmi becsípődéseik vannak a pénzzel és a pénz elköltésével kapcsolatban. Nem őszinték magukhoz, ezért nem hajlandók racionálisan beosztani a pénzüket. Honnan tudja ezt? Onnan, hogy pénzügyi tanácsadóként dolgozik, és kidolgozott egy módszert. Új ügyfeleit mindig arra kéri, adják össze a kiadásaikat. Ez szinte mindig alulmúlja azt az összeget, amely a dokumentált tételekből később kiolvasható.[60] Képletesen szólva, a tankönyvi szupermarket-látogatás során Suze ügyfelei mintha túl sok időt töltenének a zöldség-gyümölcs részlegen, és a végén nem marad pénzük tejre és tojásra. Ehhez hasonló költségvetési bukfenc a valóságban, amikor a hónap végére elfogy minden pénzünk, és nem tudunk semmit sem félretenni. Rosszabb esetben, válság idején, pedig teljesen kiürül a malacpersely, és a hitelkártyánkon egyre jobban halmozódik az adósság, (amelyre most, a gazdaság tartós gyengélkedése mellett is közel 12% a kamat,[61] pár évvel ezelőtt pedig még ennél is több volt).

Ezzel magyarázható kifizetetlen számláink halmozódása is, véli Orman. Vagyis szerinte kognitív és emocionális okokból nem tudunk bánni a pénzzel. Suze küldetésének érzi a hitelkártya-adósságok leszorítását, hogy olvasóinak és ügyfeleinek ne legyenek álmatlan éjszakáik. Ez igazi családanyai szerep, amely magyarázatot ad arra, miért fogadják el tőle sokan az „anyuka jobban tudja” hangvételt. Érdemes megjegyezni, és nem csak zárójelben, hogy az Orman könyvének alcímében említett aggodalmak központi témái a pénzügyi tanácsadó könyveknek, mégis nehéz dolgunk lenne, ha ezt a szót – az emberek pénzügyeire és érzelmeire vonatkozólag – fel akarnánk lelni bármelyik közgazdasági tankönyvben.

Mit mondanak a statisztikák?

Nincs szükség arra, hogy Suze Orman érveit vegyük kölcsön, hiszen a statisztikákból is összeáll a történet, amely szerint a fogyasztók jelentős része aggódik amiatt, hogy nem tud kijönni a pénzéből. Közvetlen megfigyeléseket végzett ezzel kapcsolatban két közgazdász, Annamaria Lusardi és Peter Tufano, valamint egy szociológus, Daniel Schneider. Közvélemény-kutatásukban a következő kérdést tették fel: „Mennyire biztos abban, hogy elő tudna teremteni 2 ezer dollárt, ha a jövő hónapban váratlanul szüksége lenne rá?”[62] A válaszadók közel 50%-a úgy nyilatkozott, hogy nem tudna vagy valószínűleg nem tudna előteremteni ekkora összeget. Nemrég egy beszélgetésben Lusardi hangsúlyozta: a válaszadók egy teljes hónapot kaptak, hogy felhajtsák a megjelölt összeget, vagyis lett volna idejük arra, hogy jelzáloghitelt vegyenek fel a házukra; új hitelkártyát váltsanak; összekaparjanak némi kölcsönt a szülőktől, a testvérektől, az unokatestvérektől, a barátoktól.

A fogyasztók pénzügyi helyzetére vonatkozó statisztikákból sejthető, miért lenne olyan nehéz a vizsgálatban szereplőknek összeszednük 2 ezer dollárt. Egy nemrég megjelent cikk[63] a „máról holnapra élők fogyasztásáról” azt mutatja, hogy 2010-ben a munkaképes korú amerikaiak háztartásában egyhavi jövedelmüknél kevesebb tartalékuk volt készpénzben, folyószámlán, takarékbetétben vagy pénzpiaci befektetésben. Mindemellett, bár ez nem meglepő, a legtöbb esetben nem voltak részvényeik és kötvényeik. Egy brit kiadási naplókat feldolgozó vizsgálat is azt a megállapítást erősíti, hogy sokan kénytelenek zsonglőrködni a számláikkal: a havi rendszeres fizetéssel rendelkezők az utolsó héten 18%-kal költenek kevesebbet, mint a fizetésnapot követő első héten.[64]

Közismert továbbá, hogy a háztartások nem elhanyagolható része nem tud kijönni a havi jövedelméből. A megkérdezettek mintegy 30%-a mondta, hogy az elmúlt 5 évben legalább egyszer igénybe kellett vennie extra magas kamatozású „alternatív kölcsönfelvételi formát” (zálogházba adta értékeit, gépjárművel fedezett rövid futamidejű hitelt vett fel vagy rövid futamidejű fizetésnapi kölcsönt kért).[65] 2009-ben a megkérdezettek nem kevesebb, mint 2,5%-a mondta azt, hogy az elmúlt két évben jelentett magáncsődöt (többnyire még a gazdasági válság előtt).[66] Ez az arány nem tűnik ijesztően nagynak, de azért mutatja, hogy a népesség meglehetősen nagy hányada jelent magáncsődöt valamikor élete folyamán. Senki sem ismeri az ismételt magáncsődök arányát, de ha az egyszer már magáncsődöt jelentett háztartás – egy ember ötvenvalahány évnyi felnőttélete folyamán – még kétszer magáncsődöt jelent, akkor az azt jelenti, hogy az Egyesült Államok népességének valamivel több, mint 20%-a jelent magáncsődöt valamikor felnőttéletében.[67]

Kilakoltatás is várhat arra, aki nem jön ki a pénzéből. Egy szociológus, Matthew Desmond vette a fáradságot és átnézte a Milwaukee városában a kilakoltatásokról vezetett törvényszéki nyilvántartásokat. Ő is magas arányokat talált: az éves kilakoltatási ráta 2003–07 között – vagyis még a pénzügyi összeomlás előtti időszakban – 2,7% volt.[68] Ezek a magáncsőd-eljárási és kilakoltatási adatok azonban csupán a jéghegy csúcsát jelentik. A statisztikusok ugyan még sok mindent nem tártak fel, de úgy tűnik, a szabadpiacon még ennél is rosszabb a helyzet. Még a mai Egyesült Államokban is, ahol a lakosság nagy többsége az emberi történelemben példa nélkül állóan sokat fogyaszt, a többség számára gondot okoz a pénz beosztása. Elég sokan bele is buknak: jelentenek magáncsődöt, vagy kilakoltatják őket.

Egy másik nézőpont

Egy másik elemzés más oldalról tárgyalja a Suze Orman-féle megközelítést. A legtöbben meg vagyunk győződve arról, hogy ha jövedelmünk az ötszörösére ugrana, minden gondunkról megfeledkeznénk, többé nem lennének pénzügyi nehézségeink. Pontosan erre számított minden idők egyik legelőrelátóbb közgazdásza, John Maynard Keynes is, amikor 1930-ban elképzelte a jövőt. Egyik tanulmányában, amely a megjelenésekor nem keltett nagyobb feltűnést, felvázolta, milyen lesz „unokáink élete” száz év múlva, 2030 körül.[69] Egy tekintetben majdnem a tízes körbe talált. Azt „feltételezte”, hogy az életszínvonal nyolcszor[70] magasabb lesz. 2010-ben az Egyesült Államokban az egy főre jutó reáljövedelem 5,6-szer volt nagyobb, mint 1930-ban. Keynes stoppere 20 év múlva fog megállni, s ha addig az egy főre jutó reáljövedelem növekedésében az 1,5–2,0% közti történelmi átlaggal számolunk, a növekedés meglehetősen közel lesz Keynes feltevéséhez.

Egy másik szempontból viszont Keynes a céltáblát sem találta el. Nem amiatt aggódott ugyanis, hogy unokáinkat filléres gondok gyötrik majd elalvás előtt, hanem amiatt, mit fognak kezdeni rengeteg szabadidejükkel, merthogy szerinte csak 15 órát kell majd dolgozniuk hetenként.[71] Azt írta: „[a férfiak és a nők egyaránt] megtapasztalhatják … azt az idegi felőrlődést, amely ma is gyakori Angliában és az Egyesült Államokban a tehetős osztályokba tartozó nők között, mert a gazdagság sokakat közülük megfosztott hagyományos feladataiktól és foglalatosságaiktól. Gazdasági ösztönzés nélkül nem lelik örömüket a főzésben, a takarításban, a ház körüli javítgatásban, de más, örömtelibb elfoglaltságot sem találnak maguknak.”[72] (Zárójelben megjegyezzük, hogy ez a kijelentés ma politikailag inkorrektnek tűnhet, de egyben megelőlegezte azt a „megnevezetlen problémát”, amely a nőmozgalomnak mintegy 30 évvel később a kezdőlökést megadó könyv – Betty Friedan The Feminine Mystique [A női misztikum] című művének – központi gondolata volt.) Noha a reáljövedelmek az Egyesült Államokban már eddig több mint ötszörösükre növekedtek, a szabadidő bőségének nem nagyon látjuk nyomát. Éppen ellenkezőleg, azok a feleségek és családanyák, akik ismeretségi körünkben kimerülésig dolgozva teljesítik az első és a második műszakjukat, valahogy kimaradtak Keynes számításaiból.[73]

Keynes előrejelzése láthatóan nem jött be, de jól tükrözi, hogyan gondolkodik majdnem minden közgazdász (ellentétben Suze Ormannel) a fogyasztásról és a szabadidőről. S van még egy előrejelzés, amely ugyanebből a felfogásból ered és ugyanúgy nem fedi a valóságot. E szerint az embereknek nemcsak több lesz a szabadidejük, hanem a jövedelmük jelentős hányadát félre is fogják tenni, hogy hónap végén is könnyedén teljesíthessék számlafizetési kötelezettségeiket. Mint látjuk, ez is várat még magára.

Miért vannak pénzügyi gondjaink?

A háziasszonyok kimerültségének és a megtakarítások hiányának oka könyvünk központi jóslatából következik. A szabadpiac nemcsak azt állítja elő, amire valóban szükségünk van, hanem azt is, amit a vállunkon ülő majom akar helyettünk. A szabadpiacnak része az ilyen igények megteremtése is, így aztán megvesszük, amit el akarnak adni nekünk. Az Egyesült Államokban szinte az összes üzletembernek az a célja (azok kivételével, akik részvényekkel, kötvényekkel és bankszámlákkal üzletelnek, róluk majd később lesz szó), hogy rávegyenek minket a pénzünk költésére. A szabadpiac folyamatosan szállítja a kísértéseket. Úgy éljük az életünket, mint a gyakorta emlegetett autós, aki a parkolóban szabad helyet keresve rokkantaknak fenntartott üres helyeket lát mindenfelé.

Elég végigmenni egy belvárosi utcán, a kétoldalt sorakozó kirakatok szinte hívogatják a sétálót, hogy benyisson valahová, és vegyen valamit. Egykoron, amikor fiatalabbak voltunk, a környékbeli vásárlóutcákban rendszerint volt hobbiállat-kereskedés is, izgő-mozgó kölyökkutyákkal a kirakatban. Egy ismert dalocska is született erről, amelyet a kereskedéshez közeledő fiatalasszony (Patti Page) dalolt:

Nézd csak azt a kiskutyát, a kirakatban! (vau, vau)

A farkát hogy csóválja ő!

Nézd csak azt a kiskutyát, a kirakatban! (vau, vau)

Remélem, megfizethető![74]

Azok a kiskutyák természetesen nem véletlenül tévedtek oda. Arra kellettek, hogy az emberek bemenjenek a boltba, és vásároljanak. Általánosabb értelemben azonban a kirakati kutyuskák jelképei lehetnek mindenfajta szabadpiaci tevékenységnek. A „farokcsóválás” is megfigyelhető mindenütt: a bevásárlóközpontban, a szupermarketben, az autókereskedőnél, vagy amikor eladó házat keresünk – itt is, ott is gondoskodnak arról, hogy a csábítások szemet szúrjanak. Csak egy példa: a tojást és a tejet stratégiai megfontolásból a szupermarketek hátsó polcain tartják, mivel ezek azok az árucikkek, amelyeket a legtöbb vásárló keres. Az üzlet jól jár, ha a vevőknek a tojásért és a tejért végig kell menniük szinte az egész üzleten, s közben eszükbe jut, hogy erre is, arra is szükségük van.[75] Amikor pedig eljutnak a pénztárakig és várnak a sorukra, nem véletlen, hogy körülöttük – meg a velük lévő gyerkőcök körül – a cukorkák és a magazinok kelletik magukat. Régen a cigaretták kaptak itt helyet, nehogy a dohányosok megfeledkezzenek róluk.

Ez az a balekháló, amelyik cukorkával és cigarettával csábít. A szupermarketben azonban ezernyi egyéb balekháló van. Az áruktól roskadoznak a polcok és a pultok, mindegyik termékcsoporttal külön marketingescsapat foglalkozik, hogy minél változatosabb reklámkampányokat találjanak ki. És a balekhalászat folytatódik a szupermarketen kívül is. Elizabeth Warren a hitelkártyák jelentőségére hívta fel a figyelmet.[76] A hitelkártya csábító dolog (később majdnem egy egész fejezetet szentelünk ennek a témának). Ezzel egyet is értünk. A fogyasztók vásárlásra csábításának gondolata azonban magának a szabadpiacnak a természetéből következik, a hitelkártya ennek csak egy eleme. A kereskedőt nem azért fizetik, hogy az atyjafiának őrizője legyen, nem az ő dolga, hogy a vevőit megóvja attól, hogy túl sok almát és narancsot tegyenek a kosarukba, és vigyázzon arra, hogy a hónap végén is legyen miből kifizetniük a számláikat. Nagy önfegyelem kell ahhoz – hogy milyen nagy, azt Suze Orman tudja a legjobban –, hogy az ember mindig hallgasson a belső hangra: „Ne tedd ezt, ne tedd azt, mert egyensúlyban kell tartanod a költségvetésedet!”

Ez jó magyarázat arra, miért bizonyult olyan rossznak Keynes jóslata. Ma öt és félszer gazdagabbak vagyunk, mint 1930-ban. Ám a szabadpiac egy csomó új „szükségletet” is teremtett, valamint új módszereket arra, hogy pénzt költsünk e „szükségletek” kielégítésére. Ezek az új csábítások magyarázzák meg, miért jönnek ki olyan nehezen a fogyasztók a pénzükből. A legtöbben a józan eszünkre hallgatunk, és nem megyünk be az állatkereskedésbe az első sugallatra megvenni a kiskutyát. De nem vagyunk mindannyian és mindig ilyen racionálisak, amikor az utcák, a szupermarketek, a bevásárlóközpontok és most már az internetes portálok is teli vannak kísértésekkel.

Sokan azt mondják, a modern világ, a fogyasztói társadalom sodort minket ilyen nehéz helyzetbe. Szerintük túlságosan anyagiasan gondolkodunk, spirituálisan a pokolra jutottunk. Szerintünk viszont az egyensúlyban rejlik a központi probléma. A szabadpiaci egyensúly minden emberi gyengeséghez hozzárendeli a megfelelő balekhálót. Hiába nő még egyszer vagy még kétszer öt és félszeresére az egy főre jutó GDP, ettől még nem fogunk kimászni ebből a csávából.

2

Hírnévkiaknázás

és a pénzügyi válság

A 2008–2009-es pénzügyi világválság történetét megírták és újraírták már vagy százszor, ha nem ezerszer. A beszámolók nagy része olyan könyv, amely egy kiválasztott cégre vagy kormányzati intézményre összpontosít – J. P. Morgan Chase, Goldman Sachs, Bear Stearns, Lehman Brothers, Bank of America, Merrill Lynch, Federal Reserve (Fed), az Egyesült Államok Államkincstára (US Department of Treasury) vagy a Fannie Mae and Freddie Mac –, azzal a ki nem mondott üzenettel, hogy az „én intézményem” állt a válság középpontjában.[77] A pénzügyi válság sötét fellegeinek ezüstösen csillogó körvonalai mögött bontakozott ki a pénzügyi újságírás aranykora. Éppen ezért, ebben a fejezetben nem fogjuk a szokásos 500 oldalnyi terjedelemben újra megírni a történteket. Dióhéjban tárgyaljuk a balekhalászat bizonyos formájának – az ún. hírnévkiaknázásnak (reputation mining) – a pénzügyi válságban játszott szerepét.

Nem első osztályú (ehetetlen) avokádók

Ha úgy tudják a vevőim, hogy nálam mindig gyönyörű, érett avokádó kapható, akkor egyszer megtehetem, hogy közepes minőségű avokádót adok el ugyanannyiért, amennyit az első osztályúért szoktam kérni. Ezzel kiaknázom a jó hírnevemet, ugyanakkor kivetem a hálómat a balekokra.

Így írhatjuk le annak a ma is folytatódó pénzügyi válságnak a lényegét, amely meghatározza korunk gazdasági viszonyait. A szóban forgó hírnévkiaknázás különféle pénzügyi intézményeink jó hírnevén ejtett csorbát, mindenekelőtt a fix hozamú értékpapírok minősítésének rendszerét forgatta fel. A nagy amerikai hitelminősítő ügynökségek jó hírneve közel száz év alatt szilárdult meg a kötvények minősítése terén. A közvélemény ezeket a minősítéseket a fizetésképtelenné válás valószínűségének indikátoraként kezelte. Az 1990-es évek végén és a 2000-es évek elején azonban a hitelminősítő ügynökségek új feladatot vállaltak magukra a kötvények értékelésén túl: az összetettebb értékpapírok, az új komplex származtatott (derivatív) pénzügyi eszközök minősítését. Előbbi hasonlatunkat folytatva, ez az új tevékenységi terület volt a nem első osztályú avokádók értékesítése. Az ilyen értékpapírokról újszerűségük és főleg komplexitásuk miatt a vevők nehezen tudták megállapítani, hogy a minősítésük rendben van-e. Mégis, mivel a hitelminősítő ügynökségek a múltban megbízhatóan értékelték az egyszerűbb régi értékpapírokat (a régi avokádókat), a vevők nem láttak okot arra, hogy az új, összetett értékpapírokra vonatkozó minősítéseiknek ne adjanak hitelt.

Csakhogy az avokádók (az értékpapírok) vásárlóközönsége nem értette, mi az a balekhalászati egyensúly. S ha ők maguk sem tudták megkülönböztetni a jó avokádót (a jó értékpapírt) a közepes, sőt olykor az ehetetlen avokádótól sem, akkor az avokádók termelői (az új értékpapírok kreátorai) sem éreztek ösztönzést arra, hogy jó minőségű avokádót termeljenek. Olcsóbb volt rossz minőségű avokádókat piacra dobni (nagy nemfizetési arányú értékpapírokkal fedezett, összetett származtatott eszközcsomagokat kreálni, amelyeket a hírnévkiaknázás lehetőségével élő hitelminősítők ugyanúgy AAA minősítéssel láttak el). Hát ez történt hasonlatunkban az avokádókkal, a valóságban pedig a jelzálogalapú eszközfedezetű értékpapírokkal (mortgage-based asset-backed securities).

És nemcsak hogy ez történt, hanem ez az, amire a balekhalászati egyensúly állapotában számíthatunk – hiszen a kiváló minőségű avokádót termelők versenyképtelenekké válnak, mert tökéletes avokádójukat a közepes, de túlértékelt avokádóval egy árban kell adniuk. Ha a tökéletes avokádók termelése költségesebb, mint a közepes minőségűeké, akkor a gyümölcsöst jövedelmezőbb módon is lehetne hasznosítani. A termelő vagy eladja a gyümölcsösét egy olyan termelőnek, aki közepes minőséget termel, vagy csődbe megy. Carl Shapiro közgazdász írt erről 1982-ben, és arra jutott, hogy a szabadpiacon az egyensúly beálltával a közepesnek mondható termékek mindenütt kiszorítják a jó minőségűeket.[78] Képletesen szólva: ritkán, például a pénzügyi válság előtt, teljesen ehetetlen avokádók is piacra kerülhetnek.

Fölmerülhet a kérdés, hogy a közepes minőségű avokádók termelése és hamis minősítése (az új, túlértékelt értékpapírok eladása) miért okozhatott általános pénzügyi válságot. A válasz ismét egyszerű, mint az egyszeregy. A nagy pénzügyi intézmények – kereskedelmi bankok, fedezeti alapok, befektetési bankok és hasonlók – kölcsönöket vettek fel: így például egy tipikus befektetési bank teljes eszközállománya több mint 95%-ban kölcsönökből állt, s e kölcsönök egy része magába foglalta a közepes minőségű avokádókat is – vagyis az összetett, jelzálogalapú származtatott eszközöket.[79] Amikor azonban kiderült – mert óhatatlanul kiderült –, hogy az újonnan piacra dobott avokádók egy része belülről rohad, nagyot zuhant az értékük. Az is világossá vált, hogy a pénzügyi intézményeknél ezek értéke jóval meghaladja saját eszközeik értékét. Pontosan ez történt 2008-ban mindenütt, Frankfurttól Londonon át New Yorkig és az apró Reykjavíkig (persze nem az avokádók értéke zuhant, hanem a származtatott jelzálogalapú értékpapíroké). A Federal Reserve és az Európai Központi Bank által nyújtott sürgősségi hiteleknek, valamint az Egyesült Államokban és Európában nyújtott masszív költségvetési támogatásoknak köszönhetően sikerült elkerülni a globális pénzügyi összeomlást és a nagy gazdasági válság megismétlődését.[80]

A balekhalászatnak döntő szerepe volt a pénzügyi buborék kialakulásában és kipukkadásában. Hiányzott a kellő gyanakvás, ezért a 2008-as tragédia elkerülhetetlen volt. Ehhez hasonló, komoly bajok származnának abból is, ha a számítógépünkön folyó adathalászatról nem vennénk tudomást.

Hét kérdés

Vegyük szemügyre most egy kicsit részletesebben a történteket! A fenti bevezetőből következően hét kérdésre keressük a választ.

1. Miért voltak kezdetben – az 1950-es, 1960-as és 1970-es években – megbízhatóak a befektetési bankok, és miért bocsátottak ki szabályszerűen minősített értékpapírokat („avokádókat”)?

2. Miért minősítették kezdetben szabályszerűen a hitelminősítő ügynökségek az „avokádókat”?

3. Hogyan változtak meg a befektetési bankok ösztönzői, aminek következtében már nem az ügyfeleik bizalmára építették üzleti tevékenységüket?

4. Hogyan terjedtek tovább a megváltozott ösztönzők a hitelminősítő ügynökségekig, s hogyan késztették őket hamis minősítések kiadására?

5. Miért volt a hírnévkiaknázás olyan jövedelmező?

6. Miért voltak olyan hiszékenyek a rossz értékpapírok (az „ehetetlen avokádók”) vevői?

7. Miért volt a pénzügyi rendszer oly sebezhető, amikor kiderült, hogy az értékpapírok (az „avokádók”) rosszak?

Miért voltak kezdetben megbízhatóak

a befektetési bankok?

Az értékpapírokat létrehozó intézmények mind az Egyesült Államokban, mind a világgazdaságban megváltoztak 1970 és 2005 között. Ha egy befektetési bankár 1970-ben kómába esett, 2005-ben pedig csodával határos módon magához tért, igencsak meglepődhetett. A rendszer ugyanis átalakult. A 35 éves álmából ébredő bankárunk azt tapasztalta volna, hogy az intézmény, amelynek dolgozott, hihetetlen mértékben megnőtt. Ha mondjuk a Goldman Sachs alkalmazottja volt – a továbbiakban ismételten ehhez a példához fogunk visszatérni –, e bank tőkéje a kérdéses időszakban több mint ötszázszorosára nőtt. A Goldman-partnerek tőkéje 1970-ben 50 millió dollár volt,[81] 2005-ben pedig több mint 28 milliárd dollár (amelyhez több mint 700 milliárd dollár teljes eszközállomány tartozott).[82] Ugyanakkor a GDP (inflációval való korrekció nélkül) csak tizenkétszeresére nőtt ebben az időszakban.[83]

Ha felidézzük a korábbi, egyszerűbbnek tűnő időket, egy másik világ tárul elénk – másképpen működő befektetési bankokkal. Abban az időben erős ösztönzők hatottak abban az irányban, hogy a befektetési bankok meggyőződjenek az értékpapírok minősítésének helyességéről. Akkor, 1970-ben, a tipikus befektetési bankok – a Goldman Sachs, a Lehman Brothers vagy bármelyik – a nagyvállalatok „bankjai” voltak, és többek között az volt a feladatuk, hogy tanácsokkal lássák el saját vállalataikat. A bank képviselője – ismerve a Wall Street működését – tájékoztatta ügyfeleit a pénz világának tényeiről. Képletesen szólva, de olykor a szó szoros értelmében is, a cég pénzügyi tisztviselőjének Wall Streeten dolgozó egyetemi cimborája bizalmas barátnak számított, aki pontosan tudja, mit, hogyan érdemes beadni az Egyesült Államok Adóhatóságának (US Internal Revenue Service, IRS) vagy miként lehet a szabályozókat megkerülni.

Az ilyen bizalmas barát türelmes volt, de nem érdek nélkül. Viszonzásul azt várta, hogy az ő cégét nevezzék meg a részvény-vagy kötvénykibocsátásokat jegyző pénzintézetként. Jól illusztrálja ezt a Ford Motor Company első nyilvános tőzsdei bevezetése (initial public offering, IPO) a Goldman Sachs közreműködésével 1956-ban, Henry Ford halála után.[84] Az IPO komplex ügylet volt – részben adózási okokból, de azért is, mert egyeztetni kellett a Ford család és a Ford Alapítvány érdekeit. A családot illette meg az összes szavazati jog, de kevés részvény volt a kezükben, az alapítványnak viszont nem volt szavazati joga, de a részvények nagy hányadát birtokolta.[85] A Goldman Sachs senior partnere, Sidney Weinberg két évet szentelt a részletek kidolgozásának 250 ezer dolláros, szűkmarkú díjazásért.[86] A Goldman-the-Partnership azonban elnyerte fáradozásai jutalmát: ők ütötték nyélbe a Ford nyilvános tőzsdei bevezetését.

Az 1970-es évek végén John Whitehead senior társpartnernek olyan előérzete támadt, hogy a Goldman Sachs a növekedése során egyre jobban elfordul a bizalmas baráthoz illő etikai elvektől. Ezért útmutatóként, a jövőre vonatkozóan, lefektette a partnerség 14 alapelvét. Az 1. alapelv így kezdődik: „Mindig az ügyfeleink érdeke az első.” A folytatás megmagyarázza, miért nincs itt érdekellentét valójában: „[mivel] tapasztalataink azt mutatják, hogy ha jól szolgáljuk az ügyfeleinket, mi is sikeresek leszünk”.[87] A Ford-IPO rávilágít, hogyan valósult meg ez a siker. Az alapelvek baljós felsorolását – ahogy Whitehead tartott is tőle – ma már egy letűnt világ jelképeként szemlélhetjük, nem pedig – ahogy eredetileg gondolta – kívánatos jövőképként.

Régebben a befektetési bankoknak fontos volt a jó hírnév, hogy ezzel is magukhoz csábíthassák az ügyfeleiket. A jó hírnév pedig a többi befektetési bankkal való viszonyukban is szerepet kapott. Egy új kötvény vagy részvény bevezetésekor ugyanis az értékesítést több befektetési bank „konzorciuma” megosztotta egymással. Szükség volt tehát az együttműködésre, mert a konzorciumot vezető banknak igénybe kellett vennie a tagok értékesítőhálózatát.[88] Ahogy a bizalmas barát és a megbízó viszonyában láttuk, itt is érvényesült a kölcsönösség: „kéz kezet mos”. Ez volt a kapcsolati bankolás (relational banking) kora, s ebben a rendszerben nélkülözhetetlen volt a bizalom.

Miért minősítették kezdetben a hitelminősítő

ügynökségek szabályszerűen az „avokádókat”?

Ebben az egyszerűbb korban nemcsak a befektetési bankok voltak ösztönözve arra, hogy jó értékpapírokat hozzanak létre, hanem a hitelminősítő ügynökségek is érdekeltek voltak abban, hogy szabályszerűen minősítsék azokat. A hitelminősítő ügynökségek – a Moody’s története különösen beszédes – ekkor még kerülték az érdekütközéseket. A Moody’s könyveladásokból és más kisebb bevételekből élt. Szegény volt, de lelkiismeretes.[89]

Akkoriban, mint láttuk, a jó hírnév mindennél fontosabb volt a nagy kibocsátók számára. Egy incidens – ez is a Goldman Sachsszal történt – rávilágít, miért volt ez így. A Goldman 1969-ben jegyezte a Penn Central vasúttársaság 87 millió dollár értékű kötvénykibocsátását.[90] A Penn Central egy éven belül csődbe ment, és potenciálisan a Goldman-partnerek teljes eszközállománya veszélybe került. Bírósági keresetek szerint a Goldmannek bennfentes információi lehettek a vasúttársaság törékenységéről, de ezeket nem fedte fel. A Goldman azzal érvelt, hogy tisztában voltak magának a vasútnak az üzemeltetési veszteségeivel, de azt gondolták, hogy ezeket a veszteségeket bőségesen lefedi a Penn Central nagy értékű ingatlanvagyona. A Goldman viszonylag olcsón megúszta, nem egészen 30 millió dollárt kellett kifizetnie, de egy kicsit kevesebb szerencsével az ügyre rámehetett volna a partnerek teljes eszközállománya.[91] Az epizód arra figyelmeztette az összes befektetési bankot, hogy csak makulátlanul tiszta üzletekben vehetnek részt.

Hogyan változtak meg

a befektetési bankok ösztönzői?

Ez a rendszer azonban később megváltozott: a befektetési bankok oldalán is, de a következő alfejezetben látni fogjuk, hogy a hitelminősítők oldalán is. Vajon mit láthatott a hosszú álmából ébredő bankárunk maga körül 2005-ben? Nézzük továbbra is a Goldmant! Annak idején, 1970-ben, a bank teljes tőkéje a partnerek kezében volt. A Goldman 1999-ben kilépett a tőzsdére. Ettől kezdve a partnereknek nem kellett attól rettegniük, hogy valamilyen peres ügyben személyes vagyonuk nagy részét elveszíthetik.[92] Míg régebben a Goldman túlnyomó részben jegyzéssel foglalkozott, mostanra az üzleti tevékenysége több részre tagolódott, a saját kereskedéstől (focipálya nagyságú kereskedelmi központban) a fedezeti alapok kezelésén át az új, komplex származtatott értékpapírok létrehozásáig és csomagolásáig. Már nem a Broad Street 20. alatti, zsúfolt irodaépületben volt a bankház központja, ahol az értékpapírosztály „őrtorony” termináljaihoz 1920 telefonos fővonal csatlakozott.[93] A Goldman Sachs terjeszkedni kezdett, New York, London és Tokió után olyan pénzügyi forrópontokon is megtelepedett, mint Bangalore, Doha, Sanghaj vagy a kicsiny Princeton, New Jersey államban.[94] A változásokat az új, csillogó székház szimbolizálta, amelyet 2009-ben vettek birtokba:[95] a 43 emeletes és két háztömbnyi épületet Paul Goldberger építészetkritikus „visszafogott palazzóként” jellemezte. A Goldman Sachs birodalommá növekedett.[96]

Pénzügyileg a Goldman, más befektetési bankokhoz hasonlóan, ma már „árnyékbank”. Kötelezettségeinek tekintélyes része jár le naponta. Betéteket fogad be nagyobb intézményi befektetőktől, amelyek nagy mennyiségű likvid eszközük számára keresnek biztos helyet. Ezek lehetnek kereskedelmi bankok, pénzpiaci alapok, fedezeti alapok, nyugdíjalapok, biztosítótársaságok vagy más nagyvállalatok. Minden este átutalnak a banknak (azaz „betétként elhelyeznek”) sok milliárd dollárt (nem túlzás!), azzal a feltétellel, hogy a befektetési bank már másnap visszafizeti azt. Az ilyen ügyletek neve: repo (visszavásárlási megállapodás). A betét elhelyezője kétféle védelmet élvez: nemcsak hogy visszakövetelheti a pénzét mindjárt másnap, hanem ha a Goldman nem tudná visszaadni, akkor sincs miért aggódnia. Miért? Mert a repók fedezetéül megjelölt biztosítékok értéke nagyjából megegyezik a betét értékével. Ha a teljesítés elmarad, a befektető a biztosítékot zsebeli be a betét helyett.

Ez a befektetési bankoknál elterjedt újfajta megállapodás azért lett népszerű, mert a nagy betétek tulajdonosai nem szívesen teszik be a pénzüket a hagyományos kereskedelmi bankokba: attól félnek, hogy nagy veszteség érheti őket, ha a bank nem fizet.[97] Az IndyMac Bank (Pasadena, Kalifornia) példája jól mutatja e félelmek okait. Amikor a bank 2008 júliusában bedőlt, a Szövetségi Betétbiztosító Társaság (Federal Deposit Insurance Corporation, FDIC) teljes egészében kártalanította a 100 ezer dollár alatti betétek tulajdonosait. A 100 ezer dollár fölötti betétek azonban veszélybe kerültek, ezekre az FDIC eleinte csupán 50%-os kártalanítást ígért.[98] Eszerint tehát a nagy értékű likvid eszközök tulajdonosai számára biztonságosabb, ha nagy befektetési bankokban helyezik el egy napra a pénzüket, abban a biztos tudatban, hogy ha a bank netán nem fizet, akkor a betétjük helyett övék lesz a biztosíték.

Van még egy ok, amely miatt a befektetési bankok befogadják az ilyen egynapos betéteket. Ezt is a Goldmannél történtekkel illusztráljuk. Az 1970-es évek végén kezdte fölfedezni a Goldman, hogy nagy profitot érhet el, ha kölcsönvett pénzből saját szakállára kereskedik. Először az ország, majd később a világ pénzügyi tranzakcióinak központja lett. A Wall Street forgataga helyzeti előnyt jelentett számára. Nemcsak hogy automatikusan begyűjtött minden, többé-kevésbé nyilvános információt, hanem a megfelelő következtetéseket is le tudta vonni az információk jelentését illetően. Nem kellett megszegnie a bennfentes kereskedelem tilalmáról szóló jogszabályokat ahhoz, hogy képben legyen. A fineszes tinédzserek a hatodik érzékükkel érzik, mikor próbálkozhatnak az első csókkal, vagy mikor fogadhatják el.

De térjünk inkább vissza a Goldman esetére! Az 1960-as évek végén, az 1970-es évek elején Gus Levy, aki senior partnerként Sidney Weinberget követte, úgy látta, hogy a közvetítő hatalmas profitra tehet szert az intézményi befektetők nagy részvénycsomagjainak adásvétele során.[99] A Goldman sok ilyen befektető „bankáraként” és a kapcsolatai révén könnyen találhatott potenciális vevőt vagy eladót valamely nagy részvénycsomagra az egyik oldalon, és kereshetett hozzá megfelelő partnereket a másikon. Átmenetileg megtartotta ezeket a nagy értékű eszközöket, azzal a szándékkal, hogy majd később értékesíti. Ezzel tehát a saját nevében kezdett kereskedelmi tevékenységet folytatni. Ez a közvetítői szerep azonban fölvetette az érdekütközés lehetőségét. Kérdéses volt, mekkora hasznot tarthat meg magának a Goldman az ilyen ügyletek közvetítőjeként. Mennyit fizessen a vevő, és mennyit kapjon az eladó, ha a kettő közti különbség a Goldmannél marad?

John Whiteheadben pont az ilyen potenciális érdekütközések keltettek kellemetlen érzéseket, s ez késztette őt az „alapelvek” megfogalmazására. Attól félt, hogy a Goldman ezzel feladja azt az etikai alapvetést, hogy üzletfeleinek érdekeit szolgálja, amely, néhány kivétellel, minden lépését vezérelte 1869 óta, vagyis azóta, hogy Marcus Goldman először kihelyezte cégtábláját a kapuja mellé. Marcus annak idején zsidó ékszerkereskedőknek és bőrcserzőknek folyósított pénzt kötelezvény ellenében Dél-Manhattenben, amiért bizonyos kamatot is kikötött. A kötelezvényeket a kalapja karimája alá dugta, majd csekély haszonnal eladta jó hírű bankároknak, akik a papírok megvásárlásakor bízhattak abban, hogy Goldman képviselni fogja az érdekeiket.[100]

A 2000-es években „az ügyfél érdeke az első” etikai alapelvet már nem lehetett magától értetődőnek venni. William Cohan a Money and Powerben (Pénz és hatalom) egy fedezetialap-kezelő véleményét idézi a Goldman mai gyakorlatáról: „[a Goldman kérdése ez lenne] 1. ajtó vagy 2. ajtó – melyiknek a jelenértéke nagyobb számomra? És nem azt választaná, amelyikre kevesebb dollár van írva.”[101] A régi Goldmannél, a bizalmas barátnál, mindig az ügyfél érdeke volt az első, a pénzügyi tanácsok ellentételezték az alkalmankénti jegyzéseket.

Hogyan terjedtek tovább a megváltozott ösztönzők

a hitelminősítő ügynökségekig?

Nem csak a befektetési bankok változtak meg azóta, amikor a bankár még jó barátnak számított. Megváltozott a befektetési és a hitelminősítő ügynökségek kapcsolata is. A pénzügyi válságot megelőző fellendülés idején a hitelminősítő ügynökségeknek érdekükben állt olyan minősítéseket adni, amelyek megfeleltek a kibocsátók óhajainak, azaz nem feltétlenül voltak megalapozottak. A változások még az 1970-es években kezdődtek, amikor a Moody’s díjat kezdett felszámítani a befektetési bankoknak a minősítésekért.[102] Ez a kezdeti puhatolódzás akkor aligha volt észrevehető. Abban az időben, a kapcsolati bankolás korában, mint láttuk, a bankár mint jó barát számára a jó hírnév volt a legfontosabb, és arra törekedett, hogy a kibocsátott értékpapírok minősítése aprólékos pontossággal történjék.

Azóta azonban az ösztönzők megváltoztak. Az ügyfelekhez fűződő mostani viszonyban – „1. ajtó, 2. ajtó” – a tegnapi értékpapír-kibocsátók ma viszonozzák a szívességet, a „kedvező minősítést”. Így működnek a kompetitív piacok. S vajon mit akarnak elérni ezek az ügyfelek? Mindenekelőtt azt, hogy a kibocsátott értékpapírjaik kedvező minősítést kapjanak, hiszen ettől függ, mennyi kamatot kell fizetniük később. Manapság az ügyfelek már elvárják a kedvező minősítést befektetési bankjuktól, és ha nem kapják meg, másik bankkal kötnek üzletet. A bankok ennek megfelelően nyomást gyakorolnak a hitelminősítő ügynökségekre. Nem kell magyarázniuk, talán még kimondaniuk sem, mi a szándékuk – gondoljunk azokra a bizonyos első csókokra –, a hitelminősítők érteni fogják, mi az érdekük és kívánságuk a számlát fizető befektetési bankoknak. Manapság az a helyzet, hogy ha egy ügynökség kedvezőtlen minősítést ad, nem tud új üzletet kötni. (S ez természetesen kétszeresen igaz akkor, ha maga a befektetési bank hozza létre és bocsátja ki az értékpapírt, ami gyakran megtörténik újabban.[103])

Fordult tehát a kocka. A befektetési bankok immár nem gyakorolnak ellenőrzést a hitelminősítő ügynökségek felett, nem hajolnak az ügynökségek válla fölé, hogy lássák, kellő alapossággal végzik-e a minősítéseket. Éppen ellenkezőleg: a befektetési bankok a lehető legjobb minősítést akarják elérni minden egyes üzletben, bármilyen papír kibocsátásáról van is szó. A hitelminősítők pedig tudják, milyen következményekre számíthatnak, ha megtagadják az engedelmességet.

Miért volt a hírnévkiaknázás

olyan jövedelmező?

A komplex pénzügyi struktúrák mögött van némi varázslás. Részben valódi varázslatról van szó, részben azonban balekhalászati átverésről. A pénzügyi származtatott ügyletek megjelenése előtt a vállalatok rendszerint felosztották a befolyó jövedelmeket a kötvénytulajdonosokat és a részvényeseket megillető kifizetésekre. A részvényesek osztaléka, eredménytartalékként (retained earnings), a cégnél is maradhatott. A kötvénytulajdonosok fix összegű kifizetésekre számíthattak, a részvényesek között pedig a megmaradt profitot osztották fel. A modern pénzügyi rendszerben azonban fölfedezték, hogy a különböző kockázatú jövedelmeket sokféleképpen lehet felosztani. Az újfajta felosztási módszerek akkor lehetnek hasznosak, ha világosan elkülönítik egymástól a kis kockázatra törekvők (kötvénytulajdonosok) és a nagyobb kockázattól sem visszariadók (részvényesek) járandóságait. Ám az ilyen szeleteléssel is vissza lehet élni: fel lehet használni a befektetők megzavarására. Tegyük fel, hogy egy bank vagy egy befektetési bank vagy bármilyen pénzintézet egy adag rossz eszközt olyan körmönfont módon csomagol újra, hogy a hitelminősítő ügynökség tévesen a legtöbbjüket jónak minősíti! Ilyen módon a rossz eszközökből aranyat lehet csinálni. A mutatvány eszköze a csomagolás. A trükk azért olyan sikeres, mert a hitelminősítő ügynökségek nem arra fókuszálnak, amire kellene, és nem akkor, amikor kellene.

És pontosan ezt láthattuk. Rengeteg ilyen ügy volt a másodrendű hitelek piacán. A bankárok előző életében a jelzáloghitelek fő kezdeményezői a bankok voltak. Mivel a helyi szakemberek tudták a legjobban értékelni a hiteleket, a hitelek folyósításakor azt ették, amit főztek: a jelzáloghitel a sajáteszköz-portfóliójukba került. Később azonban rájöttek – és igazuk volt –, hogy egy adott területen nyújtott hitelek kockázatai fedezhetők: a jelzáloghitelekből hatalmas csomagokat lehet összeállítani, és a csomagok kis részletekben eladhatók. Így jobban eloszlik a kockázat. Ezek után Delaware állam bankjai már nemcsak otthon, Delaware-ban létrehozott jelzálogot tartottak, és az Idaho állambeli bankoknak sem csak Idahóban létrehozott jelzálogjaik voltak, hanem mindkét állam mindegyik bankjának lehettek vegyes jelzálogcsomagjai, bennük delaware-i és idahói jelzálogokkal (általánosabban: minden banknak lehettek jelzálogcsomagjai a legkülönbözőbb helyeken kibocsátott jelzálogokkal). A hitelt nyújtó bankok tehát nem tartották meg maguknak a jelzálogokat, hanem zsebre tették a kibocsátási díjat, és jelzálogcsomagokba forgatták be a jelzálogjaikat. Ezek a csomagok helyettesítik manapság a néhai Marcus Goldman kalapja peremét, ahová a különböző ügyfelek másoknak eladásra kínált fizetési ígérvényei kerültek.

A kockázatmegosztásból származó nyereség azonban csak az első lépés volt az ilyen nagy jelzálogcsomagok kínálta haszon kiaknázásában. Ha a jelzálogkollekciót olyan szépen sikerült becsomagolni, hogy a hitelminősítő ügynökségek ne fogjanak gyanút, akkor akár egy „NINJA-lakástulajdonos”, azaz No Income, No Job or Assets (se jövedelem, se állás, se vagyon) jelzálogja is hasznot hozhatott. De hogyan érték el a bankok, hogy a csomagjaik jól mutassanak? Hogyan rejtették el a rossz hiteleket? Egy pénzügyi trükkel, amely lehetővé tette a minősítő ügynökségek számára, hogy elfordítsák a tekintetüket az esetleges rossz hitelek eredetéről. Az értékpapírcsomagok közvetlen eladása helyett szeletekre (tranches) darabolva bocsátották áruba a csomagokat. Az egyes szeletek vevőinek a haszon más-más része jutott. Ezek a szeletek igen összetettek lehettek, de – egyszerű példával élve – az egyik tartalmazhatta a jelzálogcsomaghoz tartozó kamatfizetéseket, a másik pedig a tőketörlesztéseket. Ez a példa azonban csupán ízelítőt ad az ilyen, nagyon bonyolult tranzakciókból. Ahogy egy gyerek, ha van egy ollója, végtelenül sokféle alakú és nagyságú részekre tud vágni egy színes papírt, úgy a jelzálogcsomagokhoz tartozó kifizetések is korlátlanul sokféleképpen szeletelhetők. Majd a különböző formájú szeletek önálló csomagokként újból értékesíthetők.

Ekkor már, soklépésnyi távolságban az eredeti jelzálogoktól, az értékpapírokat – az ún. jelzálog-fedezetű részcsomagokat (mortgage-backed tranches) – nehezen vagy egyáltalán nem lehet ellenőrizni. A jelzálogok hatalmas csomagok részei lettek, a belőlük származó jövedelmet átláthatatlanul felszeletelték, és a várható kifizetések is többlépésnyire eltávolodtak a jelzáloghitelt felvevő lakástulajdonosok havi törlesztéseitől. Ezek a bonyodalmak fölmentették a hitelminősítő ügynökségeket a kiindulási jelzálogok alapos ellenőrzésének kötelezettsége alól.[104]

További mentséget jelentettek az üzleti iskolákban tanított standard modern statisztikai technikák. A fizetésképtelenségi rátákra vonatkozó statisztikai becslések a múltban feljegyzett jelzálog-nemfizetéseken alapulhattak. A jelzálog-fedezetű értékpapírok (mortgage-backed securities, MBSs) kedvező minősítései jóvoltából a jelzálogok sokkal elérhetőbbekké váltak, ez pedig a lakóingatlanárak példátlan emelkedését vonta maga után. A lakóingatlanok árának emelkedése és az alacsony munkanélküliségi ráta következtében a jelzálog-nemfizetés mélypontra süllyedt.[105]

Nem számított, hogy a nemfizetési kockázat becsléséhez használt statisztikai adatok olyan időszakokból származtak, amikor a lakóingatlanárak emelkedtek, és így a jelzálog-nemfizetés ritkaságszámba ment. Az sem számított, hogy ezeket a „pénzügyi termékeket” azzal a szándékkal állították össze, hogy a nemfizetés kockázata minél kisebbnek tűnjön. De még az sem számított, hogy egy ideig maguk a hibás minősítések is nagyban hozzájárultak az ingatlanárak emelkedéséhez, mert jelentősen növelték az ingatlanok iránti keresletet. Ezzel azért nem törődtek, mert a hitelminősítők már nem abban voltak elsődlegesen érdekeltek, hogy helyes minősítéseket adjanak. Olyan minősítések kiadásában voltak érdekeltek, amelyek nem veszik el üzletfeleik vásárlási kedvét. Az üzlet korábbi jó hírnevük kiaknázásában állt, azaz ők is beszálltak a balekhalászatba.

De honnan tudjuk, hogy a minősítések inflálódása valóban végbement? Csak az egyik hitelminősítő ügynökség, a Moody’s nem kevesebb mint 45 ezer jelzáloggal összefüggő értékpapírnak adott AAA minősítést (2000–2007 között). Ez a jelzálog-fedezetű értékpapírok iránti jóindulat különösen szembeötlő, ha arra gondolunk, hogy valamivel később, 2010-ben, mindössze 6 amerikai vállalat minősítése volt AAA.[106] Megerősítette a minősítések inflálódásáról szóló feltevést a Moody’s ügyvezető igazgatójának meglepően őszinte nyilatkozata is, amely az alkalmazottak egyik gyűlése után, a válság mélypontját követően hangzott el. „Miért is nem láttuk előre, hogy a hitelezés szigorúbb lesz a feltételek lazulása után, és hogy a lakóingatlanárak csökkenni fognak az áremelkedés után? … Ezek a hibák azt a benyomást keltik, mintha vagy nem értenénk a hitelelemzéshez, vagy eladtuk volna a lelkünket a sátánnak a haszonért, vagy épp mindkettőben lenne némi igazság.”[107]

Miért voltak olyan hiszékenyek a rossz értékpapírok

(az „ehetetlen avokádók”) vevői?

Az amerikaiak és a nagyvilág eleinte nem látott okot a gyanakvásra. Mindenfelől csak azt hallották, milyen csodálatos a szabadpiac. Mit sem tudtak a balekhalászatról és annak következményeiről. Csak később derült ki, hogy a származtatott csomagokban „ehetetlen avokádók” is vannak. Ahogy már említettük, ennek ellenére sem a csomagokat összeállító mágusok, sem a csomagok minősítői nem voltak érdekeltek abban, hogy átlássanak a bűvésztrükkön. Hajlamosak vagyunk arra, hogy elfogultan szemléljük a világot: könnyebben észrevesszük azt, ami az érdekünkben áll, mint azt, ami nem. A csomagok kibocsátójának – tipikus esetben egy befektetési banknak – az általa kínált termék kedvező minősítése volt a jutalma. A hitelminősítő ügynökséget pedig minden addigi partnere nagy ívben elkerülné, ha nem tenné meg, amit a befektetési bank vár tőle. Sem a befektetési bankoknak, sem a hitelminősítő ügynökségeknek nem állt érdekükben, hogy mindent visszacsináljanak, elvégezzék a csomagok felnyitásának és beltartalmuk alapos megvizsgálásának rendkívül nehéz – talán nem is kivitelezhető – feladatát.

Azok előtt, akiknek sikerült kibogozniuk a tényleges történéseket – például azon maroknyi, rendkívül éles elméjű, de egyben egészen különleges egyén előtt, akik Michael Lewis A nagy dobásában (The Big Short)[108] a főszerepet játszották –, óriási haszonszerzési lehetőségek nyíltak meg a jelzálog-fedezetű csomagok (mortgage-backed packages) shortolásával (vagyis, ha arra játszottak, hogy a csomagok értéke csökkenni fog). A csomagok tartalmát azonban szándékosan nem bolygatták. Így az értékpapírszeletek (tranche securities) is összekapcsolódhattak a valóságtól elrugaszkodó minősítésekkel. Lewis shortoló eladói a kivételeket jelentették, nem a szabályt.

Vessünk ismét egy pillantást a Goldmanre! Meglepően későn, 2006 nyarán egy okos, pénzügyi végzettségű fiatalember, Josh Birnbaum átlátott a bűvészkedésen, és rájött, mennyire sebezhető a Goldman Sachs.[109] Birnbaum alaposan tanulmányozta a jelzálog-nemfizetési kockázatok (mortgage default risks) modelljeit, mert észrevette, hogy a nemfizetési ráták növekedni kezdtek. A legfelsőbb szintig meggyőzte a főnökeit arról, hogy igaza van. Így a Goldman – abból kiindulva, hogy a jelzálog-fedezetű értékpapírok árfolyama nem növekedni, hanem csökkenni fog – figyelemre méltó gyorsasággal visszarendezte a portfólióját, amivel dollármilliárdokat takarított meg. A piacot shortoló Birnbaum-csoport profitja 2009 októberének végén 3,7 milliárd dollár volt,[110] amely bőségesen fedezte a cég egészének 2,4 milliárd dollárnyi jelzálogveszteségét. A következő évben, amikor Birnbaum otthagyta a Goldmant, állítólag 10 millió dollár körüli összeget kapott a szolgálataiért. „Hogy ez fair ajánlat volt-e, az attól függ, honnan nézzük – kommentálta. – Egy acélöntödei munkás érezheti úgy, hogy rendesen megfizették. Egy fedezetialap-kezelő valószínűleg másképp látja a dolgot.”[111]

Miért volt a pénzügyi rendszer oly sebezhető,

amikor kiderült, hogy az értékpapírok

(az „avokádók”) rosszak?

A balekhalászat miatt a pénzügyi rendszer rendkívül sebezhetővé vált (és maradt azóta is). A bedőlés előtt különösen azért volt sérülékeny, mert a befektetési bankoknak a szó szoros értelmében nap mint nap refinanszírozniuk kellett a billió dollárokban mérhető eszközállományuk tetemes részét. A befektetési bankoknak az volt a gondjuk, hogy ha az eszközállományuk értéke egyik napról a másikra a kötelezettségeik értéke alá esik, hatalmas finanszírozási elégtelenség léphet fel, ami a gazdasági ellehetetlenülésüket jelentené.

Egy üzleti szereplőnek, például egy vállalatnak, hosszú távú kötelezettségei vannak. Amikor például a United Airlines 2002 őszén azt találta, hogy az eszközei nem fedezik a kötelezettségeit, csődbírósághoz fordult, majd – a 11. fejezetben leírtak szerint – megtörtént a szanálás. A csődbe jutott légitársaság megállapodott a szakszervezetekkel évi több mint 3 milliárd dolláros bérköltségcsökkentésről; a nem biztosított hitelezőkkel dolláronként 4–8 cent visszatérítésében egyezett meg; és a szolgáltatással meghatározott nyugdíjprogramját (defined-benefit pension plan) a United States Pension Guarantee Corporation vette át, ami nagy veszteséget jelentett a nyugdíjasok számára. Emellett, ahol csak lehetett, megnyirbálta a működési költségeit. Sokakat ért kár, de a legtöbb alkalmazottnak megmaradt az állása. A menetrend szerinti járatokat nem törölték, és napjainkban – bő tíz évvel később – is hallhatjuk a „Rhapsody in Blue” dallamát az „elbűvölő égbolton” (Friendly Skies).[112]

Más a helyzet a befektetési bankokkal. Ők nem tudnak a 11. fejezetben leírtak szerint kimászni a csávából és folytatni üzleti tevékenységüket, mert a finanszírozásuk egészen más. Billió dollárokban mérhető kötelezettségeik tetemes részét egyik napról a másikra finanszírozzák. Emlékezzünk vissza, hogy az egynapos megállapodások előírják: a biztosítékot kell átadni abban az esetben, ha a bank másnap nem fizet. Ha az ilyen kölcsönök, mondjuk, napi 300 milliárd dollárt tesznek ki, és a bank tőkéje és eszközállománya ezt már nem fedezi, akkor a bank a kiterjesztett csődeljárást nem fogja úgy túlélni, ahogy az a United Airlinesnak sikerült. Miért nem? Mert rövid távú hitelezőinek van sokkal jobb választásuk is, mint kivárni, amíg a csődbíróság megállapítja, mennyi jár nekik a fedezeti hányadból. Megtehetik, hogy zsebre vágják a biztosítékot, és távoznak. Ez pedig azt jelenti, hogy a bank másnap nem tud kinyitni, mert üres lesz a kassza. Senki sem lesz olyan bolond, hogy meghitelezze a bank felszínen maradását.

Világos, hogy a rövid távú kölcsönöktől nagymértékben függő új pénzügyi rendszer a teljes összeomlás szélére került, amikor kiderült, hogy eszközeinek számottevő része túlértékelt és „belülről rohad”. Lehet, hogy a jelzálog-fedezetű értékpapírokat kiválónak minősítették, de fedezetül nagyrészt a másodrendű hitelek szolgáltak, nagy nemfizetési kockázattal. Amikor kiderült, hogy ezek a hitelek sokkal kevesebbet érnek, mint korábban gondolták, a befektetési bankok csődbe mentek.

A válság előtt a közgazdászok azt hitték, hogy a nagy értékpapírok vevői meg tudják védeni magukat. Azt hitték, hogy ezek a vevők fölteszik maguknak azt a kérdést, amelyre Sidney Weinberg egy – irodájában őrzött – emléktárggyal hívta fel látogatói figyelmét. Weinberg fiatalkorában a Niagara-vízeséshez kirándult, ahol 50 centért egy zacskóba rejtett kavicsot vett egy szélhámostól, aki azt mondta, egyedül ő ismeri a titkot, hogyan lehet gyémántot gyűjteni a vízesés alatt.[113] „De ha az a fickó pont nekem akarja eladni a vízesés alatt gyűjtött gyémántjait, muszáj-e megvennem azokat?” A balekhalászat egyik fontos aspektusa, hogy ilyen zavarba ejtő kérdésekkel kell megküzdeni. Volt egy mítosz az új közgazdaságtanban, mely szerint az összetett, jelzálog-fedezetű értékpapírokat úgy alakították ki, hogy megszűnt a kockázat. A hitelminősítők kedvező minősítéseikkel pedig tovább erősítették ezt a mítoszt, és a balekhalászat jövedelmezőbb volt, mint valaha.

Összefoglalás

Kimutattuk, hogyan jött létre a balekhalászati egyensúly. Mindaddig, amíg a kötvényvásárló közönség nagy része hajlandó volt hinni a mítoszban, a befektetési bankoknak érdekükben állt folytatni a „rossz avokádók” termelését, és az ügynökségektől kicsikarni a rossz minőséget elfedő magas minősítéseket. Ez történt, bármilyen sajnálatos.

Andrew Cuomo, New York állam akkori főügyésze (ma az állam kormányzója) 2008-ban vizsgálatot indított a hitelminősítő ügynökségekkel szemben, és kikényszerített egy 42 hónapra szóló megállapodást arról, hogy az ügynökségek kellő igyekezetet tanúsítsanak, és tegyék közzé az értékelési kritériumaikat a lakóingatlannal fedezett értékpapírok (residential mortgage-backed security) minősítésével kapcsolatban. Hogy elvegyék a felek kedvét a jó minősítések megvásárlásától, a megállapodások azt is előírták, hogy az ügynökségek munkáját akkor is ki kell fizetni, ha nem használják fel a minősítéseiket.[114]A Wall Street reformjáról és a fogyasztóvédelemről szóló 2010. évi törvény (The Wall Street Reform and Consumer Protection Act of 2010) – népszerű nevén a Dodd–Frank-törvény – további változtatásokat írt elő, amelyekkel fokozta a hitelminősítő ügynökségek felelősségvállalását a hibás minősítésekért.[115] A Cuomo-megállapodások már lejártak, és egyelőre nem világos, hogy újra megjelennek-e a hitelminősítési problémák, ha a lakóingatlannal fedezett értékpapírok piaca talpra áll. Az érdekkonfliktus, amely abból adódik, hogy az értékpapírok kibocsátói fizetik a termékeik értékelését, továbbra is létezik. A II. részben még visszatérünk erre, és bemutatjuk, hogyan folyik a balekhalászat a pénzügyi piacokon.

Hasonló torzulásokra két további példát is hozunk majd az Egyesült Államok pénzügyeinek történetéből. Bevezetjük a cégek pénzügyi fosztogatásának (looting) fogalmát; elmondjuk, miként történhet meg mindez a profit reményében, és feltárjuk, hogy óriási kockázatot vihetnek a pénzügyi rendszerbe a profit érdekében történő fosztogatás viszonylag kisebb lehetőségei is.

Függelék: A hitel-nemteljesítési

csereügyletek „sátra”

Ha az ember elmegy a cirkuszba a gyerekével, a legérdekesebb mutatványokat – például a legjobb bűvésztrükköket – sokszor nem a központi, nagy sátorban, hanem a kisebb mutatványosbódékban láthatja. Pillantsunk be most az ún. hitel-nemteljesítési csereügyletek (credit default swaps, CDSs) „sátrába”!

A „nagy sátorban”, mint leírtuk, a bankok rájöttek, hogy módjukban áll jelzálogokat létrehozni, amelyek – egyfajta alkimistapraktikával és a hitelminősítő ügynökségek segítségével – arannyá válnak a kezükben. Elég, ha olyan összetett eszközöket hoznak létre, amelyeket a hitelminősítők – valós vagy tettetett tudatlanságból – jónak minősítenek. Ha a származtatott eszközök összértéke meghaladja azokét a kölcsönökét, amelyeket a bank folyósított a jelzálogcsomag összeállításakor, akkor pénz van az asztalon. A bűvésztrükk kialakítását elősegítette egy újfajta származtatott ügylet, a hitel-nemteljesítési csereügylet. Ez a származtatott ügylet hozzárendelhető bármely fix összegű eszközhöz, például kötvényhez vagy jelzálog-fedezetű eszközhöz. A fizetés elmaradása esetén a csereügyletet kötő fél az eszköz névértékét kapja meg, de magát az eszközt beszolgáltatja az eladónak – azaz becseréli (swaps). Egyfajta biztosítás ez. Olyan, mint amikor tűz esetén (a tűzvész a fizetés elmulasztásának felel meg) megkapjuk a ház biztosítási értékét, a tűzkárt szenvedett házat pedig átadjuk a biztosítónak.

Azt gondolná az ember, hogy CDS-eket eladni roppant kockázatos dolog. A biztosítónak könnyen a nyakán maradhat a csaknem teljesen értéktelenné vált eszköz. Ugyan ki akarna ekkora kockázatot vállalni? Valójában a 2008-as válságot megelőző időszakban sokan boldogan vállaltak ekkora kockázatot, akár egészen csekély haszon reményében is. Azokban az euforikus években olyan csekélynek tűnt a fizetés elmaradásának esélye, hogy könnyű pénzszerzés lehetőségével kecsegtettek ezek az ügyletek.

Nézzük illusztrációképpen a londoni AIG Financial Products CDS-eladásait! Az American International Group (AIG) nagyon nagy tekintélyű, multinacionális biztosítótársaság volt,[116] ennek londoni leányvállalataként működött az AIG Financial Products. A leányvállalat vezetője, Joseph Cassano a 2000-es évek elején úgy látta, hogy olyan CDS biztosítási szerződéseket adhat el, amelyekkel nagyon kis kockázati pool áll szemben. Megrendelt egy ökonometriai modellt, s abból az derült ki, hogy a jelzálog-fedezetű értékpapírok legfelső (ún. szuper-szenior) részcsomagjain még a háború utáni időszakéhoz hasonló recesszió esetén is csupán 0,15%-os eséllyel veszítenének jelentősebb összeget.[117] Az AIG könyvvizsgálói elfogadták ezt a megállapítást, és Cassanónak azt a következtetését is, hogy az AIG nyugodtan értékesíthet ilyen eszközökre épülő CDS-eket anélkül, hogy a veszteségek fedezésére bármennyit is elkülönítene.[118] Vagyis, az ilyen csereügyleteket könnyű pénzszerzési lehetőségnek vélték. Így aztán agresszív értékesítési stratégiát alkalmaztak, a prémiummal lementek egészen 0,12%-ra.[119] Az AIG könyvelésében 533 milliárd dollár hitel-nemteljesítési kötelezettséget tartottak nyilván 2007-ben.[120]

Akár hitt Cassano ebben a dologban, akár nem, az igazi balekok azok voltak, akik az AIG központjából figyelték az eseményeket (Cassano 2002-től 2007-ig évente több mint 38 millió dollárt folyósított magának[121]), és akiknek nem akaródzott kérdőre vonni az aranytojást tojó tyúkjukat.

Ezek a kötelezettségek idővel akkor is padlóra küldhették volna a vállalatot, ha Cassanónak igaza lett volna abban, hogy az elmaradt kifizetések semmibe sem kerülnek nekik. Mégpedig azért, mert a szerződéseknek, különösen a Goldman Sachsszal kötötteknek, volt egy apró betűs mellékletük,[122] amelyben kikötötték, hogy ha a csereügylet értéke egy adott összegnél nagyobb mértékben csökken, akkor az AIG-nek biztosítékot kell letennie, jeléül annak, hogy képes teljesíteni a csereügyletben vállalt kötelezettségeit. Amíg a kilátások rózsásak voltak, addig ez az apró betűs kikötés senkit sem zavart: a CDS-ek hígítatlan értéke – az AIG AAA hitelminősítésével együtt – minden aggályt eloszlatott. A vállalat központjaiban elégedetten elkönyvelték a profitot, méghozzá úgy, hogy az apró betűs részről a kockázatkezelési igazgatónak fogalma sem volt.[123] Később, a Lehman Brothers 2008. szeptemberi bukásakor kialakult pénzügyi zűrzavarban, az AIG nem tudott hitelt szerezni a tőle várt biztosítékok letételére. Az államkincstár és a Federal Reserve lépett közbe, annak tudatában, hogy ha az AIG csődöt jelent, az összes CDS jogi útra terelődik.[124] Nem kevesebb, mint 182 milliárd dollárt lapátoltak az AIG-be. Érdekes, hogy 205 milliárd dollárt sikerült behajtani, így az adófizetők végül jól jártak.[125] De ennek a történetnek csak a vége volt jó – hogy minden jó lett volna, arról szó sincs. Az állami beavatkozás nélkülözhetetlen volt ahhoz, hogy a világ elkerülje a 21. század nagy világgazdasági válságát.

A CDS-ek többféle szerepet is játszottak a pénzügyi válságban. Az AIG holdingjai, bármilyen nagyok voltak is, még mindig nem tettek ki többet a mintegy 57 billióra tehető teljes piac 1%-ánál.[126] Ezek a hatalmas méreteket öltő potenciális kötelezettségek fontos tényezői voltak a válság idején bekövetkezett bizalomvesztésnek. Gondoljunk bele, ha egy bank rendelkezett is a teljes fedezettel – például egybillió dollár fizetési kötelezettsége keletkezhetett a kifizetések elmaradása esetén, és ez az egybillió rendelkezésére állt –, még mindig fájhatott a feje egybillió dollár miatt! Még ha hiánytalanul teljesítette is a fizetési kötelezettségét, a csődbírósághoz kellett folyamodnia, hogy kiegyenlíthesse a tartozásait.[127]

De volt a CDS-eknek egy másik szerepük is azon túl, hogy ilyen „partnerkockázatot” generáltak. Ha volt valakinek egy jelzálog-fedezetű értékpapírja, és a kifizetéseit CDS-ekkel támogatta meg, például az AIG által kibocsátott CDS-ekkel, akkor jó eséllyel teljesen rossz értékpapírt teljesen biztonságossá alakíthatott át – biztonságossá mindaddig, amíg az AIG fizetőképes marad. Az AIG és mások hajlandósága, hogy alkalmi feltételekkel CDS-eket bocsássanak ki, felbátorította ezeknek a jelzálog-fedezetű értékpapíroknak a vevőit és kibocsátóit. Szakszerűen rögzített gumikötéllel biztonságosan lehet ugrani a hídról. Cassano és sokan mások nagyon jó áron kínálták a gumiköteleket, ugrókból pedig nem volt hiány.

II

BALEKHALÁSZAT

KÜLÖNFÉLE HELYZETEKBEN

A II. rész kilenc fejezetének mindegyike valamilyen konkrét helyzetben mutatja be a balekhalászat működését. Úgy is mondhatjuk, hogy ebben a részben mikroökonómiai szempontból vizsgáljuk a balekhalászatot. Láthatjuk majd, hogy a modern, fejlett országok jobbára javakban bővelkedő lakosságának is súlyos károkat okoznak a balekhalászok. Az ezekben a fejezetekben elénk táruló balekhalászati fogásokat összességükben ugyanannyira megszenvedjük, mint az elégtelen megtakarítások és a pénzügyi összeomlások inkább makroökonómiainak mondható problémáit.

Ám e nehézségek összesített hatása csak az egyik fontos tanulsága ennek a résznek. Miközben az utóbbi öt évben ezen a könyvön dolgoztunk, sokat tanultunk a balekhalászatról, és ma már sokkal árnyaltabb képet alakítottunk ki róla. Úgy gondoljuk, munkánk során kifejlődött bennünk valamiféle hatodik érzék, és – mint a kutya a szagokat vagy az elefánt a hangokat – már messziről felismerjük a balekhalászokat. Hatodik érzékünk kifejlődéséhez nagyban hozzájárult, hogy jobban megismertük az emberi gondolkodás természetét, elsősorban abból a szempontból, mitől válunk balekokká. Ezt részletesen kifejtjük a reklámról és marketingről szóló fejezetben, és elmondjuk, hogyan befolyásolnak bennünket a hirdetők és a marketingesek a mentális kereteink manipulálásával.

3. fejezet: A marketingesek rájöttek, hogyan találhatják el a gyenge pontjainkat.Ha van olyan terület, ahol vegytiszta formában láthatjuk a balekhalászatot, akkor az a hirdetés és a marketing. Bemutatjuk, hogy az emberek – ha csak lehet – történetekben gondolkodnak, s hogy az emberi gondolkodás e sajátosságának fontos szerepe van a manipulálhatóságunkban. Igazi balekot faraghatunk valakiből, ha sikerül a magunk hasznára – és nem az ő érdekében – eltérítenünk belső történeteit. Ez természetesen a reklám és a marketing fő technikáinak egyike. Ebben a fejezetben megvizsgáljuk azt is, hogyan használják manapság a reklámban és a marketingben a statisztika tudományos módszereit, hogy újabb példával igazoljuk a balekhalászati egyensúlyt. Ezek a technikák jövedelmezőeknek bizonyultak, ezért életképesek. Nem véletlen, hogy a Google-keresőben bevillanó reklámok láttán gondolatolvasásra gyanakszunk.

4. fejezet: Lehúzások az autó-, az ingatlan-és a hitelkártyapiacon. Ebben a fejezetben a balekhalászat három terepét vesszük szemügyre, ahol különösen jól tanulmányozhatók a balekhalászok különféle technikái. A háromból két területen – az autó-és ingatlanvásárlások során – a fogyasztók életének legnagyobb értékű adásvételei zajlanak, és nem mindegy, milyen eredménnyel. A harmadik területen a hitelkártya az árucikk, amely apróságnak tűnik, mégis figyelemreméltóan sok pénzünkbe kerül.

5. fejezet: Balekhalászat a politikában. A demokratikus politika elmélete párhuzamba állítható a szabadpiaci verseny elméletével, és nem véletlenül. A demokráciákban a politikusok ugyanúgy versengenek a szavazatainkért, ahogyan a szabadpiacon az eladók versengenek a dollárjainkért. Látni fogjuk, hogy egyensúlyi viszonyok között a balekhalászok képesek aláásni a demokráciát.

6. fejezet: Élelmisztárok és gyógysztárok. Az élelmiszeripar abból él, hogy képes rávenni az embereket az általa előállított termékek fogyasztására. A gyógyszergyártók pedig abból, hogy képesek lenyeletni az emberekkel az általuk gyártott pirulákat. Ezeknek az üzletágaknak a nagymenői sem járnak a szomszédba jól jövedelmező trükkökért. Az effajta balekhalászat megfékezésére az egyik lehetséges megoldás a szabályozás. Ebben a fejezetben azt is bemutatjuk, hogy a társadalmi mozgalmak már a 20. század legelején kikényszerítették az élelmiszerek és a gyógyszerek forgalmazásának törvényi szabályozását. De arról is szót ejtünk majd, hogyan játsszák ki manapság a vérbeli balekhalászok a szabályokat, legfőképp azzal, hogy már nem közvetlenül a fogyasztóra, hanem a szabályozásért felelős testületekre vetik ki a hálóikat.

7. fejezet: Innováció: A Jó, a Rossz és a Csúf. Korunk közgazdászai szinte kivétel nélkül egyetértenek abban, hogy a gazdasági növekedés főként a technikai változásoknak és az innovációnak köszönhető. Ebben szinte bizonyosan igazuk is van. Csakhogy – a közgazdászok legtöbbjének felfogásával szemben – az új gondolatok és a technikai újítások a gazdasági fejlődés mellett a balekhalászoknak is új lehetőségeket teremtenek.

8. fejezet: A dohányzás és az alkoholfogyasztás. Könyvünk előszavában Mollie játékszenvedélyét hoztuk példának arra, hogy a játékok és a drogok, kiváltképp a dohányzás és az alkoholfogyasztás szenvedélye, rendkívül súlyos fenyegetést jelent a jóllétünkre. Sok-sok ember érzi saját bőrén ezt a fenyegetést.

9. fejezet: A profitáló csőd és 10. fejezet: Michael Milken bóvlikötvényekkel fogott balekokat. Ezekben a fejezetekben visszakanyarodunk a pénzügyi piacok témájához. Látni fogjuk az 1980-as évek végén kialakult amerikai takarékszövetkezeti (L&S) válság példáján, hogy a szokásos pénzügyi számviteltől való látszólag csekély eltérés (mint egyfajta információs balekhalászat) meglehetősen súlyos következményekkel járhat.

11. fejezet: Az ellenállás és hősei.A II. rész zárófejezetében olyan kérdéseket feszegetünk, amelyek sokakat foglalkoztathatnak. Miért élünk mindezek ellenére egészen tűrhetően a modern gazdaság körülményei között? Miért nem érezzük elviselhetetlennek a szabadpiaci egyensúlyt, ha ilyen sok balekhalász van közöttünk? Véleményünk szerint a legtöbb gazdasági elemzés és balekhalászati elméletünk előfeltétele, amely szerint az egocentrikus opportunizmus korlátlan, sohasem felelt meg pontosan a valóságnak. Mindig vannak idealisták, akik felhívják a figyelmet a balekhalászatra, társadalmi mozgalmakat indítanak és mozgásba hozzák a korrekciós mechanizmusokat.

3

A marketingesek rájöttek,

hogyan találhatják el

a gyenge pontjainkat

Nézzük a reklámokat! Ahogy az ügyvédektől mindenki azt várja el, hogy védjék az ügyfeleiket, még ha bűnösek is, úgy a reklámcégeknek is az a kutya kötelességük, hogy segítsék megbízóik termékeinek értékesítését, még akkor is, ha azok valójában nem szolgálják a fogyasztók jóllétét. A reklám éppen ezért kiváló terep a balekhalászoknak.

Ebben a fejezetben a reklámipar történetéből vett példákkal fogjuk felvázolni a balekhalászat két oldalát. Először is, látni fogjuk, hogy a reklám – vagy általánosabban a marketing – az emberi gondolkodásnak egy olyan vonására csatlakozik rá, amely miatt immanensen balekok vagyunk. Másodszor pedig, látni fogjuk, hogyan derült fény azokra a szisztematikus módszerekre – a reklámcégek ugyanis már a múlt században tudományos, statisztikai technikákat dolgoztak ki a hatékonyságuk mérésére –, amelyekkel ki lehet mutatni a gyengeségeinket. Ez azt jelenti, hogy még ha nem is látnak bele mélyen a reakcióinkba, képesek felnagyítani a balekhalászatot megkönnyítő gyenge pontjainkat. Thomas Edison több mint 1600 anyagot próbált ki, hogy megtalálja a villanyégők izzószálához legalkalmasabbat.[128] Ehhez hasonló szisztematikus eljárással keresik meg a reklámcégek is – próba szerencse alapon –, mivel vehetik rá a fogyasztókat az általuk eladni kívánt termékek megvásárlására.

Narratívák az emberi gondolkodásban,

és a hirdetés szerepe

Elménk természeténél fogva narratívákban gondolkodunk. Gondolataink jelentős része valamiféle beszélgetés fonala mentén halad.[129] Egy beszélgetésben először az egyik résztvevő mond valamit (mondjuk, én). Azután mások fejtik ki a véleményüket, amire vagy én válaszolok, vagy valaki más. Így halad a beszélgetés a maga medrében, közben a téma változhat, akár váratlanul is. Gondolatainkban – és beszélgetéseinkben – változtathatunk a véleményünkön. Nem csak azért, mert új információkat gyűjtünk be, nézőpontunk is változhat, és emiatt másképp értelmezzük ugyanazt az információt, mint addig.[130] Fontos észrevennünk, hogy a gondolatok fejlődése azt is jelenti: véleményünk és az arra alapozott döntéseink meglehetősen következetlenek lehetnek.

Az emberi gondolkodásnak ez a narratívaként vagy narratívaszerű folyamatként való leírása – amelyben tehát gondolkodásunk nem magától értetődően és szükségszerűen konzisztens – megnyitja az utat a hirdetők szándékainak érvényesítése előtt. Visszautalva a gondolkodás és a beszélgetések közti párhuzamra, azt mondhatjuk, hogy a legtöbb hirdetés nem más, mint új történetek átoltása a bennünk meglévő mentális narratívákra,[131] azért, hogy megvegyük a hirdetett terméket. Mindezt jól illusztrálja az egyik, korábban említett példánk – a „Nézd csak azt a kiskutyát a kirakatban!” (How Much Is That Doggie in the Window) kezdetű dalocska. Ahogy az énekes (Patti Page) közeledik az állatkereskedés felé, egyszer csak felfigyel a kiskutyára, és – mint a további, kevésbé közismert versszakokból kiderül – elhatározza, hogy megveszi a barátjának a kutyust, mielőtt elutazna Kaliforniába.[132] Mentális életünk is kalandos, akárcsak a történeteink. Mások pedig – például az állatkereskedés tulajdonosa, aki kitette a kiskutyát a kirakatba – szándékosan beleavatkoznak a mentális életünkbe. Sokkal általánosabb értelemben ezt teszi az összes marketinges. Azért kerülünk könnyen a hálójukba, mert képesek saját érdekeiknek – és nem a mi szükségleteinknek – megfelelően alakítani a gondolkodásunkat.

A könyv hátralevő részében még sok szó lesz erről. A történeteken alapuló gondolkodásmódunkból kiindulva ugyanis könnyen megérthetjük, miért nem okoz nehézséget másoknak, hogy saját céljaik szerint befolyásolják az észjárásunkat. Bemutatjuk, milyen szerepet játszanak a történetek a választási kampányokban és a lobbizásban; a gyógyszerkereskedelemben; a dohányáruk értékesítésében és az azzal szembeni ellenállásban; vagy a bóvlikötvények forgalmazásában. Természetesen a történetmesélés szerepe sokkal mélyebb, semhogy ezekkel a példákkal kimeríthetnénk a témát. A történetmesélés valójában emberi mivoltunk elidegeníthetetlen része. Ezzel kapcsolatban érdemes felidézni a Büszkeség és balítélet(Pride and Prejudice) egyik mondatát: „Hát nem azért élünk, hogy embertársaink mulassanak rajtunk, mi pedig rajtuk nevessünk, ha rákerül a sor?”[133]

A reklám mint történetmesélés

A hirdetésekből levonható tanulságok számbavételét a 20. század három nagy reklámszakértőjének életútjával kezdjük, hogy bemutassuk a reklámnak mint történetmesélési módnak a fejlődését.[134] Később azonban bemutatjuk a reklámoknak egy másik aspektusát is, ahogyan a történeteket modern statisztikai módszerekkel egészítik ki, amelyek semmivel sem kevésbé tudományosak, mint a legkifogástalanabb orvosi vagy közgazdasági statisztikák.

Albert Lasker. Apja, Morris, német zsidó bevándorlóként érkezett az Egyesült Államokba a 19. században. Kezdetben házalóként tartotta fenn magát, majd kereskedővé, élelmiszer-nagykereskedővé, malomtulajdonossá és ingatlanközvetítővé avanzsált.[135] Az 1880. május 1-jén született Albert középiskolás éveiben a texasi Galveston helyi újságjának riportereként hívta fel magára a figyelmet. Röviden felvázolt önéletrajzából, amelyet az American Heritage-nek adott, megtudhatjuk, hogyan dolgozta be magát tinédzserként az újsághoz,[136] miután Eugene Debs, a századforduló ismert amerikai szocialista vezetője a galvestoni tüzérek éves találkozójára a városba érkezett. Debset tisztességtelen magatartással vádolták, és az országos sajtó is figyelemmel kísérte, mit válaszol a vádakra. Lasker, mint elmondta, a Western Union egyenruháját magára öltve jelent meg Debs szálláshelyén. Azt mondta, egy táviratot szeretne Debsnek kézbesíteni, s amikor bebocsátást nyert, egy cédulát nyomott a kezébe a következő szöveggel: „Nem küldönc vagyok, hanem kezdő riporter az egyik újságnál. Önnek el kell döntenie, kinek adja itt az első interjút. Miért ne választhatna engem? Ha így dönt, elindíthat ezen a pályán.” Debs beleegyezett. A történet jól hangzik, Lasker életrajzírói azonban ellenőrizték az írásos forrásokat. A Galveston Timesban megjelent eredeti történet – amelyet föltehetően Lasker írt – rövidnek és eseménytelennek mutatja be a Debsszel való találkozást.[137] Lasker – ahogy az egy reklámszakembertől talán el is várható – szerette a nagy sztorikat.

Azt gondolhatnánk, hogy ezzel a (képzelt vagy valóságos) leleményességével és rámenősségével Lasker kimagaslóan jó tanuló lehetett. Nos, nem volt az, alig tudott leérettségizni. Szerencsére Morris rájött, fia hol állhatná meg a helyét, és összeköttetései révén elintézte, hogy a 18 éves Albertet fölvegyék a chicagói Lord and Thomas hirdetési ügynökséghez.[138]

Lasker egyik korai kampányából képet alkothatunk a gyermekcipőben járó reklámiparról. A Wilson Ear Drum Company hallásjavító eszköze nem volt kelendő a piacon. Ha csak egy pillantást vetünk a cég reklámjára, megérthetjük, miért. Oldalt egy fül rajza egy nagyothalló-készülékkel.[139] A hirdetés címe: „A süketség és a fej belső zajai megszüntethetők a praktikus Wilson-féle dobhártyával.” Majd egészen halvány betűkkel nyomtatva így folytatódott a szöveg: „Új tudományos találmány, minden más eszköztől teljesen eltérő konstrukció.” Lasker azonban új szöveget írt: „A süketség gyógyítható. Egy louisville-i feltaláló egyszerű kis eszközével a hallás azonnal helyreállítható – tökéletesen és kényelmesen illeszkedik, és nem feltűnő. Mindent megtudhat róla egy 190 oldalas, ingyenes könyvből.” Ezt követte újságcikkszerű elrendezésben a következő szöveg (gondoljunk a tizenéves korában riporterkedő Laskerre): „Egy louisville-i férfiú fölfedezése óta a nagyothallóknak többé nem kell tölcséreket, csöveket vagy más efféle régimódi eszközöket használniuk, ma már tökéletes a hallásuk egy egyszerű találmány jóvoltából, amely láthatatlanul a fülbe helyezhető. Mindezért a louisville-i illetőségű Mr. George H. Wilsont illeti az elismerés, aki maga is nagyothalló volt, de ma már ugyanolyan jól hall, mint bárki más.”[140] A javított címet és szöveget egy férfi feje illusztrálta, aki a kezével tölcsért formál a füle előtt, szemlátomást süket, mint az ágyú. A hervadozó Wilson Ear Drum Company új életre kelt, és Lasker pályája is felívelt, hála a hirdetések új formájának. Ezek a reklámok az emberek természetes gyanakvását igyekeztek legyőzni azzal, hogy rámutattak, miért érdemes odafigyelni a termékre. Az ilyenfajta okfeltáró hirdetések valamilyen hangzatos hírt hoznak a tudomásunkra: megmagyarázzák, miért járhatunk jól azzal a bizonyos termékkel. Természetesen ezek is inkább a vállunkon ülő majom preferenciáira, nem pedig az értelmünkre akarnak leginkább hatni, ahogy a Wilson Ear Drums reklámjában is láthattuk. A Journal of the American Medical Association megállapította, hogy „mint a siketség gyógymódja [egy pár Wilson-féle műdobhártya] 5 centet sem ér”.[141]

Claude Hopkins. A három nagyság közül Claude Hopkins jócskán kitágította a hirdetések határait a modern marketing irányába. Még csak 10 éves volt, amikor újságszerkesztő édesapja 1876-ban meghalt.[142] Iskoláit elvégezve Claude könyvelőként helyezkedett el a Bissell Carpet Sweeping Companynél. Amikor egy híres philadelphiai reklámszövegírótól csak annyi telt, hogy „Ha van egy jó szőnyegseprűd, gyufa nélkül is boldogulsz”,[143] a cég inkább Hopkins reklámötletét fogadta el. Ezután Hopkins meggyőzte a főnökét, Melville Bissellt arról, hogy promotálják a szőnyegseprűt mint karácsonyi ajándékot. Az ügynököket ellátták ingyenes „karácsonyi királynő” kitűzőkkel. Emellett Hopkins kiküldött 5000 levelet, amelyekben karácsonyi ajándéknak ajánlotta a szőnyegseprűket. A levelére 1000 választ kapott. Arra is rávette Bissellt, hogy gyártson seprűket 12-féle értékes fából: a világos színű jávortól a sötét dióig. 250 ezer darabot adtak el belőlük három héten belül.[144]

Ekkora tehetséggel Bissell és a michigani Grand Rapids már nem tudott mit kezdeni, s Hopkins hamarosan egy metropoliszban, Chicagóban találta magát, a Swift and Company húscsomagoló cég alkalmazottjaként. Bár Louis Swift nem volt hajlandó az ő pénzét reklámba ölni, Hopkins komoly sikert ért el. A Cotosuet egyfajta disznózsír volt, nem jobb és nem rosszabb, mint a konkurencia terméke, a Cottolene. Hopkins azonban gondoskodott arról, hogy másmilyen legyen. A Rothschild’s Áruház élelmiszerosztályán[145] megsüttette a Cotosuettel a világ legnagyobb tortáját.[146] Mindenki, aki vett egy doboz Cotosuet zsírt, különféle jutalmakat kapott, és a rekorder tortát is megkóstolhatta. Több mint 105 ezer vásárló trappolt föl négy lépcsőfordulón, hogy lássa a készítményt. A promóciós kampányt kiterjesztették az egész országra, és a Cotosuet forgalma felívelt.

Miután egymást követő állásaiban Hopkins sikert sikerre halmozott, 1907-ben fölfedezte és szerződtette őt Lasker, aki röpke néhány év alatt a Lord and Thomas fiatal sztárja lett. Lasker egyszer vonaton utazott, és pont vele szemben ült Cyrus Curtis, a Ladies’ Home Journal és a The Saturday Evening Post kiadója. Mivel Curtis általában alig ivott, Lasker felfigyelt rá, hogy egyszer csak átmegy az étkezőkocsiba meginni egy sört. Curtis elmagyarázta, hogy egy hirdetés keltette föl az érdeklődését: a Schlitz nevű sör reklámja, amelyet Hopkins írt.[147]

A reklámszöveg Lasker okfeltáró stílusában készült, de volt benne egy új csavar. Csupa cáfolhatatlan dolgot állított. Persze ugyanilyen cáfolhatatlan dolgokat állított a Schlitz összes komolyabb vetélytársa is – például a sör érleléséről, a steril körülményekről és az alapanyagok gondos válogatásáról. De csak Hopkinsnak és a Schlitznek volt bátorsága ahhoz, hogy olyasmivel dicsekedjen, ami a többiek számára természetes.[148] (Zárójelben megjegyezzük, hogy minden idők talán legémelyítőbb reklámja, az Anaciné is hasonló balekhálót használt: „[az Anacin] az orvosok által leginkább ajánlott fájdalomcsillapítót tartalmazza” – szólt a reklám. Csakhogy a hirdetésben szintén említett „gyengébb” termék [Brand X] tisztán tartalmazta ugyanezt a hatóanyagot: az aszpirint.)[149]

A Schlitz-reklám alapján és némi további tájékozódás után Lasker úgy döntött, hogy szerződteti Hopkinst. Bár Hopkinsnak ekkor már jól ment a sora, Lasker megtalálta a gyenge pontját. Hopkins túlságosan extravagánsnak találta azt az autót, amelyet a felesége kinézett magának. Erre Lasker felajánlotta, hogy majd ő megveszi neki az autót, ha elszegődik hozzá dolgozni. Hopkinsnak talán azért tetszett meg ez a húzás, mert olyan volt, mintha az ő fejéből pattant volna ki. Hamarosan teljes állásban Laskerhez szerződött.[150] Lasker és Hopkins együtt vitték tovább a reklámkampányokat, többek között a Schlitz-kampányt. A B. J. Johnson Soap Company is a Lord and Thomashoz fordult segítségért. Egyik termékük iránt lanyhult a kereslet. A szappan pálmaolajat és olívaolajat tartalmazott, ez volt a Palmolive. Lasker és Hopkins úgy döntött, megpróbálnak kezdeni valamit vele, és kitalálták a „szépségszappan” motívumot, azzal a vonzó, bár necces körítéssel, hogy valósággal kivirulnak azok a nők, akik ezt a szappant használják.

Bele is vágtak a kampányba, de kezdetben csak kicsiben, kísérleti jelleggel. A Michigan állambeli Benton Harborban kuponokat osztogattak. Egy kupont egy szappanra lehetett beváltani. A környékbeli kiskereskedőket előre értesítették az ajándékkampányról. A fogyasztók rövid időn belül keresni kezdték a Palmolive szappant, hogy beváltsák a kuponjaikat. A kiskereskedők 10 centet kaptak minden beváltott kupon után, amely több volt, mint amennyit ők adtak egy-egy szappanért. Szinte egyik napról a másikra az összes környékbeli kereskedés tele volt Palmolive szappannal.[151]

A Palmolive-kuponok egy másik, kevésbé nyilvánvaló tanulsággal is szolgáltak. Lasker és Hopkins a kuponokat a hirdetéseikhez tűzték hozzá, így azt is meg tudták állapítani, melyik hirdetés hatott a fogyasztókra és melyik nem: csak meg kellett számolni a beérkező kuponokat. Ez a kis próbakampány látszólag a Benton Harbor-i Palmolive-hirdetésekről szólt. Hopkins és Lasker új, empirikus módszere azonban komoly hatással volt az egész reklámipar jövőjére is. Megmutatta, hogyan lehet kis léptékű kísérleteket végezni (mérni a hirdetések hatékonyságát) országos méretekben általánosítható eredményekkel.[152]

Érdemes felidézni azt is, mire jutott Hopkins segítségével Lasker a narancsreklámjaival, amelyek további újításokat hoztak a márkaépítés és a marketing terén. A Lord and Thomas találta ki a „Sunkist” narancsmárkát a sun kissed (napcsókolta) kifejezés összevonásával. A márkanév azonban csak a kezdete volt azoknak a marketingkampányoknak, amelyek vasúti kocsikra ragasztott transzparensekkel, az Iowai Narancshéttel (szemben a nem létező kaliforniaival) és a narancs egészségre gyakorolt jótékony hatásairól szóló előadásokkal folytatódott. Az 1910-es évek előtt a narancsdzsúsz ritkaságnak számított. A narancsot rendszerint kettévágva, kis gyümölcskanállal fogyasztották. A narancsdzsúsz azután lett állandó tartozéka az amerikai étrendnek, hogy a Lord and Thomas és a California Fruit Growers Exchange kifejlesztették és elterjesztették az elektromos és kézi narancsfacsarójukat – „Küldjön bélyeget 16 centért, és kap egy üvegfacsarót, egyenesen a Sunkisttől!”[153] Egy másik marketingkampányban 12 Sunkist-védőpapírért és 12 cent postaköltségért egy gyümölcskanalat lehetett kapni. Ez a kampány annyira népszerű lett, hogy kiterjesztették, és később már a 14 darabos Rogers-evőeszközkészlet minden darabját meg lehetett kapni a narancsok védőpapírjaiért.

Szándékosan választottuk ezt a példát, mert bónuszként rávilágít arra is, hogy a fogyasztók – legyen szó akár csak néhány narancs vásárlásáról – könnyen befolyásolhatók (a napcsókolta sztorival), és hagyják magukat bevonni a marketingkampányok által létrehozott általánosabb narratívákba is (gyűjtse a védőpapírokat, és megkapja a kanalat; küldjön bélyeget, és megkapja a narancsfacsarót).

A hagyományos közgazdasági tankönyvekben a narancs és az alma vásárlásának példáján szokták bemutatni a gazdasági döntések természetét (lásd 1. fejezet). A közgazdászok azonban egy szót sem ejtenek arról, hogy még egy vacak narancs megvásárlása is a fejünkben lévő narratíváktól függ, és azzal sem foglalkoznak, hogyan befolyásolják mások – gyakran saját céljaik szerint – a narratíváinkat. Pedig történeteink még a legfontosabb döntéseinkbe is beleszólnak: kivel kössünk házasságot, melyik iskolát válasszuk, külügyminiszterként háborút indítsunk vagy békét kössünk.

David Ogilvy. Nézzük meg még egy klasszikus reklámszakember életútját, mielőtt további általánosításokba bocsátkoznánk vagy áttérnénk a modern kori fejleményekre! Ahogy Laskernél és Hopkinsnál, David Ogilvy életéből is csak néhány eseményre hívjuk fel a figyelmet. Egy reklámszakember vallomásai (Confessions of an Advertising Man) című könyvéből kiderül, hogy egy szigorú skóciai előkészítő magániskolában, a Fettes College-ban tanult, de első egyetemi évében, Oxfordban, olyan gyengén teljesített, hogy „kirúgták”.[154] Egy évvel később, 1931-ben a párizsi Hotel Majestic süteményekért felelős séfhelyetteseként tért vissza hazájába felső kategóriás Aga tűzhelyeket értékesíteni. Az eladási technikáiról írt brosúrája jóvoltából – amely ma is klasszikus műnek számít a marketing szakirodalmában – a londoni Mather and Crowther hirdetési ügynökségnél helyezkedhetett el.[155] Pár évvel később az Egyesült Államokba költözött, és a közvélemény-kutatásokon dolgozó George Gallupnál vállalt munkát. A háború után, 1948-ban – bár pénzszűkében volt – megalapította saját ügynökségét Ogilvy and Mather néven.[156] Az volt az álma, hogy megszerezzen magának öt ügyfelet (General Foods, Bristol-Myers, Campbell’s Soup, Lever Brothers, Shell), és idővel be is gyűjtötte mind az öt trófeát.[157]

Két hirdetése jól illusztrálja a nevéhez kötődő atmoszférateremtő, szuggesztív stílust. Ogilvy Rolls-Royce-hirdetésén egy elegáns, fiatal anyuka látható egy Silver Cloud volánjánál. Az anyuka kissé elfordítva a fejét két, szintén jól öltözött gyermeket követ a tekintetével, akik egy divatos élelmiszerboltból kilépve az autó felé tartanak. A hosszú képaláírás címsora pedig így szól: „Ebben az új Rolls-Royce-ban hatvanmérföldes óránkénti sebességnél a leghangosabb zajforrás az elektromos óra.”[158]

Ogilvy leghíresebb munkája az 1950–70-es évek „Hathaway-inges férfi” kampánya. A nagy, színes képeken mosolygós férfiú látható, változó háttér előtt, de mindig kötéssel az egyik szemén.[159] Hosszú éveken át minden héten megjelent egy-egy ilyen hirdetés a The New Yorkerben. A képeken különböző szerepekben lehetett látni a bekötött szemű férfit: az egyiken a Filharmonikusokat vezényelte, a másikon festett, a harmadikon oboázott és így tovább. A lap előfizetői lassanként rászoktak, hogy keressék a Hathaway-hirdetést, mert csábította őket a bekötött szemű férfi életregénye, és kíváncsiak voltak, mivel fog újra előállni.[160]

Az életrajzi adatokból az is kiderül, hogy Ogilvy sem tudta előre megmondani, mennyire lesz sikeres ez a kampány,[161] de kipróbálta, és magasba szökött a kereslet a Hathaway-ingek iránt. Ugyanúgy a tapasztalataira épített, mint Hopkins: kipróbálta a lehetőségeket, hogy lássa, melyik hozza a legjobb eredményt.

Balekhalászat

A három kiválóság – Lasker, Hopkins és Ogilvy – történetei jól mutatják, hogyan működött az eladás a reklámok világában és általánosabb értelemben a szabadpiacon. A hirdetésekre adott reakciók pedig rávilágítanak a vásárlók motivációira és fogékonyságára is. A fogyasztók természetesen szkeptikusak voltak a hirdetőkkel szemben: tudták, hogy a reklámok önérdekű próbálkozások a vásárlási kedv növelésére. Az okfeltáró hirdetésekkel éppen ezt a gyanakvást szerették volna eloszlatni. A trükkök azonban ezekből sem hiányoztak. Lasker és Hopkins hirdetéseiben a narancs „napcsókolta” volt, a Schlitz-sör főzésére pedig „a szükséges ráfordítás kétszeresét költötték”. Ogilvy nemzedékének reklámszakemberei olyan atmoszférát igyekeztek teremteni, amely a fogyasztót azonosítja például a Rolls-Royce-ban ülő fiatal anyukával; a Marlboro-férfival vagy a Volkswagen „Gondolkodj kicsiben!” reklámjainak szereplőivel. A sikeres hirdetések tehát azért voltak sikeresek, mert a narratíváikat sikerült átoltani a fogyasztók narratíváiba.

Érdemes felidéznünk Hopkins egyik meghatározó kijelentését: „Az üzlet az én szememben játék, s úgy játszom, mint egy játékot. Ezért voltam olyan odaadó híve, és vagyok ma is.”[162] De ha játékról van szó, mik a szabályai? Mit akarnak elérni a hirdetők? David Ogilvy minderről lakonikusan csak annyit mondott: „Vagy mi adjuk el a terméket – vagy eladja más.”[163] A szabadpiacon kíméletlen versengés folyik a szereplők között. A reklámszakemberek életrajzaiban és önéletrajzaiban is sok szó esik az ügyfelek elvesztésétől való örökös rettegésről. A hirdetőknek az a dolguk, hogy beteljesítsék ügyfeleik vágyait. Befolyásolási technikákat kell alkalmazniuk az eladások növelésére. Emellett azonban valami mást is észrevehetünk ezekben a hirdetésekben, ami megint csak visszavezethető a balekhalászatra. Az 1960-as években a „rejtett rábeszélőktől” való félelmek és a hirdetők befolyásolási – tudattalanra ható – technikáinak hatékonysága eltúlzottnak bizonyult. Volt azonban a hirdetőknek egy sokkal közvetlenebb, bár sokkal kevésbé ijesztő módszerük céljaik elérésére. Ez volt az ún. próba szerencse módszer. Ogilvy bevallotta, hogy maga is nehezen tudta előre eldönteni, minek lesz sikere és minek nem. Meglehet sejtette, hogy a bekötött szem a hirdetéseken javítani fogja az eladásokat, de nem tudta biztosan, hogy így lesz-e. (S ahogy a legfelkészültebb reklámszakember sem tudja megjósolni, mivel lehet vásárlásra késztetni a fogyasztót, úgy vásárlóként magunk sem tudjuk, mi az, ami alkalomadtán ösztönzőleg hat ránk.) A reklámcégek azonban statisztikai próbákkal eldönthetik, mivel tudják elérni a céljaikat, és mivel nem.[164] Ogilvy éppoly büszke volt a statisztikai próbákkal kapcsolatos tudására, amit Gallupnak köszönhetett, mint a remekbe szabott reklámszövegeire. Mindez kicsit hasonlít az igazi halászatra (nem csak a balekhalászatra). Az ember kiválaszt egy helyet. Bedobja a hálóját. Figyeli, hogy jönnek-e a halak. Ha nincs szerencséje, följebb ballag a folyó mentén, vagy odébb evez. Próba szerencse alapon előbb-utóbb a hálójába tévednek a halak. A halászokhoz hasonlóan a reklámszakemberek is inkább csak érzik, hol lehet zsákmányra lelni. Próba szerencse alapon próbálkoznak, nem kell a szabadpiac vizein úszniuk a zsákmányszerzéshez. Elég véleltenszerűen kivetni a hálójukat valahol. Mindezt jól illusztrálja a bekötött szemű férfi példája. Később Ogilvy is azt nyilatkozta, hogy elképzelése pusztán egy kósza gondolat volt. Amikor azonban föllendült a Hathaway-ingek forgalma, kitartott az ötlete mellett. Ez is a balekhalászati egyensúly mögött meghúzódó alapgondolatunkat igazolja. A balekhalászok addig próbálkoznak, amíg meg nem találják a számításaikat, még akkor is, ha csak egy módjuk van a vállunkon ülő majom preferenciáinak kihasználására.

A marketing evolúciója:

elnökök „eladása” régen és ma

Lasker, Hopkins és Ogilvy példája jól jellemzi az akkori idők reklámját és marketingjét. Azóta a reklámszakemberek megtanulták, hogyan lehet sokkal precízebben célba juttatni hirdetéseik üzenetét. Az interneten böngészve olykor olyan érzésünk támad, hogy szinte olvasnak a gondolatainkban a big datán keresztül. Ennek a képességnek a magasiskoláját az elnökválasztási kampányokban figyelhetjük meg, amelyek azért is nagyon tanulságosak, mert a kereskedelmi marketingnél sokkal nyíltabbak. Ha sorra vesszük a különbségeket Harding 1920-as és Obama 2012-es kampánya között, általánosabb képet kaphatunk a marketingben és a reklámban történt változásokról: kirajzolódik a trend a Lasker, Hopkins és Ogilvy idejében dívó balekhalászati megoldásoktól a mai áthatóbb és erőteljesebb módszerekig. Kiderül, hogy a korszerű statisztikai módszerekkel a marketingesek és a hirdetési szakemberek – akár magáncégek, akár politikusok szolgálatában állnak – felmérik, hol érdemes kivetni a hálójukat a balekokra, ahogy a korszerű geológiai technikákkal is jól kimutatható, hol és hogyan érdemes az olaj-és földgázkitermelőknek kutakat fúrniuk.[165]

A két elnökválasztási kampány összehasonlításához nézzük meg először Warren Harding 1920-as kampányát, amelyben a Lasker-és Hopkins-féle marketingmódszerek érvényesültek, annál is inkább, mivel maga Lasker volt Harding kampányfőnöke. Harding köztudottan rémes szónok volt, ezért Lasker szokatlan stratégiát dolgozott ki. Azt tanácsolta Hardingnak, maradjon Marionban, az ohiói kisvárosban, és ki se mozduljon nagy fehér házának tágas verandájáról. Ez a veranda volt a színpad, ahonnan a republikánus elnökjelölt előadta programját a Woodrow Wilson külföldi kötelezettségvállalásaiba belefáradt közönségének. A Hardingra leadott szavazatok a „normális mindennapi élethez” való visszatérést jelentették az I. világháborút követő recesszió idején. Nehéz lett volna normálisabb dolgot elképzelni – legalábbis az 1920 körüli évek amerikai nemzeti mítosza szerint –, mint egy jól megtermett, nyájas úriembert egy ohiói kisvárosban, házának tágas verandáján.[166] De hogyan lehet ezt az érzést tovább erősíteni? Például úgy, hogy delegációk érkeznek Hardinghoz, aki a verandáján megjelenve velős republikánus érveket és megjegyzéseket hangoztat a demokraták téziseivel szemben: Egyik beszédét Harding gúnyos szavakkal zárta: „Vessünk véget a habozásnak és köntörfalazásnak!” Ez lett az egész kampány jelmondata, amely országszerte mindenütt feltűnt a plakátokon.[167]

Ezt az üzenetet terjesztette Lasker a korabeli médián keresztül. A sajtó emberei sátrat vertek Marionban, és lesték, mikor történik valami a verandán, amiről hírt adhatnak. A kampánystáb fotók ezreit kínálta a médiának, és további fotók készítésére is alkalmat teremtett. A korabeli média legfiatalabb ágát is bevonták a kampányba: Lasker gondoskodott arról, hogy a filmfelvételek eljussanak a mozikba is. Sőt a tudományos módszerekből is kölcsönvettek egy csipetnyit: a mozikban megkérdezték a nézőket szavazási szándékaikról az előadás után. Amikor a Hardingot golfozás közben bemutató klipre negatív visszajelzéseket kaptak, Lasker késlekedés nélkül irányt váltott. Elvitte a Chicago Cubs csapatát egy barátságos baseballmérkőzésre Marionba, amikor is Harding – aki mellesleg tényleg baseballrajongó volt – adta az első három kezdődobást. Ettől fogva a „habozásnak és köntörfalazásnak” véget vetni akaró államférfi csak titokban golfozhatott.[168]

És most idézzük fel, hogyan zajlott az amerikai elnökválasztási kampány legutóbb! A 2012-es Obama-kampány azt mutatja, hogy a reklám (esetünkben „az elnök eladása”) nagykorúvá vált. Lehet, hogy a statisztikai tesztelés Benton Harborban, a Palmolive-kuponokkal kezdődött, és kezdetleges formában már 1920-ban, a mozikban tartott közvélemény-kutatásokban is szerepet kapott. Mindez azonban mint új, önálló szakterület csak a 2012-es Obama-kampányban jelent meg. Ma már a kampányok olyan közbülső célokat tűznek maguk elé, mint a támogatók regisztrálása, az ingadozó szavazók megnyerése vagy a támogatók szavazási hajlandóságának megerősítése. A 2012-es Obama-kampányig a hagyományos kampánytechnikákkal az volt a gond, hogy negatív kísérő jelenségeik is voltak: a „mi” regisztrációs kedvünk az „ő” szavazóikat is regisztrációra késztetheti; rosszul célzott üzeneteink nemcsak a „mi” oldalunkra állíthatják az ingadozó szavazókat, hanem az „ő” oldalukra is; szavazásra szólító üzeneteink rossz címzés esetén az „ő” szavazóikat fogják mozgósítani a „mi” táborunk helyett. Ezeknek a problémáknak a régimódi megoldásai tökéletlenek voltak: olyan helyek (helyszínek) kiválasztásán alapultak, ahol a „mi” szavazóink vannak túlnyomó többségben. Ezzel azonban nem lehetett kiküszöbölni a negatív kísérő jelenségeket. Egy pártatlan szavazásra való mozgósítás 20% nettó eredményt hozhat a demokratáknak egy 60/40 arányban demokrata többségű környéken.

A modern kampányokban az egyes választókat egyénileg célozzák meg, hogy minimalizálják a negatív kísérő jelenségeket. A tökéletes célzás példánkban azt jelenti, hogy a 60/40 arányban demokrata többségű környéken csak a 60% demokrataszimpatizánst szólítjuk meg, és a 40% republikánusszimpatizánsnak nem küldünk üzeneteket. A 2012-es Obama-kampányban a modern statisztikai módszerek – a hatalmas mennyiségű adat és a tömeges közvélemény-kutatások – jóvoltából sikerült megközelíteni ezt a célt. Az első lépésben több mint 100 millió potenciális szavazót egyedi azonosítószámmal láttak el. Ezután személyre szóló információkat csatoltak a szavazók fájljaihoz.[169] Ezek az információk sokféle forrásból származhattak. Először is, a nyilvános regisztrációkból (amelyek az államok egy részében a regisztrált személyek pártszimpátiáját is elárulják), valamint abból, hogy az illető részt vett-e az egyes választásokon. Ezek az információk szerencsés módon a nevet, a lakcímet és a szavazókörzetet is tartalmazták. Ezen túl a fájlokhoz csatoltak nem kevesebb, mint 1000 további adatot, amelyek kereskedelmi forrásokból, például hitelinformációkból, magazin-előfizetésekből és klubtagságokból származtak. A második lépésben közepes nagyságú mintákon közvélemény-kutatásokat végeztek annak felderítésére, milyen valószínűséggel regisztrálnak az egyének, és mekkora eséllyel támogatják Obamát, illetve adják majd le a szavazatukat. Ezen az alapon, a Demokrata Országos Bizottság (Democratic National Committee) fájljaiban a potenciális szavazókról begyűjtött gazdag és részletes adatok lehetővé tették, hogy meglehetősen pontosan megbecsüljék a regisztrációt, a jelöltek támogatását és az egyéni szavazás valószínűségét.[170] A 2012-es Obama-kampányban tehát már nem az volt a cél, hogy „bekopogunk mindenkihez” a 60/40-es megoszlású körzetekben. A cél csupán a biztos támogatók fölkeresése volt. Ezzel egyrészt megtakaríthatóvá vált a nem biztos támogatók fölkeresésének költsége, másrészt az „ő” embereik – Obamával szemben a Romney-t támogatók – mozgósításából fakadó negatív jelenségeket is el lehetett kerülni.[171]

Még egy előnye volt ennek a technikának azon túl, hogy megkönnyítette a támogató körzetekben a támogató szavazók elérését. Korábban a pártok kampányai elkerülték azokat a térségeket, ahol nem voltak egyértelműen többségben a támogatóik. Így például Illinois állam déli vagy New York állam északi, nyugati részén nagy, összefüggő területek maradtak ki a demokraták kampányaiból. Az új módszerekkel és a személyre szabott célzással nagy létszámban elérhetőkké váltak ezen térségek kisebbségben lévő szavazói is. Obama 2012-es kampányában nem számítottak már sötét lónak a maguk körzetében kisebbségben levő demokratapárti támogatók.

A reklám és a marketing napjainkban is a jó üzeneteken és történeteken múlik. Ma is a sztorikon van a hangsúly, ahogy a Hathaway-inget viselő férfi vagy a megszépítő Palmolive szappan esetében. Az Obama-kampány azonban megmutatta, hogy nagy segítség a hirdetőnek, ha képes pontosan célba juttatni az üzeneteit. Ha ez sikerül, az is kiderül, melyik üzenetnek kedvező a visszhangja. Persze mindenki tudja, mennyire fontos a megfelelő történeteket a megfelelő embereknek címezni. Minden iskolás tisztában van azzal, hogy kihúzhatja a gyufát, ha megszegi a „megfelelő történetet a megfelelő embernek” elvét. A hirdetők azonban, akárcsak a kampánystratégák, új módszereket dolgoztak ki, hogy az elvet meg is valósítsák.

Függelék: A Malaysian Airlines

370-es járata

Különös rokonság van a hírközlés és a reklámozás között. Mindkettőnek a történetmesélés áll a középpontjában. A hirdető azt szeretné, ha a történeteit beépítenénk a sajátjainkba, s ezért megvennénk az általa eladni kívánt dolgot; a televíziós hírműsor pedig arra törekszik, hogy történeteivel magára vonja a figyelmünket, és ezért megnézzük a reklámjait is, amelyekből él. Ha erre sikerül rávenniük – még akkor is, ha tudjuk, hogy okosabban is eltölthetnénk az időnket –, máris a balekhalászok hálójába kerülünk. Nézzünk erre egy példát!

Bizonyára sokan emlékeznek arra, hogy 2013 tavaszán a Malaysian Airlines 370-es járata Kuala Lumpurból Pekingbe indult, de soha nem érkezett meg. (Ez volt az első a három maláj gép közül, amelyik a hírek élére került.) A 370-es járat eltűnt. Ezt követően a tévés hírműsorokban napról napra, hétről hétre, hónapokon át hallhattuk ugyanazt a történetet. Különösnek találtuk, hogy erre, a világ eseményeinek folyását nem befolyásoló hírre, olyan sokszor visszatérnek. De van erre egy elméletünk. Ronald Tobias az íróknak szánt Twenty Master Plots: And How to Build Them (Húsz alapcselekmény: És hogyan lehet ezeket felépíteni) című könyvében azt fejtegeti, hogy minden irodalmi mű ugyanazt a 20, az embereket mélyen megindító, minden kultúra számára ismert történetet variálja. A mi sztorink Tobiasnál 7-es sorszámmal szerepel, neve: a rejtély. Tobias szavaival: „Az olvasónak az a dolga, hogy hamarabb oldja meg a rejtélyt, mint a főhős, vagyis versengenek a rejtély megoldásában. Ha a főhős találja meg hamarabb a megoldást, akkor az olvasó veszít, ha pedig ő, akkor nyer.”[172] Különös módon mi is belementünk ebbe a játékba, akárcsak az amerikaiak többsége. Mi is átváltottunk rejtélymegoldó üzemmódba. Bob egy saját teóriát is felállított, amely szerint a pilóta megzavarodott és rosszul olvasott le a műszerekről néhány adatot; lekapcsolta a kommunikációs csatornákat, és bekövetkezett a katasztrófa, ahogy 28 évvel korábban a csernobili atomreaktor operátora is lekapcsolta a reaktor üzemzavari zónahűtő rendszerét, és a reaktor felrobbant.

Függetlenül attól, hogy a probléma nem volt érdektelen, úgy éreztük, valamelyest a 370-es járat eltűnésének csapdájába kerültünk. Mindketten megpróbálkoztunk a rejtély megoldásával, s ezzel egy kicsit olyan helyzetbe keveredtünk, mint Mollie a játékautomaták mellett. Elménk bölcsebbik része azt súgta, hogy csak pazaroljuk az időnket, mégsem tudtunk elszakadni a rejtélytől. A Mollie-éval összehasonlítva, akinek zátonyra futott az élete, sokkalta enyhébb addikciónk közvetlen költsége elhanyagolható volt. Ez azonban nem jelenti azt, hogy összességében ne fizetnénk magas árat a rossz hírektől való függőségünkért. Az alaposabban körüljárt hírek is milliókhoz juthatnának el, ugyanúgy benyomást tehetnének az emberekre és befolyásolhatnák a közvéleményt.

Van még egy tanulsága a Malaysian Airlinesról szóló történetnek. Amikor egy hírműsort hallgatunk (hírlapot olvasunk stb.), rendszerint nem kételkedünk abban, hogy valóban híreket hallgatunk (olvassuk stb.), bármiről legyen is szó. Valahol az agyunk hátsó részében előfeltételezzük, hogy a szerkesztők valóban az érdekeinket szolgáló eseményeket válogatják ki számunkra. Sok tekintetben ez tényleg így működik az Egyesült Államokban. Szilárd etikai alapelvekhez igazodik a tájékoztatás, mindenekelőtt ahhoz a normához, hogy „csak a tényeket, asszonyom” – ahogy a „Dragnet – Gyilkossági akták” (Dragnet) című krimisorozat paródiájában mondták. A balekhalászati egyensúly állapotában azonban az egymással versengő hírközlő csatornák olyan sztorikat is beválogatnak a hírekbe, amelyről hallani (olvasni) szeretnénk, feltéve, hogy valamilyen forrásból fedezni tudják ennek költségét.

A Malaysian Airlines-sztori alkalmi kitérő volt csupán. Vannak ennél sokkal súlyosabb következményekkel járó hírek is, például azok, amelyek uszítanak, gyűlöletet keltenek. Könnyen lehet, hogy az ilyen hírek követői közül sokan nincsenek elragadtatva tőlük, inkább csak a vállukon ülő majom kedvéért hangolódnak rájuk. De bármit akarna is a valódi énjük, a rosszindulatú majmocskák miatt az uszítás is része lesz a balekhalászati egyensúlynak. Azok pedig, akik különlegesen jók ennek az igénynek a kielégítésében, szép hasznot húzhatnak belőle.

4

Lehúzások az autó-, az ingatlan-

és a hitelkártyapiacon

Az antropológusok tudják, hogy az afrikai hasadékvölgyek tele vannak régi csontvázakkal. Ugyanilyen evidencia számunkra, hogy a balekhalászat tele van lehúzásokkal.[173] Ebben a fejezetben bemutatjuk, hogyan húznak le minket az autókereskedők, az ingatlanközvetítők és a hitelkártyakibocsátók, amikor is túl sokat fizetünk, és meglepően keveset kapunk. Kifejtjük, milyen jelentős mértékben növeli a balekhalászat a gépkocsik és a lakóingatlanok – a hosszú távra szóló beszerzéseink – árát. A hitelkártyáról pedig bebizonyítjuk, hogy olyan balekháló, amely tetemesen növeli napi kiadásainkat.

Balekhalászat az autókereskedőknél

Mindenki ideges, legalább egy kicsit, amikor autót szeretne vásárolni. Egyik nyáron, sok évvel ezelőtt, George elszegődött nyári munkára egy Johnson and Johnson-örököshöz, aki elmesélt neki egy történetet. Egyszer Johnson az apja munkaruhájában ment el a helyi Rolls-Royce-kereskedésbe. Miután a kereskedő lerázta, két Rolls-Royce-t vett meg ott helyben, és figyelte, hogyan vált modort a kereskedő.

Legtöbbünknek azonban nem elég vastag a pénztárcája ahhoz, hogy ilyen látványosan megleckéztethessük a nyers modorú kereskedőket. Amikor új autót keresünk, leginkább a Toyota Camry vagy a Honda Accord ára miatt aggodalmaskodunk. Átlagosan nyolcévente veszünk új gépkocsit, illetve háromévente használtat.[174] Hogy mennyire ügyesen tárgyalunk a kereskedővel, nem elhanyagolható tételt jelent a költségvetésünkben.

Meglepő forrásból van pár jó adatunk arról, mennyire húzzák le az embereket, amikor autót vásárolnak. Az 1990-es években két jogász-közgazdász, Ian Ayres és Peter Siegelman azt kutatta, vannak-e szisztematikus különbségek az új autók árában attól függően, melyik rasszhoz tartozik és milyen nemű a vevő.[175] Frissen egyetemet végzett fekete és fehér bőrű férfiakat és nőket toboroztak a felméréshez. Úgy válogatták ki a résztvevőket, hogy a rasszt és a nemet leszámítva minden más tekintetben a lehető legjobban hasonlítsanak egymáshoz, így például az életkorukban (28–32 év) és az iskolai végzettségükben is (3 vagy 4 elvégzett év a középiskola után). Az összes résztvevő ugyanolyan yuppie-öltözékben, hasonló bérelt autóval érkezett a kereskedőhöz, egyikük sem jelentett be hiteligényt, és ugyanazt a lakcímet adták meg mindannyian. Ráadásul úgy választották ki ezeket a fiatal férfiakat és nőket – amit utólag bizonyára örömmel fogadtak –, hogy „szubjektív megítélés alapján átlagosan vonzók legyenek”. A vizsgálati alanyok részletes eligazítást kaptak arról, hogyan kérjenek egy bizonyos autóra első árajánlatot, majd hogyan alkudjanak az árból a végső megállapodásig. Ayres és Siegelman felmérései szerint az alkufolyamat végére (inflációval korrigálva) a fehér férfiakhoz képest a fehér nők átlagosan 246 dollárral, míg a fekete nők 773 dollárral, a fekete férfiak pedig 2026 dollárral kaptak magasabb árajánlatot.[176] A fekete nőktől tehát átlagosan az autó árának 3,7%-ával, a fekete férfiaktól annak 9%-ával kértek többet.[177] Ayres és Siegelman – jogászi énjükből adódóan – elsősorban azt vizsgálta, hogy mindezek sértették-e a rasszon és nemen alapuló diszkrimináció tilalmát. A felmérés eredményei azonban ettől függetlenül is érdekes tanulságokkal szolgálnak. Úgy tűnik, a fekete férfiak és nők általában rosszabb ajánlatokat kapnak – és nem csak az autószalonokban. Lehet, hogy a szupermarketben ugyanannyit fizetnek mindenért, de az anyagi szempontból sokkal fontosabb esetekben kevésbé szerencsések: például ingatlanvásárlásoknál, vagy ami még jobban kihat életük alakulására, álláskeresés során vagy munkájuk megtartásánál.

Vajon miért kérnek a kereskedők a feketéktől és a nőktől ennyivel többet? Ayres és Siegelman több lehetőséget is megvizsgált. Első ránézésre azt mondhatnánk, színtiszta rosszindulat, rasszista és nőellenes előítéletek vannak a háttérben. Csakhogy a felmérésben a fekete és a fehér kereskedők egyaránt magasabb árat szabtak a feketéknek. Ezért más következtetésre jutottak. Szerintük a kereskedőknek a rasszokra és nemekre vonatkozó sztereotípiáknak megfelelően van valamilyen elképzelésük arról, melyik vevő fog kisebb valószínűséggel nemet mondani egy kedvezőtlen üzleti ajánlatra. Például, elképzelhető, hogy az afroamerikaiaknak „a fehéreknél kisebb valószínűséggel van otthon másik autójuk, amikor új autót szeretnének vásárolni” (s így nehezebben tudják megoldani, hogy sok kereskedőt fölkeressenek).[178] Más szóval, azért alakult ki a különbség, mert az autókereskedők balekhalászati megfontolásokból figyelembe veszik vevőik rasszbeli hovatartozását és nemét is.

Ayres és Siegelman megállapításain túlmenően azonban további bizonyítékokat is találtunk a balekhalászatra. Ők ugyanis a rasszok és nemek közti különbségekre figyeltek, ezért nem vették észre, hogy táblázataikból egy másik tény is kiolvasható. Az árajánlatok végső kialakításánál a rasszok és nemek közti különbség figyelembevétele után még mindig volt bizonyos variáció, ami fontos, hiszen megmutatja, mennyivel fizetnek az emberek „többet” vagy „kevesebbet” egy autóért. Eléggé reális föltevésekből kiindulva[179] megbecsültük, mennyivel fizettek többet az autóvásárlók annál az árnál, amelyen a kereskedők már elálltak volna értékesítési szándékuktól. Becsléseink szerint a vizsgálati alanyoknak csaknem harmada (inflációval korrigálva) több mint 2000 dollárral magasabb végső árajánlatot kapott az autójára. Nyilvánvalóan ezért izzasztanak meg majdnem mindenkit az autókereskedők. A vevők bizonyos hányadának tehát a balekhalászat súlyos károkat okoz. Mindezt az autókereskedők bizalmas közlései is megerősítették. Némelyikük úgy nyilatkozott Ayresnek és Siegelmannek, hogy profitjuknak majdnem 50%-át a vevők alig 10%-ától zsebelik be.[180]

Kutatási asszisztensünk, Diana Li még ennél is tovább ment. Arra volt kíváncsi, milyen főbb „trükkökkel” vetik ki hálójukat az autókereskedők a vevőikre. Nem meglepő, hogy amikor az autókereskedőket erről próbálta faggatni, hamar ellenállásba ütközött. Harapófogóval sem lehetett kihúzni belőlük semmit. Volt azonban egy olyan kereskedő, aki meglepően készségesen válaszolt Diana kérdéseire. Három főbb eladói trükköt mesélt el.

Elsőnek azt említette, hogy a legtöbb vevő az ideális autót képzeli maga elé, amikor bemegy egy autószalonba. A reklámok miatt felfokozottak a várakozásaik: négykerék-meghajtás, fedélzeti backup kamera, ilyen gizmodo, amolyan gizmodo. Amikor megtudják, hogy az összes kütyüvel felgizmodózott autó 10 ezer dollárral többe kerül az alapmodellhez képest, a kereskedő feladata, hogy minden kétségüket eloszlassa. El kell adnia az extrákat, be kell adnia az előnyeiket, még akkor is, ha tudja, a vevők valószínűleg soha nem fogják használni ezeket.

A régi autó beszámítása a balekhalászat második módszere. Diana informátora azt ajánlotta: „Ne, ne, semmiképp se hozd szóba, hogy van becserélhető autód, amíg az árról meg nem állapodtatok! Ha elárulod, hogy be akarod számíttatni, azon fog járni az agyuk, hogyan keltsék azt a benyomást, hogy kedvezőbb feltételekkel számítsák be a régi autót, ahelyett hogy engednének az új árából.”

A harmadik balekhalászati módszer a haszonszerzés újabb területére – a finanszírozás kérdésére – mutatott rá. A kereskedők ezúttal is egy bűvésztrükköt (zsebmetszőtrükköt) vetnek be: elterelik az alku témáját. Például, ha a kereskedő a vevő figyelmét a havi törlesztőrészletek összegére tereli, akkor az könnyen megfeledkezhet a szerződésben szereplő futamidőről. Minden pluszhónap a törlesztésben egyhavi tiszta nyereség a kereskedőnek.

Diana fejébe szöget ütött Ayres és Siegelman ama felvetése is, hogy a profit 50%-át a vevők 10%-ának zsebe bánja. Ezért egy kérdéssort dolgozott ki, nehogy megint elutasítsák, mint korábban, amikor a szakmai trükkökről érdeklődött. Interjúit általában teljesen ártatlan kérdésekkel kezdte – tiszta placebókkal –, később azonban ügyesen felvetette azt is, ami igazán érdekelte: „Mennyire hihető, hogy a profit 50%-a a vevők 10%-ától származik?” A legtöbben nagyon is lehetségesnek tartották, hogy ez a helyzet. Sőt, magyarázataikban egy újabb balekhalászati dimenzióra is rámutattak, amely korábbi kutatásai során fel sem tűnt Dianának. Az autókereskedőknek általában szerelőműhelyük is van, valószínűleg azért, mert a szervizeléssel még nagyobbat lehet kaszálni. Ez újabb magyarázattal szolgál arra, hogyan jön a vevők 10%-ától a profit 50%-a.

Diana újabb felismerései a balekhalászat módszereiről az aha! élményét váltották ki belőlünk. Mindkettőnknek régi Volvónk van. Amikor újonnan megvettük őket, mindketten ügyeltünk arra, hogy elkerüljük a balekhalászati technikákat. Előzetesen alaposan áttanulmányoztuk a gyártó által ajánlott kiskereskedelmi árakat. Extrákat nem kértünk. Beszámítandó régi autónk nem volt. És mindketten készpénzben fizettünk, így egyéb pénzügyi költségek sem merültek föl. De minthogy mindketten elővigyázatosak vagyunk, úgy döntöttünk, hogy a kereskedőhöz visszük a Volvónkat karbantartásra. Kezdetben a garanciális javításokat ingyen elvégezték, csakhogy mi később is szorgalmasan oda hordtuk karbantartásra a már öregedő Volvónkat. A szívszélhűdés kerülgetett minket, ahányszor csak a kezünkbe nyomták az 5000 mérföldenkénti (kb. 8000 km) ellenőrzések számláját. (Az sem lehet véletlen, hogy az ellenőrzésekről szóló felszólítás automatikusan megjelenik a műszerfalon.) Mindig is azt hittük, hogy körültekintően vásároltuk autóinkat. De hála Diana kutatásának, ma már tudjuk, mi is belekerültünk a kiválasztottak 10%-ába – történetesen mi éppen az óvatosságunk miatt. Hmmm… nem rossz!

Lehúzás a lakáspiacon

Térjünk most át az ingatlanvásárlásra! A legtöbb család életében talán ez az egyik legfontosabb döntés: pénzügyileg és érzelmileg is nagy a tét.[181] A sok mendemondával ellentétben az igazság az, hogy az amerikaiak nem költözködnek olyan sokszor. Szeretünk megtelepedni egy helyen. Mire betöltjük a 60-at, több mint 80%-unknak saját házunk vagy lakásunk van, és a tulajdonunkban lévő lakóingatlanban – az átlagot tekintve – meglehetősen sokáig lakunk.[182] Ma a lakóingatlan-tulajdonosok átlagosan mintegy 24 évig laknak ugyanabban a házban vagy lakásban.[183] Ezek az adatok azt mutatják, hogy az amerikaiak nagy többsége az élete folyamán legalább egyszer lakóingatlant vásárol, de arra is utalnak, hogy a legtöbben ritkán vágnak ingatlanvásárlásba.

Ennek ellenére, nemcsak a tapasztalatlanság teszi sebezhetővé az ingatlanvásárlókat. A „Nemzetközi házvadászok” (House Hunters International) című tévéműsor minden este jelentkező szappanoperájában hétköznapi párok keresnek eladó vagy bérelhető házat, lakást. Kivétel nélkül mindegyikük megköti a maga kompromisszumát az álmai és a költségvetési kerete között. Eközben azonban zajlik egy másik dráma is, amelyben az ingatlant vásárló párok megpróbálják összhangba hozni sokszor eléggé eltérő vágyaikat.

Az ingatlanvásárlók tehát sebezhetőek, mert könnyen tévedhetnek a választásban. Rosszul járhatnak azonban a zárás költségeinél is, amelyekről egyáltalán nem beszélnek a tévéshow-ban. Ha a vevő elfogadta a vételi ajánlatot, rövid határidővel le kell bonyolítania a pénzügyeket. Az eladó ugyanis aggódva várja, tudja-e teljesíteni fizetési kötelezettségét. Ilyen helyzetben a gyakorlatlan és minden mással elfoglalt ingatlanvásárló különösen könnyen áldozatul eshet a lehúzásoknak. Amikor egy ház adásvételének tranzakciós költségéről esik szó, általában az ingatlanközvetítési díjra gondolunk. Egy ingatlanvásárlásokat tartalmazó mintában, amely a Szövetségi Lakásügyi Hivatal (Federal Housing Administration, FHA) jelzálogjait is tartalmazta, 6% volt a közvetítői díj módusza, ennyit fizetett az eladók 29%-a, 47%-uk ennél kevesebbet, 24%-uk viszont valamilyen okból többet fizetett.[184]

Viszonylag csekélynek tűnhet ez a 6%. Nagyjából ugyanannyi, mint a helyi CVS patikában árult Tylenol forgalmi adója. Más nézőpontból azonban ez a 6%-os közvetítői díj rendkívül magas. A vevők nagyon gyakran azt hiszik, hogy nekik díjtalan szolgáltatást nyújt az ingatlanközvetítő, hiszen a közvetítői díjat az eladó fizeti. A közgazdász azonban tudja, mellékes, melyik fél fizet, mert a kereslet-kínálat elemzés standard logikája szerint, ha a vevők (és nem az eladók) fizetnének a közvetítésért, akkor a ház a megfelelő összeggel olcsóbb lenne.[185] Ebből a másik nézőpontból azonban egészen másnak látjuk az ingatlanközvetítőnek kifizetett összeg viszonylagos nagyságát. Ha egy első lakását vásárló pár a tipikusnak mondható 10%-ot teszi le előlegként, a 6%-os közvetítői díj ennek a summának a 60%-a.[186] Vajon méltányos-e ez a mérték? Nem tudjuk biztosan, de megjegyezzük, hogy más országokban sokkal alacsonyabbak az ingatlanközvetítői díjak, és a szolgáltatás színvonalára, úgy tűnik, ott sincs panasz.[187]

A tranzakciós költségek azonban nem merülnek ki a közvetítői díjban. Az FHA által nyújtott hitelek nagy mintájában a közvetítői díjon felül az egyéb zárási költségek átlagosan a jelzálogérték mintegy 4,4%-ának feleltek meg.[188] Ha ezt hozzáadjuk a közvetítői díjhoz, láthatjuk, hogy az a pénz, amelyet az első lakását vásárló pár a 10%-os előlegre magával visz, teljes egészében elmegy a tranzakciós költségekre. A járulékos zárási költségek különböző tételek lehetnek, amelyek közül a legnagyobbak a birtokbejegyzés és a jelzáloghitel-felvétel indítása. Egy alapos tanulmány adatai szerint ez utóbbi tételnél éveken át mindaddig komoly lehúzások történtek, amíg aDodd–Frank-törvény véget nem vetett ennek.[189] Nézzük meg egy kicsit közelebbről, hogyan működött ez a fajta lehúzás, mert az erről szóló adatok döbbenetesek!

Egy tipikus, lakóingatlant vásárló párnak teljesen kiürül a pénztárcája, mire beköltözhet, hiszen nem csak az előleget kell előteremtenie. Ezenfelül új bútorra vagy a babarózsaszín konyha átfestésére is elkelne valamennyi mozgósítható pénz. Egy kényelmes megállapodással azonban könnyen hozzájuthatnak az áhított készpénzhez. Általános gyakorlat, hogy a jelzáloghitelt nyújtó bank ezt az összeget is folyósítja az ingatlanvásárló pároknak, azzal a kikötéssel, hogy magasabb kamatot kell fizetniük a jelzáloghitel futamidejének megfelelő egységes kamatnál. Ám ezt az összeget rendszerint nem közvetlenül kapják meg, hanem az ügyletet közvetítő jelzálogügynökön keresztül. A korrekt eljárás az lenne, ha a hitelt nyújtó bank kifizetett a jelzálogügynöknek, mondjuk, 3000 dollárt a jelzáloghitelen felül, például, 5,25%-os kamatra – a 4,25%-os egységes kamat helyett –, akkor ezt a 3000 dolláros extra összeget az ingatlanvásárló pár kapná meg.

De vajon mi történik a gyakorlatban? Két közgazdász, Susan Woodward és Robert Hall adatokat gyűjtött arról, mennyit adnak tovább a jelzálogügynökök a hitelt nyújtó bankok által folyósított extra összegekből.[190] Két mintában összesen közel 9000 különböző jelzálogügy zárását vizsgálták. Az egyik mintában 1 dollár folyósított extra összegből csupán 37 cent jutott el az ingatlanvásárlókhoz, a másikban még ennyi sem: a jelzálogügynöknek továbbított minden extra dollárból mindössze 15 centet kaptak kézhez. Ráadásul ezek a lehúzások egyáltalán nem voltak ritkák Woodward és Hall mintáiban: az ingatlanvásárlók kb. 93%-a[191] választott ilyen emelt kamattal jelzáloghitelt.[192] (Zárójelben hozzátesszük, hogy a jelzáloghitelekkel kapcsolatos lehúzás fenti vizsgálata párhuzamba állítható Ayres és Siegelman autóvásárlási felméréseivel: mindkettő azon a megfigyelésen alapult, hogy a vevők eltérő összegeket fizetnek pontosan ugyanazért.)

Persze az ingatlanvásárlók fizethetnek a jelzálogügynöknek az egységes kamatnál kevesebbet is, ha előre fizetnek ezért a százalékpontokban kifejezett csökkentésért. Itt is az ügyfelek lehúzásáról van szó. Carolyn Warren jelzálogügynök és fogyasztói érdekvédő leírta, hogyan viselkedett egy idősebb pár a jelzálogkölcsön-szerződés megkötésekor. A feleség szóvá tette az árvízvédelmi bizonyítványt, amely 19 dollárba került. A tényeknek megfelelően azt a választ kapta, hogy ezt megkövetelik az állam törvényei. Ezután a pár könnyedén átsiklott a 395 dolláros kezelési költség fölött, amely teljesen indokolatlan volt. Végül pedig átugrották a százalékpontokért járó 2000 dolláros díjat is, amelyről Warren tudta, hogy szemfényvesztés. Miután az egységes kamatlábban állapodtak meg, indokolatlan volt a százalékpontok címén felszámolt összeg.[193] A történetről George-nak eszébe jutott, hogyan vásárolt ingatlant 1994-ben, a Maryland állambeli Chevy Chase-ben. Az ingatlanügynök azt mondta, gyorsan kell döntenie a vételről, mert épp most érkezett egy pár Alaszkából, és bármelyik pillanatban árajánlatot tehetnek a házra. A jelzálogszerződés megkötésében is roppant szolgálatkész volt. Ő hozta a jelzálogügynököt, és George a százalékpontok után is fizetett. Ki tudja, talán tényleg érkezett akkoriban egy pár Alaszkából.[194] George azt hitte, a százalékpontok felszámítása jogos. Most pedig azon tűnődik, hogy talán ez ügyben is van miért hümmögnie.

Lehúzások a pénztárnál

A hitelkártyák gazdasági szerepét bármelyik boltos el tudná magyarázni. Ez olyan pofonegyszerű, hogy a közgazdasági tankönyvek szóra sem méltatják. Az árak gyakorlatilag a haszonkulccsal megnövelt bekerülési költséget jelentik. Gondoljunk a taxisofőrre, aki bérli az autóját, és napi 100 dollár bérleti díjat fizet! Először meg kell keresnie ezt a 100 dollárt és az üzemanyag árát, a családját pedig abból tudja eltartani, amit ezen felül keres. Ugyanígy működik a bolti kereskedelemben is a haszonkulcs. Ha kevés a bevétel, a tulajdonosok épphogy csak fedezni tudják a bérleti díjat, a közüzemi számlákat és az alkalmazottaik fizetését. Ha viszont nagy a bevétel, vagyis meghaladja a fedezeti pontot, akkor minden további eladás a profitot növeli. Nem kétséges, hogy felbecsülhetetlen értéket jelentene a profitnövelés szempontjából, ha valamilyen varázslat folytán a boltosok feltalálnának valamilyen vásárlási kedvet növelő pirulát.

Bármilyen hihetetlen, létezik ilyen pirula. Sőt, akármilyen furcsán hangzik, használják is. Ráadásul azok, akik ezt kitalálták, ügyes módszereket kreáltak arra, hogy megadóztassák a felhasználóit, és rajtuk keresztül mindenki mást. Ezt a csodapirulát hitelkártyának hívják – s amikor lenyeljük, nem a gyomrunkba, hanem a bukszánkba kerül.

A hitelkártyás varázslat egyik alapja, hogy a legtöbben azt hisszük, csak olyasmi kerül a bevásárlókocsinkba, amire szükségünk van (vagy amit meg akarunk venni), és nem hagyjuk olyan apróságoktól befolyásoltatni magunkat, hogy hitelkártyával vagy készpénzzel fizetünk-e. Ám aki így gondolkodik, szinte biztosan téved. Honnan tudhatjuk, hogy a hitelkártyák befolyásolják pénzkiadási hajlandóságunkat? Először is, közvetett bizonyítékok vannak arra, hogy a hitelkártyával rendelkezők többet költenek. Richard Feinberg pszichológus vizsgálatai szerint a hitelkártyával fizetők 13%-kal nagyobb borravalót adnak, mint a készpénzzel fizetők.[195] Egy másik vizsgálat azt mutatta, hogy a hitelkártyával rendelkezők többet költöttek egy-egy áruházi látogatás alkalmával az Egyesült Államok északkeleti részén.[196] Ezek az adatok azonban nem perdöntők abban a kérdésben, hogy vajon a hitelkártyájuk miatt költenek-e többet a hitelkártyával rendelkezők. A hitelkártya-tulajdonosok és a hitelkártyával nem rendelkezők sok minden másban is különbözhetnek, ezért azt is meg kell vizsgálni, hogy a hitelkártya vagy esetleg egyéb tényezők okozzák-e az eltérő költéseket.[197]

A kérdés megválaszolására Feinberg – pszichológusi képzettségének köszönhetően – két további, a szociálpszichológiában már elterjedt kísérletet végzett. Az elsőben a vizsgálati csoport tagjai hitelkártyára emlékeztető jelzéseket kaptak, majd összehasonlították a költési hajlandóságukat a kontrollcsoportéval, amelynek tagjai nem kaptak ilyen jelzéseket. Ez abból állt, hogy Feinberg MasterCard-jeleket és -logókat helyezett el a vizsgálati alanyok íróasztalának sarkán, a résztvevőknek pedig azt mondták, hogy ezeket a jeleket egy másik kísérletben használják. Ezután megkérdezték a vizsgálati alanyokat, mennyit költenének a hét különböző képen bemutatott árucikkre: két ruhára, egy sátorra, egy férfipulóverre, egy lámpára, egy elektromos írógépre (a kísérletet az 1980-as évek elején végezték) és egy sakk-készletre.[198] Mindegyik árucikket szignifikánsan többre értékelték a hitelkártyára emlékeztetett vizsgálati alanyok, mint a kontrollcsoport: a legkisebb különbséget (11%) a sátornál, a legnagyobbat (kb. 50%) a két ruhánál mérték. A második kísérletben ismét azt kérdezték a résztvevőktől, mire mennyit költenének, de ezúttal képernyőn látták az árucikkeket, és adott idő alatt kellett válaszolniuk. Amikor a képernyő sarkában megjelent a hitelkártya, a vizsgálati alanyok ismét nagyvonalúbb költekezésre mutattak hajlandóságot. Egy kenyérpirítóért például háromszor annyit adtak volna: (inflációval korrigálva) 165,66 dollárt 52,90 dollár helyett.[199] A költési hajlandóságban mutatott jelentős különbségek érthetővé teszik, miért fogadják el szíves örömest a hitelkártyákat a boltokban, annak ellenére, hogy a hitelkártyakibocsátók nem elhanyagolható bankközi díjat vonnak le tőlük a kártyás vásárlások után.

Bármilyen meglepők is Feinberg eredményei, a közgazdászok számára nem feltétlenül perdöntők, hiszen a kísérletekben ténylegesen nem kellett pénzt adni az árucikkekért. Két közgazdász, Drazen Prelec és Duncan Simester ennek cáfolatára végeztek kísérletet, amelynek során árverést tartottak a Harvard Business School MBA-hallgatói számára. A diákok különböző időpontokra szóló belépőjegyekre licitálhattak a Boston Celtics kosárlabda-mérkőzésére, a Boston Red Sox baseballmérkőzésére, illetve vigaszdíjként Celtics-és Red Sox-transzparensekre. Véletlenszerűen választották ki, kik fizethetnek kártyával és kik készpénzzel. Mindemellett gondoskodtak arról is, hogy a készpénzes fizetés ne jelentsen különösebb kényelmetlenséget, ezért a kassza felé vezető úton elhelyeztek egy ATM-et. A Celtics-belépőkért több mint kétszer annyit adtak a hitelkártyával fizetők; a Red Sox-belépőkért több mint 75%-kal, a transzparensekért pedig 60%-kal többet. Úgy tűnik, ez a kísérlet megerősítette Feinberg eredményeit.[200] (Kutatási asszisztensünk, Victoria Buhler meg is jegyezte, hogy az üzletembernek készülő egyetemistáknak „több eszük is lehetett volna”.)

A fenti két vizsgálat nem egyszerűen arra utal, hogy a hitelkártyák hatására többet költünk, hanem minden jel szerint arra, hogy megdöbbentő és meghökkentő mértékben többet. A hitelkártya a vágyva vágyott csodapirula, amelynek ára van.

A csodapirula ára

Hogyan vesznek rá a bolti kereskedők, hogy legyen hitelkártyánk, és ha van, használjuk is?[201] Van egy remek trükkjük: ingyenessé teszik a használatát. Ezt az Egyesült Államokban régebben törvény írta elő. A fogyasztói hitelezés védelméről szóló 1968. évi törvény (Truth in Lending Act of 1968, TILA) kimondta, hogy a kereskedők nem kérhetnek többet a hitelkártyával fizető vevőktől. Ez a törvény 1984-ig volt hatályban, ezután a fogyasztói hitelezés hitelkártyás formájáról új törvény született, de csak 10 államban, az Egyesült Államok lakosságának mintegy 40%-ára kiterjedően. A bankközi díjakat, amelyeket a kereskedők a Visa, a MasterCard és a többi kártya kibocsátójának fizetnek, általában nem terhelik rá a kártyával fizető vevőkre, és a készpénzzel fizetők sem kapnak árkedvezményt. Feinberg és a Prelec–Simester páros vizsgálatai ennek okait is kimutatták. Ha a vevők tudtukon kívül többet költenek hitelkártyáról, akkor a Macy’s áruház vagy akár a helyi szupermarket maga ellen dolgozna, ha emlékeztetné a vevőit, hogy a készpénzes vásárlásért akár árkedvezményt is kaphatnának.

Az, hogy az üzletekben a vevők a hitelkártyáikkal fizethetnek, olyan, mintha ingyen osztogatnák a kiskutyákat. A hitelkártyával fizetőknek alighanem tényleg szükségük van a megvásárolt élelmiszerre, mindemellett azonban olyasvalamit is hazavisznek, aminek később kevésbé örülnek. Valamikor a következő hónapban ugyanis megérkezik az élelmiszerek számlája. A kártyatulajdonosok jó részénél nincs is ezzel semmi baj. Az amerikaiak mintegy 50%-a azt mondja, hogy mindig maradéktalanul kiegyenlíti a hitelkártyás vásárlások számláit.[202] Nagyon sokan azonban nem ennyire lelkiismeretesek, adósságot halmoznak fel, amiért nagy árat fizetnek. A hitelkártya-adósság különösen drága mulatság. Hogy mennyire drága, azt érdemes három aspektusból is megvizsgálnunk. Először is, nézzük az összesített statisztikákat! A hitelkártya-társaságok összes 2012-es bevételét 150 milliárd dollárra becsülték.[203] Ez azt jelenti, hogy az emberek többsége által huszadrangú kényelmi eszköznek tekintett hitelkártyák használatáért sokat fizetünk – az alapvető szükségleteinkért kifizetett összeghez viszonyítva tekintélyes összeget fordítunk erre. Ez a bizonyos 150 milliárd dollár több mint harmada annak, amit a lakóingatlan-vásárlásaink jelzáloghiteleinek kamataira fizetünk;[204] több mint egyhatoda annak, amit otthon fogyasztott élelmiszerre költünk; és több mint egyharmada a gépjárművekre és gépjárműalkatrészekre fordított kiadásainknak.[205]

Nézzük meg most egy másik aspektusból a hitelkártyaköltségeket! Hogyan oszlanak meg a különböző fizetési jogcímek között? Az összköltség három összetevőjére állnak rendelkezésünkre becslések. A megoszlás nagyjából a következőképpen néz ki: a kiadások fele a lejárt számlák után felszámított kamat, kb. a harmada bankközi díj, az egyhatoda pedig különféle büntetésekből tevődik össze, amelyeket leginkább a díjhátralék miatt számolnak fel.[206]

Ez utóbbit egy merész blogger, Sean Harper tárta fel, aki Steven Levitt, a Lökonómia (Freakonomics)[207] egyik szerzőjének a tanítványa volt. Harper kiszámította, mennyi bankközi díjat fizet a kereskedő, ha Citicorp Visa Rewards kártyával fizetünk.[208] Egy kisboltban vásárolt 1,50 dolláros rágógumiért 40 centet; egy 30 dolláros tankolásért 1,15 dollárt, egy 100 dolláros élelmiszer-vásárlásért pedig 2,05 dollárt és így tovább – Harper listája hosszú. Ezek nagyságát még jobban megítélhetjük, ha összehasonlítjuk a kereskedő hasznával. A hitelkártya-társaságok bankközi díjakból származó bevétele két és egynegyedszerese a kisboltok éves profitjának. A szupermarketek 2%-os díjával számolva pedig majdnem az ötödét viszik el az élelmiszerrészlegek átlagos haszonkulcsának.[209]

Michelle White, a San Diegó-i Kaliforniai Egyetem közgazdászprofesszora a hitelkártyaköltségek további dimenzióját tárta fel. Kimutatta, hogy többek között ezek a költségek okozzák a magáncsődöket. Kétségtelen, hogy a magáncsődöt jelentett személyeknek rendszerint nagy hitelkártya-adósságuk van, ez azonban még nem bizonyítja, hogy a helytelen hitelkártya-használat lenne a magáncsőd oka. Ha valakinek ettől függetlenül pénzügyi nehézségei vannak, akkor is nő a hitelkártyáján az adósság. Ám a közvetlen bizonyítékok azt igazolják, hogy mégis a hitelkártya az egyik fő bűnös az eladósodásban. (Egyrészt, használóik nagyon gyakran válnak fizetésképtelenekké, másrészt, 1980–2006 között a hitelkártyák száma a hétszeresére ugrott, amit a hitelkártya-adósságok drámai növekedése kísért.) Egy kitűnő jövedelemdinamikai panelvizsgálatban (Panel Study of Income Dynamics, PSID), 1996-ban azt kérdezték a válaszadóktól, hogy jelentettek valaha is magáncsődöt, és ha igen, miért. Az igennel válaszolók 33%-a a „nagy adósságot és a helytelen hitelhasználatot” nevezte meg elsődleges okként.[210] Többen adtak ilyen választ, mint ahányan állásvesztésre (21%) vagy betegségre (16%) vezették vissza a fizetésképtelenné válásukat.[211] Egy későbbi, 2006-ban végzett felmérés, amelyet tanácsadást igénybe vevő adósok között végeztek, hasonló eredményt hozott. A megkérdezettek több mint kétharmada arra vezette vissza a problémáit, hogy nem tud bánni a pénzzel és meggondolatlanul sokat költ.[212] Feinberg, illetve Prelec és Simester vizsgálatai rávilágítanak, miért játszhatnak kulcsszerepet a hitelkártyák abban, hogy nem tudunk bánni a pénzzel. Egyeseknek a hitelkártya igazi csapda.

Ezzel visszajutottunk a kiindulópontunkhoz: a balekhalászathoz. A kibocsátók bizonygathatják, hogy ez nem az, ám amint látjuk, minden, amivel próbálkoznak, ezt igazolja. A díjak egy részét a kereskedők fizetik. Megveszik a varázspirulákat, s ezzel az összes költségnek legalább harmadát állják. Majd a fogyasztók következnek. Gyanútlanul megveszik maguknak, amire szükségük van (élelmiszert, cipőt stb.), és ha elég derűlátóak (bíznak abban, hogy a számláikat később ki tudják egyenlíteni), magas kamattal a hitelkártyáikról vásárolnak. Aztán egyik baj tetézi a másikat – jönnek a késedelmi díjak és az egyéb büntetések. A profitért folyó versengés minden szinten kihasználja a gyengeségeinket.

5

Balekhalászat a politikában

Mindnyájan átéljük néha azt az érzést – például amikor egy régebbi barátnőnkre vagy barátunkra gondolunk –, hogy most már, pár évvel később, bölcsebben, világosan meg tudjuk fogalmazni azt, amiről annak idején csak bizonytalan sejtéseink voltak. George 2004 októberének utolsó hetében érezte ezt. Furcsa véletlenek folytán éppen Iowában volt, Art Small Jr.-nak, a demokraták iowai szenátorjelöltjének segített, és olykor helyettesítette is őt. Art Small III, a politikus fia – egyik volt tanítványa Berkeley-ből – kérte fel George-ot, hogy legyen apja „gazdasági tanácsadója”. George pedig elment egy hétre segíteni.[213]

Art, a szenátorjelölt sok mindennel foglalkozott már életében: volt ő már az angol nyelv és irodalom professzora, gyógyszerész, kongresszusi háttérember és képviselő, majd szenátor az iowai törvényhozásban, a Szenátus Előirányzati Bizottságának (Senate Appropriations Committee) elnöke, továbbá ügyvéd és nyomdász.[214] Iowa-szerte feddhetetlen, talpig becsületes embernek tartották. A kampányban ezt ki is használta. Neve a szlogenjében is találó volt: „Think Big, vote Small! (Gondolkozz nagyban, szavazz a kicsire!)”. Kampányjelvényei és poszterei is szerények, fekete-fehérek voltak. Art nem kapott támogatást a Politikai Akcióbizottságok (Political Action Committees, PACs) alapítványaitól vagy valamilyen érdekcsoportoktól. A kampány alatt volt olyan hét, amikor mindössze 103 dollár támogatás jött a számlájára. Az utolsó pillanatban szállt be a szenátori címért folyó versenybe, amikor megtudta, hogy senki más nem kívánja képviselni a demokratákat a hivatalban lévő Charles Grassley-vel szemben.[215] Amikor George Iowában volt, kiderült, hogy a visszafogott kampányolásnak személyes oka is van. Szenátorjelöltnek lenni, még ha valaki esélytelenként kampányol is, rendkívül időigényes elfoglaltság, márpedig Artnak a kerekesszékhez kötött feleségéről is gondoskodnia kellett. Ezt George azon a napon tudta meg, amikor Art hazavitte őt, és kettesben készítették el a rántottájukat vacsorára.

A kampányban az volt a fő vitatéma, milyen szerepet játszott Grassley a Szenátus Pénzügyi Bizottságának elnökeként, és miért állt ki George W. Bush 2001-es és 2003-as adócsökkentési programja mellett. A Kongresszus Költségvetési Hivatalának (Congressional Budget Office) számításai szerint ezek az adócsökkentések szövetségi szinten mintegy 1,7 billió dollárral növelhették az államháztartási deficitet.[216] Ha ezt félretették volna nehezebb időkre, alig néhány évvel később, 2008-ban sokat segíthetett volna, hogy az Egyesült Államok kilábaljon a nagy recesszióból. Számításaink szerint elég lett volna ahhoz, hogy az országban az átlagos munkanélküliség 2009–2012 között 9% helyett csupán 7% legyen.[217] Függetlenül Art és Grassley erényeitől és hibáitól, Art lehengerlő ellenállásba ütközött, pedig Iowa sokat köszönhetett neki. Többek között az etanol szubvencionálása is az ő nevéhez kötődött. Ezt a választást azonban nem az iowaiaknak tett közvetlen szolgálatai döntötték el. Grassley nem kevesebb, mint 7,6 millió dollárt halmozott fel a kampánykasszában.[218] Elég volt néhány percre belepillantani a Des Moines-i KCCI tévé 8. csatornájának műsorába, hogy lássuk, mire ment el a pénz. Grassley kampányhirdetését sugározta a csatorna, amint a politikus rótta a köröket két kézi fűnyírót vontató traktoron, és a gazdag iowai talajon termett fű koncentrikus, szűkülő ellipszisekben lett egyre rövidebb. „Grass-ley” – hangsúlyozta a reklám a beszédes név első szótagját. (Ugye, értik?) „Nagyon szeretek a szenátusban dolgozni – mondta a szenátor lassan, bensőséges hanghordozással –, de néha kell egy kis kikapcsolódás. Így hát legszívesebben magam nyírom a füvet a birtokomon hétvégenként.”[219]

Art az utolsó percig helytállt. A végeredmény: Grassley – 70,2%, Small – 27,9%.[220] A Bibliában Dávid legyőzte Góliátot. A való életben többnyire az óriások győznek.

Demokrácia, a pénz szerepe a politikában –

és megint a balekhalászat

A Grassley–Small-kampány jól tükrözi az amerikai kongresszusi választásokat általában. Az összesített statisztikákból fogalmat alkothatunk arról, hogy ez a választás – Art pénztelenségétől eltekintve – semmilyen szempontból nem volt rendkívüli. A 2008-as képviselőházi választásokon a jelöltek összes kampánykiadása átlagosan több mint 2 millió dollár volt képviselői helyenként, s a hivatalban lévő jelöltek több mint kétszer annyit költöttek, mint a kihívóik. Egy képviselőnek mintegy 1800 dollár támogatásra kell szert tennie megbízatása minden egyes napján (a szombatokat, a vasár-és ünnepnapokat is beleértve). Azok a kampányok, amelyeknél nem volt hivatalban lévő jelölt, több mint kétszer ennyibe, 4,7 millió dollárba kerültek. A szenátusi választások még ennél is költségesebbek voltak, 2008-ban szenátusi helyenként majdnem 13 millió dollárba kerültek. A hivatalban levő jelöltek átlagosan több mint 8 millió dollárt költöttek az újraválasztásukra – többet, mint a kihívóik, ahogy Grassley példáján is láttuk.[221]

Az iowai nagyközönség nyilván a fűnyírós reklám miatt szavazott Grassley-re. Mint azt a 3. fejezetben a reklámokkal kapcsolatban kifejtettük, a szavazók a reklámokban látott történeteket átoltják a magukról, barátaikról és szomszédaikról szóló narratíváikra. A fűnyírós reklám átoltásra váró sztorija az volt, hogy „Grassley a barátaink és szomszédaink közül való”: az átlag iowaihoz hasonlóan nyírja a füvet a földjén, még akkor is, ha Washingtonból kell hazajönnie. Érdemes megjegyezni, hogy bár sok hasznos dolgot tett Grassley a szenátusban (többek között felszámolta a „helytelen személyi jövedelemadó” joghézagait és fellépett a szexrabszolgaság ellen), a reklám semmit sem mondott politikai felfogásáról, de még a személyiségéről sem. A választókat legfeljebb az foglalkoztatja, hogy honnan van a pénz, miből telik minderre, ám ha sikeres a reklám, még ez is hidegen hagyja őket.

A politikai és a gazdasági balekhalászat sok hasonlóságot mutat. A közgazdaságtan elvonatkoztat a balekhalászattól, ezért alapvető tétele, hogy a gazdasági versengés jó egyensúlyt teremt (amely Pareto-optimális, amint azt a Bevezetésben a balekhalászati egyensúly kapcsán kifejtettük). Ehhez hasonlóan a politikatudomány is azt állítja, hogy a demokratikus választási versengésnek is jó a kimenetele. Ezt a megállapítást általában Anthony Downs politológusnak tulajdonítják.[222] Ha a szavazóknak rendelkezésükre áll minden releváns információ, és mindenki a preferenciái szerint szavaz, amit egy balról jobbra haladó skálán ábrázolhatunk, akkor a két szembenálló jelölt politikai programja egyensúlyba kerül. Mindkét jelölt programja igazodni fog a „mediánszavazó” preferenciájához, ahol a szavazók felének a „baloldali”, másik felének pedig a „jobboldali” program a megfelelő.[223] Az egyensúlyi állapot ugyanúgy létrejön, mint ahogyan a szupermarketekben is, amikor mindegyik pénztárnál nagyjából ugyanolyan hosszú a sor. Az ok az, hogy ha a két jelölt egyike nem választja a kérdéses programot, akkor a másik jelölt nyerhet, amennyiben ezt képviseli.

Az egyensúly olyan állapot, amelyben kompromisszum jön létre a két oldal érvei között. Ezt az ideális állapotot várjuk el a demokráciától, és azt gondoljuk, hogy Downs leírása a szavazók és a jelöltek viselkedéséről a valóságot tükrözi. Ám az életben minden másképp van. A szavazókat alapvetően kétféleképpen lehet rászedni. Ha a balekhalászok nem hoznak a tudomásukra mindent, információs balekok lesznek. Ha pedig olyan reklámokkal etetik őket, mint például a szenátorjelölt fűnyírás közben, pszichológiai balekokká válnak. Mindez torzítja a politikai egyensúly ideális állapotát. Eltolja a jelöltek programját a mediánszavazó preferenciáitól.

A könnyen rászedhető választók esetében a nyerő választási stratégiának három fő eleme van: 1. Olyan politikát kell hirdetni, amely tetszik az átlagszavazóknak, és olyan kérdésekről kell beszélni, amelyeket fontosnak tartanak, s amelyekben valamennyire tájékozottak. 2. Azokban a kérdésekben viszont, amelyekben az átlagszavazók nem tájékozottak, de a potenciális kampánytámogatók jól informáltak, a támogatóknak tetsző álláspont mellé kell állni. Mindezt azonban nem szabad a széles nyilvánosság elé tárni, csak a reménybeli adományozók számára kell világossá tenni. 3. Az ilyen érdekcsoportok támogatásait olyan kampányelemek finanszírozására kell fordítani, amelyek növelik a jelölt népszerűségét az utca embere szemében. Nem szabad elfelejteni, hogy az átlagszavazó szívesebben szavaz olyan jelöltre, akit látott a tévében füvet nyírni.[224] Ha ez a racionális választási stratégia működik, akkor nem a mediánszavazó-tétel fogja megadni a politikai kimenetelt. Minthogy ez esetben a politikai balekhalászati egyensúllyal van dolgunk.

Tájékozott kontra tájékozatlan választók

Bár lehetnek olyan kérdések, amelyeket elég könnyű tájékozott szavazóként szemlélni, ám a legtöbb esetben a legtöbben sok mindent „ráhagyunk” a kongresszusra, mondván, az ilyen ügyeket csak a szakértők látják át. Így majdnem mindannyian tájékozatlan szavazónak minősülünk. Nézzünk egy példát arra, miért tartják lehetetlennek a teljes körű tájékozottságot még a legelszántabb szavazók is, legyen szó bármilyen fontos kérdésről is!

Kétségtelen, hogy napjainkban a legnagyobb horderejű amerikai kongresszusi döntés – a 110. Kongresszus 1424. képviselőházi határozatával – A sürgősségi gazdaságstabilizációról szóló 2008. évi törvény (Emergency Economic Stabilization Act of 2008, EESA) elfogadása volt. Ez a törvény felhatalmazta az államkincstárat arra, hogy a bajba jutott eszközök megtámogatására elkölthet akár 700 milliárd dollárt. Ezzel a lépéssel sikerült megelőzni az amerikai pénzügyi rendszer teljes összeomlását, és majdnem bizonyosan sikerült elkerülni (vagy legalábbis a mai napig késleltetni) egy újabb, nagy világgazdasági válság kirobbanását. Ez a döntés rendkívül fontos volt, de csakis a bennfentes információkkal rendelkezők vagy a jövőbe látók tudhatták, hogyan használják fel a törvényt az elfogadását követő hat hónapban az amerikai bankrendszer jelentős részének, valamint a General Motorsnak és a Chryslernek a megmentésére.[225]

A törvények, törvénytervezetek preambuluma arra való, hogy elmagyarázza a törvény célját. Az 1424. képviselőházi határozat, a preambulum szerint „feljogosít […] bizonyos típusú bajba jutott eszközök megvásárlására és bebiztosítására […].”[226] Ez azonban aligha adhatott jogalapot a mentőakciókra. Hiába volt a kezünkben a törvény egy példánya, a bankok és autógyárak megmentését lehetővé tevő törvényhely felleléséhez föl kellett hívnunk barátunkat, Phillip Swagelt, aki 2008 őszén az államkincstár helyettes államtitkára és a törvény egyik fő előkészítője volt.[227] A Problémás Eszközök Mentőprogramjának (Troubled Asset Relief Program, TARP) legdrámaibb eseménye az volt, amikor Henry Paulson pénzügyminiszter 2008. október 13-ára összehívta az ország 9 legnagyobb bankjának ügyvezető igazgatóit, és közölte velük: ha tetszik, ha nem, el kell fogadniuk az államkincstártól 125 milliárd dollárt elsőbbségi részvényekért cserébe.[228] A tranzakció jogszerűsége a problémás eszközökre adott definíció első részéből, a 3. szakasz 9(A) pontjából vezethető le:

[…] azok a lakóingatlan-vagy kereskedelmi jelzálogok, valamint bármely olyan értékpapír, kötelezettség vagy egyéb eszköz, amely ilyen jelzálogokon alapul vagy velük függ össze, minden esetben azzal a feltétellel, hogy 2008. március 14-én vagy az előtt bocsátották ki, s amelyek megvásárlása a [pénzügy]miniszter megítélése szerint előmozdítja a piacok pénzügyi stabilitását.”[229]

Swagel elmagyarázta, hogy mivel maguk a bankok voltak ezeknek az eszközöknek a tulajdonosai, a bankmentés a törvény értelmében jogszerű volt. A General Motors és a Chrysler átvételének jogszerűsége azonban meglehetősen ködös. Ez a problémás eszközök definíciójának második részéből, a 3. szakasz 9(B) pontjából következik:

„[…] valamint minden más pénzügyi eszköz, amelynek megvásárlása a miniszter […] megítélése szerint szükséges a piacok pénzügyi stabilitásának előmozdításához.”[230]

Az 1424. képviselőházi határozat tehát azt az általános elvet illusztrálja, hogy a szakmai elemeket tartalmazó törvények valódi tartalmának kifürkészése szinte reménytelen vállalkozás lehet – olyasmi, mint megtalálni Waldót a Hol van Waldo? játékban. A közismert gyerekkönyvekben Waldo piros-fehér csíkos pulcsit, kék nadrágot és szegett szélű beanie sapkát visel, ezzel szemben a kongresszusi döntésekben az érdekeket kifejező záradékok álruhába öltöztetve jelennek meg. Nemcsak a nagyközönség, de még a sajtó sem képes átrágni magát a törvények bonyolult szakmai részletein.

Az egyetlen mentsvárunk a kongresszusi képviselők jó szándéka lehet, hogy a lehető legjobbat akarják nekünk. Ám ők sem mindig értik, miről van szó. Ráadásul szükségük van arra, hogy megválasszák őket, ehhez pedig az kell, hogy legyen pénzük megfizetni a tévéműsorokat, amelyek fűnyírás közben mutatják be őket. S ha ez a pénz hiányzik, ahogy Art esetében is, akkor egyetlen napot sem tölthetnek el a képviselőházban, hogy képviseljék az érdekeinket (vagy hangot adjanak saját nézeteiknek).

A lobbizás és a pénz

Ezzel újabb kérdéshez jutottunk el. Hogyan szereznek a kampányra pénzt a kongresszusi képviselők, és mi a lobbisták szerepe ebben? Néhány figyelemre méltó, lobbistákra, kongresszusi képviselőkre és kampánypénzekre vonatkozó statisztikával körvonalazzuk a kérdésre adott válaszunkat. A lobbisták száma 12 ezer körül van, vagyis több mint húsz lobbista jut egy kongresszusi képviselőre.[231] Az MIT-n Stephen Ansolabehere, John de Figueiredo[232] és James Snyder kiszámította, hogy a kongresszusi kampányokra kevesebb pénz megy el – beleértve a jelöltek által felhajtott pénzeken kívül azokat a jelentős összegeket is, amelyeket a pártok és a Politikai Akcióbizottságok (PACs) hajtanak fel –, mint a kongresszusi lobbitevékenységre egy választási ciklus alatt.[233] A lobbizás méretei azt sugallják, hogy a kampány-hozzájárulások nagyrészt azoktól a vállalati érdekcsoportoktól érkeznek, amelyek a lobbistákat is fizetik; de az is lehet, hogy egyenesen a lobbistáktól származnak. Ezzel szemben a valóság az, hogy a kampány-hozzájárulásoknak csak mintegy egynyolcada származik vállalatoktól, szakszervezetektől és más szövetségektől, döntő többsége egyéni adományozóktól gyűlik össze.[234] A lobbisták – mint a jelölt és a kampány „barátai” – csak pár dollárral szállnak be.[235]

Ez viszont eléggé behatárolja az érdekcsoportok és a kongresszus közti oda-vissza kapcsolatot. Világos, hogy nem csak védelmi pénzekről van szó. Mintha a szenátorok és képviselők direktben áruba bocsátanák a törvények záradékait a vállalati érdekcsoportoknak – a lobbista brókerek közvetítésével – a közvetlen kampány-hozzájárulásokért, amelynek során a közvetítők alaposan megkopasztják a kongresszusi képviselőket, hiszen részesedésük több mint nyolcszorosa a vállalati és szakszervezeti hozzájárulásoknak. Ebből két kérdés adódik: Kik a lobbisták? És milyen szolgáltatásokat nyújtanak a kongresszusi képviselőknek ilyen sok pénzért?

Hasznos, ha összeszedjük, milyen elemekből áll össze ez a szolgáltatás. George washingtoni tapasztalataiból azt szűrtük le, hogy a politikus legfőbb dolga átoltani az emberek fejébe egy róluk szóló történetet. A kampányokra használt metaforánk – a politikus füvet nyír a tévékamerák előtt – eleven képet fest a sztorit megalkotó és terjesztő politikusról egyaránt. Ez azonban csak a politikus történetének látható oldala. Van egy másik, rejtettebb oldal is. Leslie Aspinnek, a Képviselőház Fegyveres Szolgálatok Bizottsága (House Armed Services Committee) egykori elnökének, aki később Clinton elnök első védelmi minisztere lett, volt egy nevezetes mondása: „Ha a kongresszusnak módja lenne ugyanarról a kérdésről kétféleképpen szavazni, garantáltan élne az alkalommal.”[236] A nyerő választási stratégiáról szóló korábbi leírásunkból kiolvasható, miért érintette olyan érzékenyen Aspin képviselőtársait ez a csípős megjegyzés. Ez a stratégia arról árulkodik, hogy a képviselők előtt kettős cél lebeg: el akarják nyerni a választók tetszését, de a kampánydonorokét is. Nem véletlen, hogy mind Romney-val, mind Obamával megesett, hogy az adománygyűjtő gyűléseken, szűkebb körben, az átlagválasztó szemében roppant népszerűtlen nézeteket hangoztattak. Romney 2012-ben arról a 47%-ról beszélt, akik „ha esik, ha fúj, mindenképpen az elnökre szavaznak, mert a kormánytól függnek”.[237] Obama pedig, közismert fegyelmezettsége ellenére, négy évvel korábban, 2008-ban egy adománygyűjtő gyűlésen azt mondta a pennsylvaniai kisvárosi szavazókról: „Megkeseredettek, ezért ragaszkodnak a fegyverükhöz vagy a vallásukhoz vagy a tőlük különböző emberek iránti bizalmatlanságukhoz.”[238]

A politikusok mandátumának kettős természete újra elvezet ahhoz a kérdéshez, hogyan illeszkednek a rendszerbe a lobbisták. A lobbisták különleges helyzetben vannak a politikusok támogatása szempontjából. Munkájuk természetéből következik – vagyis abból, hogy egy érdekcsoport fizeti őket –, hogy speciális ismereteik vannak arról, hol találhatók szabadon levő pénzek. Az ugyanis, hogy az érdekcsoportok mennyit hajlandók fizetni az ügyeiket támogató lobbistáknak, megmutatja, melyik állna be szívesen egy neki tetsző gondolkodású politikus mögé. (Vagyis a lobbisták puszta léte valamely ágazat képviseletében, jelzi a lehetséges támogatásokat – ahol füst van, ott tűznek is kell lennie.) Könyörtelen világunkban, ahol a kongresszusi képviselők kénytelenek a kampányaikra jelentős összegeket gyűjteni az emberektől, a lobbisták a jelzőfények, amelyek megmutatják az utat az aranybánya felé.[239]

Mindemellett a jó lobbista egy másik szerepet is betölt. Segíthet a politikusnak befűzni a tűbe a cérnát: kifaragni azt a történetet, amelyik a legjobb kompromisszumot jelenti a nagyközönség szavazatainak és az érdekcsoportok pénzének elnyerése között. Egy politikatudományi felfogás szerint – amely, mint látni fogjuk, hasonló módon jelent meg az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának(US Supreme Court) Citizens United-döntésében is – az olyan tevékenységek, mint a lobbizás, „információ” átvitelét jelentik.[240] Lehet, hogy így van, a lobbizás azonban gondosan megformált narratíván szűri át azt az információt is, amelyet szándékos torzítások színeznek. A megfelelő narratíva kialakításához akkor tud valaki tanácsot adni, ha ösztönösen érti mindkét – a közösségi és a privát – oldalát annak, amit a politikus egyidejűleg el akar mondani. Ez az a fajta ráérző képesség, amelyet a legjobb barátainktól és bizalmasainktól várhatunk. Nem véletlen tehát, hogy a lobbisták jellemzően az előző kampánycsapat tagjaiból lesznek – vagyis azokból, akik már kaptak ilyen szerepet –, de nemegyszer a korábbi kongresszusi képviselők közül kerülnek ki. A 2010-ben visszavonult szenátoroknak nem kevesebb, mint 50%-a és a kongresszusi képviselőknek a 42%-a lobbista lett (a régi szép időkben, 1974-ben mindkét házban csupán 3% volt ez az arány; akkoriban a jelölteknek még sokkal kevesebb adományra volt szükségük).[241] S ahogy a lobbista barátként szolgálja a politikus céljait, úgy a politikus barátsága vonzóvá teszi a lobbistát potenciális ügyfelei számára.

Egy történet jól rávilágít arra, mit is jelent Aspin csípős megjegyzése a kongresszus működésében. Standard eljárásaiban a szenátus tényleg megteremtette a lehetőséget arra, hogy a szenátorok kétféleképpen szavazhassanak szinte minden pénzügyi támogatásról. Újonc szenátorként Ted Kaufman, aki a 2009-ben alelnökké előlépő Joseph Biden helyére került, saját kárán tanulta meg ezt a leckét. Kaufman megdöbbenve látta a 2008-as válsághoz vezető pénzügyi visszaéléseket, s beállt A csalás elleni végrehajtási és a helyreállításról szóló 2009. évi törvény (Fraud Enforcement and Recovery Act of 2009, FERA) elfogadásának támogatói közé.[242] A törvény egyik fő rendelkezése az volt, hogy az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériuma (US Department of Justice) 165 millió dollárt költhet a fehérgalléros bűnözés elleni küzdelemre. A többletforrásra 2009-ben különösen nagy szükség volt, mert a 9/11-et követő időszakban az igazságügyi tárca fehérgalléros bűnözés elleni részlegét leépítették, és a forrásokat a terrorizmus elleni küzdelemre irányították át.[243] A FERA-t simán és lelkesen elfogadta mind a képviselőház, mind a szenátus. Kaufman boldog volt. Hamar rájött azonban, hogy bár kollégái 165 millió dollárt engedélyeztek, csupán 30 milliót irányoztak elő az éves költségvetésben.[244] A törvényhozók azért álltak meg itt, mert a nagyobb előirányzat veszélyeztethette volna a Wall Street együttműködését. Aspin poénja – és az optimális stratégia, amelyben más-más történet szól a választóknak és az adományozóknak – egy az egyben megvalósult.

De kinek fáj ez?

Bemutattuk, milyen kifinomult módszerekkel befolyásolják a kormányzást a kampánykiadások és a lobbisták – és hívják elő a vállunkon ülő majmok preferenciáit. De vajon jelentősek-e ennek hatásai? Csekélynek tekinthetők-e a szövetségi kormány ezerszer nagyobb, évi 4 billió dollárra tehető összes kiadásához képest?[245] Hogy ezt a kérdést megválaszolhassuk, vizsgáljuk meg, hogy a torzítási szorzó – vagyis a lobbisták miatt a kiadásokban történt változás és a nekik juttatott pénz aránya – nagy-e vagy kicsi!

A lojalitás és a baráti viszony mellett az ideális lobbista fontos erénye, hogy tud titkot tartani. Ebből adódóan az általunk keresett adatokhoz – amelyek így vagy úgy kifejezik a kampány-vagy lobbiköltségek és a kormány tevékenysége kitapintható változásának viszonyát – nem volt könnyű hozzájutni. Ritkán felszínre kerülő eseményeket kellett felkutatnunk, hogy valós példák alapján fogalmat alkothassunk erről a viszonyról, hasonlóan a vulkanológusokhoz, akik a tűzhányó kitörésének első jeleire a helyszínre sietnek, hogy megfigyeljék a kiömlő magmát, amely felvillantja, mi rejlik mélyen a föld felszíne alatt. Szerencsénkre Gerry Cassidy washingtoni lobbista két ilyen példával is szolgált sajátosan szókimondó önéletrajzával.[246] Harmadik példánkra az amerikai vállalatok külföldön szerzett jövedelmeire vonatkozó adózási szabályok megváltozása adta a lehetőséget. A negyedikre pedig az 1980-as években az amerikai takarékszövetkezeti (S&L) válsággal kapcsolatban nyilvánosságra került leleplezések során bukkantunk.

Seawolf. Az 1992. januári országértékelő beszédében George Bush azzal a javaslattal állt elő, hogy tartsák vissza a két új Seawolf atom-tengeralattjáró megépítésére már elkülönített pénzösszeget. A kivitelező cég, a General Dynamics nem késett a válasszal: megbízta Gerry Cassidyt, hogy havi 120 ezer dollárért szervezzen meg egy hirdetési és lobbikampányt.[247] A Seawolf-projekt megmenekült, miután a javasolt 2,8 milliárd dolláros költségvetési kiadáscsökkentést törölték.[248] A lobbistákra és a kampány-hozzájárulások növelésére költött pénz azonban csekély volt az általuk elért eredményhez képest. Az 1991–1992 között a General Dynamics kongresszusi kampányokra költött adományai mindössze 198 ezer dollárral múlták felül a cég 1989–1990-es hasonló célú kiadásait.

Adómegtakarítás. Raquel Alexander, Stephen Mazza és Susan Scholz[249] vizsgálata is arra utal, hogy a lobbizás igen jövedelmező lehet. A 2000-es évek elején az amerikai multinacionális vállalatok külföldi leányvállalatainak csak akkor kellett adót fizetniük a külföldön szerzett jövedelmük után, ha azt hazahozták. Emiatt rengeteg adózatlan pénz halmozódott fel más országokban. Ezeket akarták hazacsalogatni. A kongresszus elfogadta Az amerikai munkahelyteremtésről szóló 2004. évi törvényt (American Jobs Creation Act of 2004, AJCA), amelynek értelmében egy évig 85%-kal csökkentett adót (965. szakasz) kellett fizetni a hazahozott jövedelmek után. Alapesetben a repatriált jövedelmek osztalékainak adókulcsa 35% volt, amelyből a 85%-os csökkentés után mindössze 5,25% maradt. Ebből kiindulva az a 39 vállalat, amely egymással összefogva lobbizott a törvény elfogadásáért, 46 milliárd dollár adómegtakarítást könyvelhetett el a hazavitt jövedelmei után, miközben a koalícióban részt vevő cégek lobbizásra összesen 180 millió dollárt költöttek. Az adómegtakarítás tehát legalább 255-szöröse volt a lobbizás költségeinek.[250]

Áfonyadzsúsz. Hasonlóan látványos megtérülésről számoltak be az Ocean Spray cég áfonyadzsúszának címkézésével kapcsolatban is. A Reagan-kormányzat alatt az FDA kilátásba helyezte, hogy a cégnek fel kell tüntetnie a termék címkéjén a 75%-os víztartalmat.[251] Az Ocean Spray Cassidyhez fordult tanácsért. Egy pár kongresszusi képviselővel előadói szerződéseket kötöttek 2000 vagy 4000 dollárért, és szétosztottak 375 ezer dollárnyi PAC-hozzájárulást. Végül, fű alatt, egy költségvetési előirányzatok törvénytervezetébe belefoglalták a gyümölcslétartalom feltüntetését megkövetelő szabályozás tilalmát.[252] A cél ezzel megvalósult. Az Ocean Spray rengeteg pénzt nyert rajta: 2005-re az Egyesült Államokban az áfonyadzsúsz forgalma 750 millió dollárra nőtt.[253] A lobbitevékenységre költött összegek minimálisak voltak.[254]

Charles Keating és a Lincoln Savings. Az 1980-as években, az amerikai takarékszövetkezeti (S&L) válság idején (amelyet a 9. és 10. fejezetben sokkal részletesebben is tárgyalunk majd), a Charles Keating, a Lincoln Savings and Loan tulajdonosa elleni bírósági per felszínre hozott bizonyos becsléseket a kampánykiadások és az adófizetéseket érő veszteségek összefüggéséről. Részleges viszonzásul Keating 1,4 millió dolláros kampányhozzájárulásáért, öt szenátor élesen támadta az ellene nyomozást indító hatóságokat.[255] Ezek a szenátorok fel is keresték a felügyeletet, s nyomatékosan kijelentették, szeretnének biztosak lenni abban, hogy a Szövetségi Lakáshitel-intézetek Igazgatósága (Federal Home Loan Bank Board) nem „árthat egyik tagjának sem”.[256] Ilyen és ehhez hasonló akadályokat gördített Keating a vizsgálatok elé, amelyek felelőssé tették mintegy 1 milliárd dollárért abból a 2-3 milliárd dolláros összköltségből, amelybe a fedezetlen megtakarítások és hitelek kiváltása került.[257]

Ritkán kerülnek felszínre olyan esetek, amelyekben összehasonlíthatjuk a kampányhozzájárulás összegét a „valamit valamiért” ügylet másik elemével, az érdekcsoportnak tett szolgálatok értékével. Bővében vagyunk azonban az ilyen pénzek által a politikában kiváltott hatások közvetett bizonyítékainak. Nem véletlen például, hogy a Képviselőház Pénzügyi Szolgáltatások Bizottsága (House Financial Services Committee) akkora behemóttá nőtt: az összes képviselő csaknem 15%-a tagja ennek a „pénzbizottságnak”. Stratégiai megfontolásból mindkét nagy párt azokat a képviselőit jelöli ide, akik a következő választáson sebezhetők lehetnek.[258] Valószínűleg nem véletlenül tűnt el az a 135 millió dollár, amelyet a FERA alapján a fehérgalléros bűnözés elleni küzdelemre kellett volna fordítani. S az sem meglepő, hogy az adóhatóság annyira alulfinanszírozott, hogy képtelen behajtani több százmilliárd dollár elmaradt adót (az összeget 2006-ban maga az IRS 385 milliárd dollárra becsülte).[259] Az igazságszolgáltatás, az adóhatóság vagy az Értékpapír-és Tőzsdefelügyelet (Securities and Exchange Commission, SEC) és sok más hatóság költségvetését erősen megkurtították. Ezek a tények – habár egyetlen bíróság sem fogadná el bizonyítékként – szintén arra utalnak, hogy a gazdag adományozók felülírják a társadalom egészének érdekeit követő gazdaságpolitikát. A SEC alulfinanszírozottságával hosszabban is foglalkozunk majd könyvünk zárszavában.

Összefoglalás

Összességében a lobbizás és a kampányfinanszírozás, a kongresszus és az érdekcsoportok összefüggésrendszere kiváló lehetőségeket teremt a balekhalászatra, amely nemcsak a piacok figyelmét vonja el az emberek valós szükségleteiről, a demokrácia aláásásában is szerepet játszik. Lehet, hogy a demokrácia a legjobb kormányzati forma, amelyet ismerünk, de nem véd meg minket automatikusan a vállunkon ülő majmok preferenciáitól. Éppen ellenkezőleg. Mint láttuk, ha a politikusoknak pénzre van szükségük a kampányukhoz, szisztematikusan formálják és dédelgetik ezeket a preferenciákat.

Utóirat. Minthogy ebben a fejezetben a kongresszusi lobbizás kérdéseivel foglalkoztunk, sok kérdés fölött elsiklottunk, de többek között nem szabad megfeledkeznünk a szabályozó hatóságoknál folyó, valamint a kormányzatot és az önkormányzatokat érintő lobbizásról sem.

6

Élelmisztárok és gyógysztárok

Első regényével, 1906-ban, egy Upton Sinclair nevű jöttment fiatalember feldúlta az amerikaiak lelki békéjét. A mocsár(The Jungle)[260] című könyve a chicagói húscsomagoló üzemeket mutatta be. Lényegében a 20. század első éveiben az Egyesült Államokba bevándorolt bérrabszolgák életét akarta feltárni, valahogy úgy, ahogy fél évszázaddal korábban Harriet Beecher Stowe az afroamerikai rabszolgák sorsát mutatta be a Tamás bátya kunyhójában (Uncle Tom’s Cabin),[261] amivel kétségtelenül hozzájárult az amerikai polgárháború kirobbanásához.[262]A mocsár azonban váratlan felzúdulást keltett, mert a középosztálybeli háziasszonyok Sinclairtől tudták meg, hogy sokszor gümőkóros marhahúsból készítik a családi ebédet,[263] mérgezett patkányok teteme is bekerülhet egy-egy falat kolbászba, vagy akár emberi maradványok is lehetnek a disznózsírban.[264] Nem véletlen, hogy a csomagolt hústermékek iránti kereslet a felére zuhant, és végül a kongresszusi képviselők megszavazták A szövetségi húsellenőrzésről szóló 1906. évi törvényt (Federal Meat Inspection Act of 1906, FMIA),[265] amelynek előírásai nagyrészt múlttá tették a Sinclair által feltárt visszásságokat.

A 20. század első évtizedében azonban egy másik mozgalomnak is sikerült korlátoznia a balekhalászatot azzal, hogy elfogadtatták A tiszta élelmiszerekről és gyógyszerekről szóló 1906. évi törvényt (Pure Food and Drug Act of 1906, PFDA). A 19. században, az orvostudomány akkori fejlettségi szintje és az emberek hiszékenysége miatt, akadálytalanul árulhatták hatástalan csodaszereiket a szélhámos gyógyítók az Egyesült Államokban. Jó példa ezekre a sarlatánokra a század elején praktizáló William Swaim, aki fiolákban kínálta a maga alkotta főzetét Swaim csodagyógyszere(Swaim’s Panacea) néven. Az üveg címkéjén látható rajz az oldat csodatevő hatását illusztrálta: a rajzon Herkules viaskodott a sokfejű Hüdrával. A felirat pedig így szólt: „Újonnan fölfedezett csodagyógyszer, ellenszere a skrofulának vagy görvélykórnak, a higanykórnak, a mélyen ülő szifilisznek, a reumatikus bajoknak és minden olyan kórságnak, amely a vér szennyezett, tisztátalan állapotából ered.”[266] Erről a készítményről azonban egy New York-i orvosokból álló bizottság egészen más szakvéleményt adott. Úgy látták, számos halálesetért volt felelős. A kor gyógyszerei ugyan fabatkát sem értek, de abban igazuk volt a doktoroknak, hogy a csodagyógyszer egyéb összetevők mellett higanyt is tartalmazott. Swaim azonban nem hagyta magát, a 37 oldalas jelentésre 52 oldal terjedelemben válaszolt: „Életutam során nem kerülte el figyelmemet az [a felismerés] – írta –, hogy a legáltalánosabb és legmegalapozatlanabb megállapításokat is, ha azokat cáfolat nélkül engedik eljutni a hallgatósághoz, gyakorta az a belenyugvás fogadja, amely csak az elfogadott igazságot illetné meg.”[267] Swaim gyilkos gyógyszert árult, de tagadhatatlanul volt humorérzéke.

Másik példánk William Radam, aki kertész volt a texasi Austinban, és botanikai ismereteit egyesítette a korabeli tudomány újdonságaival. Megalkotta hipotézisét, amely szerint az európai laboratóriumokban nem sokkal korábban fölfedezett ördögi mikrobák az emberi szervezetben bomlást okoznak. Azt is megfigyelte, hogy vihar után nem nőnek a gombák – nyilván a villámlás miatt megváltozik a levegő. Kijelentette, hogy az ő oldatának ugyanilyen természetes hatása van. Gyógyszerét Mikrobagyilkosnak (Microbe Killer) nevezte el. Két beteg csodálatosnak vélt gyógyulása után úgy érezte, nem tétlenkedhet tovább. Az Egyesült Államok Mezőgazdasági Minisztériumának (US Department of Agriculture) vegyelemzéseiből azonban kiderült, hogy a Mikrobagyilkos akárhány gyártási tételét vizsgálták, mindegyik más összetételűnek bizonyult. Túlnyomó részben tiszta vizet tartalmaztak, de volt bennük egy kis bor meg valamilyen erős, de szerencsére kellően hígított sav is. Mindenesetre Radam pazar villát vásárolt a Central Park mellett.[268]

A Mezőgazdasági Minisztérium vezető vegyésze, Harvey Washington Wiley – egy színes egyéniségű indianai férfiú, aki egy fakunyhóból jutott el a Harvardon szerzett diplomáig – elhatározta, hogy gátat vet ennek a badarságnak. Úgy érezte, a közvéleménynek tudnia kellene az élelmiszerek és a gyógyszerek szennyeződéseiről, és megérett már az idő az élelmiszer-címkézési törvény elfogadására, mivel a korabeli vegytannak megvoltak a módszerei az egyes összetevők kimutatására, mérésére. A kampányban egy Wiley által végzett kísérlet hozott fordulatot. Egy tucat fiatal férfi önként vállalkozott arra, hogy kizárólag a Mezőgazdasági Minisztérium ebédlőjében étkezzen. Étrendjük különböző élelmiszer-adalékokat is tartalmazott, például bóraxot és formaldehidet.[269] Hamarosan az összes kísérleti alany étvágytalanná vált, és emésztési zavarok léptek fel náluk. Visszatekintve, a bátor fiatalemberek emésztőrendszeri problémáit sokkal inkább a róluk szóló vélemények, mintsem az élelmiszer-adalékok okozták. A sajtó kisebbfajta hősöknek állította be őket, ők voltak a „méregbrigád”.[270] Nem sokkal később elfogadták A tiszta élelmiszerekről és gyógyszerekről szóló 1906. évi törvényt.

Mi újság a 21. században?

Amikor nekiláttunk, hogy megírjuk ezt a fejezetet, azt gondoltuk, ezek mind egyedi történetek, általános tanulságok nélkül. Úgy véltük, egyszerűen felidézzük a 19. századot a romlott húsokkal és a sarlatánok csodagyógyszereivel, azután beszámolunk A szövetségi húsellenőrzésről szóló 1906. évi törvény és A tiszta élelmiszerekről és gyógyszerekről szóló 1906. évi törvény elfogadásáról (ahogy azt meg is tettük), majd pedig megnézzük, mi újság a 21. században. Üzenetünk ez lett volna: „ma már egészen más a helyzet”: a mai szabályozás, szemben a régebbi szabályozatlansággal, biztonságossá tette a gyógyszereket és élelmiszereket. Amikor azonban belevágtunk az újabb fejlemények leírásába, ugyancsak meglepődtünk. Odáig rendben volnánk, hogy „ma már egészen más a helyzet”, ha ezt kellő iróniával értjük. Mert szó szerint véve ez egyszerűen nem igaz. Sem az élelmiszereink, sem a gyógyszereink nem olyan biztonságosak, mint hittük. A balekhalászat nem szűnt meg, csak kifinomultabb módszerekkel kerüli meg a szabályozókat. Ha alaposabban megnézzük az élelmiszereket, a Sinclair által leírt gümőkóros marhák helyett már az egész élelmiszeriparral gyűlik meg a bajunk. A balekhalászok nem sajnálják tőlünk a balekcsalogató cukrot és a zsiradékokat. Manapság ritkán kerülünk kórházba ételmérgezés miatt, viszont annál gyakrabban kapunk cukorbajt vagy koszorúér-betegséget az élelmiszerek révén. Úgy gondoltuk azonban, hogy oly sokan írtak[271] már arról, hogy a vállainkon ülő majmok mennyire nem tudnak ellenállni ezeknek az élelmisztároknak, hogy nem is kell itt többet mondanunk. Pedig ez is súlyos érv a balekhalászatról szóló elméletünk mellett.

Mindemellett azt gondoltuk, Swaim csodagyógyszere és Radam Mikrobagyilkosa már csak a letűnt kor emléke. Azt hittük, az Élelmiszer-és Gyógyszerfelügyeleti Hatóság biztonsági előírásai kellő védelmet jelentenek az óvatlanoknak, annál is inkább, mert a mai törvények további védelemként megkövetelik, hogy az orvosok közvetítsenek a betegek és a tabletták között. Úgy tűnik, ugyanúgy alábecsültük a gyógyszeripar találékonyságát, mint a balekhalászat erejét.

Vioxx

Nézzünk egy konkrét példát kicsit részletesebben! Az eset szélsőséges, de mint látni fogjuk, sokkal általánosabb problámákra is rávilágít. Az egyik nagy gyógyszergyártó, a Merck – amely a Fortune magazin rangsorában 1985–1990 között, hat éven át zsinórban vezette a köztiszteletben álló cégek listáját – 1999-ben új termékkel jelent meg a piacon. Amint azt George személyesen is megtapasztalta, az artritiszes fájdalom az időskor súlyos csapásainak egyike. Az ún. nem szteroid gyulladáscsökkentő gyógyszerek (non-steroidal anti-inflammatory drugs, NSAID-ok), például az aszpirin, az ibuprofen vagy a naproxen[272] enyhítik ugyan a fájdalmat, viszont vannak mellékhatásaik. Ezek a fájdalomcsillapítók a ciklooxigenáz enzim két izoenzimének (COX-1 és COX-2) gátlásával fejtik ki hatásukat. A COX-2 gátlása csökkenti a gyulladást és a fájdalmat, a COX-1 viszont védi a gyomor nyálkahártyáját, utóbbinak a gátlása azonban fekélybetegséget okozhat.[273] Éppen ezért az NSAID-ok túladagolása nem elhanyagolható halálok az idősebb korosztályokban.[274] A Merck (és a Searle) állt elő azzal az életképes ötlettel, hogy olyan gyógyszert fejlesszenek ki, amelyik csak a COX-2 enzimet veszi célba, a COX-1-re pedig nem hat.[275] A Merck ki is fejlesztett egy ilyen szert, ez volt a rofecoxib, kereskedelmi nevén Vioxx, amelyet az FDA törzskönyvezett. Ennek feltételeként azonban a korábbiaknál szigorúbb, véletlen besorolásos, kontrollcsoportos (randomizált kontrollált) klinikai vizsgálat elvégzését írták elő.[276] A Merck VIGOR (VIoxx Gastrointestinal Outcomes Research) néven folytatta le ezeket a gasztrointesztinális hatásvizsgálatokat, amelyek eseményeit áttekintve nehéz ellenállni annak az érzésnek, hogy – az összes modern elővigyázatossági intézkedés dacára – ma is ki vagyunk téve a gyógysztárgyártó balekhalászok akaratának.

Ahogy a könyvkiadók gondosan megtervezik a bestsellerek piacra dobását, úgy a gyógyszergyártók is alaposan előkészítik a nagy bevételt ígérő gyógyszereik piaci bevezetését. Első számú célközönségük az orvosok: ők teremtik meg a kapcsolatot a betegek és a gyógyszerek között. Az orvosok és a gyógyszerek között viszont döntően a referált orvosi folyóiratokban megjelenő tudományos közlemények teremtenek kapcsolatot. Az új gyógyszerek piacra dobására készülő gyógyszergyártó cégek ezért nagy odaadással vesznek részt az ilyen cikkek megszületésében. Természetesen a szerzőket nem találomra választják ki az adatok feldolgozására. Szerteágazó kapcsolataik (amelybe beletartoznak azok is, akik a cégtől kutatási támogatást kaptak) révén pontosan tudják, kik a befolyásos kutatók, de azt is, kiktől várható pozitív vélemény a gyógyszerről. A kiválasztottaknak könnyen hozzáférhetővé teszik az FDA által megkövetelt randomizált kontrollált vizsgálatok eredményeit. Mindemellett még „szerkesztőségi támogatást” is kapnak ezek az orvosok (kevésbé tapintatos kifejezéssel élve: négerek írnak helyettük).[277] Nem véletlen tehát, hogy a gyógyszergyártók által szponzorált folyóiratcikkek nagyobb arányban nyilatkoznak kedvezően a kérdéses gyógyszerről, mint a más forrásokból támogatott írások.[278] Emellett a gyógyszermarketingben nemcsak a megjelenő cikkek tartalma számít, hanem a számuk is. Hogy időt, fáradságot nem kímélve szaporítják a közlemények számát, azt jól mutatja az a pár éve zajló kisebbfajta botrány, amelyben az orvosi folyóiratok egyik nagy kiadója, az Elsevier elismerte, hogy hat kiadványában olyan cikkek jelentek meg, amelyeket látszólag független szakértők lektoráltak, de valójában gyógyszergyári támogatással készültek a támogató feltüntetése nélkül.[279]

A Vioxxszal kapcsolatos VIGOR-vizsgálatok eredményei természetesen a New England Journal of Medicine-ben jelentek meg, 2000 novemberében. A cikk első szerzője Claire Bombardier volt a Torontói Egyetemről.[280] Maga a klinikai vizsgálat 1999 januárjától júliusáig tartott, ez idő alatt 4047 beteg szedte a Vioxxot (rofecoxib), és a kontrollcsoportban 4029 beteg Alevét (naproxent) kapott.[281] Úgy tűnt, az új csodagyógyszer a várakozásoknak megfelelően teljesít. Nemcsak a betegek fájdalmai mérséklődtek, hanem a felső tápcsatornai szövődmények száma is sokkal kisebb volt, mint az Alevével kezelt csoportban. Összesen 177 ilyen esemény fordult elő, de az Alevét szedő betegek között 2,2-szer annyi, mint a Vioxx-csoportban. Hasonlóan alakult a valóban súlyos, „komplikált” emésztőrendszeri események aránya is: 37 ilyen volt az Alevét és csak 16 a Vioxxot szedő csoportban.[282]

Később azonban feltűnt egy nyugtalanító árnyék, ahogy Bombardier és munkatársai tárgyilagosan megfogalmazták tanulmányukban. A Vioxxot szedő csoportban 17-en kaptak szívrohamot, a kontrollcsoportban viszont csak 4-en. Ez nagy különbség volt ugyan, de az esetszám nem volt elég nagy ahhoz, hogy a véletlen szerepe kizárható legyen.[283] Bombardier és szerzőtársai emellett azt a lehetőséget is megpendítették, hogy amennyiben valós a különbség a Vioxx és az Aleve hatása között, az sem jelenti azt, hogy a Vioxxot kell hibáztatni,[284] inkább a másik szer érrendszert védő hatása húzódhat meg a háttérben. Ezeket a statisztikai adatokat és kinyilatkoztatásokat olyan stílusban darálták el a tévés gyógyszerreklámokban, mint a mellékhatásokról szóló mantrákat. Ráadásul a cikkből kimaradt valami: elmulasztották megemlíteni, hogy a Vioxxot szedő betegek között 47 megerősített súlyos tromboembóliás esemény fordult elő (vagyis leszakadt vérrög okozta érelzáródás), a naproxent szedők között pedig csak 20.[285] Aki úgy érzi, hogy 4047-ből 47 ilyen eset nem is olyan sok, ne feledkezzen meg arról, hogy a Vioxxot tartós használatra fejlesztették ki: elsősorban az ízületi kopás (artrózis, más néven oszteoartritisz) okozta fájdalmak csillapítására! Ha félévenként a betegek 1,16%-a kap trombózist, mondjuk, 5 éven át, akkor a Vioxxot tartósan szedő egy-egy betegnek már elég nagy esélye van, hogy kialakuljon nála is a „súlyos tromboembóliás esemény”.

Elképzelhetjük, mit éreztek a tanulmány szerzői. Kollégáik a Mercknél új csodagyógyszerrel rukkoltak elő, amelyet szuperaszpirinként harangozott be a média. Az emésztőszervi szövődmények arányának csökkenése a gyógyszer előre tervezett hatásmechanizmusából következett. Az e téren megfigyelt előny várható volt. Senki sem akart ünneprontó lenni. De az újabb kutatások már megjósolták, hogy egy olyan COX-2-gátló gyógyszer, mint amilyen a Vioxx, a megfigyeltekhez hasonló szív-és érrendszeri mellékhatásokat okozhat. A Pennsylvaniai Egyetemen Garret FitzGerald (több kollégájával folytatott) kutatásai során azt találta, hogy a COX-2 célzott gátlása (a COX-1 gátlása nélkül) felboríthatja a szervezetben termelődő két fontos lipidtermészetű hatóanyag, a prosztaglandinok és a tromboxánok egyensúlyát. Ezek együtt szabályozzák az erek nyálkahártyáját és tágasságát, valamint a vérrögképződést. Ha csak a COX-2-t gátoljuk, az egyensúly eltolódása rendellenes véráramláshoz és vérrögképződéshez vezethet.[286] A Mercknek tudomása volt ezekről az eredményekről, mi több, támogatta a kutatást,[287] sőt a Pennsylvaniai Egyetem Egészségügyi Központja (University of Pennsylvania Health System) sajtóközleményt is kiadott minderről 1999 januárjában.[288]

A VIGOR statisztikai adatainak (és más, a Merck által elvégzett, de nyilvánosságra nem hozott tanulmányok) elemzése során észre kellett volna venni az óvatosságra intő piros zászlókat. A Mercknek azonban jó oka volt arra, hogy teljes gőzzel haladjon tovább. A Vioxx versenyben volt egy másik „coxib” típusú fájdalomcsillapítóval, a celecoxib hatóanyagú Celebrexszel, amelynek fejlesztőjét pont akkor kebelezte be a Merck régi nagy riválisa, a Pfizer,[289] ezért aztán a Merck marketingrészlege is bedobta magát. Még a Vioxx bevezetését megelőzően, 1998 nyarán a Merck több más gyártóval – a Pfizerrel, a Roche-sal, a Johnson and Johnsonnal és a Searle-lel – együtt fényűző körülmények között megszervezett egy konferenciát Kapaluában (Maui), a Ritz-Carlton hotelben, ahol a fájdalomcsillapító-kutatás legkiválóbbjai közül 60-an hallgatták végig az új szuperaszpirinek dicsőségét zengő előadásokat.[290] Egy másik fronton pedig szerződtették Dorothy Hamill olimpiai bajnok műkorcsolyázót, aki beszélgetős műsorokban és reklámokban számolt be a gyógyszerről szerzett tapasztalatairól. Behízelgően és émelyítően adta elő megható történetét arról, hogy a Vioxx megszabadította gyötrelmes nyak-és derékfájásától és a gyógyszernek köszönheti azt is, hogy újra felszabadultan tud korcsolyázni.[291] Ezenkívül 3000 orvoslátogató szállt ringbe (az Egyesült Államokban átlagosan hat orvosra jut egy orvoslátogató[292]), hogy megnyerjék az orvosokat a Vioxx ügyének,[293] amihez minden eszközt megkaptak. Bombardier és munkatársai cikkének megjelenése után akkurátusan betanították őket, mit válaszoljanak a kardiovaszkuláris mellékhatások miatt aggodalmaskodó orvosok kérdéseire. Kártyákat kellett kitenniük az orvosok elé, amelyeken egy-egy táblázat volt, az egyiken (lásd 1. táblázat) például ez állt:[294]

1. táblázat: Összes és kardiovaszkuláris halálozás (esemény/betegév)

Vioxx

N=3595

NSAID-ok

N=1565

Placebo

N=783

Összes halálozás

0,1

1,1

0,0

Szív-és érrendszeri halálozás

0,1

0,8

0,0

A táblázatban feltüntetett adatoknak semmi közük a VIGOR eredményeihez. Még azt sem lehet pontosan tudni, honnan származnak, ha egyáltalán van hiteles forrásuk. A Képviselőház Kormányzati Reformbizottságának (House Committee on Government Reform) demokrata tagjaihoz intézett egyik memorandum szerint az adatok „tudományosan kevéssé megalapozottnak vagy teljesen megalapozatlannak látszanak”.[295] A New England Journal of Medicine hasábjain Eric Topol kardiológus pedig az írta, hogy a Merck »hajthatatlanul« próbálkozott, hogy eloszlassa az orvosok aggodalmait, orvosképzési szimpóziumokat tartott országos kongresszusokon hasonló céllal, és cikkek jelentek meg folyóiratokban a Merck alkalmazottainak és tanácsadóinak tollából.[296] Ezen túlmenően a Merck már a piaci bevezetés előtt 560 fős csapatot alakított ki orvos előadókból az orvosképzési feladatok ellátására.[297] Így hát a Vioxx megkezdte pályafutását, és védettséget élvezett.

A gyógyszer éves forgalma 2004-re elérte a 2,5 milliárd dollárt.[298] Közben tovább gyülekeztek a sötét fellegek. A statisztikai elemzések azt mutatták, hogy a Vioxx által okozott szívrohamok lehetősége valós. Jellemző, hogy az FDA biztonsági részlegének helyettes igazgatója, David Graham, aki kezdettől fogva gyanakvással szemlélte a fejleményeket, összefogott a Kaiser Permanente egészségvédelmi szervezettel, és összehasonlították a szívizominfarktus (vagyis a szívroham) gyakoriságát 26 748 Vioxxszal kezelt beteg és ugyanennyi, más kezelésben részesülő beteg között.[299] Ismét az derült ki, hogy a Vioxxot szedő betegek körében statisztikailag szignifikánsan több a szívroham. Az újabb bizonyítékok láttán a Mercknél utánanéztek, mi a helyzet az APPROVe (adenomatous polyp prevention on Vioxx) randomizált kontrollált vizsgálatokkal, amelyekben azt elemezték, gátolja-e a Vioxx a (később rákosan elfajuló) vastagbélpolipok kialakulását.[300] Már az első eredményekből kiderült, hogy az előzetes szűrővizsgálaton kardiovaszkuláris szempontból egészségesnek bizonyult vizsgálati alanyok 3,5%-a szívizominfarktust vagy szélütést kapott a vizsgálat során.[301]

Ezzel betelt a pohár. A Merck 2004. szeptember 30-án visszahívta a piacról a Vioxxot. David Graham becslése szerint csak az Egyesült Államokban 88–139 ezer szívroham volt a gyógyszer számláján, és a halálesetek száma óvatos becslés szerint is meghaladta a 26 ezret.[302]

Jóváhagyás előtt és után

A Vioxx nem egyszerűen egy gyógyszercég titkolódzásának és morális ámokfutásának példája. Olyan baleset volt, amelynek bekövetkeztét előre ki lehetett számítani, miután a biztonságossággal, hatásossággal és a gyógyszerrendeléssel kapcsolatos szabályozás a balekhalászok játszóterévé változtatta a gyógyszeripart. Most nézzük meg, hogyan halásznak balekokra a gyógyszercégek a gyógyszereik felírása érdekében: először azért, hogy az FDA elfogadja a szert, utána azért, hogy a piacon minél nagyobb legyen a kereslet a gyógyszer iránt! Mindkét lépést a Vioxx-eset tanulságaival fogjuk kommentálni. Végül a fejezet függelékében bemutatjuk, hogyan halásznak balekokra a nagy gyógyszercégek, amikor szeretnék feljebb tornászni termékeik árát.

Az FDA jóváhagyásának megszerzése

A nagyközönséget és az orvosokat is, de talán magát az FDA-t is meglepték a fejlemények, jórészt azért, mert vakon bíztak a randomizált klinikai vizsgálatok módszerének tudományosságában. Ahogy Radam a Mikrobagyilkost a 19. század végi tudományos ismeretek alapján árusította, úgy a Vioxxot is abban bízva értékesítették, hogy a modern tudomány csúcsát képviseli, hiszen az állítás érvényességét olyan vizsgálatokban ellenőrizték, mint a VIGOR.

Van azonban egy fontos statisztikai elv, amely megmutatja, miért vallanak gyakran kudarcot a randomizált kontrollált vizsgálatok, ahogy a VIGOR is. A Vioxx esetében sok adatra volt szükség annak kimutatásához, hogy a bekövetkezett szívrohamokat ne csupán a véletlen számlájára írják. A szívroham nagyon komoly dolog, de hál’ istennek! nem gyakori – ezért volt szükség olyan sok adatra. A statisztikai próbák nyelvén a szívrohamok ritka előfordulása azt jelentette, hogy a 6 hónapos VIGOR-vizsgálat „statisztikai ereje” nem volt elég a hosszú ideig szedett Vioxx miatt bekövetkező kórházi kezelések és halálesetek jócskán megnövekedett kockázatának kimutatásához. Ugyanakkor a VIGOR rövid (6 hónapos) időtartama kevéssé akadályozta a gyógyszer sokkal gyorsabban kialakuló hatásának, a fájdalom enyhülésének, valamint az emésztőrendszeri szövődmények ritkább előfordulásának kimutatását. A rövid és a hosszú távú hatások dilemmája távolról sem csak a Vioxxnál merült fel. Sokkal általánosabb érvénnyel is kijelenthető, hogy az FDA gyógyszer-engedélyezési előírásai azoknak a gyógyszereknek kedveznek, amelyek rövid távon kedvező hatásúak (akár csak csekély mértékben), és nem feltétlenül szűrik ki a hosszú távon (akár súlyos) mellékhatásokat okozó szereket.

Az FDA-nak azonban a súlyos, hosszú távú kockázatokat magukban rejtő gyógyszerek betiltásával kapcsolatos nehézségei távolról sem merülnek ki a gyógyszervizsgálatok statisztikai erejének problematikájában. Elsősorban azért, mert a hivatal a gyártókat legalább öt szabadsági fokkal ruházta fel gyógyszervizsgálataik kivitelezését és publikálását illetően. Ezek teszik lehetővé, hogy a hatásosság vagy biztonságosság határán egyensúlyozó gyógyszerek is átmenjenek a hatóság szűrőrendszerén.

Először is, a gyártóknak tipikus esetben elég két klinikai tanulmányban kimutatniuk gyógyszereik hatásosságát; és persze megtehetik, hogy nem verik nagydobra a negatív eredményű vizsgálatokat.[303] (A Vioxx esetében a nemkívánatos mellékhatásokat igazoló vizsgálatokról a szakmai közönség csak nagy késéssel szerezhetett tudomást.)[304]

Másodszor, a gyártók bizonyos fokig önkényesen választhatják meg a vizsgálat időtartamát. (A VIGOR-ban például kizártak az értékelésből három szívrohamot és egy szélütést, mert a vizsgálat lezárásának előre kijelölt időpontja után következtek be. Sajátos módon a Merck ezt az előre kijelölt időpontot a szív-és érrendszeri eseményeket illetően egy hónappal korábbra tette a nemkívánatos emésztőrendszeri hatásokhoz képest.)[305]

Harmadszor, a gyártók megválaszthatják a vizsgálati célcsoportot is, akár olyan hátsó szándékkal, hogy a gyógyszer minél hatásosabbnak mutatkozzon, vagy azért, hogy a mellékhatásai kevésbé legyenek feltűnőek. (Ez a fajta szelekció érvényesült Bombardier és munkatársai vizsgálatában is. Azzal védekeztek, hogy a kardiológiai problémák a Vioxx-csoportban csak azért voltak szignifikánsan gyakoribbak, mint az Alevét szedő betegek körében, mert a betegek 4%-ának a kezelését aszpirinnel is ki kellett volna egészíteni. Ezzel az erővel azt is mondhatták volna: aggodalomra semmi ok, ezt a kicsiny csoportot egyszerűen ki kellett volna zárni a VIGOR-vizsgálatból.)[306]

Negyedszer, a gyártóknak van némi játékterük a kontrollcsoport megválasztása terén is.[307] (Ma már tudjuk, hogy a Merck szántszándékkal választotta kontrollkezelésnek a „sok más nem szelektív NSAID-nál súlyosabb emésztőrendszeri mellékhatásokat okozó” naproxent.[308] Ha mindenképpen nyerni akarsz a versenyfutásban, a leglassúbb versenytársat válaszd ellenfélnek!)

Ötödször, a gyártók szabadon választhatják meg a vizsgálati populációt és a vizsgálat helyszínét is. A GlaxoSmithKline például klinikai vizsgálatainak többségét ma már az Egyesült Államokon kívül folytatja, és óriási tempóban nő a kevésbé fejlett országokban végzett vizsgálatok aránya.[309] Elég furcsa, hogy a cégek szívesen tesztelik gyógyszereiket a szegényebb országokban, ahol kevésbé szigorú a szabályozás, hiszen ez alááshatja a hírnevüket a szerződéses partnereik körében.

Gyógyszermarketing

A gyógyszer törzskönyvezése után a gyógyszergyártónak számos további lehetősége van arra, hogy kijátssza a rendszert. Most már nem az FDA-t, hanem az orvosokat kell kicseleznie. Mint már emítettük Bombardier és munkatársai cikkével kapcsolatban, az orvosi folyóiratok állnak az orvosok meghódításának első vonalában. A második vonalat az orvoslátogatók alkotják, akik nemcsak tollakat és termékmintákat visznek magukkal a vizitjeikre, hanem a folyóiratcikkek másolatait is. És van még egy harmadik vonal is: az orvosképzés. A legtöbb országban, illetve államban a működési engedéllyel rendelkező orvosoknak időről időre igazolniuk kell a továbbképzésben való részvételt. A gyógyszergyártók tálcán kínálják erre az alkalmakat az orvosoknak az orvostudomány aktuális fejleményeiről szervezett szimpóziumaikkal. Az előadókat maguk a gyártók kérik fel és fizetik. Ebben újabb pompás lehetőség rejlik. Ha a gyártó szervezi a konferenciát, olyan szakembereket választhat, akik jó véleménnyel vannak a termékeiről (például a gyógyszertárakban beváltott vények adataiból ítélve[310]). Az előadásokra felkért orvosok kevésbé lesznek szőrszálhasogatók, miután megkapták a kiruccanásért járó tiszteletdíjukat, a gyártók pedig hatással lehetnek arra, mire tanítsák az előadók a kollégáikat.

Más kontextusban már találkoztunk ugyanezzel a jelenséggel a politikai balekhalászattal foglalkozó 5. fejezetben is. A marketingkampányok hasonlóak a politikai kampányokhoz. A folyóiratcikkek, az orvoslátogatások, az orvosképzési rendezvények, az elegáns konferenciák és a tévéreklámok közös célja egy új csodagyógyszer sztorijának megalkotása, hogy elültessék az orvosok gondolataiba: betegeiknek ilyen betegségük lehet, és ez a gyógyszer pont arra való. A kampány feladata átrendezni az orvosok mentális kereteit: ne arra koncentráljanak, milyen mellékhatások következhetnek be, ha a gyógyszert már felírták, hanem arra, mit veszíthetnek azzal, ha nem írják fel. Igazi sikerről a politikai kampányokban akkor lehet beszélni, ha a politikusokat megválasztják, a gyógyszergyártók kampányaiban pedig akkor, ha a gyógyszereiket a szakmai társaságok beültetik ajánlásaikba és terápiás irányelveikbe.

Lehet, hogy a klinikai tesztelés módszerei nem igazán felelnek meg a hosszú távú mellékhatások igazolására, a modern marketing viszont nagyon is alkalmas a fogyasztók befolyásolására. Érthető, ha manapság nem a Vioxx az egyetlen olyan gyógyszer, amely súlyos mellékhatásai ellenére piacra kerülhetett.

A nők klimax utáni hormonpótló kezelése (hormone replacement therapy, HRT) 1942-ben kezdődött az első ösztrogénhormon-készítmény bevezetésével. Ezt a hormont akkor még vemhes kancák vizeletéből vonták ki (ezért nevezték el a gyógyszert a „PREgnant MAres’ uRINe” szavakból Premarinnak). Az Egymillió nő egészségét felmérő brit vizsgálat (Million Woman Health Study) 2003-ban arra a következtetésre jutott, hogy a HRT, különösen annak kombinált formája (ösztrogén és progesztagén hormon kombinációja), Nagy-Britanniában mintegy 20 ezerrel növelte az emlőrákok számát az elmúlt 10 évben. Ha ezt a számot (a két ország lélekszámát figyelembe véve) az amerikai lakosságra vetítjük, azt kapjuk, hogy az elmúlt 10 évben az Egyesült Államokban megközelítően 94 ezerrel növekedhetett a HRT-nek tulajdonítható emlőrákok száma.[311]

És végül nézzünk még egy példát! Mai becslések szerint az Egyesült Államokban kilenc iskoláskorú gyermek és serdülő közül egy figyelemhiányos hiperaktivitás zavarban (attention-deficit hyperactivity disorder, ADHD) szenved. Erre a betegségre a leggyakrabban felírt gyógyszer a Ritalin, amely hatásos ugyan, de a hosszú távú mellékhatásai ismeretlenek. Ugyanakkor majdnem biztosra vehető, hogy az ADHD diagnózisa sok esetben hibás, hiszen például Kentucky államban több mint háromszor gyakrabban állítják fel ezt a diagnózist (15%), mint Nevadában (4%); és a nagy népességű államokat tekintve, például Texasban, másfélszer olyan gyakran (9%), mint Kaliforniában (6%).[312]

Zárszó

Ennek a fejezetnek a központi témája az élelmiszerek és a gyógyszerek gyártóinak balekhalászati tevékenysége volt. Az Egyesült Államokban először 1906-ban fogadtak el országos törvényeket az élelmiszerekre és gyógyszerekre, majd ezeket később többször is módosították, mert amikor például a húscsomagolók már nem árusíthattak többé egészségre ártalmas hústermékeket, a balekhalászok azonnal más terepet kerestek maguknak. Mint már említettük az Előszóban, manapság a nővérek leginkább a sült krumplitól híznak. És pontosan tudják, mit vesznek meg. A zacskókon, amelyekben a sült krumplit árulják, jól látható az áru neve, sőt még a kalóriatartalma is – vagyis ma már másképp halásznak balekokra az értékesítők. Sokkal kifinomultabbak a balekhalászok módszerei. A sült krumplit tudományos módszerekkel tervezik, hogy pont annyi olaj és só legyen benne, mint amennyit a vevők szeretnek, ezért minél többet vegyenek belőle. A balekhalászat új formát öltött, alkalmazkodott a szabályozások által kijelölt új korlátokhoz, de ma ugyanúgy kiaknázza a profitszerzés meglévő lehetőségeit. Ez az egyensúlyi állapot. Továbbra is élelmisztárokat árulnak.

A gyógyszerek terén a Vioxx esete hasonló tanulságokkal szolgál. A gyógyszergyártóknak napjainkban is meg kell szerezniük az FDA jóváhagyását a gyógyszereik forgalomba hozásához. És ez még nem elég – azt is el kell érniük, hogy az orvosok felírják a készítményeiket. Ezért a gyógyszercégek kreatív megoldásokat dolgoztak ki mind a hatóságok, mind az orvosok megtévesztésére. A szabályozás itt sem küszöbölte ki a balekhalászatot, ahogy az élelmisztároknál sem, csak a módszerein változtatott.

Függelék: Tabletták és árak

Eddig a gyógyszerek hatásosságával és biztonságosságával foglalkoztunk. Ám a nagy gyógysztárgyártók más módon is foghatnak balekokat: igyekeznek minél jobb áron eladni a tablettáikat. Amikor a Mercket kártérítési perekkel fenyegették a Vioxx okozta egészségkárosodások miatt, a cég ügyvédei felvették a kesztyűt. A gyógyszergyártók ügyvédei azonban más okból is fel szokták venni a kesztyűt. A gyógyszercégek a kongresszusi lobbisták legfőbb megbízói közé tartoznak. Ágazati osztályozása alapján a Felelősségteljes Politizálásért Központ (Center for Responsive Politics) washingtoni think tank, amelynek ilyen nyilvántartásai is vannak, azt állítja, hogy a gyógyszeripari/egészségügyi termékek ágazata 1998–2014 között többet költött lobbizásra, mint bármelyik másik ágazat – a teljes időszakra vonatkozóan csaknem 50%-kal többet, mint a második helyre sorolt biztosítók.[313] Úgy tűnik, a gyógyszergyártóknak kifizetődő volt ez a tevékenység. Csak egy példa erre: abban a törvényjavaslatban, amelyben a Medicare biztosítást a gyógyszerköltségek fedezésére is kiterjesztették, a nagy gyógyszercégek jó alkut kötöttek, mert a törvény – A Medicare modernizációjáról szóló 2006. évi törvény (The Medicare Modernization Act of 2006) – kimondta, hogy a kormány nem bocsátkozhat versenytárgyalásokba, hogy a biztosítottak gyógyszereinek árát lejjebb szorítsa.[314]

A gyógyszercégek azonban nemcsak a lobbisták révén kiharcolt magas gyógyszerárak miatt jutnak jelentős előnyökhöz. A legtöbb üzleti vállalkozás kénytelen szembenézni azzal a kellemetlenséggel, hogy ha az árai túl magasak, akkor a fogyasztók mással kötnek üzletet. A gyógyszergyártók esetében ez az összefüggés két okból is másképp érvényesül. Egyrészt azok, akik a gyógyszereket rendszerint kiválasztják, vagyis az orvosok, nem maguk fizetik a számlát a recept beváltásakor. Másrészt általában a biztosított beteg sem fizet (így a Medicare biztosítottjai sem). Vagyis a gyógyszergyártók bármilyen magas árakat szabhatnak. Minden egyetemi hallgató, a szüleivel együtt, tisztában van ezzel a jelenséggel, még akkor is, ha más kontextusban találkozik vele. A professzorok jelölik ki a beszerzendő tankönyveket, de a diákok (meg a szüleik) fizetik a számlát. Ehhez is csak egy példa: Gregory Mankiw (kitűnő) tankönyve, a Principles of Economics (A közgazdaságtan alapjai)[315]legújabb amerikai kiadásának listaára 361,95 dollár, de az Amazonon már potom 315,15 dollárért[316] is beszerezhető.[317]

7

Innováció: A Jó, a Rossz és a Csúf

Ha a mai közgazdaságtant muzsikaként képzeljük el, a C-dúr hangnem illene hozzá, mert a szabadpiac dicsőségét zengi, ahogy a templomba járók a Halleluja kórust szokták felállva énekelni karácsony idején. Könyvünk célja, hogy árnyaltabb képet adjon a közgazdaságtanról. Ha elfogadjuk a szabadpiac előnyeit, még nem kell szemet hunynunk a hibái fölött. Amolyan moll hangnemű közgazdaságtan a miénk – jobban hasonlít az Újvilág szimfóniához, mint a Halleluja kórushoz. Az eddigi fejezetekben egyfolytában arra hoztunk példákat, hogyan torzítja a balekhalászat az egyébként jó gazdasági egyensúlyt. Most új kontextusban, a gazdasági növekedés közgazdasági értelmezése szempontjából vizsgáljuk ezt a kérdést. Először röviden ismertetjük a gazdasági növekedés ma elfogadott elméletét, majd megnézzük, miért fontos ebben a vonatkozásban is figyelembe venni a balekhalászatot.

A gazdasági növekedés alapjai

A standard közgazdasági elmélet szerint a szabadpiac óriási előnye, hogy bármely adott időpontban hatalmas választékot kínál. A világgazdaság ma már lehetővé teszi, hogy az egész földgolyó felnőtt lakossága kereskedjen egymással, még ha csak közvetett módon is. A vevők és eladók mintegy 25 000 000 000 000 000 000 (25 trillió) különböző párt alkothatnak – a választási lehetőségek szinte korlátlanok.[318] De van a szabadpiacnak egy másik, talán még fontosabb dimenziója is. Az új gondolatok, amelyek idővel új termékekben és szolgáltatásokban öltenek testet, tovább bővítik a kínálatot. A szabadpiacon ezeket a nagyobb haszonnal kecsegtető új termékeket és szolgáltatásokat előbb-utóbb átveszik mások is. Ha az elmúlt évszázadban minden felnőttnek minden hónapban volt egy új gondolata, akkor több mint 3 billió új gondolat született.[319] A következmények felbecsülhetetlenek: egy emberöltő alatt egy fejlett országban az egy főre számított gazdasági teljesítmény a hatszorosára nő.[320] Az Egyesült Államok a ma élő idősebb nyugdíjasok születésekor szegényebb volt, mint a mai Mexikó.[321]

Az új gondolatoknak mint a gazdasági növekedés motorjainak meghatározó szerepén évtizedeken át morfondíroztak a közgazdászok, mígnem 1957-ben egy egyszerű, elmés számítás el nem döntötte a vitát. A kérdés megválaszolásához az MIT 32 éves közgazdásza, Robert Solow Sherlock Holmestól kölcsönözte az ötletet: az egyik fő gyanúsítottról kimutatta, hogy nem jöhet számításba.

Solow számításai előtt a közgazdászok nem tudták eldönteni, milyen arányban vezethető vissza a gazdasági növekedés két okra. A munkaerő-termelékenység (vagyis az egy munkaórára jutó teljesítmény) növekedését vagy az új találmányokkal (műszaki fejlesztéssel), vagy a tőke (például gépek, épületek) növekedésével magyarázták.[322] Abból az egyszerű feltevésből kiindulva, hogy a tőkearányos eredmény megfelel a tőke gazdasági teljesítményhez való hozzájárulásának, Solow ki tudta számítani, hogy adott időszakokban a termelékenység növekedésének mekkora részét lehetett a tőke növekedésének tulajdonítani. Azt találta, hogy az Egyesült Államokban 1909–1949 között a termelékenység növekedésének mindössze egynyolcadát lehetett a tőke növekedésének tulajdonítani. A maradék hétnyolcad tehát a másik gyanúsított részesedése: az új gondolatoké. Solow kimondta: ez a „fennmaradó rész a technikai változásokból” adódik.[323]

A csinos kis levezetéssel a közgazdászok gazdasági fejlődésről való gondolkodása egyszer s mindenkorra megváltozott. Nem hittek többé abban, hogy az életszínvonal főként az egyre több, egyre nagyobb gyár jóvoltából emelkedik, ahol rettenetes körülmények között dolgoztatják a munkásokat, mint a 19. századi manchesteri textilgyárakban vagy a mai bangladesi textilgyárakban. Ez az egyszerű, egysoros számítás új megvilágításba helyezte a gazdasági növekedés forrásainak kérdését, s az 1950-es években a DuPont mottójához hasonló jelmondatok születtek: „Jobb dolgok a jobb életért a kémiával”. A későbbi nemzedékeknek egy két és fél évtizeddel később született fogalom, a Szilícium-völgy jelentette ugyanezt. Az új vízió értelmében a szabadpiaci kapitalizmus nem csupán a javak és szolgáltatások jelenlegi bőségét nyújtja az emberek önző érdekeinek érvényesítésével, hanem a bőség állandó növekedését is szolgálja az új gondolatok alkalmazásával.

A Solow-maradék és a balekhalászat

Szinte biztos, hogy sok igazság van Solow számításában és következtetésében. De ez még a Halleluja-közgazdaságtan része. Az 1950-es években született, és annak a kornak az ártatlanságát tükrözi. Azóta – a közgazdaságtan határain túl – az Egyesült Államokban, de nagyon sok más országban is szkeptikusabb felfogás terjedt el Solow – az új gondolatokat a töretlen haladással összekapcsoló – víziójánál. Az amerikai történelemnek mindig voltak sötét oldalai. Gondoljunk az indiánokkal vagy az afroamerikaiakkal való bánásmódra, a latinók, az ázsiai amerikaiak, a nők vagy a melegek hátrányos megkülönböztetésére! A fejezet bevezetőjében említett Újvilág szimfóniába a komponista, Antonín Dvořák tudatosan szőtt bele néger spirituálékat és indián táncokat.[324] Mai tankönyveink már nem rendíthetetlen crescendóként mutatják be az amerikai történelmet, amely az 1959-es Nixon–Hruscsov-vitával és a szovjetekén felülkerekedő amerikai konyhájával elért a csúcsra.

Ezzel, különös módon, visszajutunk Solow számításának egy körmönfont, de hibás folyományához, téves következtetéséhez, amely kimondja, hogy a fejlődés főként az új gondolatoknak köszönhető, az új gondolatok pedig szükségképpen gazdasági fejlődést hoznak magukkal. Nincs ezzel semmi gond mindaddig, amíg kizárólag a műszaki, technológiai újításokra gondolunk, hiszen ezek révén érhetünk el nagyobb gazdasági teljesítményt kevesebb munka befektetésével. De nem minden új gondolat és újítás műszaki, technológiai jellegű. Számos gondolatunk – talán még a gondolkodásunk belső magvát alkotó gondolataink is – embertársainkhoz kapcsolódnak. A mentálisan egészséges emberek kifinomult érzékkel tapogatják ki mások gondolatait a bennük lévő tudatelmélet révén. Ez az egyik legvonzóbb tulajdonsága az emberiségnek. Enélkül képtelenek lennénk együttérezni embertársainkkal. De van a tudatelméletnek árnyoldala is: felruház minket azzal a képességgel, hogy kitaláljuk, hogyan csalhatjuk csapdába a másik embert s vehetjük rá, hogy ne a saját érdekét, hanem a miénket kövesse. Így aztán sok új gondolat terjed el, amelynek fikarcnyi műszaki, technológiai tartalma sincs.

Nem ezekből a gondolatokból születnek a jó neked/jó nekem típusú alkuk. Az ilyen gondolatok újszerűen hasznosítják a tudatelméletet jó nekem/rossz neked típusú alkukra. Könyvünk minden fejezetében találhatók ilyen új gondolatok. Gondoljunk például a függőséget okozó Las Vegas-i pénzbedobós automatákra; a „rossz avokádókat” (rossz származtatott értékpapírokat) AAA-ra értékelő hitelminősítő ügynökségekre; a Hathaway-inges férfira; a kamerák előtt füvet nyíró szenátor reklámjával megnyert szavazókra; vagy a stratégiai megfontolásból a kirakatba tett kiskutyákra. A felsorolást még hosszan folytathatnánk.

Ez azt jelenti, hogy a gazdasági fejlődésről alkotott felfogásunk nem annyira egyértelmű. Indikátorai (például az egy főre jutó jövedelem) jól tükrözhetik a gazdasági változást, azt azonban nem mutatják, hogy valóban jó irányú-e. Korábban a hagyományos gondolkodásmódnak megfelelő hallgatólagos feltevés volt csupán, hogy a Solow-maradék a „technikai fejlődést” tükrözi. Ma már gondosabban, tágabban kell értelmeznünk a gazdasági fejlődést.

Nézzünk három példát annak érzékeltetésére, hogy nem minden választékbővítő találmány szolgálja a javunkat, és hogy bizonyos találmányoknak a jó mellett van rossz oldaluk is!

Három találmány

Facebook. A villanyvilágításban az a legjobb, hogy van hozzá kapcsoló, le lehet kapcsolni bármikor. A Facebookból is bármikor ki lehet lépni, de a Yale Egyetem általunk megkérdezett diákjai szerint sok hallgatóból hiányzik az ehhez szükséges mentális fegyelem még akkor is, ha pontosan tudják, hogy ezzel jobban járnának.

Minden interjúnk nagyjából hasonló mederben folyt. Az interjúalanyok sorolták a Facebook használatának állítólagos okait. Azt mondták, a Facebookon „beszélgetni lehet a barátokkal” vagy „információkhoz” lehet jutni. Ezt követően azonban, mint egy Ibsen-darabban, egyre intenzívebb érzelmek törtek a felszínre, a Facebook iránti szeretet és gyűlölet jeleivel. Kiderült, hogy a Facebook nem azt jelenti számukra, amit eredetileg mondtak – kapcsolattartás a barátok között –, hanem egy olyan hordozóeszköznek tekintik, amely egy megnyugtatóbb „alternatív világba telepíti” őket. Interjúalanyaink ebben az alternatív világban megkapták azt a társadalmi megerősítést, amelyet máshol nélkülözniük kellett.

A Yale-re járó egyetemisták versengő világban élnek. Egy tanulmányi felelős 2009-ben például azt mondta a frissen fölvett hallgatóknak, hogy a jelentkezők között olyan sok a tehetséges diák, hogy simán össze tudnának válogatni akár két, teljesen különböző évfolyamot is, amire a felvételi iroda sem mondhatna semmi rosszat. Tehát az éles verseny még ezen az elit egyetemen is teret hagy az egyén elismerésének. Mindemellett könnyen lehet, hogy egészséges alkalmazkodási formának tekinthető egy olyan alternatív, virtuális világ létrehozása, mint a Facebook, ahol más valutával jutalmazzák a megbecsülést, például a barátok lájkjaival.

Ugyanitt keresendő azonban interjúalanyaink Facebookhoz való ambivalens viszonya, és valószínűleg ebben gyökerezik a lájkok utáni vágyakozása is. Egyikük ezt mondta: „Az ember nem posztolhat folyton képeket a kutyájáról, mert az unalmas. Rögeszmésen szeretnénk viccesek, érdekesek vagy igazán megnyerők lenni.” Egy másik interjúalany azt mondta, nosztalgiát érez az egy-két évvel ezelőtti „régi idők” iránt, amikor még nem árasztott el mindent a lájkok tébolya. A féktelen lájkgyűjtő verseny ugyanis nem volt kedvére való.

A Yale hallgatóinak egyike ugyanakkor arról mesélt, hogy a Facebook-használók csak a legjobb, leginkább irigylésre méltó pillanataikat posztolják. Ezek a momentumok azonban nehézzé teszik számára a megerősítést. „Van, hogy […] gyűlölöm a Facebookot […] ahogyan például most is –, a [téli] New Havenben, mindenki sokkal [szebb] naposabb helyeken jár […] én is szeretnék ilyen helyekre menni, de a valóságban csak nézegetem mások tengerparti képeit, s az ő életükkel pótolom a sajátomat.”

A Yale Egyetemen szerzett tapasztalataink összhangban vannak azzal a felméréssel, amelyet a Humboldt Egyetem hallgatói körében végeztek a „Facebook-használók érzelmei” tárgyában. A hallgatók 86%-a válaszolt arra a kérdésre, hogy mások miért lehetnek „frusztráltak vagy kimerültek” a Facebook-használattól. Háromötödük szociális okokat hozott fel magyarázatul, például az irigységet, a lájkok hiányát, a társadalmi elszigeteltséget, vagy azt, hogy nem kaptak meghívást különböző eseményekre. Az irigység említésének 30%-os gyakorisága különösen éles kontrasztot alkotott a válaszadók visszafogottságával, amikor azt kellett megmondaniuk, mit éreztek ők maguk, amikor utoljára beléptek a Facebookra: az irigységet mindössze 1%-uk ismerte be.[325]

Jó dolog-e a Facebook, vagy sem? Tetszésünket egy „lájkkal” bármikor kinyilváníthatjuk, de sokkal nehezebb a nemtetszés kifejezése. Különös módon, egyetlen interjúalanyunk sem említette, hogy örömöt okoz neki, ha lájkokat osztogathat a barátainak. Mégis, a Facebookon minden lájk a nagylelkűség kifejezése, tiszteletet ébreszt mind a lájkoló, mind a lájk címzettje iránt. Interjúalanyaink azt is megjegyezték, hogy kölcsönhatást, méghozzá erős és általában pozitív kölcsönhatást tapasztaltak a Facebook virtuális világa és a való élet között. Akik a Facebookon érintkeztek, többnyire jóban voltak a valóságban is. A valódi barátság iránti igényüknek meghatározó szerepe volt a Facebookon szerzett népszerűségükben. „Ha a barátaim posztolgatnak a Facebookon, én sem maradhatok ki. Ez olyan, mintha nem mennék el egy olyan buliba, ahol mindenki ott lesz.”

Vannak azonban a Facebooknak árnyoldalai is (ezt igazolták interjúalanyaink és a Humboldt Egyetemen végzett felmérések is). Ha valaki úgy érzi, hogy ezek a negatív vonások váltak uralkodóvá, jó hasznát veheti egy új találmánynak. Robert Morris és Daniel McDuff, az MIT médialaboratóriumának diákjai kifejlesztettek egy, a pavlovi áramütéshez hasonló megoldást: úgy programozzák a számítógépet, hogy áramütést mérjen a használójára, ha az egy megadott időtartamnál többet töltött a Facebookon.[326]

Rangsorok mindenütt. Az innováció (a közgazdászok kifejezésével: a technikai változás) másik példájaként nézzük meg, milyen módszert vezetett be az utasok beszállásánál a United Airlines! A társaság a 19. századi hercegségeket megszégyenítően állította össze a legkülönbözőbb címek és rangok lajstromát. Egy nagy gép utasainak beszállásánál a sorrend nemcsak attól függ, ki melyik osztályra (első osztály, business osztály, turista plusz vagy turistaosztály) vett jegyet,[327] hanem attól is, hogy a légitársaságtól milyen státuszt kapott – a lehetőségek: globális szolgáltatások, 1K premier, premier platina, premier arany és premier ezüst. Mivel az embereket szenvedélyesen foglalkoztatják a rangsorokban elfoglalt helyek – saját helyük és másoké egyaránt –, a légitársaságoknak kitűnő lehetőségük adódik a balekhalászatra. Kényelmesen hátradőlve szemlélhetik a fogyasztók mutatványait, például ahogy gyűjtik a repülőn megtett mérföldeket vagy éppen United Airlines Visa kártyát váltanak ki, csak hogy a rangsorban „elit” helyre kerüljenek.

Úgy gondoljuk, a repülőkbe való beszállás amolyan Roz Chast-momentum. Ha valaki nem tudná, Roz Chast a TheNew Yorker karikaturistája. Olyan, mulatságos képet vágó alakokat rajzol, akik buborékokban vallanak arról, mi jár a fejükben. Szívesen megnéznénk egy olyan karikatúrát, ahol az egyik buborék elárulná, mit érez a globális szolgáltatásra jogosult első osztályú utas azon utastársai iránt, akik az Airbus hátsó beszállólépcsőjénél várják a sorukat. És megfordítva, szívesen megnéznénk azt is, milyen gondolatok jelennek meg a nem elit kategóriájú utasok buborékjaiban. Némelyik interjú, amelyet (szintén a Yale hallgatóival) készítettünk, megerősítette a gyanúnkat a képzelt buborékok tartalmát illetően. Egyik interjúalanyunk öntudatosan, találóan fogalmazta meg: „A jólöltözöttség érzésével tölt el, amikor business osztályon repülök, és az elsők között szállhatok fel” – mondta.[328]

Annak a rangsornak, hogy a repülőgépen ki mikor foglalhatja el a helyét, természetesen nincs semmilyen következménye. Nicholas Lemann újságíró azonban 15 évvel ezelőtt írt egy könyvet[329] olyan rangsorokról – egészen pontosan az Oktatási Tesztszolgálat (Educational Testing Service, ETS) Iskolai Alkalmassági Tesztjének (Scholastic Aptitude Test, SAT) rangsorairól –, amelyek viszont komoly következményekkel jártak. Az 1930-40-es években, ha valaki olyan előkészítő iskolába járt, mint például az Exeter vagy a Groton, vagy a bostoni Beacon Hillen lakott, nagyjából biztosra vehette, hogy bekerül a Harvardra. Az akkori reformerek, akik megalapították az ETS-t és szorgalmazták a SAT-ot, azt akarták, hogy a merítés szélesebb bázisról történjen, és a felvételi tesztben nagyobb szerepet kapjon az intelligencia.[330]

Az újítás gyökeret vert, s (Lemann után) ezek a rangsorok fontosabbak lettek, mint a felső tízezerbe tartozó szülők. Akadtak azonban gondok ezzel a rangsorral is. Egy új „meritokrácia” töltötte be az űrt. Ezt követően az, hogy ki mit érhet el, és mekkora fizetést vihet haza, mindinkább az egyetemi diplomától és a tudományos fokozattól függött. Ilyen diploma nélkül a köztünk élő Abraham Lincolnoknak, Harry Trumanoknak vagy Sidney Weinbergeknek rendszerint semmi esélyük. Magának a SAT-nak jelentős szerepe van annak eldöntésében, kik kerülhetnek be az egyetemre, és melyikre. Napjainkban az egész oktatási rendszert áthatják a rangsorok. A gyerekeket már egészen fiatalon hozzászoktatjuk, hogy összemérjék a képességeiket. Két közgazdász, Garey Ramey és Valerie Ramey kölyökkori könyöklésnek (rug rat race) nevezte el a jelenséget.[331] A rangsorőrület a SAT és a középiskola után is folytatódik. Az egyetemeket is rangsorolják[332], és az egyetemek hallgatóit is (különösen akkor, ha folytatják a tanulmányaikat); és azokat a folyóiratokat is rangsorolják, ahol a professzorok publikálják a cikkeiket;[333] végül rangsorolják a professzorokat is aszerint, hogy hol és milyen gyakran publikálnak.[334]

A rangsorok hatása nem elhanyagolható. Hatalmas ösztönzést jelentenek a diákoknak, hogy felkészüljenek a vizsgákra; motiválják a tanárokat is, hogy felkészítsék a diákjaikat; és a kutatókat is befolyásolják, hogy a publikációs „követelményeket” kielégítve folytassák kutatásaikat. A rangsorok azonban sokkal súlyosabb torzításokhoz is vezethetnek. Ezzel visszajutottunk Roz Chast buborékjaihoz, ahol a rangsor elején állók felülről szemlélik a rangsor végén állókat. Nem nehéz észrevenni ennek a „jólöltözöttségnek” az egyik mellékhatását. Mindketten emlékszünk arra, hogy a United Airlines régebben mindig a gyermekes családokat engedte először beszállni. Úgy tűnik, új norma alakult ki az utastársaknak járó udvariasságot illetően. Ez a szokás ugyanis háttérbe szorult, amikor a United 2012 áprilisában változtatott a módszerén.[335]

Ahogy a Facebookkal, úgy az oktatásügyi rangsorokkal kapcsolatban is vegyesek az érzelmeink. Úgy gondoljuk, szívesebben élünk olyan társadalomban, ahol az ETS alapján különülnek el a tehetősebbek a nélkülözőktől, mint olyanban, ahol elsősorban az számít, kinek a szülei tartoznak a felső tízezerbe. Vannak azonban fenntartásaink azzal az oktatási establishmenttel szemben is, ahol a bizonyítványok igazolják az elithez tartozást, s nem becsülik meg a rangsorban hátrább lévőket. Ambivalenciánk tükörképe annak a kettősségnek, amelyet könyvünk fő témájával kapcsolatban táplálunk. Merthogy szeretjük a szabadpiacot, csak éppen…

A cigarettasodró gép. Bizet operája, a Carmen Sevillában játszódik az 1820-as években. A főhős, Carmen egy dohánygyárban dolgozik.[336] Ha a történet, mondjuk, 80 évvel később játszódna, a címszereplőnek minden bizonnyal más lenne a foglalkozása, minthogy az 1880-as években a virginiai James Bonsack feltalálta a cigarettasodró gépet, nagyban csökkentve ezzel a cigarettagyártás munkaerőigényét.[337] A dohányzással és az alkoholfogyasztással foglalkozó következő fejezetben kifejtjük, milyen súlyosan visszavetette ez a találmány az emberiség jólétét.

8

A dohányzás és az alkoholfogyasztás

Ha a mai Egyesült Államokban van olyan terület, ahol a balekhalászatnak fontos szerepe van, akkor az elsősorban a négy nagy szenvedély: a dohányzás, az alkoholfogyasztás, a droghasználat és a szerencsejáték. Ha valaki rabja egyiknek vagy másiknak, az azt jelenti, hogy preferenciáit egy vállán ülő, különleges majom helyettesíti, és minél többet fogyaszt szenvedélye tárgyából, annál többre vágyik a vállán ülő majom.[338]

Ebben a fejezetben a dohányáruk és a szeszes italok fogyasztását vesszük szemügyre. Ami a dohányzást illeti, azt ma általában ostobaságnak tekintik. A jelek szerint így van ezzel a dohányosok többsége is, hiszen az Egyesült Államokban a felnőtt dohányosok 69%-a szeretne leszokni a cigarettáról.[339] Ezzel szemben az alkoholról azt tartjuk, hogy mértékkel fogyasztva jót tesz az egészségnek. Nézzük, hogyan lett ilyen rossz hírű a dohányzás, és hogyan őrizte meg jó hírnevét az alkohol!

A dohányzás és az egészség

Ha visszatekintünk, mondjuk, az 1920-as, -30-as és -40-es évekre, akkoriban elegáns, kifinomult szokásnak tekintették a dohányzást. Szexi, menő, vagyány dolognak számított a füstkarikák eregetése. A Chesterfields cigaretta híres reklámján egy elegáns férfiú és egy elragadó hölgy ülnek egymás mellett édes kettesben egy padon. A férfi rágyújt. A felirat pedig: „Fújd egy kicsit felém!”[340]

Később aztán történt valami. Amióta csak az Újvilágot meghódító európaiak az 1500-as években fölfedezték maguknak a dohányt, egészségügyi hatásai mindig is kérdéseket vetettek fel.[341] Az egyértelmű statisztikai bizonyítékok azonban az 1950-es évekig várattak magukra. Hogy megértsük, miért tartott a bizonyítás ilyen sokáig, nem feledkezhetünk meg egy új találmányról. A 19. században eléggé elterjedt volt a pipázás és a szivarozás, amikor is többnyire rágták, majd kiköpték a dohányt. Ezért kellettek azok a bizonyos köpőcsészék. Ám az 1880-as években föltalálták a cigarettasodró gépet. A cigaretta a 20. század fordulóján kicsiny pont volt még a dohányipar térképén, az egy főre jutó éves fogyasztás az Egyesült Államokban mindössze 49 szál volt. Ez a szám 1930-ig 1365-re, 1950-ig pedig 3322-re nőtt.[342] Ez a növekedés egybeesett a tüdőrák járványszerű elterjedésével. Ez a betegség 1930-ban alig 3000 halálesetet okozott az Egyesült Államokban, 1950-ben azonban már 18 ezret.[343]

Az 1940-es évek végén két kutatócsoport – az egyik az Egyesült Államokban, a másik Angliában – talált egy egyszerű módszert arra, hogy kimutassa a dohányzás szerepét az epidémiában. Tüdőrákos betegek dohányzási kórelőzményét hasonlították össze a gondosan illesztett, nem tüdőrákos kontrollcsoport korábbi dohányzási szokásaival. Az Egyesült Államokban Evarts Graham és Ernst Wynder több kórház 684 tüdőrákos betegéből és a hozzájuk rendelt kontrollszemélyekből álló mintát tanulmányozott. Graham, aki a St. Louis-i Washington Egyetem Orvoskarán dolgozott, először végzett sikeres tüdőlebeny-eltávolítást tüdőrákos betegen, Wynder pedig lelkes fiatal orvostanhallgató volt.[344] Amikor összehasonlították a kórházban fekvő tüdőrákos férfi betegek és a kontrollcsoport dohányzási szokásait, azt találták, hogy a nem tüdőrákos csoport tagjai hétszeres valószínűséggel voltak nemdohányzók vagy kocadohányosok.[345] Graham kezdetben kételkedett a cigarettázás tüdőrákot okozó hatásában (miért korlátozódik a rák rendszerint az egyik tüdőfélre, amikor a dohányfüst mindkettőt egyformán éri, tette fel a kérdést); Wynder minden rábeszélő képességére szükség volt ahhoz, hogy a végén nevét adja a közleményhez.[346] Az eredmények láttán aztán maga is leszokott a dohányzásról, a dohányzás elleni mozgalom támogatója lett.[347]

Közben az óceán túloldalán egy másik idős/fiatal kutatópár – A. Bradford Hill, a Londoni Egyetem Higiéniai és Trópusi Orvostudományi Karának orvosistatisztika-professzora és Richard Doll, egy fiatal, igyekvő epidemiológus – hasonlóan egyértelmű eredményeket kapott londoni kórházak illesztett mintáin. Minél többet dohányzott egy beteg, annál nagyobb esélye volt arra, hogy a tüdőrákos csoportban és nem a kontrollcsoportban legyen.[348] Graham és Wynder a Journal of the American Medical Associationben közölte eredményeit, Hill és Doll pedig a British Medical Journalben – 1950-et írtunk ekkor.

Rövid időn belül nem epidemiológiai bizonyítékok is születtek a biológiai összefüggésekről. Amikor Graham, Wynder és kutatótársuk, Adele Croninger dohányfüstkátránnyal kenegette kísérleti egerek hátbőrét, az állatok 59%-án jelent meg elváltozás, 44%-ukon szabályos bőrrák.[349] A kontrollcsoport egerein nem fejlődött ki rákos daganat. Oscar Auerbach és szerzőtársai pedig elhunyt dohányos és nem dohányos betegek tüdejéből vettek mintákat, és a dohányosok tüdejében gyakrabban mutattak ki rákra utaló állapotot.[350]

A rossz hírek hallatán a dohányipar is hozzálátott, hogy kidolgozza válaszlépéseit. Az öt nagy amerikai gyártót tömörítő Big Tobacco nagy tapasztalatokkal rendelkezett a képi megjelenítésben. Korábban a legjobb reklámszakemberek dolgoztak nála. (Köztük volt két jó ismerősünk, Lasker és Ogilvy is. Lasker azonban az 1940-es években a rákellenes küzdelem egyik élharcosa lett,[351] s miután egyértelművé vált a rák és a dohányzás közötti kapcsolat, Ogilvy sem szerződött többé cigarettareklámra.[352]) A vezető dohányipari cégek a Hill and Knowlton PR-céghez fordultak.[353] Új sztorit kellett kitalálni, hogy a gyártók átolthassák azokra a történetekre, amelyeket a közönség – a vezető orvosi folyóiratokban megjelenő cikkek hatására – a cigaretta rákkeltő hatását egyértelműen igazoló eredményekről hall.

Az ipar nem tudta cáfolni, hogy a tüdőrákos betegek sokkal nagyobb valószínűséggel kerültek ki a dohányosok, mint a kontrollszemélyek közül, s azt sem, hogy bizonyítható összefüggés van a cigarettafüst kátránytartalma és a rákkeltő hatás között. Miután ezt kénytelenek voltak belátni, a Hill and Knowlton tanácsait követve a második legjobb megoldást választották: kétségeket ébresztettek. Mint látni fogjuk a 10. fejezetben, Michael Milken üzletember tudatában volt annak, hogy a közönség nehezen tud különbséget tenni két különböző „bóvlikötvény” között. Ehhez hasonlóan a dohányipar is rájött arra, hogy a közönség nehezen tudja megkülönböztetni egyik „tudóst” a másiktól. Graham, Wynder, Hill, Doll, Croninger, Auerbach és mások beszédes bizonyítékokkal álltak elő. Ám a dohánygyárak pontosan tudták, hogy bármikor toborozhatnak más „tudósokat” (főleg a dohányosok közül), akik hajlandók nyomatékkal kijelenteni, hogy nincs igazolt összefüggés a dohányzás és a rák között. Felállítottak egy független kutatóintézetet a szintén független Dohányipari Kutató Bizottság (Tobacco Industry Research Committee, TIRC) égisze alatt, a független Tudományos Tanácsadó Testület (Scientific Advisory Board, SAB) irányításával.[354]

A Big Tobacco nem bízta a szerencsére, hogy ki legyen a SAB vezetője s egyben a TIRC tudományos igazgatója. Érdemes áttekinteni az alapos mérlegeléssel kiszemelt férfiú, Clarence Little pályáját és személyiségét, mert jól szemlélteti a kétségek felébresztését célzó általánosabb dohányipari taktikát. Little tekintélyes kutató volt. Pályakezdő genetikusként létrehozott egy beltenyésztett egértörzset. A genetika iránti érdeklődése már gyermekkorában felébredt, amikor bostoni brahmin édesapja (aki már fiatalon nyugalomba vonult mint szárazáru-kereskedő, hogy minden idejét a kutyatenyésztésnek szentelhesse) bevezette őt a tenyésztés rejtelmeibe, kezdve azzal, hogy már 3 éves korában galambokkal ajándékozta meg.[355] Clarence-t a tehetsége az egyetemen sem hagyta cserben. A Harvardra járt, és még a diploma előtt pároztatott két egeret, fiú-és lánytestvért. Amikor doktori ösztöndíjas volt, s a Harvard orvoskarának kutatója lett, beltenyésztett egértörzsek létrehozásával szerzett magának hírnevet. Legfontosabb fölfedezése az volt, hogy miközben sikerült daganatokat átvinnie beltenyésztett egerekről hibrid egerekre, a fordított irányú átvitel mindig meghiúsult.[356] Amikor Clarence-t fölfedezte magának a dohányipar, arra gondoltak, rátaláltak az emberükre, aki „tudja”: a rák genetikai betegség, s bármit is sugallnak az epidemiológiai adatok, semmiképpen sem lehet a rák kiváltója a dohányzás, merthogy a rák a rossz gének miatt alakul ki. Little ilyen irányú tudományos nézeteit a politikai és társadalmi szerepvállalása még jobban kihangsúlyozta – hitt a fajnemesítésben (eugenikában), támogatta a nem elég rátermettek sterilizálását és, több más tisztsége mellett, ő volt a Race Betterment Congress elnöke 1928–1929-ben.[357]

Vezetői tehetségének köszönhetően a Maine-i Egyetem, majd a Michigani Egyetem elnöke is volt. A dohánygyártók minden tekintetben elégedettek lehettek. Olyan emberre bukkantak, aki hitt az igazukban. Bármit mutattak is a vizsgálati adatok, nem ingatták meg Little ama meggyőződését, hogy a cigarettázás nem lehet rákkeltő hatású.[358] Úgy vélte, szükség van további kutatásokra, de eszében sem volt a TIRC pénzéből a dohányfüstkátrány és a rák összefüggését érintő vizsgálatokat támogatni. Little tele volt energiával, s gyakran hangosan és felejthetetlenül adott hangot véleményének (például a Michigani Egyetem elnökeként úgy vélekedett, hogy „az a lógás, amelyet a különböző [egyetemi] fakultásokon produkálnak, párját ritkítja az Egyesült Államokban”[359]).

A SAB és a TIRC ilyen szószólóinak és a hozzájuk hasonló gondolkodású embereknek a támogatásával a Hill and Knowlton új sztorit szőtt a dohányzás és az egészség kapcsolatáról. Eszerint „tudományos vita” tárgya, hogy okozhat-e rákot a cigarettázás. Amikor a CBS oknyomozó sztárriportere, Edward R. Murrow két műsort készített erről a „vitáról”, Little-t éppúgy megkérdezte, mint Wyndert. Bármilyen súlyosak is a Föld gömbölyű alakjának (vagy a cigaretta rákkeltő hatásának) bizonyítékai, a tévében ott volt mellettük a lapos Föld (a rákot nem okozó dohányzás) képe, miközben Murrow látványosan eregette a füstöt a műsor alatt.

Mindehhez érdemes felidéznünk egy történeti dokumentumot, az Egyesült Államok főtisztiorvosának 1964-es jelentését is, amely szóba hozta ezt a problémát, és világosan megfogalmazta, hogy valójában nincs vita ebben a kérdésben. Sőt, az Egyesült Államok kormányának álláspontjaként lényegében leszögezte, hogy „dohányozni ostobaság”. Hivatalos formában ez így hangzott: „A főtisztiorvos megállapítása szerint a cigarettázás veszélyezteti az egészséget.”[360]

John F. Kennedy főtisztiorvosa, Luther Terry létrehozott egy tanácsadó bizottságot a dohányzás és az egészség kapcsolatának kivizsgálására. A jelentés tulajdonképpen ettől a bizottságtól származott, amint az a hivatalos címéből ki is derült: Smoking and Health: Report of the Advisory Committee to the Surgeon General (Dohányzás és egészség: A főtisztiorvos tanácsadó bizottságának jelentése).[361]A dokumentum nemcsak áttekintette a rák és a cigarettázás közötti kapcsolatok tudományos bizonyítékait, de imponálóan meg is haladta a korabeli epidemiológiai kutatásokat, mint például Graham és Wynder vagy Hill és Doll vizsgálatait.

A jelentés hét különböző (az Egyesült Államokban, Kanadában, illetve Nagy-Britanniában végzett) vizsgálat összesített eredményeit mutatta meg a betegségek előfordulása és a dohányzás közti összefüggésre vonatkozóan. Ezekben a vizsgálatokban 1123 ezer válaszadó dohányzási szokásait rögzítették. Mind a hét vizsgálatban a dohányosokat a hozzájuk rendelt nem dohányosokkal hasonlították össze. Mindegyik vizsgálatban hosszú ideig követték a résztvevőket, hogy adatokat nyerjenek a halálozásukról. Összesen 26 223 fő halt meg a dohányzók közül. A halotti bizonyítványokat is értékelték, amelyekből kiderült a halál oka. A bizottság kiszámolta, hány dohányos halt volna meg akkor, ha a betegségtől, illetve az életkortól függő halálozásuk ugyanakkora lett volna, mint a hozzájuk rendelt nem dohányosoké. A várható érték sokkal kisebb volt: 15 654. A jelentés szóhasználatával élve: a dohányosoknál 68%-os többlethalálozás volt megfigyelhető.[362]

Tévedett, aki azt hitte, hogy csak a tüdőrák, illetve a hörghurut és a tüdőtágulás okozta halálozás lesz nagyobb a dohányosok között. A tüdőrákra vonatkozóan a tényleges és a várható halálesetek aránya 10,8 volt, a hörghurutra és tüdőtágulásra 6,1, de volt egy sor egyéb eltérés is. Például a koszorúér-betegségekre ez az arány 1,7 volt. Olyan nagy volt a különbség a dohányosok tényleges és várható halálozása között a hét vizsgálat együttes értékelése alapján, hogy – figyelembe véve az egyéb tudományos bizonyítékokat is – ettől kezdve nehezen érvelhetett a cigarettázás ártalmatlansága mellett olyan tudós, aki nem akart teljesen szavahihetetlennek látszani.

A jelentés nyilvánosságra hozatala óta 50 év telt el a nagy dohányipari cégek és a dohányzásellenes társadalmi mozgalmak közti háborúskodással. A Big Tobacco is nyert még csatákat ezután. Az Egyesült Államokban a szólásszabadságra hivatkozva sikerült elhárítania azt a követelést, hogy a dobozok címkéjén feltűnő módon fel kelljen tüntetni az ártalmas hatást. Ezzel szemben Ausztráliában előírták, hogy a cigarettásdobozokon ijesztő képek legyenek, például a rákos tüdőről.[363] A Big Tobacco továbbra is közölhet hirdetéseket a nyomtatott sajtóban, bár a tévében és a rádióban már nem.[364] Az Egyesült Államokban 46 állam kormányával kötött megegyezés értelmében a dohányipari cégek beleegyeztek, hogy 206 milliárd dollárt fizessenek az államoknak a dohányzásból adódó egészségügyi problémák kezelésének költségeire. Ez azonban aprópénz volt ahhoz képest, hogy az intézkedéscsomag lényegében mentességet adott a további felelősség alól.[365]

Mindamellett nemcsak a Big Tobacco ért el sikereket, hanem a dohányzásellenes oldal is, amiben döntő szerepet játszott a főtisztiorvosi jelentésben megfogalmazott történet, a „dohányzás rákot okoz” sztori tekintélye. A dohányzásellenes mozgalom sikereinek pedig nagy szerepük volt e történet továbbterjesztésében. Az első ilyen siker az volt, amikor egy 26 éves ügyvéd, John Banzhaf New Yorkban indítványozta a Szövetségi Kommunikációs Bizottságnak (Federal Communications Commission, FCC), hogy a részrehajlás nélküli használat doktrínája értelmében a tévécsatornák, amennyiben cigarettát reklámoztak, kötelesek legyenek ugyanannyi műsoridőt a dohányzás ártalmainak közérdekű bemutatására szánni. Figyelemre méltó módon az FCC elfogadta az indítványt, ámbár nem a kért azonos műsoridőt, hanem annak egyharmadát írta elő.[366] A dohányzásellenes hirdetések a grizzlimedvékkel és az akasztófahumorukkal olyan sikeresek voltak, hogy a Big Tobacco visszavonulót fújt. A gyártók letiltották a dohányáruk összes televíziós reklámját.[367] Mind az eleinte sugárzott dohányzásellenes közérdekű hirdetések, mind pedig a Big Tobacco reklámjainak ezt követő visszavonása kihatott a két sztori – „dohányozni ostobaság” (Anti-Tobacco) és „dohányozni menő” (Big Tobacco) – egyensúlyának alakulására.

A dohányzásellenes oldalnak volt még egy meglepő győzelme. A Big Tobacco amellett, hogy tudományos kételyeket próbált támasztani, védekezésében – a felelősség elhárítására – azt hangsúlyozta, hogy a dohányosoknak jogukban áll a dohányzást választani. A dohányzásellenes oldal azonban ezt az érvet is a maga javára fordította: ha a dohányosoknak joguk van választani, akkor a zárt terekben a joguk gyakorlásával megfosztják a nem dohányzókat a választás jogától. A Big Tobacco érve ebben a kifordított változatban így hangzott: ha te zárt térben dohányzol, azzal veszélyezteted az én egészségemet, ezért a dohányzással sérted a jogaimat. Arizona állam, ahol sokan keresnek enyhülést légzőszervi panaszaikra, termékeny talaja volt a passzív dohányzás elleni mozgalomnak. Itt már 1973-ban megtiltották a dohányzást a nyilvános helyeken.[368] Ma az Egyesült Államokban mindenhol láthatjuk az irodai dolgozókat házon kívül pöfékelni. Bűnbánó arcvonásaik szavak nélkül is elárulják, hogy cigarettázni szerintük is „ostobaság”, és senki sem akar ebbe a táborba tartozni. A főtisztiorvosi jelentés után a „menőből” fokozatosan „ostobaság” lett. Most tehát itt tartunk. Abban az időben az Egyesült Államok felnőtt lakosságának 42%-a dohányzott (a férfiak 53%-a és a nők 31%-a);[369] ma pedig nem egészen 18% (a férfiak 20,5%-a és a nők 15,3%-a).[370] Az elmúlt 50 évben a dohányzók népességen belüli aránya folyamatosan, évi 0,5%-kal csökkent.[371] Ezen túlmenően nemcsak kevesebben dohányoznak manapság, hanem a dohányzók is kevesebbet szívnak. 1965-ben az átlag napi 1,375 csomag volt, ma pedig 0,9 csomag.[372]

Jó, hogy ezek a változások végbementek, de az a bizonyos pohár még ma is félig üres. A Járványügyi és Megelőzési Központ (Centers for Disease andPrevention Control, CDC) becslése szerint 2005–2009 között az Egyesült Államokban az összes haláleset 20%-át a dohányzás okozta.[373] (Lehet, hogy ez túlzott becslés, de az kétségtelen, hogy a dohányzás rendkívül veszélyes az egészségre.) Ki ne tudna szomorú példákat sorolni? Nekünk például eszünkbe jut Eva, Joe, John, Peter, Miguel, Margaret, Richard, Fischer, Anthony … és még sokan mások, akik a barátaink voltak. Másokat – reméljük, olvasónk nem tartozik közéjük – még súlyosabb veszteség ért: apjukat, anyjukat, testvérüket, fiukat vagy lányukat veszítették el. A gazdaság globalizálódásával az amerikai dohánygyártók egyre jobban befüstölik az egész világot. A Big Tobacco balekhalászatával szembeszálló dohányzásellenes mozgalom azonban folyamatosan meg tudta őrizni egyik nagy értékét: a történetet arról, hogy „dohányozni ostobaság”. A főtisztiorvos 1964-es jelentése nagy szerepet játszott ennek az értéknek a létrehozásában és terjesztésében.

Itt az ideje, hogy a Big Tobaccóról szóló történetet beillesszük könyvünk tágabb kontextusába. Ha létezik balekhalászati egyensúly, akkor ez minden bizonnyal a legjobb példája. A nagy dohányipari cégek azért követték az általunk leírt stratégiákat, mert jövedelmezőek voltak. Mindemellett „szerencsések” is voltak, hogy meg tudták nyerni maguknak Clarence Little-t, a tehetséges, de rendkívül önfejű tudóst, aki annyira túlértékelte a genetikai tényezőknek a rák kialakulásában játszott szerepét, hogy a környezeti szempontokat, köztük a cigarettát, eleve kizárta a lehetséges okok közül. Az, hogy pont őt hívta segítségül a dohányipar a közvélemény elbizonytalanításához, szintén a balekhalászati egyensúly keretében értelmezhető: ha Little nem lett volna, a dohányipari cégek a listáikon szereplő jelöltek közül a következőt cserkészték volna be.

Alkoholfogyasztás

Míg napjainkban közmegegyezés van a dohányzás egészségi ártalmairól, addig az alkoholról épp az ellenkezőjét mondhatjuk. Egyetértés talán csak abban van, hogy az alkoholizmus súlyos kór, de meglehetősen ritka. Legalábbis ez a tanulság olvasható ki az Egyesült Államok Nemzeti Alkoholabúzus és Alkoholizmus Intézetének (National Institute of Alcohol Abuse and Alcoholism, NIAAA) korcsoportokra vonatkozó statisztikáiból. Az alkoholfogyasztással kapcsolatos nemzeti epidemiológiai vizsgálatok (National Epidemiologic Survey on Alcohol and Related Conditions, NESARC) eredményei szerint a fiatal (18–29 éves) férfiak 13%-a mutatja az alkoholfüggőség jeleit, de ez az arány a 45–64 év közötti középkorúak korcsoportjában már a 3%-ot sem éri el.

A nők körében sokkal kisebb az előfordulási arány: a 18–29 évesek között 6%, a 45–64 évesek között pedig 1%.[374] A CDC statisztikái hasonló eredményt mutatnak. Számításaik szerint a túlzott alkoholfogyasztás az összes haláleset mintegy 3%-áért felelős.[375] Ezek az adatok magukba sűrítik mindazt, amit az alkohol által az amerikai társadalomban okozott ártalmakban meghatározónak gondolunk. Az alkohol okozta egészségi ártalmak súlyosak. Összességében sok embert érintenek, de a fiatalkori ivászatokon túl, egész életére csak a népesség viszonylag kis része marad az alkohol rabja. Ugyanakkor általános meggyőződés, hogy a partiknak és ünnepi alkalmaknak nélkülözhetetlen kellékeik a szeszes italok. A reklámokon ezt azzal fejezik ki, hogy vidám, megnyerő küllemű férfiak és nők tartanak a kezükben egy pohár italt. S mivel folyvást ilyen képeket látunk, szóba hozni az alkohol ártalmait majdnem olyan illetlenségnek számít, mint társaságban böfögni. Mi azonban úgy döntöttünk – miután alaposan meghánytuk-vetettük ezt a dolgot –, hogy kénytelenek leszünk társaságban böfögni. Hogy miért? Azért, mert bármit mutatnak is a NESARC és más felmérések adatai, bizonyítékok vannak arra is, hogy egy másik kép áll közelebb a valósághoz. Ezen pedig azt látjuk, hogy az alkohol ártalmai igenis összehasonlíthatók a dohányzáséival, s nemcsak azt a 3-4%-ot teszi tönkre az ivás, akiket egész életükre rabul ejt, hanem a lakosság akár 15–30%-a is szenved miatta. A magasabb számérték különösen helytálló, ha az alkoholisták legközvetlenebbül érintett családtagjait is figyelembe vesszük.

Egy szokatlan vizsgálat meggyőzően bizonyítja mindezt. Az 1930-as években egy akkor jól prosperáló vegyesboltlánc alapítóját, W. T. Grantet meggyőzte a Harvard Egészségügyi Szolgálat (Harvard Health Services) vezetője, hogy támogasson egy hosszú távú vizsgálatot, amelyben Harvardra járó hallgatók egész életének alakulását követik.[376] A részt vevő diákokat elsősorban a jó mentális és fizikális egészségük alapján választották ki. A cél a boldog élet meghatározó tényezőinek földerítése volt a kiválasztott fiatal férfiak mintáján, akik kivételezett helyzetükkel és elért eredményeikkel már nagy lépéseket tettek ebben az irányban. A vizsgálathoz[377] 268 diákot választottak ki az 1939–1944-es évfolyamokból,[378] s a vizsgálat több mint 75 éven át tartott, négy egymást követő igazgató felügyelete alatt. A harmadik igazgató, George Vaillant volt a manapság Harvard Grant Study néven emlegetett vizsgálat fő krónikása.[379]

A kísérlet legfontosabb megállapítása az volt, hogy az alkohol nem elhanyagolható szerepet játszik ezeknek az egyébként kivételezett helyzetű férfiaknak az életében. Valamikor életük folyamán 23%-uknál állapítottak meg alkoholabúzust.[380] Közel 7,5%-uk szenvedett „alkoholfüggőségben”.[381] Mi több, Vaillant nézete szerint ez a függőség az érintettek számára nem csupán múló, fiatalkori probléma volt, hanem idült, legyengítő testi és mentális betegség. Egyrészt sokkal rövidebb volt az átlagos élettartamuk, mint a nem alkoholista társaiké,[382] másrészt, az alkohol törést okozott a másokkal való viszonyukban.

Meglepő módon, Vaillant azt is kimutatta, hogy az alkoholabúzus negatívan befolyásolja a személyiséget. A Harvard vizsgálata előtt általánosan elterjedt nézet volt a pszichiáterek között, hogy az alkoholizmus fő oka a nehéz gyerekkor. A meglehetősen freudista elképzelés szerint az alkoholizmus természetes következmény, ha valakit gondatlan és hideg anya és apa nevelt. A pszichiátereknek bőséges bizonyítékokkal szolgáltak: saját szemükkel látták, saját fülükkel hallották, ahogy a díványon fekvő, alkoholabúzusban szenvedő páciensek (sokszor a pszichiáter ösztönzésére) arról meséltek, milyen boldogtalan gyerekkoruk volt és milyen durván bántak velük. A Harvard vizsgálatának adatai azonban kivételes lehetőséget nyújtottak a betegek panaszainak ellenőrzésére. A gyakorlott interjúkészítők azon túl, hogy kikérdezték a diákokat a gyermekkorukról, az otthonukba is elmentek, és kikérdezték a szüleiket is. Az egykori interjúkészítők azonban nem találtak különbséget az alkoholisták és józanabb életű társaik között. Sőt a tapasztalatok arra utaltak, hogy maga az alkoholizmus változtathatott az érintettek személyiségén s hozhatta elő belőlük a panaszáradatot.[383] Vaillant ennél általánosabb következtetésre jutott: az alkoholizmus megfosztotta áldozatait az intimitás képességétől, vagyis éppen attól, amin szerinte a kevesebbet ivó diáktársak boldogsága alapult. Sőt ebből származott az is, hogy sokat ártottak házastársuknak és gyermekeiknek is. A következmények felszínre kerültek a pszichiátriai mélyinterjúkban, de felismerhetőek voltak a rideg statisztikai adatokban is. Rendkívül gyakori volt például azoknak a házasságoknak a felbomlása, ahol a férj vagy a feleség az alkohol rabja lett.[384]

Francis Lowell történetéből ízelítőt kaphatunk az alkoholfüggővé váló egykori Harvard-hallgatók életének vakvágányra futásáról.[385] Lowell magna cum laude diplomázott, szolgált a II. világháború frontjain, amikor a szövetségesek megszállták Németországot, háromszor tüntették ki a Rajna és a Ruhr folyókon való átkeléskor tanúsított bátorságáért. Amikor a Harvard Egyetem Jogi Karán diplomázott, az évfolyam legjobb 10%-ába tartozott, majd egy tekintélyes New York-i ügyvédi irodában helyezkedett el. Úgy tűnt, minden a legnagyobb rendben. De ahogy teltek az évek, a hétvégi ivászatok, amelyekre már egyetemistaként rászokott, egyre jobban meghatározták az életét. Húszas éveiben beleszeretett egy lányba, ő volt élete egyetlen szerelme, meg is kérte a kezét 30 évesen, de a lány nemet mondott, mert Francis túl sokat ivott. Így aztán továbbra is mindketten az anyjukkal töltötték a hétvégéiket, s a lány 23 évvel később, nem sokkal az anyja halála után hozzáment egy másik férfihoz. Ettől kezdve szegény Francis teljesen magára maradt. Ügyvédi praxisát fenntartotta, de minden pénteken ebéd után elkezdte töltögetni az italt, és vasárnap estig abba sem hagyta. Gyakran előfordult, hogy hétfőn ki kellett mentenie magát a munkahelyén.

Nem tekintjük bizonyítottnak Vaillant álláspontját. A rendelkezésre álló bizonyítékok – a dolog természeténél fogva – szubjektívek. Van azonban még egy apró bizonyíték, amelyből hasonló kép rajzolódik ki. Az Oakland Tribune riportere, Dave Newhouse 2006-ban a Menlo-athertoni Gimnáziumba volt hivatalos: osztálya az 50. érettségi találkozóját tartotta. 1956-ban, amikor érettségiztek, Menlo Park/Atherton még nem a Szilícium-völgy központja, hanem egy szerény előváros, a Bízd csak az öcskösre! (Leave It to Beaver) című film színhelye volt. A találkozó alkalmából Newhouse interjút készített 28 osztálytársával, és a visszaemlékezéseiket könyvben is kiadták Old Bears (Öreg medvék) címmel.[386] Ezek az öregdiákok figyelemreméltóan őszintén mesélnek hajdani örömeikről és bánataikról. Úgy tűnik, életük e pontján nem volt egyéb céljuk, mint tiszta vizet önteni a pohárba.

Az öreg medvék többsége elégedett volt az életével, és azt emelte ki, hogy nagy szeretetben él a férjével vagy a feleségével. Egy nem elhanyagolható kisebbség életében azonban az alkohol játszotta a döntő szerepet. A 28-ból hat öregdiák az élete folyamán bizonyos ideig az alkohol rabja volt. Az osztály elnöke és futballsztárja azt a lányt vette feleségül, akinek már a gimnáziumban udvarolt, majd ügyvédi irodát nyitott Palo Altóban, gyermeke született, de a házassága válással végződött, később aztán egy időre a San Quentin börtön lakója lett, miután többször is letartóztatták ittas vezetés miatt.[387] Egyik hajdani osztálytársnője a Stanfordon tanult, az angoltanárához ment feleségül, és olykor az eszméletlenségig leitta magát. Az alkoholizmus nem döntötte romba az életét, elvált ugyan, de végül le tudott szokni az ivásról, és a francia nyelv tanára lett a Rutgers Egyetemen, Newarkban.[388] Bill Lawson ácsként dolgozott, első házassága 24 év után ért véget, mert a feleségének, Susannak elege lett abból, hogy folyton iszik. Ő ezt nem ismerte el, de elment, és a következő 14 évben magányosan élt (majdnem egészen az érettségi találkozóig).[389] Egy negyedik öreg medve a második házasságában 22 évet húzott le egy szeszkazán mellett, végül kilépett a kapcsolatból.[390] Emellett két öregdiák – egyikük maga Newhouse – azt mondta, gyógyíthatatlan sebeket ejtett rajta szülei alkoholizmusa.[391] Az öreg medvék történeteiben tehát Vaillant-nak a Harvardon készült életútportréit láthatjuk viszont a valamivel idősebb és elegánsabb intézménybe járó diákoknál, még ha a beszámolók kisebb mintát ölelnek is fel, s az adatfelvétel sem olyan precíz.

Kanyarodjunk vissza az alapkérdésünkhöz: az alkoholhoz és hatásaihoz! Van magyarázat arra, miért maradhatnak rejtve az alkohol hatásai a NESARC-ban és az alkoholabúzus más standard statisztikai felméréseiben. Vaillant úgy véli, az alkoholizmus fő tünete, hogy az áldozat elveszíti az intimitásra való képességét. Nézetünk szerint egy ilyen pszichés megbetegedés, ha Vaillant megfigyelései helytállóak, rombolóan hat a jóllétre. A NESARC alapjául az alkoholabúzusnak, illetve az alkoholfüggőségnek az Amerikai Pszichiátriai Társaság (American Psychiatric Association) Diagnostic and Statistical Manualjében (Diagnosztikai és Statisztikai Kézikönyv) szereplő definíciója szolgált. Az alkoholabúzus meghatározása egyetlen igenlő válasz egy egész kérdéscsokorra, amely például így hangzik: „[Volt Önnek] munkahelyi vagy iskolai problémája az alkoholfogyasztás miatt vagy azért, mert rosszul volt az ivástól?” Az alkoholfüggőség ennél súlyosabb állapot, ennek megállapításához legalább három kérdésre kell a páciensnek beismerő választ adnia – az egyik ilyen kérdés a következő: „[Volt-e már] olyan időszak az életében, amikor tovább ivott, mint ameddig gondolta, hogy inni fog?”[392] A NESARC kérdőívre adott válaszokat szigorúan bizalmasan kezelik, nagy gondot fordítva arra, hogy még az interjút készítő személy se ismerje meg az érintetteket. Ebből azonban még nem következik, hogy a válaszadók feltétlenül az igazat írják. Abból, hogy az anonim alkoholisták – árulkodó módon – a gyógyulás kritikus elemének azt a beismerést tekintik, hogy „alkoholista vagyok”, sejthetjük, hogy az alkoholistákban erősen él a tagadás vágya. Ez a feltevés összhangban van azzal a ténnyel, hogy a NESARC-jelentés válaszadói által bevallott alkoholfogyasztás csak az egyesült államokbeli szeszesital-eladások 51%-ára ad magyarázatot.[393] Meglehet, gyakorlott interjúkészítő (mint Newhouse és Vaillant) s szerencsésen megválasztott hely és idő kell ahhoz, hogy kibukjon az alkoholizmus helyes diagnózisa, különösen akkor, ha – mint Vaillant véli – az alkohol okozta igazi ártalmak a nehezen megfigyelhető, szubjektív személyiségváltozásokban keresendők.

Megfigyelhetjük, hogy az alkoholizmusról és annak szomorú következményeiről való tudásunk nagyjából ott tart most, ahol a dohányzás ártalmainak megismerésében az 1940-es évek végén tartottunk. Ne feledjük, hogy még Graham, a tapasztalt tüdősebész is kételyeket táplált a cigaretta tüdőrákot okozó hatásait illetően! Nem véletlen, hogy az alkohol hatásairól oly keveset tudunk. A tüdőrákot sokkal könnyebb felismerni, mint mondjuk az érzelemhiányt. De más oka is van annak, miért olyan ingatag a tudásunk az alkoholabúzus okozta ártalmak mértékéről. A tüdőrákvizsgálatok megkérdőjelezhetetlen eredményeiből kiindulva a főtisztiorvos sokkal hatásosabb történetet vázolhatott fel. Ehhez hasonló történet hiányában az alkohollal kapcsolatos vizsgálatok jórészt alulfinanszírozottak maradtak. A rákkutatással összehasonlítva az alkoholepidemiológia és az alkoholkutatás szinte egy helyben áll.

Ezzel visszajutottunk könyvünk tágabban vett témájához, a balekhalászathoz. A szükséges kutatási eredmények hiányában különösen ki vagyunk téve annak, hogy a balekhalászok hálójába kerülünk, hiszen nem tudhatjuk, hogy a történetet helyesen látjuk-e.

Se szeri, se száma azoknak az érdekcsoportoknak, amelyek kételyeiket hangoztatják az alkohol káros hatásaival kapcsolatban: közéjük tartoznak a sörfőzdék tulajdonosai, a borászok, a pálinkafőzők, a szeszesital-kereskedelem résztvevői és a vendéglősök is. Sok területen fölfedezhetjük a kezük nyomát. Legaktívabban az adók emelése ellen lépnek fel. Névértéken a szeszes italok adója gyakorlatilag nem változott a szesztilalom megszüntetése óta, amikor szabályozási eszközként mérsékelt adókat állapítottak meg (hogy ne ösztönözzék túl magas adókkal a szeszcsempészést és a feketekereskedelmet). Philip Cook (Duke Egyetem) ökonometriai becslése szerint az etanol (a szeszes italokban lévő alkoholféleség) árának megkétszereződése 40%-kal csökkentené a keresletet.[394] Habár senki sem merne megesküdni, hogy pontosan így hatna az áremelkedés (vagy adóemelkedés) a keresletre, biztató, hogy a különböző becslési módszerek lényegében hasonló eredményekre vezetnek és alapvetően azt állítják, hogy ha magasabb lenne az adó, csökkenne a fogyasztás.[395] Az is biztató, hogy más indikátorok, például a gépjárműbalesetek halálozási rátája, a végzetes esések száma, az öngyilkosságok száma, de még a májzsugor okozta halálozás is arra utal, hogy az adóemelés változást hozna nemcsak az alkalmanként koccintgatók, hanem a keményen italozók szokásaiban is.[396]

Lehangoló viszont, hogy a közönség nem tudott profitálni az alkoholforgalom ilyenfajta kontrollálásából, jóllehet az alkohol utáni bevételek révén más adókat alacsonyabban lehetne tartani. Szövetségi és állami szinten is ez a helyzet. Egy doboz sörre 2013-ban 5 cent volt a szövetségi adó, egy üveg borra 21 cent, és egy üveg 40%-os etanoltartalmú röviditalra (whiskyre, vodkára vagy ginre) 2,14 dollár.[397] Az állami adók is kíméletesek. Massachusettsben például egy doboz sör állami fogyasztási adója 1 cent; egy üveg boré 11 cent és egy üveg röviditalé 80 cent.[398]

Azért választottuk Massachusetts államot példának, mert nemrég nagy hűhó volt ott az adók körül, ami jól illusztrálja, milyen elszántan vetik ki ránk a hálójukat a balekhalászok a szesziparban az adók alacsonyan tartásával. Massachusetts állam törvényhozása kivételesen összeszedte minden bátorságát, és egy salátatörvényben az állami deficit csökkentése érdekében megszavazta, hogy a szeszes italok forgalmi adója 6,25% legyen, s ezt a bevételt az alkohol-és drogfüggőségben szenvedők kezelésére fordítsák. A törvény átment, de az adófizetési kötelezettség nem sokáig maradt hatályban. A szeszesital-kereskedők hangos tiltakozásba kezdtek. Azt mondták, drasztikusan csökkent a forgalmuk, mert a vevőik inkább a szomszédos New Hampshire állami italboltjaiban szerzik be az utánpótlást. Már a következő évben népszavazásra vitték a szeszesital-kereskedők az adóemelés visszavonásának kérdését. Fő érvük az volt – a szavazólapon is ez szerepelt –, hogy eddig is volt a szeszes italokon állami adó: „kettős adóztatás, egyik adó a másikon”. Arról persze hallgattak, hogy (például) a jövedéki adó egy doboz sörön mindössze 1 cent. A népszavazás és annak sikere jól mutatja, miért és hogyan érik el céljaikat a termelők és a kereskedők a jövedéki adó ilyen alacsony szinten tartásával. (Meg kell jegyeznünk, hogy a massachusettsi szeszesital-kereskedők különösen szerencsések, az Egyesült Államok legtöbb államában a szeszes italokra is fizetni kell forgalmi adót.[399])

Mindemellett sikerült elérni némi eredményt az alkoholabúzus visszaszorításában. Az Anyák az ittas vezetés ellen (Mothers against Drunk Driving, MADD) mozgalmat 1982-ben alapította Candace Lightner, akinek a 13 éves kislányát egy ittas vezető halálra gázolta. A tettes elmenekült a helyszínről, sorsára hagyva a járdán heverő áldozatot. Az 1970-es években az Egyesült Államok legtöbb államában 18 évre csökkentették – országosan az egységes szavazati joghoz igazították – azt a korhatárt, amely alatt a fiatalok nem vásárolhatnak szeszes italt. A MADD sikeres kampányt folytatott azért, hogy 21 év legyen a legális alkoholvásárlás korhatára. Emellett azért is lobbiztak, hogy alacsonyabb véralkoholszint is elegendő legyen az alkoholos befolyásoltság kimondásához, és hogy legyenek véletlenszerű alkoholszondás ellenőrzések a közutakon.[400] A mozgalom jelentős sikereket ért el. Az egy főre jutó, ittas vezetés miatt bekövetkezett halálesetek száma 1982 óta 72%-kal csökkent. (Ugyanebben az időszakban az alkoholtól független közúti balesetekben elhunytak egy főre jutó száma is csökkent, de csupán 6%-kal[401].)

A MADD hangsúlyozza, hogy a felvilágosítást és különösen az ittas vezetésről szóló történetek terjesztését tekinti feladatának, és közzéteszi azon ittas vezetők képét, akik vétlen áldozataik halálát okozzák. Az ittas vezetés áldozatainak 82%-a vagy maga az ittas vezető (66%), vagy az utasa (16%).[402] A MADD hősei majdnem mindig vétlen járókelők, esetleg az ittas sofőr utasa(i), de sohasem a sofőr maga.[403] Érdemes megjegyezni, hogy a vétlen emberek áldozattá válásáról szóló történetek és ezek sikere párhuzamba állítható a passzív dohányzás sztorijával. Ahogy az irodaépületek előtt cigarettával a kezükben ácsorgó alakok látványa – akik ezzel az erővel szamárfüles sapkát is húzhatnának – azt sugallja, hogy „dohányozni ostobaság”, úgy az ittas vezetők áldozatairól szóló történetek is fontos szerepet játszottak az alkoholfogyasztás mérséklődésében. Az Egyesült Államokban az egy főre jutó etanolfogyasztás 1981 óta jelentős mértékben, 18%-kal csökkent.[404]

Ám a legalapvetőbb tény a dohánnyal és az alkohollal kapcsolatban még mindig az, hogy könnyen hozzáférhetők, és nem túl magas adót kell fizetni utánuk. A dohányáruk könnyű piaci elérhetősége önmagában igazi balekháló a dohányosoknak, ahogyan az alkohol is az mindazoknak, akik hajlamosak a mértéktelen ivásra.

9

A profitáló csőd

Ebben a fejezetben és a következőben azzal a pénzügyi válsággal foglalkozunk, amely mára jórészt a feledés homályába merült: az 1986–1995 között lezajlott ún. amerikai takarékszövetkezeti (S&L) válsággal. Érdemes visszapillantanunk erre a több évtizeddel ezelőtti válságra, hogy mélyebben megérthessük a pénzügyi világban gyakorta folyó, nehezen felismerhető balekhalászat valódi természetét.

Az S&L pénzügyi intézmények[405] a 20. század elején lettek népszerűek az Egyesült Államokban. A brit építési szövetkezetek modellje alapján jöttek létre, segítettek a kisbefektetőknek megtakarításokat felhalmozni, egyben hitelt is nyújtottak nekik ház-vagy gépkocsivásárlásra. Ezek dicséretes célkitűzések voltak, ám az 1980-as években számos S&L a balekhalászok eszközévé vált, és végül csődbe is ment. Nem jelentéktelen pénzügyi bukfencek voltak ezek, az S&L-ek szanálása (inflációval korrigálva) megközelítőleg 230 milliárd dollárba került az adófizetőknek.[406] Ennél is költségesebb volt, hogy a hitelfeltételek szigorodása és az eszközárak csökkenése jó eséllyel az egyik fő kiváltója volt az 1991–1992-es recessziónak.[407]

Az S&L-válság jól illusztrálja, milyen problémákat vetett fel a balekhalászati egyensúly a nem túl távoli múltban, a mostanitól különböző intézményi környezetben. A balekhalászatnak az a formája jelent meg benne, amelyet Paul Romer közgazdász és kettőnk közül George már korábban úgy hívott: profitáló csőd (bankruptcy for profit).[408] (Hálásak vagyunk Paulnak azért, hogy ezt a fejezetet és a következőt közös munkánkra alapozhatjuk.) Olyan világ fog feltárulni előttünk, ahol a megszokott közgazdaságtan – a profitjukat maximalizáló cégekkel együtt – a feje tetejére áll. Ebben a világban a balekhalászat – félrevezető, esetenként csalárd könyvelési módszerek révén – csődhöz vezet, de olyan csődhöz, amellyel vagyonokat lehet keresni.

Fosztogatás

Miért helyezik a csődbíróságok azonnal felügyelet alá a csődbe ment vállalatokat? A kérdés meglehetősen naiv, mint ahogy a szokásos válasz is rém leegyszerűsített: ha a cégnek csak 125 ezer dollárja van, s tartozik Peternek 77 ezer dollárral és Paulnak 243 ezer dollárral, valakinek el kell döntenie, hogyan osszák el a rendelkezésre álló 125 ezer dollárt. A bíróság azért lép közbe, hogy Peter ne kaphassa meg a járandóságát illegálisan, mielőtt Paul is megkapná az őt megillető részt. Ez amolyan, a gyermekmesékbe illő magyarázat arra, miért lép közbe a bíróság, mihelyt egy cég csődbe megy.

A kérdésre azonban van összetettebb válasz is (a felnőttek számára, akik értik az élet bonyolultabb tényeit). Ha egy fizetőképes cég tulajdonosai ma kivesznek a cégből 1 dollárt, akkor ezzel az 1 dollárral és annak hasznával csökken az az összeg, amelyet holnap szétoszthatnak maguk között. Egy fizetőképes cég tulajdonosai számára tehát nem sürgős pénzt kivenni a cégből. Ha viszont egy csődbe ment cég tulajdonosai vesznek ki 1 dollárral többet a cégükből, azzal nem mondanak le semmiféle holnapi jövedelemről. Miért? Azért, mert a csődben levő cég kimeríti minden eszközét a Peterek és Paulok kifizetésével. Minthogy a tulajdonosoknak semmi sem marad, a gazdasági érdekük ugyanaz, mint ami Dzsingisz kán seregeié volt, amikor végigdúlták Ázsiát. Amit ma nem szereznek meg, annak holnapra nyoma sem marad. Az az érdekük, hogy fosztogassanak.

Ebben a fejezetben azt a helyzetet vázoljuk fel, amikor az S&L-ek gazdaságilag csődbe mentek, de a felügyelet alá vételük elmaradt. Ehelyett, mivel a felügyeleti szerveknek nem volt kedvük „kimenteni” az S&L-eket, hagyták, hogy továbbra is nyitva tartsanak. A gátlástalanabbak óriási profitra tehettek szert: Vegyél meg egy fuldokló S&L-t! Bagóért adják. Aztán vegyél ki belőle annyi pénzt, amennyit csak tudsz! Végül pedig a balekhalászok okos (vagy csalárd) könyvelési módszereivel találj módot arra, hogy a kivett pénzt kicsatornázd[409] az S&L-ből, majd pedig vissza magadhoz!

Hogyan kezdődött?

Az 1980-as évek elején az infláció az Egyesült Államokban 13,5%-ra nőtt.[410] Paul Volcker, a Fed akkori elnöke gazdasági megszorításokkal igyekezett orvosolni a problémát. Hagyta, hogy a kamatlábak az egekbe szökjenek, a három hónapos amerikai kincstárjegyeknek – a világ legbiztonságosabb kötvényeinek – a kamata 1981-ben elérte a 14%-ot.[411] Aztán 1982 őszén és 1983 tavaszán a munkanélküliségi ráta is 10% fölé kúszott.[412] Ebben az infláció elleni háborúban az ország S&L pénzintézetei – ezek a békés, kellemes kis pénzintézetek, ahol sokan tartották a megtakarításaikat, s ahol ingatlanvásárláshoz is lehetett hitelt fölvenni – másodlagos károkat is okoztak. Korábban 30 éves fix kamatozású jelzáloghiteleket kínáltak, 5, 6, illetve 7%-os kamatra.[413] Kellettek tehát a betétesek, hogy legyen miből jelzáloghiteleket folyósítani. Hogyan maradhattak azonban versenyben az S&L-ek a gyors ütemben növekedő pénzpiaci alapokkal, amelyek kényelmes alternatív lehetőséget jelentettek a fogyasztóknak megtakarított dollárjaik félretételére?[414] Bármelyik közgazdász azt mondta volna: az S&L-ek csődben vannak – könyvelési értelemben nem feltétlenül (ez a könyvelési szabályoktól függ), de közgazdasági értelemben mindenképpen. Az a pénz, amely az S&L-ek befektetéseire (majdnem kizárólag az említett fix hozamú jelzálogok formájában) a befizetésekből befolyt, nem fedezte azokat a kiadásokat, amelyekre a jelzálogok finanszírozásához nélkülözhetetlen betétek becsalogatásához szükség volt.[415]

Tovább bonyolította a helyzetet, hogy az S&L-számlákra garanciát vállaló Szövetségi Takarékszövetkezeti Biztosító Társaság (Federal Savings and Loan Insurance Corporation, FSLIC) vagyonkezelői alapjaiban lévő pénz nem volt elegendő az S&L-ek rendelkezésére álló eszközök és a tartozásaik közötti különbség kiegyenlítésére. A meglévő S&L-betétek szövetségi kormányzati tőkeinjekció nélkül nem voltak kifizethetők, de csak George H. W. Bush kormányzata teremtette meg a törvényes konszolidáció lehetőségét. Egészen addig a szövetségi alapok ilyetén felhasználása elképzelhetetlen volt, nem lehetett mást tenni, mint kerülgetni a forró kását.

A forró kása

A forró kása kerülgetése adta meg a választ a naiv kérdésre: mi történik, ha a csődbe ment szervezeteket nem helyezi gondnokság alá a bíróság vagy nem zárja be a felügyeleti szerv. Nem kellett hozzá sok idő, s egy kisebb nehézség, amely az adófizetőknek, mondjuk, 33 milliárd dollárba került volna, azaz mai árfolyamon 49 milliárdba, akkorára duzzadt, hogy legalább négy és félszer ekkora kárt okozott.[416] És akkor még nem is beszéltünk a válság okozta közvetett károkról, amelyek még jelentősebbek lehettek. Kaliforniában és Texasban fellendültek, majd összeomlottak az ingatlanpiacok.[417] Nem kétséges, hogy a gazdaságilag csődbe ment S&L-ek egyszer s mindenkorra megváltoztatták az amerikai vállalatfinanszírozást – de ne vágjunk a dolgok elébe!

Washington többféleképpen is halogathatta az S&L-ekkel való elszámolás napját. Úgy kezdtek hozzá a szabályozók megváltoztatásához, hogy az intézkedéssorozat – mivel az S&L-ek nagy bajban voltak – szükségképpen kudarcba fulladt. Kezdetben az S&L-ek valamivel többet fizethettek a betétekre a vetélytársaknak – a kereskedelmi bankoknak – a takarékbetétek kamataira engedélyezett felső határánál. Amikor azonban a kamatlábak az 1980-as évek elején két számjegyűre nőttek, már nemcsak a bankokkal kellett az S&L-eknek versenyezniük, hanem az akkor újonnan megjelenő, kamatplafon nélküli pénzpiaci alapokkal is. Ez a stratégia tehát nem hozott eredményt. Az S&L-ek felügyeleti hatósága, a Szövetségi Lakáshitel-intézetek Igazgatósága kisebb változtatásokat eszközölt a könyvelési szabályokban is, annak érdekében, hogy az S&L-ek a csőd állapotában tovább működhessenek.[418] De ez sem segített sokat.

A probléma a kongresszus elé került. A dereguláció éveit éltük akkoriban. Az a gondolat fogalmazódott meg, hogy a kamatlábak növekedése miatt csődbe csúszott, nem reménytelen helyzetű S&L-ek kimászhatnak a fizetésképtelenségből, ha felszabadítják őket a szigorú szabályozás alól. Csak azt felejtettük el, illetve valószínűleg nem is értettük még akkor, amit a tipegő korú kisgyerek szülei jól tudnak: ha az 1 év körüli kisgyermekünket kiengedjük a járókából (dereguláljuk), akkor nem kevésbé, hanem még jobban kell figyelnünk arra, mit csinál. Az S&L-eket tehát kiengedték a járókából. A betétgyűjtő intézmények deregulációjáról és monetáris ellenőrzéséről szóló 1980. évi törvény (Depository Institutions Deregulation and Monetary Control Act of 1980, DIDMCA) megszüntette az S&L-ek által a betétekre fizethető kamatláb felső határát (ez valamivel 5,5% fölött volt akkoriban).[419] Ezzel ezek a pénzintézetek majdnem korlátlan pénzeszközökhöz juthattak, mert a nagy intézmények, például bankok és brókercégek, boldogan nyújtottak nekik hitelt, amíg elég magas volt a kamat (annál is inkább, mivel az FSLIC, legalábbis bizonyos határig, garantálta a visszafizetést).[420] Az S&L-ek korábban csak lakóingatlanokra adhattak kölcsönöket, most ez a szabály is fellazult. Az 1982. évi Garn–St. Germain-törvény (Garn–St. Germain Act of 1982) lehetővé tette, hogy az S&L-ek a betétállományuk 10%-a erejéig fejlesztési vállalatoknak is kölcsönözzenek, amit a felügyeleti hatóságok liberálisan értelmeztek.[421] Az S&L-eknek nemcsak azt engedték meg, hogy 2,5%-os adminisztrációs díjat számítsanak fel, hanem azt is, hogy a hitel magába foglalja azokat a kamatokat, amelyeket a fejlesztő vállalatnak büntetésképpen kell fizetnie a projekt megvalósítása során.[422]

Balekhalászat a nagy zsákmányért

Ezzel sok út nyílt meg a fosztogatás, zsákmányszerzés felé, de mindegyik módszer hasonló alapokon nyugodott: végy át egy S&L-t; növeld meg sokszorosára a „betétállományát” nagy intézmények betéteinek befogadásával, majd hitelezz egy „fejlesztőnek”, aki azután bújtatott kifizetéseket eszközöl az S&L-tulajdonosok barátainak, és esze ágában sincs, hogy ígéretének megfelelően visszafizesse az S&L-nek a kapott hitelt! Eközben az S&L egészséges profitot mutathat fel, mivel a „fejlesztő” az általa fölvett hitelből teljesítheti kamatfizetési kötelezettségeit. A balekhalászok zsákmányszerzése a csalárd könyvelésen alapult.

Ezt a stratégiát alkalmazták sok száz alkalommal, újra meg újra, sok S&L-ben, amelyek egykettőre dollármilliárdokra bővítették az eszközállományukat. Az Empire Savings and Loan (Mesquite, Texas) példáján illusztráljuk ezt a „texasi stratégiát”.[423]

Első lépésben az egymással összejátszó fejlesztők egyre magasabb áron adtak el egymásnak földterületeket. Az adásvételek során elért árak képezték ugyanis azoknak a baráti értékbecsléseknek az alapját, amelyeket azután a fejlesztési hitel felvételénél használtak fel. A hitel folyósítása után a fejlesztés a fejlesztő és barátai számára bőkezű kifizetések forrásává vált. A fejlesztő magas kamatot fizetett a hitel után az S&L-nek (beleértve a nagyvonalú százalékpontokat mindjárt az elején), és soha nem kellett a saját zsebébe nyúlnia, mivel a kezdetben fölvett hitel bőségesen fedezte a kamatfizetéseket is a projekt lebonyolításának – érthetően – hosszú átfutási ideje alatt. A legegyszerűbb séma szerint (az Empire nem pontosan ezt a sémát alkalmazta) a fejlesztő, akinek talentumát az S&L méltányolta és támogatta, viszonzásképpen magas profitot és bővülő mérleget mutatott fel az S&L-nek.[424] Így a fejlesztő és barátai jókora darabot haraphattak ki az S&L tartalékaiból. A felvázolt stratégiával megszerezhető jövedelemnek gyakorlatilag az volt az egyetlen korlátja, meddig lehet újabb, priuszukat és mérlegüket tekintve nem túl zűrös partnereket találni, akik hajlandók eljátszani a fejlesztő szerepét, mivel a törvények korlátozták, mennyi kölcsönt lehet nyújtani egy-egy személynek, illetve cégnek. Az Empire a végén már nem átallott felhajtói díjat fizetni bárkinek az újabb potenciális „fejlesztőkért”. Az Inside Job (Bennfentesek) című, az S&L-válságot bemutató díjnyertes könyvükben Stephen Pizzo, Mary Fricker és Paul Muolo leírják az „üres, omladozó öröklakásokat az I-30-as út mentén, amelyek az Empire Savings and Loan hiteleiből épültek Dallas közelében”.[425] Egyes építési telkeken a felhalmozott építőanyagok szanaszét dobálva rohadtak a napon. De sok más fejlesztésről még ennyit sem lehetett elmondani: üres betonteknők tátongtak, mint „leszállóhelyek a Marson”,[426] ahogy később egy írói készséggel megáldott amerikai ügyvéd fogalmazott.

A következő lépés: az ingatlanpiacok

Az S&L-ek közvetlen hatásai szembeötlőek voltak a korabeli dallasi ingatlanpiacon. A kiadatlan ingatlanok nagy aránya szokás szerint bedönti az építkezéseket. Ez történt a közeli Houstonban. Az építkezések száma hirtelen a korábbi csúcsérték 2%-ára zuhant, amikor a kiadó ingatlanok aránya 32%-ra nőtt. Dallasban azonban folytatódtak az építkezések, amikor az ingatlanoknak ugyanúgy 32%-uk volt kiadó.[427]

A helyi ingatlanmágnások az elszabadult S&L-ekre hárították a felelősséget. Már 1982 júniusában kimondta Mark Pogue a Lincoln Properties-től: „Mindannyiunknak óvatosabbnak kell lennünk. […] Vajon hogyan szívja majd fel a piac ezt a több százezer négyzetmétert?”[428] Egy évvel később, 1983 júniusában Dallas országos második volt (Houston után) a kiadó irodák összterületét tekintve. Ugyanakkor – paradox módon – a legelső helyen állt az irodaépítésben. McDonald Williams a tekintélyes Trammell Crow-tól 1983 októberében figyelmeztetett, hogy túl sok az építkezés. Abban látta a bajok okát, hogy „az S&L-ek nyomást gyakorolnak a kereskedelmi ingatlanok építésére. […] Véleményem szerint ők tartják fenn a túlpörgetett építkezési tempót.”[429] Egy évvel később a National Real Estate Investor News arról számolt be, hogy „a veteránok Dallasban hitetlenkedve figyelték az építkezési lázat”. Dan Arnold a Swearingen Companytől azzal érvelt: „A pénzügyi intézményeknek és a kölcsönfolyósítóknak pénzük van, amelyet ki kell helyezniük.”[430] Még később, 1985 júniusában Wayne Swearingen megjegyezte: „Itt vannak a fejlesztőink az üresen tátongó épületeikkel, és a kölcsönfolyósítók egyre csak adják nekik a pénzt, hogy elkezdjék a következő építkezést. Csak a kölcsönfolyósítókat tudom hibáztatni ezért. Kíváncsi lennék, meg tudnák-e mutatni, miféle pénzforgalomra számíthatnak ezek az építők. […] Itt nem a kereslet és a kínálat törvényei szabályozzák a piacot. Úgy tűnik, a sok üres ingatlan ellenére töretlenül folytatódó építkezéseket nem az igény, hanem az új építkezésekhez rendelkezésre álló finanszírozás magyarázza.”[431]

A kereslet és a kínálat törvényei valójában nem veszítették érvényüket, nagyon is működtek a balekhalászati fosztogatásban. Egy S&L-tulajdonos annyi pénzt szerezhetett, amennyit csak akart, ha elég magas kamatot ígért a betétekért, majd ezt a pénzt átjátszhatta a haverjainak, akik azután, ha volt annyi eszük, megtalálták a pénz visszacsorgatásának módját. Nem véletlen, hogy a pénzmosás mesterségében oly magas szintre fejlődő maffia komoly szerepet játszott az S&L-ek kifosztásában.[432]

Nem vontuk le a tanulságokat

Érdemes megjegyezni, hogy az S&L-ek története figyelmeztetésül szolgálhatott volna azzal kapcsolatban, ami mintegy 20 évvel később, a 2008-as összeomlás előtt történt. A balekhalászat „százszorszépfüzérei” ugyanúgy megjelentek, csak éppen nem túlértékelt építési telkek voltak – amelyeket a Mesquite módszerével biztosítékként lehetett használni hitelek felvételéhez –, hanem jelzáloghitel-értékelések. A felívelő hitelértékelések legyőzték a jelzálog-fedezetű értékpapírok túlértékeléséből adódó akadályokat. A következő fejezetben megfigyelhetjük, hogyan képzett áttéteket a bóvlikötvények piacán – a kapzsiság legújabb korának kezdetén – az S&L-ek kifosztása. A csőd előtt álló S&L-ek jelentős szerepet játszottak a bóvlikötvények piacának bővülésében, ami megalapozta – korábban elképzelhetetlen módon – még a legnagyobb cégek ellenséges kivásárlását is.

10

Michael Milken bóvlikötvényekkel

fogott balekokat

Michael Milken ténykedése az 1970–1980-as években egyszer s mindenkorra megváltoztatta az Egyesült Államok pénzügyi arculatát. A nagy amerikai vállalatok igazgatói többé nem lehetnek biztosak abban, hogy cégük elég nagy ahhoz, hogy ne essenek áldozatul a ellenséges kivásárlásoknak. A cégrablók ugyanis nagyon nagy vállalatokat is megszerezhetnek különösebben nagy tőke felhalmozása nélkül. Horribilis mértékben eladósodhatnak, és elegendő készpénzre tudnak szert tenni (a Milken által kifejlesztett nagy hozamú kötvények, más szóval bóvlikötvények révén), amelyből a sajátjuknál jóval nagyobb vállalatokat is felvásárolhatnak. A hitelből finanszírozott kivásárlások erőteljesen megnöveltek mindent, ami a vállalati fúziókkal és kivásárlásokkal összefügg, mindenekelőtt a kockázatot és a potenciális eredményt. Miközben tudatosult a potenciálisan hatalmas haszon (és nem tudatosult a potenciálisan óriási kockázat), új elképzelések születtek az igazgatók járandóságairól. Az RJR Nabisco hitelből finanszírozott kivásárlásakor például 45,7 millió dollár végkielégítést („arany ejtőernyőt”) kapott Edward Horrigan, a dohányipari leányvállalat igazgatója,[433] és állítólag ennél is nagyobb fájdalomdíjat tehetett zsebre Ross Johnson, a cég vezérigazgatója.[434] Abban az időben ekkora summa elég sokat számított. S mint látni fogjuk, Milken sem kapott keveset, még mai viszonylatban sem. Graef Crystal kompenzációs szakértő szerint bármelyik közepesen fizetett vezérigazgató könnyedén megtehette ebben az új korszakban, hogy felvesz egy tanácsadót, aki meggyőzi az igazgatótanácsot arról, hogy más, hozzá hasonló vezérigazgatók nem néhány százezer dollárt keresnek, hanem több milliót vagy akár több tízmilliót.[435] Ahogy Crystal fogalmazott: „megkezdődött a mértékvesztéskora (age of excess)”. Sok kötvény, amelyet Milken hozott létre, később megbukott, ami végül az 1980-as évek ún. bóvlikötvényválságába (junk bound crisis) torkollott. Ám a válságot semmiképp sem foghatjuk fel egyetlen, a törvényeket áthágó pénzember bűncselekményének következményeként. Ha mélyebbre ásunk, az okok között olyan gazdasági egyensúlyt láthatunk a háttérben, amely alkalmat adott a balekhalászatra. Ez egyben újabb példa a félrevezető pénzügyi értékelések szerepére is.

Újrafölfedezett arany Észak-Kaliforniában

Észak-Kaliforniában nem csak egyszer találtak aranyat. 1969-ben például egészen különös lelőhelyen sikerült kincsre bukkanni: egy 1958-ban megjelent obskurus könyvben, a berkeley-i Kaliforniai Egyetem könyvtárában. A fölfedező egy Los Angeles-i külvárosból származó, üzleti tanulmányokat folytató egyetemista, bizonyos Michael Milken volt, a könyv címe pedig: Corporate Bond Quality and Investor Experience (A vállalati kötvények minősége és a befektetők tapasztalata), szerzője W. Braddock Hickman. Az 536 oldalas, táblázatokkal teletűzdelt könyv igen szakszerűen számolt be a befektetőknek a különböző szintű minősítésű kötvényekkel szerzett tapasztalatairól. Hickman könyvének 1. táblázata összegzi a felfedezés lényegét.[436] Az 1900–1943 közötti időszakban az alacsony besorolású vállalati kötvények (amelyeket a befektetésinél alacsonyabb minősítésük miatt csak korlátozottan vásárolhattak a kereskedelmi bankok vagy biztosítótársaságok befektetési alapjai) figyelemre méltóan jól teljesítettek. A nemfizetés miatti veszteségek levonása után ezeknek a kötvényeknek az átlagos éves hozama 8,6% volt, miközben a magas besorolású befektetési kötvények csupán 5,1%-os átlagos hozamot értek el.

Az alacsony besorolású kötvények magas hozama arra utalt, hogy ezek valójában eléggé biztonságosak voltak. Noha az 1900–1943 közti időszak magába foglalta a nagy világgazdasági válság rettenetes éveit is, a nemfizetésből adódó veszteségek évi 1% alatt maradtak. Ahogy azonban a földben talált arany csak a kivonása után válik értékessé, úgy Hickman művéből is ki kellett szűrni a lényeget. A könyv már több mint egy évtizede kapható volt, és 934 példány[437] fogyott belőle, egy darabbal sem több, s a benne felhasznált adatok a megjelenéskor már 15 évesek voltak. Milken kereskedői agyafúrtsága kellett ahhoz, hogy az aranyat kibányássza belőle. Amikor pályakezdő volt, az 1970-es évek elejétől a végéig, rendszeresen magával vitte Hickman gesztenyebarna fedelű könyvének egy példányát a befektetőkkel való megbeszéléseire. Kereskedői érzékének köszönhetően lett népszerű a bóvlikötvény fogalma az alacsony besorolású tartozásokra, bár maga Milken kerülte ezt a kifejezést. A TheWall Street Journal 1975-ben a címoldalán támogató hangvételű cikket közölt Milkenről: „One Man’s Junk Is Another’s Bonanza” (Az egyiknek bóvli, a másiknak aranybánya) címmel. „A kötvénykereskedelem lett – írta a cikk – a legnyerőbb szerencsejáték, amely csak létezik.”[438] Milken szupersztárrá lépett elő, pedig még csak öt éve kapta meg a diplomáját.

Elterjedt gondolkodási hiba, amely – mint John Locke fogalmazott – „a szavakat dolgoknak tekinti”.[439] Ebben az esetben például azt hittük, egyenlőségjelet lehet tenni az egyik évtized és a másik évtized bóvlikötvényei közé. Egyformán bóvlikötvénynek hívják az egyiket és a másikat, s a balek befektetők várhatóan ugyanúgy reagálnak rájuk, még akkor is, ha az adott esetben súlyosan megtépázott hírnevű intézmények a kibocsátók. Ha Michael Milken nem lett volna, talán ugyanaz marad a bóvlikötvény, mint ami 1943 előtt volt, de nem így alakultak a dolgok.

Gary Smith 2014-ben megjelent könyvében[440] bemutatja azt a kognitív hibát, amelyet Milken kihasznált. Az Apples and Prunes (Almák és szilvák) című fejezetben kifejti, milyen átverésekre nyílnak lehetőségek, ha olyan kényelmes, ki nem mondott feltételezésekből indulunk ki, amelyekben ugyanazzal a szóval neveznek meg különböző dolgokat. Milken két különbözőfajta bóvlikötvény közé tett egyenlőségjelet, amivel nem hazudott. Az almák a „bukott angyalok”, vagyis az egykor sikeres, de aztán lecsúszott vállalatok kötvényei. az ilyen típusú bóvlikötvényeket tanulmányozta Hickman. A szilvák pedig azok az „újfajta bóvlikötvények”, amelyeket Milken igyekezett megteremteni. A „bukott angyal” bóvlikötvények valóban meglepően jól teljesítettek 1943-ig. A balekhalász Milken számára az jelentette a kihívást, hogy ebből valahogy hasznot húzhasson. Egy másfajta, a bukott angyaltól különböző, újonnan kibocsátott bóvlikötvényeket kreált, hogy azoknak legyen a brókere.

Milken története azzal kezdődött, hogy miután alapvizsgát tett a Berkeley-n, és MBA fokozatot szerzett a Wharton Üzleti Iskolában, elfoglalta első állását. Egy eléggé középszerű philadelphiai befektetési bankhoz, a Drexel Harriman Ripley-hez vették fel, amely sorozatos fúziók és jelentős további tőkebevonás után a Drexel Burnham Lambert céggé fejlődött. Alig két évvel munkába állása után Milken meggyőzte új főnökét, Tubby Burnhamet, hogy a bevont tőkéből 2 millió dollárt különítsen el az alacsony besorolású kötvényekkel való kereskedésre. Szempillantás alatt 100%-os profitot csinált. Ez még a „Milken előtti” kor volt, amikor ekkora nyereség nagynak számított.[441]

Ám ez a 2 millió dollár csak a kezdet volt a bóvlikötvénypiac kormányrúdjánál álló közvetítő számára. Ha rés tátong a kínálat és a kereslet között a folyó árak mellett, a közvetítő zsebre teheti a vevő és az eladó számára elfogadható ár közti különbség egy részét. Az ifjú Milken már ekkor a domináns közvetítő pozíciójában volt egy jó marketinggel hatalmasra bővíthető piacon.

Miután Milken előállt eladási stratégiájával, megkérdőjelezhetetlen kereslet támadt a bóvlikötvényei iránt. A Braddock Hickman-féle evangéliumból úgy tűnt, hogy Milken nem kevesebb, mint 3,5%-kal magasabb hozamot ígérhet.[442] Már csak annyit kellett tennie, hogy a történetével felhívja magára a bankok, nyugdíjalapok és biztosítótársaságok portfóliómenedzsereinek figyelmét. Az ilyen nagy pénzekkel gazdálkodó menedzserek már néhány bázispontnyi (azaz néhány század-százalékpontnyi) kamatkülönbségtől is beindulnak.

Nemcsak a kereslet volt azonban óriási e kötvények iránt az uralkodó kamatlábak mellett, hanem a potenciális kínálat is óriási volt. Ameddig a múltba forduló szem ellát, már a 19. század elején is rendkívül nagy volt a részvények hozama. A részvények és a kötvények hozama között olyan nagy a különbség, hogy külön neve is van: részvénykockázati prémium. Ez a kockázati prémium akkora volt, hogy például egy 100 ezer dolláros vagyonkezelői alap, amely 1925-ben indult és kincstárjegyekbe fektette a pénzét, az 70 évvel később, 1995-ben csupán 1,3 millió dollárt ért, míg ha ugyanez az alap részvényekbe invesztált és reinvesztált, 80 millió dollár fölötti tőkével rendelkezett 1995-ben.[443] Ha valakinek a nem túl gazdag dédnagymamája annak idején részvényalapokban fialtatta a pénzét, akkor az illetőnek ma van mit a tejbe aprítania.

Akik Milken környezetében az 1980-as évek elejének bóvlikötvényeiről gondolkodtak, azt látták, hogy nagyon nagy hozamok érhetők el úgy, ha a részvényesek kifizetésével kivásárolnak egy vállalatot az aktuális részvényárfolyamokon a bóvlikötvények eladásának bevételéből. Végy egy átlagos céget, és a tőkemegtérülésből minden bizonnyal ki tudod fizetni a bóvlikötvények kamatait! Még jobb, ha olyan céget veszel, ahol a bérköltséget jelentősen lejjebb tudod szorítani, például úgy, hogy csökkented a béreket vagy elküldöd a nélkülözhető alkalmazottakat, vagy ha tulajdont szerzel egy nyugdíjalapban, amelynek a tőkéje nagyobb, mint a törvényben előírt minimum. Azzal is túlléphetsz azonban az átlagon, ha egy olyan céget vásárolsz ki, amelyiknek a menedzsmentje inkompetens, és lecseréled a vezetőket. Michael Milken propagandagépezete és értékpapírosztálya számára az ilyen zsákmányszerző akciókban kibocsátott kötvények kimeríthetetlen forrást jelentettek.

Lehettek ugyan bizonyos akadályai az ilyen aranybányászatnak, de minden kincskereső tudja, hogy az ércet először fel kell hozni, majd meg kell tisztítani – függetlenül attól, mennyire tisztán hozták felszínre. Mindig akad egy-két gond e körül. Így volt ez a zsákmányszerző akciókkal is. Aki üzleteket „bonyolít”, mindig belefut egy-két „bonyodalomba”. A fosztogatóknak és Milkennek három fő akadályt kellett legyőzniük ahhoz, hogy az alulértékelt részvények hozama az övék legyen. Milken műveleteinek az volt a különlegességük, hogy egyszerre vették célba mindhárom akadályt.

Az első akadály az időzítéssel függött össze. Ha az ellenséges kivásárlás célkeresztjében levő céget figyelmeztetik a veszélyre, védekezhet az akció ellen. A menedzsment pénzt gyűjthet arra, hogy a céget saját maga vásárolja ki, vagy számára szimpatikusabb partnert – „megmentőt” – kereshet a kivásárláshoz. Erre azonban Milkennek megvolt a válasza. Ahogy bővítette tevékenységét, egyre többen köszönhették neki a boldogulásukat korábbi ügyfelei közül. Állítólag különösen használhatók voltak ebből a szempontból azok, akik S&L-eket vásároltak ki, mert a megszerzett S&L-ek eszközeit igénybe véve reagálhattak Milken ajánlataira. Egy későbbi bírósági perben, amelyet az FDIC és a Resolution Trust Corporation indított Milken ellen, feltűnt az S&L-tulajdonosok között Thomas Spiegel (Columbia Savings and Loan), Charles Keating (Lincoln Savings and Loan) és David Paul (CenTrust).[444] Úgy hírlik, hogy Fred Carr életbiztosító cége (First Executive Life Insurance) is milliárdokat juttatott Milkennek a mások pénzéből.[445] Az S&L-eknek a szövetségi betétbiztosítási törvények lazasága óriási lökést adott a közreműködéshez. És ugyanezek a szabályozási lazaságok tették lehetővé azt is, hogy az S&L-ek elég magas kamatokat fizethessenek ahhoz, hogy legyen nélkülözhető pénzük. Így amikor Milken új ajánlattal hívta fel őket, komolyan vették az útbaigazítást. Milken 1985-ben annyira biztos lehetett egy szemkápráztató méretű ügylet lezárásában, hogy a Drexelnek már csak arról kellett levelet kibocsátania, hogy finanszírozói közreműködése „szigorúan titkos”. Mint Carl Icahnnak a Phillips Petroleumért való versenyfutása megmutatta, Milken képes volt 1,5 milliárd dollárt előteremteni 48 órán belül.[446] Ilyen rendkívüli adottságokkal Milken és emberei meglepetésszerűen gázolhatták le a megcélzott menedzsmentet. A zsákmányoló oly gyorsan tette meg ajánlatát, hogy a cégnek csak órái maradtak a védekezésre.

Érdemes megjegyezni – s nem is csak zárójelben –, hogy Milkennek a bóvlikötvény-finanszírozáson kívül más eszközei is voltak azoknak a jutalmazására, akik ezekben az ügyletekben a segítségére voltak. Az FDIC kontra Milken per iratanyagában egymás után sorakoznak a példák arra, hogyan csatornázott ki pénzt Milken a barátainak. A kereset szerint Thomas Spiegel például lehetőséget kapott arra, hogy opciós utalványokat (egyfajta részvényopciót) vásároljon a Storer Communications kivásárlásánál – amelyet nagyrészt a tulajdonában lévő Columbia Savings and Loan finanszírozott. Spiegel 134 596 dollárt fizetett a részesedésért. A befektetés rövid időn belül több mint 7 millió dollár tiszta hasznot hozott.[447] A keresetben az az állítás is szerepel, hogy 1987. november 30-án a Charles Keating’s Lincoln Savings and Loan és egy leányvállalata több mint 34 millió dollár értékben vásárolt bóvlikötvényt a Beatrice International Food Company kivásárlásakor; ugyanezen a napon 234 383 darabot vásárolt a kivásárolt cég részvényeiből.[448]

Fred Carr-ral állítólag másképp rendezték a dolgokat: azok a kivásárlások, amelyek finanszírozásában részt vett, később befektetéseket hoztak az alkalmazottainak a nyugdíjalapjába, az ő First Executive Life-jába, amely később csődbe ment.[449] Ezek a bizonyítékok arra utalnak, hogy miközben Milken barátai meggazdagodtak, mindegyiküknek jó oka volt megvenni, amit eladásra kínált nekik.[450]

Volt azonban egy második akadálya is a zsákmányszerzésnek: az ún. akadályozási probléma (holdup problem).[451] Rendes körülmények között a zsákmányolónak jelentős felárat kell fizetnie a pillanatnyi piaci ár fölött. A Revlon Milken által támogatott kivásárlásakor például – amelyet Ronald Perelman cége, a Pantry Pride hajtott végre 1985-ben – a Pantry Pride kénytelen volt az eredeti részvényenkénti ajánlatát 47,5-ről 58 dollárra emelni. Ez meg is akadályozhatta volna az üzletet, ha a Pantry Pride tekintélyesebb cég lett volna. Ez esetben a részvényesek dönthettek volna úgy, hogy nem eladják, hanem kisebbségi tulajdonosként megtartják a részvényeiket. Hiszen ha Warren Buffett ki akart vásárolni egy céget, részvényesként kétszer is meggondolnánk, eladnánk-e – szakszerűbb kifejezéssel: felajánlanánk-e értékesítésre – a részvényeinket. Nem rossz dolog birtokolni egy olyan vállalat részvényeit, amely fölött egy csalhatatlan pénzügyi szimatáról híres üzletember gyakorol ellenőrzést. Ám a Pantry Pride és Perelman 1985-ben szinte ismeretlenek voltak. A Pantry Pride nettó értéke 145 millió dollár volt (szemben az 1 milliárdos értékű Revlonnal); a szupermarketlánc 1981-ben a 11. fejezetben szóba kerülő csőd után kelt új életre. Perelman pedig „zsákmányszerző” volt, s a Revlon menedzsmentje makacsul szemben állt vele. Ez azt jelentette, hogy a részvénytulajdonosok elég könnyű döntés előtt álltak: vagy „jelentős felárral” eladásra kínálják a részvényeiket, vagy tétlenül várják, mi történik. Az akadályozási probléma ezzel megoldódott.[452]

A zsákmányszerzők „kísérőlevele” és hírneve tehát segített megoldani két problémát a zsákmányszerzés kivitelezése során, amivel a bóvlikötvényekben hatalmas kínálatot generálhattak. Ezek után azonban Milkennek még egy harmadik akadályt is le kellett küzdenie, amely már a keresleti oldalon jelentkezett. Az újonnan kibocsátott bóvlikötvények és azok, amelyek hozamát és nemfizetési arányát Hickman értékelte, egyaránt alacsony besorolású kötvények voltak ugyan, vagyis ebből az egy szempontból hasonlítottak egymásra, de egy másik szempontból nem lehetett őket egy napon említeni. A régi kötvények, amelyeknek a nemfizetési arányát kalkulálták, olyan cégek papírjai voltak, amelyek eredetileg magas besorolású kötvényeket bocsátottak ki, de aztán nehéz időket éltek át. Gondoljunk a Pennsylvania Railroadra! Amikor a társaság csődbe ment, a kötvényei „bukott angyalok” lettek. Milken kötvényeivel azonban más volt a helyzet, ezek már a létrehozásuk pillanatában bóvlikötvénynek számítottak. Ha házi kedvencet keresünk, hiba lenne pit bullt választani abból a megfontolásból, hogy a labrador a vizsgálatokban nagyon családszerető fajtának bizonyult. Hasonlóképpen hiba volt az is, ha valaki új kibocsátású Drexel Burnham Lambert-kötvényekkel töltötte meg a portfólióját azért, mert Braddock Hickman és mások magasra értékelték a „bukott angyalokat”.

Milken ezután a következő rémálommal szembesült. Ha felismerték volna, hogy az újonnan kibocsátott bóvlikötvények és a „bukott angyalok” különbözők, az ellehetetlenítette volna az egész vállalkozást. A rendelkezésre álló statisztikák álcázták ezt egy bizonyos módon. A New York Egyetem pénzügyprofesszora, Edward Altman és korábbi tanítványa, Scott Nammacher az átlagos nemfizetési arányt 1,5%-nak találták.[453] Ez a számérték félrevezető, mivel a bóvlikötvények nemfizetési aránya az idő múlásával nő, és a piac nagyon gyorsan bővült. Egyszerűen átlagolni a talált nemfizetési arányokat körülbelül annyira volt megalapozott, mint meghatározni annak a népességnek az átlagos halálozását, amelyik egy nagypapából és száz 10 éves gyermekből áll.

Idővel a torzítás lelepleződött, Milken azonban, legalábbis átmenetileg, el tudta vonni az ugatni vágyó kutyák figyelmét, és el tudta érni, hogy csendben maradjanak. Az1933. éviÉrtékpapírtörvény (Securities Act of 1933) 3[a] szakaszának [9] pontja értelmében, amikor a bóvlikötvények kibocsátói közel álltak a fizetésképtelenséghez, mód nyílt egy csereajánlatnak (exchange offer) nevezett jogi eljárásra, amely lehetővé tette a restrukturálást a fizetésképtelenség kimondása helyett.[454] Milken úgy tudta átcsoportosítani a dolgokat, hogy azoknak, akiknek a kötvényei bedőlni látszottak, legalább egy kicsivel jobb feltételeket ígérhessen a Drexel által koreografált csere, amelyet valamilyen más, neki kedves ügylet is elősegített. Egy kiváló cikkben Paul Asquith (MIT), valamint David Mullins és Eric Wolff (Harvard Business School) kimutatták, hogy az 1977–1980 között kibocsátott bóvlikötvények majdnem 30%-a[455] megbukott 1988 végéig; ebbe beletartozott azoknak a bóvlikötvényeknek a 10%-a is, amelyeket csereügyletekbe vontak, de végül így is elbuktak.[456]

Az 1980-as évek elején és közepén Milken módszere járványszerűen terjedt. A Drexel minden év márciusában előállt a magas hozamú kötvényekről szóló Milken-féle konferenciával. Ez az évenkénti gála – 1985-ben már ragadozók báljának (Predators’ Ball) nevezték – 1500 vendéget vonzott a Beverly Hiltonba és a közeli Beverly Hotelbe.[457] Az itt megjelenő pénzemberek dollárbilliókat voltak képesek – saját pénzükből és bóvlikötvényeken keresztül – ellenséges kivásárlásokba fektetni. A bóvlikötvényüzlet olyan jól ment, hogy 1986-ban a Drexel 700 millió dollárnyi bónuszt juttatott Milken csoportjának, amely 1978-ban New Yorkból Los Angelesbe tette át a székhelyét. A summa felosztásakor Milken 550 milliót magának juttatott.[458] Lehet, hogy mohó volt, de a bóvlikötvények piacán ő volt az impresszárió, az összes amerikai vállalkozást befolyásolta a tevékenységével, tehát még az is lehet, hogy pénzügyileg megérdemelte. Soha addig amerikai üzletember nem keresett ennyit egy év alatt.[459]

Milken tevékenysége jórészt teljesen törvényes volt. A balekhalászat legális mindaddig, amíg át nem lépi azokat a kereteket, amelyeket a dörzsölt ügyvédek kijelölnek Milkennek és a hozzá hasonlóknak. Ez a balekhalászat tehát legális, sőt bizonyos értelemben még a Milken-féle balekhalászok hősiességét is szokták emlegetni. Michael Jensen, a Harvard Business School tanára azt mondta, az olyan kivásárlások, mint amilyeneket Milken konstruált, gazdagabbá teszik a társadalmunkat. Az ő értelmezése szerint a kivásárlók kiűzik védősáncai mögül az inkompetens menedzsmentet, ezáltal hozzátesznek mindannyiunk jólétéhez.[460] Ez az érvelés azonban nem törődik az érem másik oldalával, vagyis azzal, hogy az ellenséges kivásárlások kimozdíthatják helyükről a hűséges menedzsereket, s azzal sem foglalkozik, hogy a fosztogatás haszna abból származhat, hogy megrendíti az alkalmazottak bizalmát későbbi jövedelmük, juttatásaik, munkakörülményeik és nyugdíjuk iránt.[461]

Milken története szokatlanul végződött. A balekhalászok rendszerint megússzák, Milken azonban börtönbe került. Az FBI bennfentes kereskedési láncot tárt fel, amely Ivan Boeskyig vezetett, addig a részvénykereskedőig, aki már a diplomaosztóján feltűnést keltett a Kaliforniai Egyetemen, Berkeley-ben azzal, hogy a szokásos érzelgős szólamok helyett kijelentette: „Azt gondolom, a kapzsiság egészséges.”[462] Amikor Boesky úgy érezte, szorul a hurok a nyaka körül, felismerte, hogy van még egy lehetősége: vádalkut kötött, amelyben Milken ellen kellett bizonyítékokat szolgáltatnia. Boesky csupán mellékszereplő volt Milken világában, de magnetofonnal fölszerelkezve összehozta a Milken elleni nyomozás kiindulópontjául szolgáló bizonyítékot, hogy a vádiratban szereplő első 98 rendbeli vádban elkerülje a felelősségre vonást, és fivére ne kerüljön bajba. Milken hat vádpontban bűnösnek vallotta magát. Az egyik ilyen vádpont az volt, hogy kötvényeket vásárolt Boeskytől azzal az ígérettel, hogy az eladó visszavásárolhatja azokat. A SEC-nek az értékpapírok parkoltatása elleni előírásai alapján ez a megállapodás, amely lehetővé tette Boesky számára, hogy kockázatvállalás nélkül adót takarítson meg, illegálisnak minősült.[463] Jól mutatja ez a megállapodás, mennyire nem törődött Milken a közérdekkel, de azt is, milyen nagyvonalú volt a legtöbb üzletfelével: nyert az üzletein ő maga is, de gondja volt rá, hogy az üzletfelei is nyerjenek. A vádemelés után néhány hónappal Milken beszüntette kereskedői tevékenységét a Los Angeles-i Wilshire Boulevardon, s később az egész anyacég, a Drexel Burnham Lambert csődbe ment.[464] A hat vádpont (parkoltatás és hasonlók) alapján, amelyben Milken elismerte a bűnösségét, általában nem börtönt, hanem csak pénzbüntetést szabnak ki. Szerintünk súlyosabban sértették a közérdeket azok a már említett ügyek, amelyek miatt az FDIC és a Resolution Trust Corporation indított polgári pert. Ezekben az eljárásokban Milkent és más állítólagos „összeesküvőket” azzal vádolták, hogy egymással összejátszva használták mások pénzét.[465] Az ügyet peren kívüli egyezséggel zárták le; Milkennek 500 millió dollárt kellett fizetnie.[466]

Hat megfigyelés

Hat megfigyelés segít abban, hogy Milken fiaskóját tágabb perspektívába helyezzük.

1. megfigyelés. Milken bóvlikötvény-műveletei az információs balekhalászat két olyan formájának felelnek meg, amelyekre már a korábbi fejezetekben is láttunk példákat. Egyszerre volt jelen bennük a minősítés torzítása (bóvlikötvényei nem különültek el eléggé Hickman „bukott angyalaitól”) és a gazdaságilag csődben lévő S&L-eknél alkalmazott inkorrekt könyvelés. Az S&L-ek állítólag az ő szeszélyei szerint vásároltak, és ő kicsatornázta az ellenszolgáltatást.

2. megfigyelés. A korábbi fejezetekben már bevezettük a történetek fogalmát. Milkenről az egyik úgy szól, hogy valóságos zseni, aki új módszerekkel volt képes szinte szó szerint pénzt gyártani, a másik pedig úgy, hogy a bóvlikötvényeinek ugyanolyan alacsony volt a nemfizetési rátájuk, mint Hickman „bukott angyalaiénak”.

3. megfigyelés. Milken új egyenlőtlenséget támasztott. Az 1980-as években meredeken nőtt a felső jövedelmi decilisnek, a jövedelmek, illetve a bérek felső centilisének részesedése.[467] Nem számszerűsíthető, milyen hatásuk volt Milken műveleteinek ezekre a változásokra. Azt gondoljuk, Milken bármilyen kiváló elme volt, csupán néhány lépéssel járt mások előtt a vezetői jövedelmek korábbi standardjait felforgató kivásárlások tervezése terén. A balekhalászat piaci egyensúlyáról szóló elméletünk és a nagy magántőkealapok bevonása a kivásárlásokba arra utal, hogy a Milkenéihez hasonló kivásárlások majdnem biztosan megtörténtek volna Milken nélkül is. Egyszerűen ő volt a kiemelkedő szereplő a kezdet kezdetén.

4. megfigyelés. Milken bóvlikötvényei egy másik elvet is illusztrálnak a pénzügypiaci balekhalászattal kapcsolatban. Két korábbi fejezetben már megmutattuk a balekhalászat és a pénzügyi piacok „százszorszépfüzéreit”. Milken bóvlikötvényeivel, akárcsak a 2008-as válságban, a balekhalászat hatásai messzire vezettek. Lényeges szerepet játszottak az 1980-as évek elejének és közepének kivásárlási hullámaiban, és túlmutattak az S&L-ek/biztosítótársaságok balekhalászatán.[468]

5. megfigyelés. Michael Milken tevékenysége rávilágít a balekhalászati egyensúly kialakulásához vezető erőkre. Korábbi hasonlatunkkal élve: amikor a „pénztárakhoz ért” – miután megkapta a diplomáját a Whartonban –, különféle profitszerzési lehetőségeket ismert fel. Újfajta, a „bukott angyaloktól” különböző bóvlikötvényeket bocsátott ki. A három akadály, amelyet le kellett küzdenie – mint leírtuk –, megmagyarázza, miért nem választotta addig senki ezeket a lehetőségeket, amikor a „pénztárakhoz ért”. Milken jött rá elsőként, hogyan küzdheti le ezeket.

6. megfigyelés. És itt eljutottunk könyvünk legfontosabb gyakorlati megfigyeléséhez: az eszközárak nagyon ingadozóak, amiért mindenekelőtt a balekhálók – többek között a hírnévkiaknázás, a fosztogatás, a megtévesztő könyvelés, a hírközlő médiában közzétett extravagáns történetek, a befektetői tanácsadók és befektetési cégek, ingatlanügynökök és a semmiből megszülető gazdagsági történetek – tehetők felelőssé. Az árfolyam-ingadozásból fakadó károk behatároltak mindaddig, amíg csak a rászedettek veszítenek. De láncreakciószerűen további veszteségek következhetnek be, ha az eszközöket kölcsönökkel sikerült felduzzasztani. Ilyenkor elharapózhat a csőd és az attól való félelem járványa: a csődök újabb félelmeket, a félelmek pedig újabb csődöket szülhetnek. Végül elfogynak a hitelek, és a gazdasági összeomlás elkerülhetetlenné válik.

A járványok – a gazdasági életben és az egészségügyben egyaránt – azonnali és drasztikus beavatkozásokat követelnek meg. Az elmúlt 100 év két drámai epizódja két, ellentétes irányú kísérlettel szolgált: láthattuk, mi történik, ha elmarad a válasz, illetve mi történik, ha nem. Az 1929-es nagy világgazdasági válság idején a válasz gyenge és lassú volt. A világ kis időre a sötétség korába süllyedt. 15 évig tartott a kilábalás, az 1930-as évek kezdetétől a II. világháború végéig. A 2008-as összeomlás előjelei hasonlítottak az 1929-es válságéhoz, de ezúttal a világ pénzügyi hatóságai és központi bankjai késlekedés nélkül, összehangoltan és kellően nagy méretekben léptek közbe. A látványos fellendülés ugyan elmaradt, de hál’ istennek, a sötétség kora nem ismétlődött meg.

Sokan azt mondják, a pénzügyi és monetáris hatóságoknak nem kellett volna olyan gyorsan és hevesen közbelépniük 2008–2009-ben. E nézet szerint a beavatkozás iránti várakozás volt a válság elsődleges oka. (Közgazdásznyelven kifejezve: az eszközárak felfutása az „erkölcsi kockázat” miatt következett be.) Ezzel szemben a mi pénzügyi szemléletünk és az azt támogató részletes megfigyelések szerint az árak általában a balekhalászok által elősegített és ösztönzött irracionális hitelbőség miatt futnak fel. Az irracionálisan költekezők nem azt számolgatták, mennyi lesz a hozam, ha a pénzügyi és monetáris hatóságok közbelépnek a gazdasági stabilitás és a hiteláramlás fenntartása érdekében, vagy – szélsőséges esetben – ha „megmentenék” a bankjukat vagy a cégüket. Az ilyen megfontolások – amennyiben léteztek – alig nyomtak a latban a 2008-as összeomlást megelőző euforikus hangulatban. Az eladók a felduzzasztott árak mellett nagy haszonhoz jutottak, a másik oldalon pedig a vevők, akik megfizették a felduzzasztott árakat, a vállukon ülő majom várakozásaival a fejükben „tudták”, hogy helyesen cselekszenek, akkor is, ha nem így volt. Szólt a zene, és ők táncoltak rá.

Pénzügyi válságban az azonnali és határozott beavatkozás szükségességének tagadása olyanfajta közgazdasági gondolkodásra vall, amely nem foglalkozik a fosztogatással, a hírnévkiaknázással vagy az irracionális hitelbőséggel. Ugyanolyan hibás logikán alapul, mint az az érvelés, hogy szüntessük meg a tűzoltóságot, mert akkor óvatosabbak lesznek az emberek, és nem lesznek tűzesetek többé.

Már sok éve megtanultuk – az egész világ legnagyobb sajnálatára –, mi történik, ha elmarad a hatékony beavatkozás, amikor felsejlik a pénzügyi összeomlás, s nincs, aki véget vessen a járvány terjedésének. Elemzésünk nemcsak arra mutat rá, hogy a pénzügyi rendszert bizonyos endémiás és természetes erők roppant változékonnyá teszik, hanem arra is, hogy a pénzügyi összeomlás közeledtekor nem jó halogatni a beavatkozást. Egy miniválság épp eggyel több annál, mint amire szükségünk van.

11

Az ellenállás és hősei

A könyvünkben leírt balekhalászati egyensúly mindent átható, de nem mindent átfogó. Azért nem, mert az emberek – köztük cégvezetők, politikai vezetők, gondolkodók, vallási vezetők – egy része nem haszonelvűen hozza meg döntéseit. A standard közgazdasági modellben (a „tiszta gazdasági modellben”) nincs civil társadalom. A valóságban azonban olyan emberek közösségében élünk, akik törődnek egymással. Könyvünkben számos hőst említettünk már. Most azzal foglalkozunk, miben áll a hősiességük, amikor ellenállnak a balekhalászat kísértésének, s számba vesszük, mit tudtak elérni és mit nem ezek a hősök.

Sokszor éppen ezeknek a hősöknek köszönhető, hogy a szabadpiac úgy működik, ahogy. A színtiszta piacgazdaság ugyanis nemcsak a bőségszarut hozza, egyre körmönfontabb manipulációknak és átveréseknek is kitesz minket.

A korábbi történelmi korokhoz képest ma a fejlett országokban figyelemre méltó jólétben élünk. A nők várható élettartama több mint 50 országban, a férfiaké 11 országban 80 év fölött van.[469] A modern autóknak vannak ugyan hibáik, és olykor vissza is hívják őket, de ma már mindegyikben van biztonsági öv, és ritka kivételnek számít az olyan tragacs, mint amelyről Ralph Nader azt mondta 50 évvel ezelőtt: „nincs az a sebesség, amelynél biztonságos lenne”.[470] Ma, 2013 februárjában elmondhatjuk, hogy az Egyesült Államokban már 4 éve egyetlen kereskedelmi repülőjáraton sem történt légi katasztrófa.[471] A statisztikai adatok alapján nemcsak a gépek tökéletesen megbízhatók, hanem a pilótáik és a műszerészeik is.

Ezek a biztonságossági és termékminőségi adatok fölvetik a kérdést: pusztán a piacgazdaságnak tulajdoníthatjuk-e ezeket a sikereket? Milyen szerepet játszanak ebben hőseink?

A tapasztalat azt mutatja, hogy amikor mérni tudjuk az általunk megvásárolt áruk, szolgáltatások és eszközök minőségét – vagy amikor a minőségük pontosan osztályozható, és értjük is a minőségi szempontokat meg az osztályzatokat –, a legtöbb esetben azt kapjuk, amire számítunk. Azok a hősök, akikről most szó lesz, az információs balekhalászat ellen harcolnak azzal, hogy a balekhalászokat a nehezen mérhető/értékelhető dolgok szigeteire szorítják vissza. (A 2. fejezetben már hoztunk egy ilyen szigetre példát. A jelzálog-fedezetű értékpapírok nemfizetési kockázata nehezen volt mérhető, ezért a vásárlók azt hitték, „jó avokádót” vesznek. Tévedtek. Ez pedig elindította a nagy recessziót.) Az ilyenfajta hősök azonban sokkal kevésbé hatékonyak a pszichológiai balekhalászat terén. Róluk majd a következő fejezetben, a Következtetésekben lesz szó. Ha valaki arra vágyik, hogy mindenféle szeméttel töltse ki a költségvetését vagy az étrendjét, aligha védheti meg bármi is attól, hogy megtegye.

A szabványok őrei

Hőseink első csoportjába azok tartoznak, akik ellenőrzik a minőségi szabványokat, vagy megkövetelik azok ellenőrzését.

A 20. század eleje óta jelentős előrelépés történt a termékminőség mérésének lehetőségeiben, és a termékek osztályozásában. Ez az előrelépés lehetővé tette a szabványosítást. Láttunk már példát erre, amikor Harvey Washington Wiley-ról és az amerikai Élelmiszer-és Gyógyszer-felügyeleti Hatóság alapításáról volt szó. Hősünk, Wiley vegyész volt. S mint korábban már bemutattuk, az akkori modern kémia – amely nagyrészt Németországból áradt szét a világba, ahol Wiley is dolgozott az Imperial Food Laboratory munkatársaként[472] – lehetővé tette mind az élelmiszerek, mind a gyógyszerek összetételének elemzését, s a pontatlan címkézés detektálhatóvá, leleplezhetővé vált.

A 19. században az Egyesült Államok kormányzatának alkotmányos felelősségét a „súlyok és mértékek szabványainak rögzítésében” egy kis államkincstári iroda jelenítette meg. 1901-ben azonban megnyílt az amerikai Nemzeti Szabványügyi Hivatal (National Bureau of Standards, NBS).[473] Ennek a szervezetnek a feladatköre hamarosan kiterjedt minden szövetségi kormányzati beszerzés ellenőrzésére. Becslések szerint az NBS alig 2 millió dolláros éves költségvetéséből – évi 300 millió dollár értékű beszerzést vizsgálva – 100 millió dollárt takarított meg a költségvetésnek.[474]

Két másik hősünk, Stuart Chase és Frederick Schlink 1927-ben sikeres könyvet jelentetett meg Your Money’s Worth (Ennyit ér a pénzed) címmel. (Később Chase dobta be a köztudatba a „New Deal” kifejezést.[475]) A két szerző nemcsak az országos hivatal munkáját mutatta be, hanem sok különböző ágazat szabványosítási, osztályozási, tanúsítási eljárásait is, ahogyan azok a kormányzati munka, a magánszektor és a nonprofit tevékenység figyelemre méltóan változatos területein működnek. Ez a munka jobbára ma is hírverés nélkül folyik. Magától értetődőnek vesszük a névtelen hősök munkálkodásának eredményeit. Ezek közül nézzünk két példát, a búzaminősítés és az elektromos berendezések szabványosságának tanúsítását!

A közgazdasági tankönyvekben és szakcikkekben a búza tipikusan egyszerű, tiszta árucikk, amelyet a versengő piacokon adnak és vesznek. A valóságban azonban – ha a tankönyvekben nem is – a búzának számos fajtája, minőségi osztálya és sok lehetséges hibája van. Külön rendszer alakult ki a búzák osztályozására és minősítésére, megkönnyítendő a vagonokat megtöltő tételek adásvételét. Az Egyesült Államok Mezőgazdasági Minisztériumának Gabonaminőség-vizsgálati, Csomagolási és Raktározási Felügyelete (Grain Inspection, Packing, and Stockyard Administration, GIPSA) hivatalos minősítési rendszere 8 minőségi osztályt különböztet meg (például: durumbúza vagy kemény, vörös szemű tavaszi búza), és mindegyik osztályban 5 minőségi fokozatot különít el (olyan szempontok alapján, mint a vékánkénti súly, a hibás szemek és idegen anyagok jelenléte, a más osztályba tartozó búzával való szennyeződés, vagy az állati eredetű szennyeződések, ricinusmagok, szikikender-magok, üvegdarabok, kavicsdarabok, egyéb idegen anyagok és rovarok által károsított szemek jelenléte). Természetesen vannak még további minősítési szempontok is (ergottartalom, fokhagyma, gabonaüszög jelenléte, szakszerűtlen kezelés).[476]

A GIPSA-engedéllyel rendelkező vállalatok ellenőrzik az Egyesült Államokban termelt gabona mintegy felét.[477] Ennek ellenére mindennaposak a másfajta megállapodások is.[478] A gabonatárolókban sokszor saját ellenőrzési rendszert működtetnek, vagy külső céggel szerződnek az ellenőrzésre. A gabonaraktározást szabályozó törvények további védelmet nyújtanak az ellenőrzésre, a díjakra, a tárolási feltételekre vonatkozóan. A gabonatárolók szövetségi vagy állami engedéllyel működhetnek, de el kell fogadniuk az ebből fakadó korlátozásokat.[479] Mindezek eredményeként a búza adásvétele egyszerű, és a vevő tudja, mit kap a pénzéért.

Az elektromos berendezések piaca is egyfajta modellje a szabványok kijelölésének. A háztartási elektromos készülékek, például az izzók vagy a tűzoltó készülékek tesztelése, bevizsgálása egy 1894-ben alapított nonprofit társaság, az Underwriters Laboratories (UL) feladata. Ez a szervezet áll az UL jelzéssel ellátott tanúsító védjegyek mögött – vastagon, feketével nyomtatott karikában elcsúsztatott U és L betű –, amelyek megtalálhatók az amerikai gyártmányú elektromos készülékeken. A gyártók fizetnek az UL-nek termékeik ellenőrzéséért és az erről szóló tanúsítványért.[480] Ugyanakkor sok esetben egy másik szervezet, az Amerikai Nemzeti Szabványügyi Intézet (American National Standards Institute, ANSI) vizsgálja az elektromos készülékek szabványos voltát az Egyesült Államokban. Az ANSI-t eredetileg (még más néven) öt mérnöki szervezet hozta létre 1918-ban (az alapítók között volt az American Institute of Electrical Engineering és az American Society of Mechanical Engineers), az Egyesült Államok három minisztériuma – a Védelmi Minisztérium (US Department of War), a Haditengerészeti Minisztérium (US Department of Navy) és a Kereskedelmi Minisztérium (US Department of Commerce) – közreműködésével.[481] Ezekre a szabványokra nemcsak a készülékek biztonságossága érdekében van szükség, az egységességhez is nélkülözhetetlenek. Gondoljunk bele, milyen hasznos, ha a dugóaljzatok és az elektromos csatlakozók országon belül egységesek, vagy szabványosak az autógumik, a vasúti nyomtáv vagy az autókban a kuplung!

Chase és Schlink fent említett könyvükben azonban túlléptek azon az ajánláson, hogy a termékeket szabványosítani kell. Azt is szorgalmazták, hogy a fogyasztóknak ugyanolyan típusú termékminősítési rendszer álljon rendelkezésükre, mint amelyet a kormányzati szervek saját beszerzéseikhez igénybe vesznek. Alig néhány évvel könyvük megjelenése után létrehoztak egy szervezetet pontosan ezzel a céllal.[482] Idővel, bonyodalmas fordulatok után, miközben a szakszervezetekbe tömörülő alkalmazottak lázadoztak és elvitték a balhét, a vállalkozás átlényegült a mai Fogyasztóvédelmi Unióvá (Consumers Union), amely a Consumer Reports magazint adja ki.[483] Ebben a 7,3 millió példányban megjelenő lapban mindenféle termék értékelése megtalálható, a hűtőszekrényektől a gépkocsikon át a légkondicionáló berendezésekig és a videojátékokig.[484] Ezek az értékelések nemcsak azoknak hasznosak, akik közvetlenül tudomást szereznek róluk, hanem mindenki másnak is, mert a termelők versengenek egymással a pozitív minősítésekért. A Consumers Union csak egy a számos fogyasztói érdekvédelmi szervezet közül, bár talán a legtekintélyesebb. A fogyasztói aktivisták ernyőszervezetének, az Amerikai Fogyasztóvédelmi Szövetségnek (Consumer Federation of America, CFA) több mint 250 tagszervezete van, amelyek aktívak a kutatások, az oktatás, a fogyasztói érdekvédelem és a fogyasztói szolgáltatások terén.[485] Még ez a szám is csak nagyon óvatos becslést ad a fogyasztóvédelem méreteiről. Úgy tűnik, némi kis segítségnél jóval többet kapunk a barátainktól.[486]

A fogyasztói aktivizmusnak azonban a szabványokon, minősítéseken és értékeléseken túl van egy másik oldala is. Ez részben érinti a termékek értékét és biztonságát, de ennél mélyebb elkötelezettséget is jelent. Fogyasztási döntéseink állampolgári cselekedetek, és az állampolgári lét morális kötelezettségekkel jár együtt. Az Egyesült Államokban ezeket a polgári öntudatból táplálkozó civil társadalmi mozgalmakat az amerikai telepesekig vissza lehet vezetni, amikor az 1760–1770-es években bojkottálták a brit áruk importját (ennek legnevezetesebb megnyilvánulása a „bostoni teadélután” volt, amikor a Brit Kelet-indiai Társaság teaszállítmányát a bostoni kikötőben a telepesek a tengerbe szórták). A következő évszázadban pedig, a polgárháború előtt, az abolicionisták a rabszolgamunkával termelt árukra hirdettek bojkottot.[487] Jó példája volt a morális elköteleződésnek a modernnek nevezhető kor kezdetén a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Liga (National Consumers League, NCL) létrejötte, amelyet Florence Kelley alapított 1899-ben.

Kelley az Egyesült Államok nagyasszonyainak egyike volt, s a Liga céljaiban és működésében az ő rámenőssége és szociális lelkiismerete tükröződött. Miután Zürichben 33 évesen diplomát szerzett, Illinois állam üzemi főfelügyelőjévé nevezték ki – nem sok nő került ilyen pozícióba akkoriban. Kvéker, abolicionista, republikánus kongresszusi képviselő lánya volt, aki szegényekkel élt együtt Jane Addams közösségi házában, Chicagóban.[488] A Liga szerint – fogyasztóként – az általunk vásárolt termékeket előállító gyárak alkalmazottainak közvetve mi is munkáltatói vagyunk. Így közvetlen munkaadóikkal, a gyártulajdonosokkal együtt mi is morális felelősséggel tartozunk jóllétükért. A Liga ellenőrizte a munkakörülményeket, mint korábban Kelley Illinois államban, és „fehér címkével” jelölte meg azokat a termékeket, amelyeket megfelelőnek talált.[489] A címkék a termék biztonságos voltát is tanúsították. A fehér címkés termékek vásárlásával tehát két legyet lehetett ütni egy csapásra: elköteleződni a civil társadalom mellett és a vevők családjának biztonsága mellett.

A 6. fejezetben egy másik példát is láttunk a munkások körülményei és a termékek biztonságossága iránti felelősségérzet szimbiózisára. Jusson eszünkbe Upton Sinclair, aki A mocsár című könyvében feltárta a chicagói húscsomagoló üzemekben dolgozó bérrabszolgák munkakörülményeit! A nagyközönség azonban inkább attól rémült meg, amit a könyv arról mondott, mi kerülhet a gyomrunkba. Mind a mai napig a Vásárlás egy jobb világért (Shopping for a Better World) mozgalom alkotja a fogyasztói aktivizmus egyik szárnyát. Gondoljunk a Toyota Priust vásárló barátainkra vagy azokra, akik csak szabad tartásból származó húst, baromfit hajlandók megvenni! Vagy gondoljunk a harmadik világban működő embertelen, kizsákmányoló üzemek ellen fellépő Hallgatók Egyesülete a Munkásnyúzó ÜzemekEllen (United Students Against Sweat Shops) diákmozgalomra. Mindeközben az NCL él és virul. Töretlenül dolgozik Kelley álmainak megvalósításán, mostanában – egyebek mellett – az Egyesült Államok déli államainak dohányültetvényein folyó gyermekmunka és nikotinabúzus ellen emel szót.[490]

Az üzleti élet hősei

A lelkiismeretes, jó termékeket előállító üzletembereknek morálisan és gazdaságilag egyaránt jó okuk van arra, hogy kivessék maguk közül a balekhalászokat. Ki is dolgoztak egy-két módszert ennek érdekében. Londonban 1776-ban alakult meg egy kereskedelemvédelmi társaság a csalók és szélhámosok ellen, a The Guardians, or Society for the Protection of Trade against Swindlers and Sharpers.[491] A szervezet befogadta a fogyasztók írásos panaszait; segítette az érdekükben történő jogi fellépést; kizárta soraiból az etikátlan üzleti gyakorlatot folytató tagokat; és nyomtatott tanúsítványokat adományozott tagjainak jó hírnevük jelzésére és igazolására. A Guardians eszméje ma is él. Egyesült államokbeli reinkarnációja az Üzletmenet-fejlesztési Hivatal (Better Business Bureau, BBB), amely szintén a fogyasztói panaszokra építi tevékenységét, ami meglepően finom eszköz arra, hogy a szervezet tagjai felléphessenek a bóvlit kínáló versenytársaikkal szemben. A potenciális érdekellentét miatt kételyekre adhatna okot, ha ők maguk tennének panaszt a versenytársaikra, minthogy azonban a panaszok a fogyasztóktól származnak (s a BBB ellenőrzi is ezeket), megőrizhetik hitelességüket.

További védelmet jelentenek a balekhalászokkal szemben az üzleti vállalkozások közösségi normái. Nell Minow vezető aktivista részvényes a megszégyenítést alkalmazza mint figyelemreméltóan hatékony elrettentő eszközt a helytelen üzleti magatartás visszaszorítására.[492] Szerinte a nagy amerikai vállalatok igazgatói igen érzékenyek a jó hírnevükre: „nincs senki, aki kényesebb lenne a hírnevére”.[493] Ez persze nemcsak az orvosokra igaz (hippokratészi eskü) vagy az ügyvédekre (kamarai eskü), hanem majdnem minden olyan üzleti szervezetre, amely kinyilvánított elveket követ. Ott van például az Ingatlanügynökök Nemzeti Szövetsége (National Association of Realtors, NAR) 16 és ¼ oldalas, szimpla sortávolságú etikai kódexe[494] vagy a Kereskedelmi Kamarák (Chambers of Commerce), amelyek – a maguk etikai állásfoglalásaival – szinte minden amerikai közösségben jelen vannak, még a legkisebbekben is. Hogy egy személyes példát is hozzunk: amikor George dédnagyapja csődbe ment Baltimore-ban 1900 körül, és nem tudott visszafizetni mintegy félmillió dolcsit, fiai magukra vállalták az adósságát. Mindemellett a baltimore-i közösség egészséges franchise megállapodást kínált nekik a Studebaker autókkal való kereskedésre, hogy vállalásuknak eleget is tehessenek. Mindkét oldalon az üzleti etika gyakorlata érvényesült.

Hősök kormányzati szerepben

A balekhalászattal szembeni ellenállás más területen, a balekhalászokkal szemben védelmet nyújtó jogi normák fejlődésében is érvényesült. Az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának egy korai, a Laidlaw kontra Organ ügye kapcsán fektették le az ország kereskedelmi törvényének sarokkövét, a kettős, caveat emptor/caveat venditor (vigyázzon a vevő/vigyázzon az eladó) alapelvet. Hector Organ New Orleans-i dohánykereskedő, aki 1815. február 19-én kora hajnalban megtudta, hogy aláírták az 1812-ben kezdődő háborút lezáró genti szerződést, lóhalálában (mielőtt a hír elterjedt volna) megvett a Laidlaw and Company cégtől 111 hordó, azaz 120 715 font (kb. 55 ezer kg) dohányt. Organ előre tudta, hogy a brit tengeri blokád megszűnik, s emiatt a dohány ára emelkedni fog. Amikor a vásárlás mellett döntött, Organ ügyeskedett egy kicsit, és kitért az elől a kérdés elől, volt-e előzetesen valamilyen speciális információ a birtokában.[495] John Marshall főbíró úgy rendelkezett, hogy csalás nem történt, és a bíróság csak igen fáradságos munkával dönthetné el, ki, kinek, mikor és mit kell hogy a tudomására hozzon.[496] Ehelyett kimondta: caveat emptor/caveat venditor.

Ez a jogelv mintha csak nyílt felszólítás lenne a balekhalászatra. Amióta azonban kimondták, jogász hősök egész sora próbálta a törvényt rugalmasabbá és észszerűbbé tenni. A caveat emptor már akkor, Marshall és Organ idejében sem volt abszolút értelemben igaz: mint láttuk, létezett némi védelem a csalással szemben. Ma már komoly védelmet élvezünk a gondatlansággal szemben is.

A legjobb példa erre a mérföldkőnek számító MacPherson kontra Buick Motor Car Company ügy. Donald MacPherson betűvésnök, aki sírkőfeliratok készítéséből élt, 1910 májusában vásárolt egy Buick gépkocsit a helyi autókereskedőtől a New York állambeli Schenectady városában.[497] Az autót főként a munkájához használta, azzal járta a környékbeli településeket. Bő egy évre rá, júliusban a bal hátsó kerék összetört, mert a küllői korhadt fából készültek. Az autó a tetejére fordult, és MacPherson alá szorult; mindkét szemére látáskárosodást szenvedett, és a jobb karja is súlyosan megsérült.[498] Beperelte a Buick gyártóját, és Benjamin Cardozo, aki akkor New York állam fellebbviteli bíróságának, később az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának bírája volt, a gyártót gondatlanságban marasztalta el. Bár MacPherson nem közvetlenül a gyártótól, hanem kereskedőtől vette az autót, s bár a kereket a Buick egy jó hírnévnek örvendő gyártótól szerezte be, a Buickot mindez nem mentesítette a felelősség alól. A cégnek számolnia kellett volna a jövőben bekövetkező súlyos baleset lehetőségével, és ellenőriznie kellett volna a kerekeket, ám ezt elmulasztotta.[499] (Cardozo és MacPherson neve is szerepel hőseink listáján.)

Az amerikai törvények a csaláson és a gondatlanságon kívül a balekhalászat egy harmadik formájával szemben is jogi védelmet nyújtanak. Az Egyesült Államok mindegyik államában törvénybe iktatták valamilyen formában az Egységes Kereskedelmi Kódexet (Uniform Commercial Code, UCC),[500] amely arra szolgál, hogy pótolja az adásvételi szerződésekből kimaradó kikötéseket annak érdekében, hogy senkit ne érhessen meglepetés.[501] Előírja a kereskedelmi szerződésekre a jóhiszeműség kötelezettségét, és különbséget tesz a fogyasztó és a kereskedő között[502] abból a szempontból is, hogy tőlünk, az utca emberétől kevésbé elvárható a szerződések apró betűs részleteinek tanulmányozása, mint az e téren föltehetően tájékozottabb kereskedőktől.

Az idézett védelmi eszközök hasznosak, de a caveat emptor elv ma is él. Egy példával illusztráljuk, mennyire kétértelmű az alkalmazása, különösen a felkészültebb vásárlók esetében. Két per három kimenetelén mutatjuk meg ezt a kétértelműséget – a Goldman Sachs Abacus pénzügyi termékével kapcsolatban, amelyet John Paulson pénzember javaslatára hozott létre. A Goldmannek ez a pénzügyi terméke lehetővé tette a befektetők számára, hogy fogadjanak arra, általánossá válik-e a nemfizetés a jelzálog-fedezetű értékpapírok esetében, vagy sem. John Paulson fontos szerepet játszott a termék létrejöttében, és kiindulásul olyan jelzálog-fedezetű értékpapírokat választott, amelyek esetében nagy volt a bukás valószínűsége.[503] A befektetőket állítólag félrevezették, elhitették velük, hogy Paulson hosszra fog játszani (vagyis arra, hogy a jelzáloghitelek bebukási aránya kicsi lesz), nem pedig besszre (vagyis arra, hogy gyakori lesz a nemfizetés).[504] Paulson körülbelül egymilliárd dollárt fektetett be, és a másik oldalon is nagyjából ennyi befektetés gyűlt össze.[505] Az Értékpapír-és Tőzsdefelügyelet keresetet nyújtott be a Goldman Sachs, valamint a befektetési bank vezérigazgatója, Fabrice Tourré ellen. A Goldmannel szemben indított per megegyezéssel zárult, a Goldman kifizetett 550 millió dollárt;[506] emellett kijelentette, hogy változtat üzleti gyakorlatán, bár a bűnösségét nem ismerte el. A vezér, az ügyletet elindító Tourré elleni kereset sorsát azonban a bíróság döntötte el. Tourré híres lett az olyan e-mailjeiről, mint például az, amelyikben barátnőjének azt írta: „Sikerült eladnom egypár Abacus-kötvényt özvegyeknek és árváknak, akik szembejöttek velem a repülőtéren.”[507] Az esküdtszék nem volt megértő vele, hatrendbeli csalás bűntettében marasztalták el,[508] és több mint 825 ezer dollár büntetést szabtak ki.[509] Indult volna ezek után még egy per az ügyben az ACA Capital Management keresete alapján, amely 120 millió dollárt veszített az üzleten, ezt a keresetet azonban elutasították, azzal az indoklással, hogy az ACA-nek mint „igen felkészült kereskedelmi entitásnak” tudnia kellett volna, mibe megy bele.[510]

Ha az ember kenyérpirítót vesz, nem muszáj végigolvasnia a kis betűs megjegyzéseket. Ha viszont a nyugdíjalapunktól kapunk egy szerződéstervezetet, amelyben több százmilliós vagy többmilliárdos potenciális kötelezettségvállalás szerepel, nem lehetünk ilyen nagyvonalúak. A caveat emptor elv él, és köszöni, jól van, különösen a pénzügyi piacok és a tájékozottnak tekinthető befektetők világában, s így lehetőség van a balekhalászatra is.

A szabályozás hősei

és a szabályozási csapda kérdése

A balekhalászat elleni kormányzati védelem nem korlátozódik a szerződések jogára, ami lehetővé teszi, hogy pert indítsunk, ha valami nincs rendben. A jogorvoslat mellett létezik szabályozás, hatósági felügyelet is. Az első nagy szabályozó hatóság az Egyesült Államokban az 1887-ben alapított Államközi Kereskedelmi Bizottság (Interstate Commerce Commission, ICC) volt, amely védte a helybelieket a vasúttársaságok kizsákmányoló áraival és egyéb visszaélésekkel szemben.[511] Azóta egy sor további szabályozó hatóság alakult a kormányzati munka legkülönbözőbb területein – a legfontosabbak: Fogyasztói Termékbiztonsági Bizottság (Consumer Product Safety Commission, CPSC); Szövetségi Betétbiztosító Társaság (Federal Deposit Insurance Corporation, FDIC); Nukleáris Szabályozási Bizottság (Nuclear Regulatory Commission, NRC).[512] Vitatott azonban, mekkora gazdasági előnyünk származik az A-tól Z-ig terjedő listából.

A 20. század második felében született egy elmélet arról, hogy a korrupción túl a kormányzati felügyeleti hatóságok törvényszerűen beleesnek az általuk felügyelt vállalatok csapdáiba. Marver Bernstein politológus 1955-ben vetette föl azt a gondolatot, hogy új felügyeleti hatóságok akkor jönnek létre, amikor valamilyen visszaélés felháborítja a közvéleményt, de nem sokáig figyelünk rájuk. Ha lankad a figyelem, a felügyelt vállalatok csapdába ejtik a felügyeleti szervet, például úgy, hogy pénzt vagy állást ajánlanak a hatósági emberek barátainak és rokonainak, vagy kampánytámogatást a szabályozásra befolyással bíró politikusoknak. A felügyelt vállalatok arra fókuszálnak, hogy megváltoztassák az őket érintő szabályozást, miközben a nagyközönség nem látja a csapdahelyzetet, mert esélye sincs figyelemmel kísérni a számtalan, számára követhetetlen szabályozást. Ezt követően a felügyelt vállalat a felügyelő hatóságot olyan bűnüldöző szervezetté változtathatja, amely alaptalan ellenőrzésekkel és a szabályok merev betartatásával ellehetetleníti a vetélytársakat.[513] Ezt már korábban is említettük (lásd a politikáról szóló 5. fejezet).

Az elképzelés még baljósabb változata szerint a szabályozó hatóságok létrehozására titokban maguk az ellenőrzött vállalatok ösztönzik a kormányzati szerveket. Ők a szabályozás első számú szószólói, mert tudják, hogy visszaélhetnek vele.[514] Ezzel a szabályozás-gazdaságtan (economic theory of regulation) foglalkozik, amely azon a szokványos közgazdasági előfeltevésen alapul, hogy a legtöbb dolog, ami a gazdaságban történik, így vagy úgy önérdekből fakad.[515]

A szabályozási csapda elméletével (capture theory of regulation) is vannak azonban problémák. A bizonyítékok, amelyekkel alátámasztják, tipikusan részrehajlóak, „egy ember megharapott egy kutyát” típusú történetekkel mutatják be a szabályozás csődjét, és elmulasztják előásni a vélhetően sokkal általánosabb „egy kutya megharapott egy embert” történeteket, ahol a szabályozó hatóságok keményen dolgoznak és ellátják a feladatukat; s a felhasznált bizonyítékok az okság igazolása szempontjából is gyengék.[516] Emellett azt is fontos megértenünk, hogy a szabályozási csapdára nemcsak fekete és fehér – pozitív és negatív – megállapításokat tehetünk, hanem sok olyat is, amely a szürke különféle árnyalatait jeleníti meg.[517] A Daniel Carpenter és David Moss által szerkesztett Preventing Regulatory Capture (A szabályozási csapda megelőzése) című könyv tanulmányai például arra a jelenségre mutatnak rá, amelyet a szerzők gyenge csapdának (weak capture) neveznek, amikor is az érdekcsoportok befolyásolást gyakorolnak, de a szabályozás olyan kényszerfeltételeket teremt, amelyek összességükben mégis a közérdeket szolgálják.[518] Gondoljunk azokra a történetekre, amelyeket az élelmiszerekkel és gyógyszerekkel kapcsolatban a 6. fejezetben kifejtettünk! Nyilvánvaló, hogy senki sem szeretne visszahátrálni a 19. századba, amikor Swaim szabadon árusíthatta a csodagyógyszerét és Radam a Mikrobagyilkosát. Ugyanakkor azt is bemutattuk, hogyan váltottak át a gyógyszerforgalmazók a szabályozó hatóságok manipulálására. Leírtuk, hogyan maradt az FDA sebezhető az általa felügyelt vállalatok balekhalászatával szemben azáltal, hogy öt szabadsági fokot is meghagyott nekik a klinikai vizsgálatok tervezésében és az eredmények közlésében. A Merck játszmája az FDA-val a Vioxx ügyében jól illusztrálja ezt. De ha elfogadnánk azt a logikát, hogy csak azért, mert a szabályozással akadnak gondok, jobb helyzetben lennénk nélküle, akkor ugyanezzel az erővel azt is kijelenthetnénk, hogy mivel a házastársainkkal, gyermekeinkkel és barátainkkal sok a baj, eszünkbe se jusson megházasodni, gyermekeket vállalni, barátokra szert tenni.

De térjünk vissza fejezetünk fő témájára, a hősök szerepére! George Washingtonban él, és sokakat ismer a szabályozás hősei közül, akik hosszú órákat vagy hétvégéket áldoznak pénzügyi és személyes biztonságunk védelmére. Olyanok is vannak köztük, akik belebetegedtek a pénzügyi válság időszakában végzett kemény munkájukba (például szívrohamot kaptak). És ismer olyanokat is, akik elmentek a Wall Streetre, nem azért, mert mindig is erre vágytak, hanem hogy felszabaduljanak a napi 24 órán és heti hét napon át tartó kormányzati szolgálat terhei alól. Igen, sok a hős a szabályozási hatóságok emberei között is. Nem fogjuk megnevezni, de ismerjük őket személyesen.

Összefoglalás

Ebben a fejezetben a hősiességgel kapcsolatban idézett, számos különböző példa közös vezérfonala a vezetők – akik meggyőzik a közvéleményt a szabványok és intézmények elfogadásának hasznosságáról – etikus és altruisztikus magatartása az üzleti életben, a kormányzati munkában vagy másutt. Egyetértünk azzal, amit Benjamin Cardozo mondott egy 1889-es diplomaosztón a Columbia Egyetemen: „nem igényeljük »az abszolút közösségi létet«, mint a szocializmusban, mert az ellentmond a gazdasági cselekvés ösztönzésének”.[519] De úgy véljük, egy morális közösségre igenis szükség van az egyéni tevékenységek szabadpiacán. Ez tehet minket ellenállóbbá az információs balekhalászattal szemben.

A pszichológiai balekhalászattal szemben ugyanakkor ma is teljesen védtelenek vagyunk. Minden gyerek, akivel előfordult már, hogy túl sok fagylaltot evett, tudja, mit jelent a kifejezés, hogy „megkaptad, amire vágytál”. A görög mitológiában egy híres történet szól erről: Midász története. Az információs balekhalászatot tudjuk korlátozni, de a pszichológiai balekhalászat nehezebb ügy. Erről szól a következő rész.

III

KÖVETKEZTETÉSEK

ÉS UTÓSZÓ

Következtetések

Az amerikai új történet

és következményei

Könyvünk befejező részében más oldalról közelítjük meg témánkat. Először olyan példákat hoztunk fel a balekhalászatra, amelyeket ma a hagyományos viselkedési közgazdaságtanhoz sorolunk: Cialdini listáját vettük végig (a balekhalászati egyensúlyról szóló Bevezetésben), és felidéztük, hogy hat kategóriába sorolta azokat a pszichológiai torzításokat, amelyek segítségével az emberek manipulálhatók.

A kifejtés során azonban igyekeztünk máshová helyezni a hangsúlyt. Arra összpontosítottunk, hogy sokkal általánosabban jellemezzük a balekhalászat okait. A marketingről és a reklámról szóló 3. fejezettől kezdve hangsúlyozzuk, hogy az emberek azért kerülnek a balekhalászok hálójába, mert azok a történetek, amelyeket maguknak mesélnek, fontos inputok a döntéseikben. Miért tesz bennünket oly könnyen manipulálhatóvá ez a fajta döntéshozatal? Azért, mert a tipikus történetek kanyarognak, sokfelé ágaznak, s a balekhalászat legtöbbször abból áll, hogy a balekhalász így vagy úgy új ágakat oltát a magunknak mesélt, meglévő történeteinkre, időnként pedig újakkal helyettesíti a régieket.

Másképpen fogalmazva: az egyik legalapvetőbb emberi adottság a figyelem-összpontosítás, vagyis a fókuszálás képessége, így bizonyos dolgokat a középpontba helyezünk, másokat meg nem. Azt a történetet, amelyet az ember magának mesél döntései meghozatalakor, figyelem-összpontosításnak vagy fókusznak is nevezhetjük. Mindebből könnyen megérthetjük, miért és hogyan kerülhetnek a balekhalászok hálójába az emberek, és a balekhalászat mikéntje is kikövetkeztethető belőle, hiszen két olyan szakma is létezik, amelynek központi eleme a manipuláció. A zsebtolvajok és a bűvészek egyaránt abban jeleskednek, hogy elterelik a figyelmünket, mielőtt végrehajtanák a trükkjüket.

Ha újra áttekintjük eddigi példáinkat a Cinnabon®-tól kezdve, megfigyelhetjük, hogy a balekhalászat azon alapul, hogy a balekhalász kihasználja a balekok hibás fókuszát, vagy – hasonlóan a bűvészhez vagy a zsebtolvajhoz – maga idézi elő a fókusz eltolódását. Átnéztük Cialdini hatos listáját is a pszichológiai torzításokról, és megállapítottuk: mindegyik a balekok hibás fókuszára vezethető vissza.

A balekhalászat maga egy történet

Ezzel eljutunk a Balekhalászat legalapvetőbb üzenetéhez. Azért írtuk meg ezt a könyvet, hogy egy másik – szerintünk – hibás fókuszt a helyére tegyünk. Közkézen forog egy történet a szabadpiacokról, amelyet széles körben elfogadnak az Egyesült Államokban, és amelynek sok híve van szerte a világon. Ez a történet a standard közgazdaságtan sommás értelmezéséből ered, amely szerint két fenntartással – a jövedelemeloszlás és az externáliák hatásainak figyelembevételével – a szabadpiaci gazdaság teremti meg a lehető legjobb világot. Csak hagyni kell mindenkit „szabadon választani”, hangzik a mantra, és máris a földi paradicsomba jutunk, amely olyan közel van az édenkerthez, amennyire csak a ma létező technológiák, emberi képesség és jövedelemeloszlás mellett lehetséges.

Nem vonjuk kétségbe a szabadpiacoknak köszönhető bőségszarut. De minden éremnek két oldala van, s ez igaz a szabadpiacokra is. Ugyanaz az emberi találékonyság, amely a bőségszarut megteremti, a kereskedők munkájában is érvényesül. A szabadpiacok jó nekem/jó neked megállapodásokat szülnek, de létrehozzák a jó nekem/rossz neked típusúakat is. Mindkét forma jelen van, amíg hasznot lehet húzni belőlük. Lehet, hogy a szabadpiac a legnagyobb hatású, ember teremtette eszközök egyike, ám a többi nagy hatású eszközhöz hasonlóan ez is kétélű fegyver.

Vagyis védelemre van szükségünk a problémákkal szemben. Minden számítógép-használó pontosan tudja ezt. A számítógép sokféleképpen nyitja meg előttünk a világot. Mindannyian tudjuk, hogy óvintézkedéseket kell tennünk az adathalászokkal és a vírusokkal szemben. Tisztában vagyunk azzal, hogy e-mail-címünkre olyan kéréseket is küldhetnek, amelyek teljesítésével nem a magunk, hanem a levélíró érdekét szolgáljuk. És mindannyian tudjuk, hogy ez fordítva is így van. Azt is látjuk, hogy a számítógép függőséget okozhat a komputeres játékokkal, a Facebookkal és ki tudja még mi minden csábítással.[520] Kitesszük magunkat a szabadpiac ilyen típusú veszélyeinek, mert előnyökkel járnak, de igazán balekok volnánk, ha szemet hunynánk a hátrányaik felett, vagy ha nem tennénk ellenük óvintézkedéseket.

Mindezek ellenére, az Egyesült Államokban a leghangsúlyosabb vagy talán uralkodó közgazdasági történet az 1980-as évek óta az, hogy a szabadpiaci gazdaság az említett fenntartásokkal – amelyeket gyakrabban tolunk félre, mint ahányszor figyelembe veszünk – mindig jó nekünk: ameddig csak szabadon választhatunk.

A reformok kora

Az Egyesült Államok történelmének egyik jelentős időszakát, az 1890–1940 közötti éveket, szokás a reformok korának nevezni. A reformok kifejezés három mozgalomra utal: az 1890-es évek agrárpopulizmusára, amelynek vezéralakja William Jennings Bryan volt; a jó kormányzás progresszivizmusára az 1900–1920 közötti évekből, Theodore Roosevelt vezetésével; valamint a New Deal kísérletezésére Franklin Delano Roosevelt irányításával. Ezek a mozgalmak és céljaik nagyon különbözőek voltak, de az időszak végére új, átfogóbb szemlélet alakult ki a kormányzat bármilyen – de leginkább a szövetségi – szintű szerepével kapcsolatban, ahhoz képest, ahogy az elődök gondolkodtak erről az 1890-es években.[521]

Ha visszatekintünk a II. világháborút követő – mondhatjuk úgy is, hogy a reformok korát követő – évekre, figyelemre méltó egyetértés alakult ki abban a kérdésben, hogy a kormányzati politika hasznos ellensúly lehet a szabadpiac kilengéseivel szemben. Természetesen volt ebben némi nézeteltérés a demokraták és a republikánusok között, az Egyesült Államok belpolitikai gyakorlatában azonban csak nüansznyi és nem minőségi különbségek voltak ezek. Dwight Eisenhower republikánus elnök – nem szándékosan[522] – republikánus legfelsőbb bírót nevezett ki, aki új irányba fordította az ország történelmét, és az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának korábbi döntése alapján bevezette az iskolákban a bőrszín szerinti szegregáció tilalmát. Mi több, amikor Orval Faubus arkansasi kormányzó Little Rockban megkérdőjelezte a döntést, Eisenhower szövetségi csapatok bevetésével válaszolt. Ő volt az államokat összekötő országúti hálózat szellemi atyja is. Eisenhower republikánus volt, de mindkét esetben kész volt úgy kormányozni, ahogy azt a lakosság szükségleteinek kielégítése érdekében jónak látta.

Ez a politika a demokrata párti elnökök, John F. Kennedy és Lyndon Johnson alatt is folytatódott. Kennedy keynesi megoldásokat vetett be annak érdekében, hogy „újból mozgásba jöjjön a gazdaság”; polgárjogi törvények elfogadását is javasolta, amelyeket halála után Johnson nyomott át a kongresszuson. A Medicare-t is Johnson indította el. Amikor Richard Nixon elnökké választásával visszavették a kormányzást a republikánusok, a reformok lendülete nem hagyott alább. Nixon létrehozta az Egyesült Államok Környezetvédelmi Hivatalát (US Environmental Protection Agency), és elnöksége alatt nagymértékben nőttek a társadalombiztosítási juttatások.[523] Így az Egyesült Államok történetében sokféle kormányzati szerepvállalás kaphatott helyet – demokrata és republikánus kormányzatoké egyaránt. Természetesen nem mentek a dolgok hibátlanul, nem is ezt akarjuk mondani. A kor domináns történetfelfogása szerint azonban a kormányzat számos úton-módon szolgálhatta az amerikaiak javát.[524]

Az új történet legitimálása

Később azonban egy másik történet kapott lábra. „A mostani válságban a kormány nem megoldás a problémákra – a kormány maga a probléma.” Ezekkel a szavakkal – amelyeket a mostani válságban kitétel nélkül a legtöbbször idéznek – Ronald Reagan adta áldását első elnöki beiktatási beszédében az új nemzeti narratívára.[525] Könnyű azt gondolni, hogy (minősítés nélkül) a kormányzat a probléma, ha abból indulunk ki, hogy a piacok tökéletesen működnek mindaddig, amíg az emberek szabadon választhatnak. Valójában azonban a piacok nem működnek tökéletesen az externáliák, a jövedelmek igazságtalan elosztása és a balekhalászat miatt. Ezért fontos a kormányzati beavatkozás. A reformok kora megmutatta, hogy a kormányzat, ha jól működik, jótékony szerepet játszhat. Ez azonban egyre inkább régi történetté válik.

Az új történet viszont hibás, mégpedig azért, mert rosszul jellemzi a gazdaságot, sőt az ország történelmét is. Sok éven át – a reformok korában és azt követően – a kormányzati aktivitás erősödött. A fájdalmas tapasztalatokra válaszul, alapos megfontolással, próba szerencse módszerrel olyan kormányzati programok és törvények születtek, amelyek valós szükségletek kielégítését célozták. Ilyen volt például a társadalombiztosítás, a Medicare, az értékpapír-felügyelet, a betétbiztosítás, az államközi úthálózat, a nélkülözők segítése, az élelmiszer-és gyógyszerfelügyelet, a környezetvédelem, a gépjárműbiztonság törvényi szabályozása, a jelzáloghitel-átverések elleni törvények, az állampolgári jogok vagy a nemek közti egyenlőség tárgyában hozott törvények, hogy csak néhányat említsünk. Hosszú, küzdelmes – Reagan beiktatásakor már közel 100 éves – történelem munkálta ki az emberek érdekeit szolgáló kormányzati rendszert.

Az új történet – vagyis hogy a kormányzat a probléma – önmagában is balekhalászat. Akkori és mostani vonzerejében benne volt és van a hihetősége is – az újságokban sokkal nehezebben adhatók el a rendben lévő dolgok, mint a problémákról szóló történetek. Ha egy újságíró arról írna cikket, hogy „a SEC alkalmazottai nagyszerű, a munkájuknak élő közszolgák”, hamar elvesztené az állását. Következésképp, a kormányzati munkáról szóló hírek jobbára a hibákat taglalják. A közönség függése ezeknek a kormányzati programoknak a gördülékeny működésétől további ok arra, miért csak az a hír, ha nem működnek jól ezek a programok.

Három példa

Könyvünkben végig azt a módszert követtük, hogy példákat hoztunk a fejezetek kiindulópontjául szolgáló közgazdasági elmélet alkalmazási lehetőségeinek illusztrálására. Ezt a módszert követjük most is. Befejezésként három példán keresztül ütköztetjük a közgazdaságtan régi és új történetét. Mindegyik példánkkal azt szeretnénk bemutatni, hogy ha félredobjuk a tapasztalatból levezetett, a próba szerencse módszerrel kialakított reformokat – ahogy azt az új történet előírja –, nagymértékben negligáljuk a balekhalászat szerepét.

A társadalombiztosítás „reformja”

Sokféle közönségnek adtuk már elő a balekhalászatról szóló gondolatainkat. A legtöbbször ezt a kérdést szegezik nekünk: „Mit tudnak ezzel kezdeni?” – különösen ami a Suze Orman-féle túlköltekezést illeti. Van egy nyilvánvaló válasz erre a kérdésre: számtalan pénzügyi tanácsadó könyv buzdítja arra az olvasóit, hogy készítsenek költségvetést, és attól ne térjenek el. Elizabeth Warren szenátor és a leánya, Amelia Tyagi egy ökölszabályt javasol.[526] Azt mondják, mindenkinek három részre kellene osztania a jövedelmét: 50%-ot kellene szánni a kötelező kiadásokra, 30%-ot az egyéb igények kielégítésére, 20%-ot pedig félre kellene tenni nehezebb időkre és az öregkorra. Észszerű tanács ez, annál is inkább, mert könnyen eshetünk a túlköltekezés hibájába, ha szükségleteinket (kötelező kiadásainkat) túl tágan értelmezzük, emellett egyéb igényeinket is kielégítjük, megengedjük magunknak például, hogy alkalmanként egy csokor virágot vegyünk, vagy vendéglőbe menjünk, hogy kissé megédesítsük szürke hétköznapjainkat. Ez a tanács lényegében megegyezik Suze Ormanével: aki meg akarja kímélni magát a pénzügyi aggodalmaktól, az tartsa magát a költségvetéséhez.

A gondos beosztás tehát a legrövidebb, legközvetlenebb út az elégtelen megtakarításból eredő problémák kezelésére. Ez azonban sokszor megvalósíthatatlan, mivel a mindennapi életben mindez pszichológiai nehézségekbe ütközik. Minthogy nehéz megtenni a legrövidebb utat, az amerikai kormány kiépített egy kerülő utat is a megtakarítások hiányából eredő legsúlyosabb problémák megelőzésére. Országos társadalombiztosítási rendszerünk nagymértékben enyhíti az időskori szegénység problémáját. Ebből adódóan nem kell elvárnunk minden egyes embertől, hogy Warren és Tyagi jó tanítványaként hónapról hónapra félretegye azt az oly bizonytalan 20%-ot. Sikerült elegánsabb módszert találni erre. A társadalombiztosítás meghatározott mértékű adóval csökkenti az emberek jövedelmét (ez jelenleg a megkeresett jövedelemnek – de maximum 118 500 dollárnak – a 6,2%-a, amely a munkavállalókat és a munkaadókat egyaránt terheli[527]). Az így felhalmozott alapból időskorukban számottevő jövedelemhez juthatnak a biztosítottak. A program figyelemre méltóan hatékony. Amikor a rendszer jótékony hatása az 1960-as években érvényesülni kezdett, látványosan csökkent a szegénység a 65 éven felüli népességben. 1959-ben az idősek 35,2%-a, 1975-ben pedig csupán a 15,3%-uk számított szegénynek.[528] A 65 éven felülieket tekintve a nem munkából származó jövedelem fő forrása a társadalombiztosítás. Ha nem számítjuk a munkából származó jövedelmeket és az egyéb államháztartási támogatásokat, például a veteránok járandóságait, akkor a lakosság legalacsonyabb jövedelmű 20%-a 94%-ban, a 20–40. jövedelmi percentilis közöttiek 92%-ban, a 40–60. jövedelmi percentilis közöttiek 82%-ban, a 60–80. jövedelmi percentilis közöttiek 57%-ban a társadalombiztosításból élnek, s csak a legmagasabb jövedelmű 20% nem munkából származó jövedelmeiben képvisel 50%-nál kevesebbet a társadalombiztosítás. A maga 31%-os részesedésével azonban még ebben a legfelső kategóriában is számottevő szerepe van a társadalombiztosításnak, annak ellenére, hogy ennek a népességi csoportnak a statisztikai adatait befolyásolják a magas nyugdíjban részesülők és a nagyon gazdagok.[529] A társadalombiztosításból származó jövedelmek nélkül a 65 éven felüli amerikaiak között a szegénységi ráta 9%-ról 44%-ra nőne.[530]

A társadalombiztosítással tehát nagy lépéseket tettünk a balekhalászatból adódó túlköltekezés kikapcsolása felé. Hála a társadalombiztosításnak, valamint a Medicare-nek és annak a ténynek, hogy a 60 évesek 80%-ának saját lakóingatlana van,[531] ma az idősebb amerikaiak megengedhetik maguknak, hogy alkalmanként ajándékot vegyenek az unokáiknak. Ráadásul a megtakarítások szűkös voltából adódó problémák enyhítése nem tolakodó módon történt, nem mondta meg senki az embereknek, mennyit költhetnek. A kormányzat sokat segített. (Megjegyezzük, hogy más kormányzati intézkedések a nem elégséges megtakarításokból közvetlenebbül adódó problémákat igyekeztek kezelni. A teljes foglalkoztatást célzó makrogazdasági lépések például arra szolgálnak, hogy az emberek csak rövid időre maradjanak állás nélkül; a munkanélküli-biztosítás megkönnyíti az álláskeresést; és a rokkantsági biztosítás segítséget nyújt azoknak, akik nem képesek munkát vállalni.)

A lakosság döntő többsége a társadalombiztosítástól függ, ezért nemigen akadt politikus, aki kikezdte volna ezt a rendszert. Az új történetben azonban már annyira hisznek az emberek, hogy komolyan fennáll ennek a veszélye. George W. Bush kormányzata a program jelentős részének privatizálására tett javaslatot 2004-ben. A módosított program nagyobb választási szabadságot hozott volna. Az alkalmazottak visszatarthattak volna akár 4 százalékpontot is a 6,2%-os társadalombiztosítási hozzájárulásukból.[532] Ezt a pénzt egy másik, maguk választotta, jóváhagyott befektetési alapba tehették volna be. Nyugdíjba vonuláskor a befizető úgy jutott volna hozzá a pénzéhez, ha visszafizeti a társadalombiztosítás rendszerébe azt az összeget, amelyet másutt fektetett be – észszerű, hiszen a befektetési alapba fizetett pénzt a társadalombiztosításból csatornáznák ki. A javaslat leleményesen azt mondta, hogy a visszafizetés a társadalombiztosítási nyugellátások csökkentésével történjen, mintha a nyugdíjba vonuló személy hitelt vett volna fel; a kamatláb pedig az inflációval növelve 3% lett volna.[533]

Csodálattal adózunk a terv szabad választáson alapuló logikájának, de azt a véleményünket sem rejtjük véka alá, hogy az egész elképzelés – nyersen fogalmazva – ostoba. Lényegében azt jelenti, hogy a lakosság legsebezhetőbb része hitelt kapna arra, hogy a részvénypiacon vagy a kötvénypiacon állami pénzekkel spekuláljon, s a hitelt – meglehetősen magas kamattal – csak a nyugdíjba vonulásakor kezdje visszafizetni.

Bob elvégzett néhány szimulációt az utolsó 100 év részvényeinek és kötvényeinek egyesült államokbeli megtérülési mutatóival kapcsolatban, hogy lássuk a várható eredményt.[534] Le kell szögezni, hogy választhatunk olyan kedvező feltételeket, amelyek mellett a tervvel meglehetősen jól járnának a nyugdíjasok. Ha a részvények megtérülése megfelel annak a hozamnak, amelyet az Egyesült Államokban az elmúlt 100 évben láttunk, akkor az a befektető, aki minden pénzét részvényekbe fekteti, szép summát keresne. Ám ehhez a következtetéshez két extrém feltételt is elfogadtunk. A szokásos stratégiákkal kialakított portfóliókban különféle részvények és kötvények együtt vannak jelen, így az átlagos hozam akkor sem túl nagy, ha a részvények jól teljesítenek. Ráadásul kockázatosak is az ilyen portfóliók. A kiindulási terv (medián alkalmazott, életciklus szerint korrigált részvény-és kötvényhányad) a befektetések mintegy 32%-ában veszteségesnek bizonyult. Amikor pedig a más országokban tapasztalt szokásos részvényhozamokat vettük alapul – nem pedig az Egyesült Államokban az utóbbi 100 évben előforduló kiemelkedő hozamokat –, ami reálisabb feltételezés, akkor a befektetés nem csupán kockázatosnak bizonyult, hanem a kiindulási portfólió szerint az esetek 71%-ában veszteséget hozott. A csak részvényekből álló portfóliók 33%-a bizonyult veszteségesnek, és kicsi volt a medián nyereség.

A Bush-kormányzat második négy évének kezdetén ez a javaslat volt az egyik kulcsfontosságú kormányzati kezdeményezés. Végül elvetették, mert nem volt elég népszerű. Most – 10 évvel később – valószínűtlennek látszik, hogy a gondolat újra befurakodna az új történet reformnapirendjének főbb pontjai közé. A tervek azonban változnak – bal-és jobboldalon egyaránt –, és a társadalombiztosítás Bush-féle privatizációja újraéledt a Medicare Paul Ryan-féle privatizációjában. A Ryan-terv legjelentősebb intézkedése az lenne, hogy megszüntetik a Medicare-t azok számára, akik 2022 után töltik be a 65. életévüket. Ők Medicare-ellátás helyett utalványokat kapnának, amelyekkel a piacon szerezhetik be a szükséges társadalombiztosítási szolgáltatásokat. A terv azért jelentene költségvetési megtakarítást, mert az utalványokat a fogyasztói árakhoz indexálják, nem pedig a sokkal gyorsabban növekvő egészségügyi ellátási költségekhez. Ennek a megtakarításnak azonban ára van. A Kongresszus Költségvetési Hivatalának becslése szerint 2030-ra a tipikus 65 éven felüliek zsebből fizetnék az egészségügyi ellátási költségeik 68%-át, míg a Medicare-rendszerben ez a hányad 25% lenne.[535] Ez a terv, valamint a republikánusok ebből kiinduló költségvetési javaslatai erősen az új történet szellemében fogantak. A 2010-es évek stílusában próbálják kihúzni a kormányzati támogatásokat az amerikaiak mögül.

Értékpapír-felügyelet

Az újságok tele vannak a legkülönbözőbb kormányzati költségvetési válságokkal. Csak néhány példát említve: válságban a közoktatás, az állami felsőoktatás, az infrastruktúra-fejlesztés, az igazságszolgáltatás, a járványügy, a tudományos kutatások finanszírozása és a globális felmelegedés mérséklése. Költségvetési miniválságok persze szükségszerűen mindig, minden területen megjelennek, abból adódóan, hogy a források nem kezelhetők szabadon (mert az adófizetői pénzek elköltésében megfelelő gondossággal kell eljárni). A felsorolt válságok azonban túlmutatnak a költségvetési források racionális felhasználásán. Ha az új történetnek megfelelően a kormányzatot mint „problémát”, és nem mint a segítség eszközét szemléljük, akkor kiderül, hogy a kormányhivatalok költségvetése a valós igényektől függetlenül elégtelen.

Az értékpapír-felügyelet a legnélkülözhetetlenebb kormányzati funkciók egyike. A vállalati számvitel és az értékpapír-minősítés szabályozásának fontos szerepe van abban, hogy a közönség kellőképpen tájékozott legyen. Korábban már említettük John Kenneth Galbraith találó kifejezését – bezzle – a feltáratlan pénzügyi csalások felhalmozódására. A pénzügyi válságról szóló 2. fejezetben láttuk, hogyan idézte elő a nagy recessziót a másodrendű jelzáloghitelek piacán a nagy bezzle kipukkadása és az eszközpiacok ezt követő befagyása. Tekintettel arra, hogy az Értékpapír-és Tőzsdefelügyeletnek (SEC) kiemelkedő felelőssége van a bezzle tompításában, nagyon fontos tudnunk, érinti-e az új történet a szervezet költségvetését.

Elég egy pillantást vetni a SEC költségvetésére, hogy annak elégtelen voltát belássuk. A felügyelet 2014-ben közel 50 ezer milliárd dollár értékű eszköz fölött gyakorolt ellenőrzést, és a költségvetése 1,4 milliárd dollár volt.[536] Vagyis a szervezet költségvetéséből az ellenőrzött vagyonra egy cent századrészének alig több, mint negyede jut. Két összehasonlítással is alátámaszthatjuk azt a sejtésünket, hogy ez túl kevés. A Bank of America – az egyetlen olyan szervezet, amely részben a SEC felügyelete alatt áll – lényegesen többet költ csupán marketingre a SEC teljes költségvetésénél,[537] a befektetési alapokkal kapcsolatos átlagos kiadások pedig dolláronként 1,02 centre tehetők, ami négyszázszorosa annak, amit a SEC az általa ellenőrzött eszközök 1 dollárjára számítva ugyanerre a célra költ.[538]

Ha a SEC költségvetése ennyire szűkös, annak bizonyára jelei is vannak. A 2. fejezetben láttuk, hogy a SEC kudarcot vallott a származtatott értékpapírok és a hitelminősítő ügynökségek szabályozásában, amikor arra igazán nagy szükség lett volna. Vannak azonban közvetlen, belső indikátorok is, amelyek a költségvetési források elégtelenségére mutatnak.

Vegyük például Jed Rakoff bíró (New York állam déli körzeti bírósága) döntését, aki vitatott ítéletében nem hagyta jóvá a Citicorp által kötött és a SEC által elfogadott megállapodást, mert túlságosan kompromittálónak találta![539] Rakoff kijelentette, hogy a SEC 2008 óta, nagyrészt pénzforrások hiányában – ritka kivételektől eltekinve –, szinte kizárólag vállalatokat, nem pedig magánszemélyeket perelt.[540] A költségek nagy szerepet játszanak ebben, hiszen jogilag egyszerűbb a vállalatoknak utánajárni, mint magánszemélyek vétségeit felgöngyölíteni. Ugyanakkor a vállalatok perlésének sokkal kisebb az elrettentő ereje, mivel a szervezetre kirótt büntetés eloszlik a részvényesek között, a magánszemélyek büntetése viszont közvetlenül a felelősöket sújtja.

A Madoff-ügyben sokkal részletesebben megfigyelhető a SEC működése és – ha feltevésünk helyes – szűkre szabott költségvetésének következményei. Ma már közismert történet, hogy a nagy balekhalász, Bernard Madoff hogyan csalta piramisjátékkal csapdába a gazdag befektetőket, miközben figyelemre méltó rendszerességgel minden hónapban kimutatást adott nekik a Madoff-vagyon növekedéséről. Harry Markopolos quant[541] utánanézett Madoff helyzetjelentéseinek a Massachusetts állambeli Whitmanben, és gyanúra okot adó megfigyeléseit eljuttatta a SEC bostoni regionális irodájához. Arra jutott, hogy Madoff magas és egyenletes hozamai (havi 1-2% között) ellentmondanak a közgazdaságtan törvényeinek.[542] Madoff azt mondta, az egyenletességet az ún. gallérbefektetési stratégiával érte el: opciókat vett a rendkívüli veszteségek levágására, s ezeket a rendkívüli nyereségeket levágó opciók eladásával egyensúlyozta ki.[543] Ez a stratégia valóban biztosíthatta a hozamok kiegyenlítettségét, ám Markopolos figyelmét nem kerülte el, hogy Madoff számára túlságosan költséges lett volna, ha jóváírja a befektetőknek a magas kamatokat. Piramisjátékra utalt az is, hogy egy ilyen gallér működtetéséhez Madoffnak több opciós adásvételi ügyletet kellett volna bonyolítania, mint az egész amerikai piacnak összesen.[544]

Bármilyen megalapozottnak látszott is Markopolos gyanakvása, a SEC-nél ellenállásba ütközött. Első keresetét 2000–2001-ben a SEC rövid úton elutasította.[545] Markopolos azonban nem hagyta annyiban. Végül a Madoff-ügy illetékes New York-i regionális irodája 2005 novemberében vizsgálatot indított. Meaghan Cheungra, az iroda részlegvezetőjére és Simona Suh ügyvédre bízták az ügyet.[546] Ők azonban, Doria Bachenheimerrel együtt, aki kijelölte őket, inkább Markopolost, a kereset benyújtóját gyanúsították, mint magát Madoffot, aki ellen a kereset irányult. Mindhárman úgy vélték, Markopolos önös érdekből vádaskodik. Bachenheimer szűkszavúan fogalmazta meg a véleményét: „jutalomvadász”.[547] De jól kitapintható kulturális különbség is volt Markopolos, a quant és az üggyel foglalkozó csapat között. Erről is Bachenheimer mondott tömör véleményt: „a kereset elméletekből áll”. Markopolos nem felelt meg az ügyvédek feljelentőkkel szembeni elvárásainak. Nem olyan ember volt, akinek belső információi vannak az eseményekről, és ezekkel kapcsolatban hiteles tanúvallomást tud tenni a bíróság előtt.[548] Az sem segített, hogy amikor Markopolos indulatba jött, telefonbeszélgetésben sértegette Cheungot, hangoztatva, hogy a SEC-ről lesújtó véleménye van.[549] Így aztán, mire végül Madoff elment a SEC-hez, s Cheung és Suh kikérdezhette őt, a felügyelet emberei megértek a balekhalászatra – s mint kiderült, a balekhalászok egyik nagymesterével álltak szemben. Csalásra nem találtak bizonyítékot, és végül lezárták a vizsgálatot.

Számunkra nem a Madoff-ügy részletei érdekesek, hanem az, amit ez az ügy arról mond, hogy általában véve elegendő költségvetési forrásból működik-e a SEC. Ha eltekintünk a New York-i iroda által elkövetett hibáktól, a jelek szerint az érintett kormánytisztviselők lelkiismeretesen végezték a munkájukat, szem előtt tartva a SEC érdekeit és küldetését.[550] Mindamellett az ügyet kivizsgáló csapat nem igazán értette meg Markopolos keresetét és annak indítékait. Ez a félreértés eloszlatható lett volna, ha a vizsgálatba pénzügyi végzettségű tisztviselő is bekapcsolódhatott volna. Továbbá könnyen lehet, hogy más megvilágításban láthattuk volna Markopolos keresetét és Madoff védekezését, ha nem indult volna el a demoralizálódás a szabályozó hatóságoknál, miután az új történetben romlott a megbecsülésük, ami meglátszott a fizetéseken és a munkaterheken is. Nem tudhatjuk, hogy bőkezűbb finanszírozás mellett más lett volna-e az ügy kimenetele. Azt viszont tudjuk, hogy a vizsgálat nem volt alapos – összhangban volt a régi elvvel, hogy „azt kapod, amiért fizetsz”. Egy cent századrészének alig több, mint a negyede bizony nem valami sok pénz, és az új történetnek az a tétele, hogy „a kormány a probléma maga”, a krajcároskodásnak kedvezett nemcsak a SEC-nél, hanem általában a kormányhivataloknál.

Citizens United

Harmadik példánk a politikai vizsgálódásaink köréből való. A politikáról szóló 5. fejezetben láthattuk, hogy az amerikai választásokon balekhalászatra fordítják az érdekcsoportoktól beérkező támogatási összegeket.

A választási kampányokról szóló szövetségi törvénnyel már több mint 100 évvel ezelőtt megpróbálták tompítani ezt a befolyásszerzéssel kapcsolatos problémát. Az 1907. évi Tillman-törvény (The Tillman Act of 1907) megtiltotta, hogy vállalatok közvetlenül részt vegyenek politikai kampányok finanszírozásában. A szövetségi választási kampányokról szóló törvény 1974. évi módosítása (The Federal Elections Campaign Act Amendments of 1974, FECA) létrehozta a Szövetségi Választási Bizottságot (Federal Election Commission); emellett korlátozta a választási kampányokhoz nyújtható hozzájárulásokat és a kampánykiadásokat. Ám nem kellett sok idő ahhoz, hogy az érdekeltek megtalálják a módját, hogy politikai „barátaikon”, például a Politikai Akcióbizottságokon (PAC) keresztül megkerüljék a közvetlen kampány-hozzájárulások törvény szabta tilalmát. A PAC-ok közvetlen hozzájárulások nélkül is támogathatták a politikai kampányokat. Ez fölvetett egy nyugtalanító kérdést. Hogyan kontrollálhatjuk a PAC-okat és más érdekelt „barátokat” a szólásszabadság alkotmányos jogának megsértése nélkül? Évekig tartó civakodás után, 2002-ben a kongresszus kompromisszumos javaslattal állt elő, és megszületett A kétpárti kampányreformról szóló 2002. évi törvény (Bipartisan Campaign Reform Act of 2002, BCRA) – népszerű nevén McCain–Feingold-törvény.[551] Ennek egyik fontos rendelkezése az volt, hogy megtiltotta vállalatok, szakszervezetek és nonprofit szervezetek által finanszírozott médiareklámok sugárzását az előválasztásokat megelőző 30 és az általános választásokat megelőző 60 napban.

Egy jobboldali nonprofit politikai szervezet, a Citizens United 2007-ben úgy döntött, hogy vitát nyit erről a rendelkezésről. Készítettek egy dokumentumműsort Hillary: The Movie (Hillary: A film) címmel, amelyet kábeltévén terveztek terjeszteni. A filmet bárki ingyenesen megnézhette volna, a Citizens United azonban 1,2 millió dollárt fizetett volna egy kábeltévé-társaságnak a szolgáltatásért. A Citizens United a Szövetségi Választási Bizottság (Federal Election Commission) állásfoglalását kérte arról, hogy a műsor terjesztése a közelgő 2008-as előválasztások előtt, ahol Hillary Clinton is indult, összeegyeztethető-e a McCain–Feingold-törvénnyel. A bizottság negatív állásfoglalása után a helyi bírósághoz fordult,[552] majd a kereset elutasítása után az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságához fellebbezett.

Mivel a dokumentumfilm nyilvánosan nem került volna adásba, az ügyet specifikus indoklással is el lehetett volna dönteni, a Legfelsőbb Bíróság mégis általános indokok alapján, a szólásszabadságra vonatkozó első alkotmánykiegészítés alapján hozta meg döntését.[553] Az öt szavazattal támogatott többségi álláspont különösen pregnáns példa az új történetbe illő gondolkodásra, amely nem veszi figyelembe a balekhalászatot. Amit a szólásszabadságról gondolunk, az jól tükrözi a szabadpiacról alkotott véleményünket. Mindkettőt a gazdasági jólét nélkülözhetetlen feltételének tekintjük, és a szólásszabadságot a demokrácia nélkülözhetetetlen elemének tartjuk. Ahogy azonban a balekhalászat felvillantja a szabadpiacok fonákját, úgy rámutat a szólásszabadság árnyoldalára is. A piacokhoz hasonlóan a szólásszabadság is megkívánja a funkcionális és a diszfunkcionális elválasztására alkalmas szabályozást. Aki tartott már megbeszélést, pontosan tudja ezt. A legdemokratikusabb városi gyűlésnek is megvannak a szabályai. A kongresszus is azon dolgozott – próba szerencse módszerrel – a Tillman-törvény elfogadása óta, hogy rögzítsen néhány ilyen szabályt.

Anthony Kennedy bíró fogalmazta meg a többségi véleményt, amelyhez John Roberts, Antonin Scalia, Clarence Thomas és Samuel Alito is csatlakozott. Ez a vélemény nyíltan kimondta, hogy nem lehet különbséget tenni az egyének és a vállalatok szólásszabadsága között. Mi több, az állásfoglalásból úgy tűnt, a szólásszabadságnak nincsenek árnyoldalai, amelyek indokolhatnának bármilyen korlátozást. A következő passzus rávilágít a döntés elvi alapjaira: „Ha a kormányzat megvonná a szólás jogát egyesektől, másoknak pedig megadná, azzal megfosztaná a hátrányt szenvedő személyt vagy osztályt attól a jogtól, hogy a szó eszközeivel küzdjön véleményének meghallgatásáért, tiszteletben tartásáért. A kormányzat nem foszthatja meg ilyen módon a közösséget attól a jogtól és előjogtól, hogy eldöntse, a hozzászólók közül kiknek a hozzászólásait tartja megfontolásra érdemesnek. Az első alkotmánykiegészítés védi a szólást és a szólót, valamint az általuk kifejezett nézeteket, gondolatokat.”[554]

A balekhalászat azonban arra vall, hogy Kennedy érvelése hibás: a szólásszabadság biztosítása ugyanúgy nem lehet abszolút érték, ahogy az sem megengedhető, hogy a londoni Hyde Parkban rockzene dübörögjön a szónokok sarkán (Speakers’ Corner) a szónoki emelvényről (ahol a legdilinyósabb brit polgárok is szabadon hangot adhatnak a véleményüknek). Úgy tűnik, Kennedy a szólást kizárólag információátadásnak tekinti, nem törődik a befolyásoló szerepével, és – ami attól elválaszthatatlan – a balekhalászattal. Az állásfoglalás egy korábbi passzusa szerint: „A szólásszabadság a demokrácia nélkülözhetetlen eleme, mert ez adja az eszközt az emberek kezébe a tisztségviselők elszámoltatásához. Az állampolgárok információk kéréséhez, meghallgatásához, megosztásához és felhasználásához való joga a konszenzus kialakítása érdekében előfeltétele a felvilágosult önigazgatásnak és szükséges eszköz annak védelméhez.”[555] Ezzel persze mi is egyetértünk, de ami az állásfoglalásból kimaradt, az is ugyanolyan fontos a szóban forgó ügy megítélésében. A szólás eszköze annak is, hogy meggyőzzünk másokat arról, hogy a mi érdekünkben cselekedjenek. Ha az emberek balekokká válnak, rávehetők, hogy a mi érdekünkben cselekedjenek akkor is, ha nekik más lenne az érdekük.

A józan ész azt diktálja, írta különvéleményében John Paul Stevens, hogy a vállalatokat másképp kezeljük, mint a magánszemélyeket. Sajnálkozott amiatt, hogy a többségi vélemény a jelek szerint nem számol a „választási propagandával”. A balekhalászat nem csak az új történet része. Stevens emlékeztette a bíróságot, bizonyítékok vannak arra, hogy a vállalatok (és a szakszervezetek) gyakran kérnek szívességeket kongresszusi képviselőktől, majd negatív híreket terjesztenek azok ellenlábasairól, segítve ezzel is, hogy a képviselők a kampányban a pozitív üzenetekre szorítkozhassanak, s így kimaradjanak a „csetepatékból”. Később a vállalatok (és a szakszervezetek) csendben emlékeztetik a kongresszusi képviselőket a nekik tett szívességeikre, akik a színfalak mögött ki is fejezik hálájukat.[556] Stevens leszögezte: „Vannak olyan korrupciós fenyegetések, amelyek sokkal jobban rombolják a demokratikus társadalmat, mint egy-egy megvesztegetési ügy. És mégis, az, ahogy a többség értelmezi a korrupciót, a törvényhozókat tehetetlenné teszi a nem túlságosan kirívó visszaélésekkel szemben.”[557]

Muszáj valamilyen korlátot szabni azoknak, akik nagy teljesítményű hangszórókat tudnak bömböltetni, és képesek elnyomni az ilyen lehetőségekkel nem rendelkezők hangját. Korábbi példánk (a politikáról szóló 5. fejezetben) a Grassley és Small közti, 2004-es szenátusi választási versenyről megmutatta, hogy már a jelenlegi szabályozás is óriási előnyt jelent azoknak, akik anyagi forrásaik révén ellenőrzésük alatt tudják tartani az éter hullámait. A Citizens United-döntés tehát politikai példa arra, milyen veszélyekkel jár, ha a régi történetet az új történet gondolkodásmódja váltja fel. Az új történeten alapuló döntés nem törődött azzal, hogy bölcs kompromisszumokra van szükség a balekhalászatból fakadó problémák enyhítésére.

A Harvard egyik jogászprofesszora, Lawrence Lessig előállt egy tervvel, amely megfelelhet a kompromisszummal szembeni elvárásainknak. Eszerint minden amerikai állampolgár kapna a szövetségi kormányzattól egy utalványt, amellyel összesen 50 dollár értékben támogathatná az általa választott jelölteket. Ezenkívül mindenki adhatna saját zsebből 100 dollárt minden jelöltnek. Cserébe a jelöltek, akik elfogadják ezeket az adományokat, eskü alatt lemondanának a más forrásokból (így például a PAC-októl) származó adományokról.[558] Lessig a költségeket évi 3 milliárd dollárra becsüli.[559] Ha arra gondolunk, mennyire torzították a demokráciát a korábban bemutatott módszerek, ez igazán jutányos ár lenne azért, hogy a kongresszusi képviselőknek ne a támogatási dollárokért való telefonálgatással teljenek a munkanapjaik. Elkezdhetnének újra a választóik ügyeivel foglalkozni.

Következtetés

Az említett példák – a társadalombiztosítás törvényi szabályozása, az értékpapír-felügyelet és a kampányfinanszírozási törvény – jól tükrözik könyvünk alapvető mondanivalóját. Megmutatják, milyen fontos, hogy a helyes történetet meséljük magunknak. Kitűnik belőlük, milyen erősen befolyásolja az új történet az Egyesült Államok politikai életét, a kormányzat és a háztartások kapcsolatában (társadalombiztosítás) éppúgy, mint a pénzügyi intézmények és a felügyeleti szerveik kapcsolatában (értékpapír-felügyelet) vagy a jogrendszer és a választók kapcsolatában (kampányfinanszírozási törvény). Általánosabban fogalmazva, jól látszik, hogy az új történet csupán féligazság. A szabadpiacon az emberek valóban szabadon választhatnak, de ezzel együtt mindenki szabadon halászhat balekokra, és mindenki szabadon kifogható. Katasztrófához vezet, ha ezekről a tényekről nem veszünk tudomást.

Amerikai szemüvegen át, főként amerikai példákon keresztül, kimutattuk, hogy a történetek, különösen az országos alaptörténetek, sokat számítanak. Természetesen a balekhalászat nem csupán amerikai jelenség, mindenütt megfigyelhető. Ahhoz, hogy jól működő országos történetünk legyen, egyebek mellett az kell, hogy helyesen értelmezzük a gazdaság és a politika tényleges működését. Nem elég a piacok és a demokrácia színét látni – észre kell venni a fonákjukat is. S amit a fonákjukon látunk, abból semmi esetre sem szabad kifelejtenünk a balekhalászatot.

Utószó

A balekhalászati egyensúly

jelentősége

Példák hosszú sorát hoztuk fel a balekhalászatra. Fölvetődik azonban egy kérdés, amely valószínűleg sokakat foglalkoztat. Mi újat mond könyvünk a mai közgazdaságtanhoz képest? Vajon a közgazdászok ismerik-e a balekhalászatot? Bármilyen meglepő, a válaszunk erre az, hogy „igen”. A közgazdászok ugyanis felismerik a balekhalászat konkrét eseteit, és ezek okait is értik. De vajon a szabadpiacokról alkotott, közkézen forgó ismereteik alapján képesek-e előre látni, hogy a balekhalászat mikor és hogyan következik be? A válaszunk erre a kérdésre az, hogy „nem”.[560]

A legtöbb országban megtanulták tisztelni a szabadpiacokat, amire többnyire meg is volt az okuk, hiszen magas életszínvonalat teremtenek. Tudjuk a közgazdaságtanból, hogy a versengő piacok „hatékonyak”. A közgazdászok ugyanis kimutatták, hogy egyensúlyi helyzetben, viszonylag könnyen teljesülő előfeltételek esetén, az egyének jóléte csak mások rovására javítható tovább. Röviden, a közgazdaságtan tipikusan jól működőként írja le a versengő piacokat. Elismeri ugyan, hogy szükség van beavatkozásra, amely megoldja az externáliák és az igazságtalan jövedelemeloszlás okozta problémákat, de úgy véli, ezek megoldhatók minimális intervencióval, megfelelő adókkal és támogatásokkal.

Mi azonban másképp – és általánosabban – szemléljük az embereket és a piacokat, s ez a megközelítés hatja át egész könyvünket. Nem vesszük át a közgazdasági tankönyvekből a szabadpiacot dicsőítő érvelést, még akkor sem, ha képzeletben átlépjük az országhatárokat, eljutunk Kínába, onnan Észak-Koreába, majd újabb határátlépéssel Dél-Koreába.

Nem szeretnénk túltolni a piacgazdaság dicséretét. A piacok meglehetősen jól működnek (ahogy azt a tankönyvek is leírják), ha az összes előfeltevés maradéktalanul teljesül. Ám mindenkinek vannak gyenge pontjai, és mindegyikünkkel gyakorta előfordul, hogy nem vagyunk kellően tájékozottak, és sokszor nem vagyunk teljesen tisztában azzal, hogy mit akarunk. Ezeknek az emberi gyengeségeknek a mellékterméke, hogy becsaphatóak vagyunk. Ilyen az emberi természet, tiszta sor. A közgazdasági előadások azonban kizárólag pálcikaemberekről szólnak. Márpedig a gazdaság szereplői nem idealizált emberek, a versengő szabadpiacok nem csupán a szükségleteik és vágyaik kielégítésének lesznek játékterei, hanem a balekhalászatnak is, s balekhalászati egyensúly létrejöttének.

Ezt a nézőpontbeli különbséget jól illusztrálja az a hosszadalmas és heves szóváltás, amelyet könyvünk bemutatóján az egyik nagyvonalú barátunkkal és kollégánkkal folytattunk. A vita során hamarosan jelen fejezetünk alapkérdésénél kötött ki: „Van-e itt bármi is, amit egy okleveles közgazda ne tudott volna eddig is?” Elmagyaráztuk, hogy a Balekhalászat olyan helyzetekben vizsgálja a piacok szerepét, ahol a szereplőknek gyenge pontjaik vannak, így a piac nem működik hatékonyan, és a gyengeségekkel terhelt szereplők potenciálisan megtéveszthetők, becsaphatók. „Hiba volt a patológiát a standard közgazdaságtannal kombinálni – mondta erre ő.” De hiszen éppen ez az egyik alapvető mondandónk a jelenleg dívó közgazdaságtanhoz képest! Véleményünk szerint, mindannyiszor hibát követnek el a tankönyvek és a szokásos gondolatkörben mozgó közgazdászok, amikor csak a piacok egészséges (azaz hatékony) működését írják le, és a gazdasági kórtüneteket kizárólag az externáliáknak és a jövedelemeloszlásnak tulajdonítják. Úgy véljük, a gazdaság bonyolultabb – s egyben izgalmasabb – rendszer, mint amilyennek ez a standard felfogás ábrázolja. Úgy gondoljuk továbbá, hogy a hagyományos felosztás (egészséges és kóros) nemcsak felületes és rosszindulatú, hanem súlyos következményekkel is jár.

Hogy miért? Mert a modern közgazdaságtan – lényegénél fogva – képtelen megragadni a csalást és a trükközést. A szőnyeg alá söpri az emberek naivitását és hiszékenységét. Ha ma (2015-ben) visszatekintünk a 2008-as pénzügyi világválságra, a közgazdászok egy része – velünk együtt – fölteszi a kérdést: Miért? És nemcsak azt kérdezzük, miért következett be maga az összeomlás – és általában miért vannak válságok –, hanem önvizsgálatot is tartunk. Jó lenne tudni, miért csak kevesen látták közülünk mindezt előre. Megdöbbentő, milyen kevés közgazdász jelezte előre, mi fog történni.[561] Ha a Google Scholarban rákeresünk a pénzügyi és közgazdasági tárgyú cikkekre és könyvekre, mintegy 2,25 millió találatot kapunk.[562] Ez talán kevés ahhoz, hogy egy közgazdászmajom véletlenül épp a Hamlet szövegét írja le, de ahhoz elegendőnek kellene lennie, hogy szülessen pár írás a Countrywide, a WaMu, az IndyMac, a Lehman és sok más pénzintézet közelgő összeomlásáról. Tudnunk kellett volna arról, mennyire törékeny a helyzetük a jelzálogfedezetű értékpapírok és a hitel-nemteljesítési csereügylet terén. Ugyanígy előre kellett volna látnunk az euró jövőbeli sebezhetőségét is.

Szerintünk ez a tátongó űr arról árulkodik, hogy a közgazdászok (köztük a pénzügyi szakemberek) szisztematikusan figyelmen kívül hagyják vagy alulértékelik a manipulációnak és az átverésnek a piacok működésében betöltött szerepét. Már kitapintottunk egy egyszerű okot, miért nem foglalkoznak ezekkel, illetve miért mellőzik szisztematikusan ezeket a kérdéseket a piacról való gondolkodásukból. A kórtüneteket – mint azt barátunk is kifejtette – főleg az externáliákra vezetik vissza. Ez a szemlélet azonban nem mutatja meg, hogy a versengő piacok a természetüknél fogva melegágyai a manipulációnak és az átverésnek, mégpedig ugyanazon haszonszerzésre ösztönző tényezők révén, mint amelyeknek a jólétünket köszönhetjük. Ha mi, közgazdászok – a valóságnak megfelelően – kétélű kardként szemléltük volna a szabadpiacokat, szinte biztosan beleláttuk volna azokat a kanyarokat, ahol a származtatott pénzügyi eszközök és a jelzálogfedezetű értékpapírok, valamint az államadósságok elbukhatnak. Nem sokan nyomták közülünk a vészcsengőt.

A rák elleni háború kudarca

A The Emperor of All Maladies (A betegségek császára) című könyvében Siddhartha Mukherjee rákkutató és orvos ehhez hasonló hibát tár fel a rákbetegség elemzésében és gyógykezelésében.[563] A közgazdaságtan nyelvén az analógia lényege, hogy vannak olyan betegségek, amelyeket „externáliáknak” tulajdoníthatunk. Ezek a betegségek bakteriális vagy vírusos eredetűek, és többnyire viszonylag könnyen gyógyíthatók. Nem kell más a gyógyításukhoz, mint találni egy gyógyszert vagy védőoltást, amely elpusztítja a testünkben az idegen betolakodót. Az ilyen betegségekkel analóg externália lehet a közgazdaságtanban a szélirányban lévőket érő károsodás, a gyógymód pedig a füstadó.

A rák azonban másfajta betegség, mondja Mukherjee. Nem külső betolakodók – baktériumok vagy vírusok – okozzák, hanem pontosan ugyanazok a természetes erők, mint amelyek az élettani működések mögött állnak. A sejtjeinkben bekövetkező mutációk okozzák a rákos elfajulást. Ahogy az egészséges sejtjeinknek hatásos fegyvereik vannak a támadásokkal szemben, úgy a mutánsoknak is van mivel védekezniük. Nem az a probléma, hogy a szervezet védelmi eszközei nem elég jók. A rosszindulatú (malignus) daganatokban éppen hogy túlságosan jók ezek a védelmi fegyverek. A rosszindulatú sejtek (ráksejtek) túlságosan ellenállók a támadással szemben: nem hajlandók elpusztulni. A rák lényege, hogy a jóindulatú (benignus) élettani folyamataink kiterjednek a mutációk által. Pontos az analógia a balekhalászattal, amire akkor nyílik alkalom, ha a piacok benignus működése – amikor minden szereplő átgondolt döntéseket hoz – kiterjed az olyan piacokra is, ahol a szereplők egy része naiv.

Az 1970-es években a „War on Cancer” (Háború a rák ellen) kampány szószólói sikeresen lobbiztak azért, hogy „az ország elkötelezze magát a rák legyőzésére”.[564]A rák elleni nemzeti küzdelemről szóló 1971. évi törvény (National Cancer Act of 1971) elfogadásával nagymértékben bővültek a rákkutatásra fordítható szövetségi források. Azt gondolhatnánk, hogy egy ilyen forrásbővülés biztosan nem okoz károkat. Mukherjee azonban másképp gondolja, szerinte elhibázott volt ez a „hadüzenet”. A gyors és könnyen meglelhető gyógymódok kutatása trivializálta a problémát. Ilyen megoldást csak akkor találhattunk volna, ha minden rákot egy egyszerű okra lehetne visszavezetni: például olyanra, mint egy vírus.[565] A rák okaival kapcsolatos egyszerűsítő elképzelések elterelték a figyelmet a betegség igazi természetének feltárásáról. A rák miatti elhalálozásban csak akkor várhatunk jelentős csökkenést, ha jobban megértjük, hogy a betegség mutációk következménye, és a mutáns sejtek önvédelmi képessége a szervezet egészségén őrködő tényezők kiterjesztése.

Véleményünk szerint a közgazdászok piacról alkotott elképzeléseiben hasonlóan túlzott egyszerűsítés érvényesül. A standard közgazdaságtan szerint a gazdaság kóros elváltozásai csupán externáliák. A szabadpiacnak az a képessége azonban, amely a balekhalászat változatos formáit teremti meg, nem externália. Éppen ellenkezőleg: a versengő piacok működésének lényegéhez tartozik. Azok a haszonszerzésre ösztönző tényezők, amelyek egészséges, benignus gazdaságot teremtenek, ha mindenki teljesen racionálisan viselkedik, megegyeznek azokkal, amelyekből a balekhalászat gazdasági kórsága fakad.

Korábbi munkák a balekhalászatról

A Balekhalászatnak természetesen vannak előzményei. Itt megemlítünk néhányat – ismét a Google Scholar alapján – abból a 200 ezerre tehető cikkből, amelyek a „megfontoltak” és a„naivak” vagy a „tájékozottak” és a „tájékozatlanok” közti különbségekkel foglalkoznak. Ezekben – és a mi példáinkban is – jellemzően összekapcsolódik a megfontoltság és a naivitás. Fő gondolatmenetükben pedig arra jutnak – többnyire azonban csak mellékesen –, hogy igen, a leírt speciális kontextusban a megfontolt/tájékozott szereplőknek valóban előnyük volt a naivakkal/tájékozatlanokkal szemben.

Emlékezzünk vissza például a Bevezetésre, amelyben megemlítettük, mit mondott Stefano DellaVigna és Ulrike Malmendier az egészségklubok szerződéseiről, amelyeket könnyű bevállalni, de nehéz megszabadulni tőlük! Modelljükben DellaVigna és Malmendier szerint az egészségklubok a fogyasztók jelen felé torzító gondolkodását használják ki.[566] A jelennek tulajdonított nagyobb hangsúly ugyanis arra indítja a fogysztókat, hogy amit ma megtehetnének, halasszák el holnapig; de amikor eljön a holnap, akkor már az lesz a ma, így aztán a halogatás megismétlődik.

Xavier Gabaix és David Laibson egy másik módszert mutatnak be. Szerintük az eladók becsaphatják a vevőket azon az alapon is, hogy a termék egyes tulajdonságai nehezen láthatók.[567] Ezeket hívják rejtett tulajdonságoknak. Vajon milyen rizst szolgálnának fel a vendéglőkben, ha a vendégek nem tudnának különbséget tenni a Basmati és az Uncle Ben’s között? Nyilvánvaló, hogy ha a vendéglős a profitját nézi, akkor az olcsóbbat választja.

Gabaix és Laibson legjobb példája a rejtett tulajdonságokra a tintasugaras nyomtató. A vevők főként azt nézik, mennyibe kerül maga a nyomtató. Csakhogy az új tintapatronok költsége meglehetősen nagy az új nyomtatóéhoz képest (átlagosan annak mintegy kétharmada).[568] A releváns költség tehát nem az alapkészülék ára, hanem az egy oldal kinyomtatására jutó összköltség. Egy felmérésben, amit egy Hewlett-Packard-modell vevőinek körében végeztek, csak a válaszadók 3%-a tudta a tintapatron árát a nyomtató megvásárlásakor.[569] És ez nem csupán a véletlen műve. Gabaix és Laibson szerint a nyomtató vásárlója számára a készülék ára világos és jól látható, a világhálón is könnyen megtalálható. Nehezebb dolga van azonban annak, aki megpróbálja megkeresni a hozzá tartozó tintapatron árát, mert különböző weboldalakról kell összeszednie a szükséges információt – a nyomtatók gyártói ezt az adatot szándékosan elfedik.[570] A felmérés eredményéből ítélve el is érik a céljukat.[571]

Bob még egy próbának vetette alá a rejtett tulajdonságok elméletét. A tévéreklámok meggyőzték, hogy prémium macskaeledelt vegyen Lightning nevű cicájának. A reklámokban a cicák boldogan rohannak az etetőtáljukhoz. De vajon jó ízű-e ez a macskaeledel? Bob megkóstolta. A reklámban emlegetett, ínycsiklandónak hangzó ízeknek – pulyka, tonhal, kacsa, bárány – nyomát sem találta. Gabaix és Laibson előrejelzése erre – a rendszerint rejtett tulajdonságra – nézve pontosnak bizonyult. Ámbár meg kell jegyeznünk, hogy az általunk elvégzett próba nem bizonyító erejű. Biztosak csak akkor lehetnénk a dolgunkban, ha Lightning megtanulna beszélni.[572]

A pénzügyek világában is jó példákat láthatunk arra, hogy a balekok rosszul járnak, ha a náluk tájékozottabbak hálójába kerülnek. A plain-vanilla pénzügyi közgazdaságtan következtetése, amely szerint a részvények ára fundamentális értékükhöz igazodik, egyszerűen nem igaz. Eszerint a részvények ára egyenlő lenne a megfelelően diszkontált, például osztalékokból és részvény-visszavásárlásokból származó várható jövőbeli kifizetésekkel. Csakhogy ez nem felel meg a valóságnak. Túlságosan ingadoznak a részvényárfolyamok ahhoz, hogy ez így legyen.[573] És vannak még egyéb furcsaságok is a pénzügyi piacokon a plain-vanilla történethez képest. Miért olyan nagy a kereskedelem volumene? Miért őrzik a brókerek átlagosan olyan rövid ideig a részvényeket? És így tovább, a lista hosszú.

A legtöbb pénzügyi közgazdász (de nem mindegyik!) elismeri, hogy a plain-vanilla modellnek súlyos hiányosságai vannak. Így aztán áttértek arra a módszerre, hogy a részvénypiacokat (és más pénzügyi eszközök piacait is) kétféle résztvevővel ábrázolják.[574] A résztvevők egyik típusa a tájékozott kereskedő, aki valóban érti a részvénypiac működését; merészen viselkedik, és elméletileg a részvényárakat a fundamentális árak felé terelné, ha ő lenne a domináns szereplő. A történetben azonban rajta kívül ott van még a tájékozatlan kereskedő is, aki nem érti az alapvetést. A pénzügyprofesszorok az ilyen típusú szereplőket hívják zajkereskedőknek, mert ahelyett, hogy a szokásos részvénypiaci magatartásformákat követnék, „háttérzajt” okoznak. leginkább az 1990-es évek eseményeit hozzák fel példaképp, amikor a dotkom-részvényeket felvásárolták a lufi kipukkadása előtt.[575] A zajkereskedésről írott cikkek magyarázatot kínálnak sok részvényár-anomáliára, például a részvényeknek a kötvényekhez viszonyított magas hozamára és a részvényáraknak a fundamentális értékükhöz viszonyított ingadozására.[576]

A zajkereskedés tanulmányozása sikeres kutatási paradigma volt. A matematikai modellekben szóba kerül a balekhalászat, mivel a megfontolt befektetők hasznot húznak a zajkereskedőkből. Az ilyen modellek explicit képleteket is kínálhatnak a tájékozott és a tájékozatlan kereskedők „jólétére” vonatkozólag.[577]

Ezek a közgazdasági és pénzügyi példák jól illusztrálják azt a rengeteg munkát, amelyben a szerzők szembeállítják a naivakat a megfontoltakkal, a tájékozottakat a tájékozatlanokkal. A megfontoltak/tájékozottak majdnem mindig jobban járnak, mint a naivak/tájékozatlanok. Ahol ez megfigyelhető, ott jelen van a balekhalászat is.

A különbség

Miután a viselkedési közgazdaságtan és pénzügytan területén oly sokat értekeztek már a naivakról és tájékozatlanokról, föl kell tennünk a kérdést: hová akartunk kilyukadni? Lehet, hogy sokan azt gondolják, nincs is itt semmi újdonság. Ennek ellenére reméljük, jól szórakoztak könyvünkön és történeteinken! Mindamellett persze reménykedünk, hogy sikerült a kérdést új perspektívákba helyeznünk. Három olyan területet említenénk, ahol könyvünk a mai közgazdaságtanhoz képest jó eséllyel új perspektívát kínál.

Az egyensúly szerepe a versengő piacokon

Először is, nézzük meg, hol a helye a viselkedési közgazdaságtannak a közgazdaságtanon belül! Már a Bevezetőben és e fejezet elején is utaltunk arra, hogy az alapvető közgazdasági észjárás Adam Smithtől ered. A közgazdászok fejében középponti helyet betöltő kép Smith híres henteseit, serfőzőit és pékjeit ábrázolja, akik versengve reagálnak a fogyasztói igényekre, és attól függően szállítanak több vagy kevesebb árut, mennyit hajlandó megfizetni a fogyasztó. Ez a rendszer szükségszerűen egyensúlyi állapothoz vezet. Ha a gazdaság nincs ilyen egyensúlyban, haszonszerzésre nyílik alkalom, ebből pedig valakinek előnye származik. A természet, mint mondják, irtózik a horror vacuitól, az üres tértől, a gazdasági rendszerek pedig ehhez hasonlóan irtóznak a kihasználatlan haszonszerzési lehetőségektől. Korábbi példánkra utalva, ha nem volnának Cinnabon®-bódék és hasonlók a repülőtereken vagy az áruházakban, hamarosan betöltené valaki ezt a piaci rést.

Ez az általános gondolkodásmód az általános egyensúly melletti kitartásával, a központi idegrendszer helyét foglalta el a közgazdaságtani gondolkodásban majdnem két és fél évszázadon át. A viselkedési közgazdaságtan azonban (a pénzügyire is rátérünk hamarosan), úgy tűnik – bármily különös –, elszakadt ettől. Ezt illusztráltuk két viselkedési közgazdaságtani példánkkal, bemutatva a DellaVigna–Malmendier és a Gabaix–Laibson szerzőpárosok munkáit, akik a tudományos publikációktól elvárt stílusban egészen speciális modelleket és példákat közölnek. Az egészségklubok – DellaVigna és Malmendier leírásában – a kezdő sportolók közös gyengeségét használják ki, hogy döntéseik a jelen felé torzítanak. Gabaix és Laibson modellje a rejtett tulajdonságokról szintén speciális. Szemléletesen mutatja be egy alapeszköz és kiegészítői iránti kereslet és kínálat alakulását. Egyes fogyasztók megfontoltak, mások rövidlátók, és a cégek döntik el, hogy elrejtik-e a kiegészítő árát.[578] A közgazdasági publikációkkal szembeni elvárásokkal összhangban ezek a cikkek is azt bizonyítják, hogy a balekhalászat létezik. A bizonyításhoz modelleket alkotnak és olyan példákat hoznak, amelyekben nyilvánvaló a balekhalászat. Annak azonban, hogy a folyóiratok ragaszkodnk az ilyen nyilvánvaló példákhoz, ára van, mégpedig az, hogy nem győződhetünk meg a balekhalászat általános előfordulásáról.

Ezen a ponton kínál segítséget ez a könyv. Ha a balekhalászatot beillesztjük egy Adam Smith-típusú általános egyensúly keretei közé, amely minden közgazdász gondolkodásának kiindulópontja, rámutathatunk a jelenség kiterjedt voltára. Mindez pedig azt sejteti, hogy a balekhalászat elkerülhetetlen.

Itt kanyarodunk vissza ahhoz a kérdéshez, miért nem ismerték fel a közgazdászok a közelgő pénzügyi válságot. Ha a balekhalászatot általános jelenségként értelmeztük volna – amelynek az emberek mindaddig ki vannak téve, amíg (haszonnal kiaknázható vagy kreálható) információs vagy pszichológiai gyenge pontjaik vannak –, az figyelmeztetés lett volna a közgazdászoknak, hogy tárják fel a rövid időn belül összeomláshoz vezető balekhalászatot.

A nem vitatott kinyilvánított

preferenciák

Van még egy oka annak, hogy a viselkedési közgazdaságtan és a viselkedési pénzügytan – azzal a speciális képpel együtt, ahogy a torzításokat és a piacokat láttatják – nem ismerte fel a balekhalászat mindenütt jelen lévő voltát. A standard közgazdaságtanban alapszabály, hogy az emberek mindig olyan döntést hoznak, amellyel maximalizálhatják jólétüket. Van ennek a feltevésnek fantázianeve is: kinyilvánított preferenciák (revealed preference), vagyis az emberek kinyilvánítják, milyen döntésektől lesz jobb nekik.[579] Ez a feltevés természetesen szöges ellentéte annak az általunk vallott elvnek, amely szerint az, amit az emberek tényleg akarnak (ami jó nekik), nem azonos azzal, amiről azt hiszik, hogy akarják (a vállukon ülő majom preferenciái miatt). A viselkedési közgazdaságtan sajátosságai – részben az, hogy pszichológiai torzításokon (például a jelen felé torzításon) alapul, részben pedig, hogy ezeket a torzításokat speciális piaci helyzetekbe (például a monopolisztikus versenybe) ágyazza be – azt az elképzelést erősítették, hogy nem az a normális, ha eltérés van az emberek akarata és a vállukon ülő majom preferenciái között. Lehet, hogy érdemes egyenként megvizsgálni ezeket az eseteket, de csak mint ritka kivételeket. Ez nem tudatos, felvállalt üzenet, de a viselkedési közgazdaságtan interpretációi – akár tudattalanul is – ezt sugallják.

Így aztán a legtöbb közgazdász úgy érzi, nyugodtan kiindulhat abból, hogy az emberek döntései valóban az akaratukat tükrözik, és feltételezheti, hogy a diszfunkcionális döntések száma kicsi, következményeik pedig jelentéktelenek. Ez a nézet összhangban van azzal a megfigyeléssel, hogy – legalábbis a fejlett országokban – a legtöbben céltudatosan szerzik be alapvető szükségleteiket. Ebből a céltudatosságból kiindulva azt hihetjük: nincs különösebb következménye annak, hogy a valódi jólétünk Pareto-optimalitása és a vállunkon ülő majom jólétének Pareto-optimalitása különböző. Jelentkezhet ez a különbség az egészségklubbal kötött szerződéseinkben vagy a tintapatronjaink árában, ám ezek csak kivételek, és a legtöbb esetben a kinyilvánított preferencia az irányadó.

Ha azonban általánosítjuk a balekhalászat gondolatát – ahogy mi tesszük –, rájövünk, hogy ez a jelenség nem csupán hébe-hóba előforduló bosszúság: mindenütt jelen van. Sok döntésünket befolyásolja, és egyes esetekben jócskán kihat a jólétünkre is. Igyekeztünk gondosan megválogatott példákkal nem csupán a balekhalászat lehetőségét megmutatni, hanem azt is, hogy úton-útfélen találkozunk vele, és gazdasági helyzetünkben nagymértékben érezzük a hatását. Mindezzel cáfolni szerettük volna azt a (nem a viselkedési) közgazdaságtanból eredő intuitív elképzelést, amely szerint az ilyen balekhalászok nem sok vizet zavarnak, mert a legtöbbször céltudatosan azt választjuk, ami jó nekünk.

Azzal, hogy a balekhalászatot beágyaztuk a vállunkon ülő majmok preferenciáinak általános egyensúlyába, túlléptünk a mai viselkedési közgazdaságtanon, s egy olyan igazságra mutattunk rá, amely természetes mindazoknak, akik az általános egyensúly elméletének fogalmaiban gondolkodnak. Ez a gondolkodásmód elkerülhetetlennek látja a balekhalászatot. Hadd hivatkozzunk még egyszer kedvenc példánkra! Általános egyensúlyban, ha a Cinnabon®-bódé a repülőtéren hasznot tud termelni – és nincs helyette más –, akkor ott lesz a Cinnabon®. Vagyis ha van egy gyenge pontunk – ha van mód arra, hogy a balekhalászok kivessénk ránk a hálóikat –, akkor a balekhalászok résen lesznek, hogy kihasználják a lehetőséget. Ugyanúgy, ahogy a pékek, a serfőzők és a hentesek ott vannak mindenütt, ahol fizetnek nekik a kenyérért, a sörért és a húsért, a trükközők is ott vannak mindenütt, ahol balekokat lehet fogni.

Történetek átoltása

A viselkedési közgazdaságtanhoz képest még egy újdonsággal szolgál a Balekhalászat. A viselkedési közgazdaságtan mai irodalma főként a pszichológusok kísérleti bizonyítékain alapul. A mi ábrázolásunkban az emberek diszfunkcionális döntéseket hoznak: a vállukon ülő majom preferenciái szerint döntenek, ahelyett hogy a saját preferenciáikból indulnának ki. A pszichológusok lajstromba vették ezeket a diszfunkcionális motivációkat.

Egyetértünk azzal, hogy az emberek döntéseiben megvannak a pszichológusok listáin szereplő torzítások. Könyvünk egyik fő célja azonban az volt – a balekhalászati egyensúly fogalmának tisztázásán túl –, hogy sokkal általánosabban szemlélje az ilyen torzításokat. Ahogy a közgazdászok (lásd az 1. fejezetet a pénzügyi aggodalmainkról és Suze Ormanről) feltevésekkel élnek a fogyasztók viselkedésével kapcsolatban (például feltételezik, hogy lelkiismeretesen takarékoskodnak), úgy a pszichológusok – és nyomukban a viselkedési közgazdászok – azt feltételezik, hogy a döntéshozóknak is megvannak a maguk módszerei, tipikus esetben Cialdini listájáról. Ahogy a közgazdászok nagy találékonysággal agyaltak ki lehetséges „kényszerfeltételeket”, amelyekkel a döntéshozók szembesülnek, úgy a pszichológusok is impozáns listákat alkottak a lehetséges „nem racionális” viselkedésmódokról. Mi azonban azon a véleményen vagyunk – a szociológusok és az antropológusok többségével együtt –, hogy ezekkel a listákkal van egy kis gond. Rendben van, ha úgy szemléljük az embereket, mint akik a „listán” szereplő torzítások szerint viselkednek, de előfordulhat, hogy nem ez a helyzet. A közgazdászok, a pszichológusok és általában a társadalomtudósok jól tennék, ha nem lennének ilyen szűkkeblűek, és figyelembe vennének minden olyan – tudatos vagy tudattalan – gondolkodást, amely a döntések alapja lehet.

E tekintetben – a szociológusok és a kultúrantropológusok nyomán – találtunk egy nagyon általános módot arra, hogy leírjuk az emberek döntéseit magyarázó mentális kereteket. A Balekhalászat második felében fokozatosan megszabadultunk a viselkedési közgazdászok magatartásbeli torzításokat soroló listáitól, s egyre inkább az új szemlélet jegyében érveltünk. Ez is felöleli a diszfunkcionális döntések mögött meghúzódó pszichológiai torzítások listáit, de sokkal általánosabb azoknál.

Az általánosítás magasabb fokát azzal értük el, hogy egy képet adtunk az emberek döntéseit átható mentális keretekhez. Erről mondtuk azt, hogy „történetek, amelyeket az emberek maguknak mesélnek”. Ez a leírás további előnnyel is járt. Lehetővé tette, hogy teljesen természetes képet alkossunk a balekhalászat leggyakoribb formájáról. A balekhalász módot talál arra, hogy rávegyen másokat olyan döntés meghozatalára, amely a balekhalásznak, és nem a baleknak áll érdekében. Mivel döntéseink általában azokon a történeteken alapulnak, amelyeket a helyzetünkről magunknak mesélünk, ezzel világos jellemzését kapjuk a motivációnak, amely lehetővé teszi, hogy megértsük, hogyan működik legtöbbször a balekhalászat.

Könyvünkben egy új változót is bevezetünk a közgazdaságtanba. Ez a változó – a történet, amelyet az emberek maguknak mesélnek – abban is segít, hogy hozzászokjunk a gondolathoz, hogy az emberek döntései igen távol eshetnek attól, amivel maximalizálhatnák saját jólétüket, s belássuk, hogy ezek a történetek elég könnyen manipulálhatóak. Elég megváltoztatni a gondolkodás fókuszát, mindjárt mások lesznek a döntések is.

Összefoglalás

Végeredményben azt mondhatjuk: lehet, hogy nincs semmi olyan a könyvünkben, amit „új közgazdaságtannak” tekinthetnénk. Ha mindenáron újra fel akartuk volna találni a közgazdaságtant, nem lett volna igazunk, és nem is tudtuk volna meggyőzően kifejteni. Más volt a célunk. Azt akartuk megmutatni, hogy a balekhalászat egészen más következtetésekre vezet, mint a hagyományos közgazdasági tankönyvek tételei. A modern közgazdaságtan a maga teljesen szabad piacaival a fejlett országokban olyan életszínvonalat teremtett, amelyet minden korábbi nemzedék megirigyelhetne. De ne csapjuk be magunkat: magával hozta a balekhalászatot is, amely ugyancsak hatással van a jólétünkre.

Köszönetnyilvánítás

Lehet, hogy könyvünk a manipulációról és az átverésről szól, de nem feledkezhetünk meg arról, hogy jóságból is nagyon sok – a nagyobb hangsúly kedvéért még egyszer leírjuk: nagyon sok – van a világunkban. Lépten-nyomon találkozhatunk a könyvünk 11. fejezetében bemutatott hősökkel. A könyvünket is számtalan hős önfeláldozása alapozta meg.

Nagy örömünkre szolgál, hogy most, a munka lezárásaképp kifejezhetjük hálánkat a projekt sok-sok résztvevőjének. A könyv nem úgy jött létre, hogy a két szerző beült egy szobába, gondolataikba mélyedtek, és jött egyik mondat a másik után. Éppen ellenkezőleg: könyvünk gondolatait és azok hátterét nagy részben abból a tudásanyagból rakosgattuk össze, amelyet barátainktól – leginkább közgazdászoktól – tanultunk, meg amit nagyszerű kutatási asszisztenseink bocsátottak rendelkezésünkre.

Legelsősorban azoknak a kollégáinknak tartozunk köszönettel, akiknek alapvető és sarkalatos gondolatai áthatják könyvünket.

Ebben a sorban az első hely Paul Romert illeti meg, aki George-dzsal együtt társszerzője volt a „Looting: The Economic Underworld of Bankruptcy for Profit” (Fosztogatás: A gazdasági alvilág nyereség érdekében csődbe vitt vállalatai) című cikknek. Könyvünk stílusára hangolva adtuk át ennek a cikknek a gondolatait a S&L-válságról és a bóvlikötvényekről szóló 9. és 10. fejezetben. Köszönjük Paulnak, hogy hozzájárult az anyag felhasználásához. Egy másik fontos témánk, a narratívák témája, jelentős részben George egy másik szerzőtársának, Rachel Krantonnak köszönhető. Identity Economics (Identitás-gazdaságtan) című közös munkájuk részben arról szól, milyen történeteket mesélnek az emberek arról, hogy kik ők, mit kell és mit nem helyes tenniük, és hogyan alapozza meg mindez a motivációikat. Három szellem találkozott, amikor Bob tőlük függetlenül fölfedezte a történetek – különösen a pénzügyi válságokban betöltött – szerepét az eszközpiacokról szóló korábbi könyvében, a Tőzsdemámorban. A narratívák szerepében tehát, amely könyvünk talán legfontosabb tanulsága, két gondolatmenet egyesül. Mindketten rendkívül hálásak vagyunk Rachelnek. Köszönetünket fejezzük ki Hui Tongnak is, aki együtt dolgozott George-dzsal az információs balekhalászati egyensúlyt taglaló „Lemons with Naïveté” (Rossz üzlet naivitással) című cikken. Ez az írás volt az alapja a balekhalászatról tartott szemináriumainknak több éven át.

Más értelemben, köszönettel tartozunk Maxim Boyckónak is, Bob egyik szerzőtársának, akivel Bob az Egyesült Államok Nemzeti Gazdaságkutató Irodája (US National Bureau of Economic Research) és a szovjet IMEMO közös konferenciáján ismerkedett meg 1989-ben, Moszkvában. Bobbal azóta is együttműködnek a közönség attitűdjei és a piacokkal való kapcsolatok kutatásában, hogy országok közötti összehasonlításokból következtethessenek a társadalmi normáknak és attitűdöknek a piac működésében betöltött szerepére.

Kéziratunk összeállításában 2012 őszén odáig jutottunk, hogy Bob fölvetette, jó lenne kutatási asszisztenseket szerződtetnünk a munkánkhoz. Föladott egy hirdetést, amelyre mintegy nyolcvanan jelentkeztek. A Yale Egyetem három hallgatója, akiknek felajánlottuk a megbízást, s akik el is fogadták azt, nagyon sokat vállaltak a munkából. Nemcsak kutatási asszisztensi munkát végeztek, hanem szerkesztőink is voltak. Peter Dougherty később a Princeton University Press munkatársa lett. Többször is megkértük őket, hogy osztályozzák a könyvünket, annak egyes fejezeteit és alfejezeteit. Az osztályzatokat nem mindig tehettük ki a kirakatba. Asszisztenseink mindig türelemmel elmagyarázták, miért kaptunk alkalomadtán gyengébb osztályzatot, és ezek a beszélgetések sokat segítettek abban, hogy jobb irányba kanyarodjunk. Mindhárom asszisztensünk kivételes tehetség.

Victoria Buhler, a New York Times kolumnistája – aki harmadéves hallgatóként vállalta a megbízást – David Brooks figyelmét is felhívta magára egyetemi dolgozatával. Miután megkapta a diplomáját, egy évre Cambridge-be ment, de ott is dolgozott ezen a könyvön. Ez volt az az év, amikor Bob Nobel-díjat kapott. Ez néhány hónapra minden mást maga alá temetett. Victoria ekkor különösen nagy szerepet vállalt a vákuum betöltésében. Külpolitikai érdeklődése és tehetsége olyan rendkívüli, hogy George az egyik neki szóló e-mailjét nem úgy kezdte, hogy „ha te lennél…”, hanem úgy, hogy „amikor te leszel a külügyminiszter…”.

Diana Li is a kezdetben fölvett három asszisztensünk közé tartozott. Bármit kérdezhettünk tőle, bármivel megbízhattuk, nem volt olyan feladat, amelyet ne oldott volna meg. Úgy éreztük, mindig a mi térfelünkön pattog a labda, pedig aggódtunk amiatt, hogy túl sokat kérünk tőle. Kiemelkedő a vitakészsége, a City Hallról (a városházáról) írt a Yale Daily Newsba, és közgazdaságtant hallgat. Nemrég azt mondta, szeretne részt venni a malajziai világbajnokságon, ahol egyetemisták mérik össze a vitakészségüket. Diana mindig ilyesmikkel foglalkozott. A Balekhalászat minden olvasója sokat köszönhet neki. Remek interjúkat készített, és jókat nevettünk az ötletein, amelyekkel elevenebbé akarta tenni a könyvet. Egyszer a Glamour magazin felbiztatta, hogy pályázzon meg egy díjat. Írtunk az érdekében egy ajánlólevelet, de a díjat végül nem ő kapta. Úgy véljük, a zsüri nem ismerte pontosan a glamour fogalmát. Szerintünk ennek tökéletes megtestesítője Diana Li.

Jack Newsham volt az eredetileg toborzott asszisztenscsapatunk harmadik tagja. Dianához és Victoriához hasonlóan az ő keze nyoma is bőven benne van a könyvben. Interjúkat készített számunkra, és szerkesztői megjegyzésekkel is segítette a munkánkat – mindenben igazat adtunk neki. Különösen nagy része volt a reklámokról szóló fejezet anyagának összeállításában. Ő hívta fel a figyelmünket a Harding kampányáról szóló munkára, amely – Laskerrel, a kampányfőnökkel együtt – pontosan beleillett a könyvünkbe. A Yale-en Jack újságírónak készült, s riporteri képességeit is könyvünk szolgálatába állította. Miután megkapta a diplomáját, a Boston Globe-nál kapott – a mai, szerkesztőségi munkalehetőségekben sajnálatosan szűkös időkben – sokak által irigyelt állást. Megtiszteltetésnek érezzük, hogy Jack ezen a könyvön dolgozott két éven át.

Munkánk későbbi szakaszában kitűnő szerkesztői kommentárokat kaptunk Stephan Schneebergertől a kéziratról és a 4–8. fejezet tényanyagáról. Nagyon hálásak vagyunk az odaadó munkájáért, akárcsak Yijia Lúnak az Előszótól a 3. fejezetig terjedő rész tényanyagának ellenőrzéséért. A munka legutolsó szakaszában Deniz Dutz derekas munkával még egyszer ellenőrizte a teljes könyv tényanyagát. Hat héten át, 2015 májusában és júniusában Madeleine Adams olvasószerkesztő varázsolta elegánsabbá és könnyedebbé az egész kéziratunkat.

Könyvünk gondolatai olyan kollázst alkotnak, amelyben benne van sok minden, amit megtanultunk vagy másoktól hallottunk szakmai pályafutásunk során. Erre gondolva külön köszönettel tartozunk négy neves kortársunknak. Daniel Kahneman, igen, ő, úgy 25 vagy 30 évvel ezelőtt azt mondta nekünk: „a pszichológia megkülönböztető tulajdonsága, hogy tökéletlen gépekként szemléli az embereket. A pszichológusok munkája pedig abból áll, hogy kitalálják, hogyan és mikor romlanak el ezek a gépek.” Ugyanakkor a közgazdaságtan alapfogalma az egyensúly. Úgy gondoljuk, könyvünk egybefűzi ezeket a gondolatokat. Richard Thaler, akivel Bob viselkedési közgazdaságtani workshopokat szervezett 25 éven át, szintén hatással volt ránk. Ő vetette föl először, több mint 25 éve, hogy kettőnknek együtt kellene dolgoznunk. Ő volt az a társkereső, akinek révén egymásra találtunk, s ezért nagyon hálásak vagyunk neki. Mario Small és Michele Lamont tanácsára gondoltuk át, milyen mértékben függnek az emberek döntései a tudatos megfontolásokon túl a tudattalan szempontoktól. Az a felismerés, hogy ez mennyire összefügg a manipulálhatóságukkal, kulcsfontosságú mozzanat volt könyvünk születésében.

Peter Dougherty, a szerkesztőnk a Princeton University Pressnél nemcsak nagyszerű szerkesztőnek és barátnak bizonyult közös munkánk során, hanem remek szerkesztői szimatával irányt is mutatott nekünk, merre menjünk és miért – nélküle el sem készült volna a könyv. Az Előszóban az „ami a kutyának sem kell” gondolatmenet a Peterrel való beszélgetésből született.

Sokan mások is részt vettek a könyv munkálataiban, különösen George munkatársai a Nemzetközi Valutaalapnál – ahol négy éven át, 2010 októberétől 2014 októberéig dolgozott a kéziraton – és Bob munkatársai a Yale Egyetemen. Közülük név szerint is említést érdemel Vivek Arora, Michael Ash, Larry Ball, Roland Benabou, Olivier Blanchard, Irene Bloemraad, Nyla Branscombe, Lucia Buono, John Campbell, Elie Canetti, Karl Case, Philip Cook, William Darity, Stefano DellaVigna, Rafael di Tella, Avinash Dixit, Curt Eaton, Joshua Felman, Nicole Fortin, Pierre Fortin, Alexander Haslam, Catherine Haslam, John Helliwell, Robert Johnson, Anton Korinek, Larry Kotlikoff, Andrew Levin, Annamaria Lusardi, Ulrike Malmendier, Sendhil Mullainathan, Abhinay Muthoo, Philip Oreopoulos, Robert Oxoby, Ceyla Pazarbasioglu, Shelley Phipps, Adam Posen, Zoltan Pozsar, Natasha Schüll, Eldar Shafir, Carl Shapiro, Dennis Snower, Michael Stepner, Joseph Stiglitz, Phillip Swagel, George Vaillant, Teodora Villagra, Jose Vinals, Justin Wolfers és Peyton Young.

Prezentációkat tartottunk munkánkról a Massachusettsi Egyetemen (Amherstben), a Kaliforniai Egyetemen (Berkeley-ben), a Duke Egyetemen, a George Washington Egyetemen, a Georgetowni Egyetemen, a John Hopkins Egyetemen, a Marylandi Egyetemen, a Princeton Egyetemen (a Bendheim pénzügyi előadások keretében), a Warwicki Egyetemen és a Kanadai Közgazdasági Társaságban (Canadian Economic Association), a Nemzetközi Valutaalapnál, a Világbanknál, az Új Gazdasági Gondolkodás Intézetében (Institute for New Economic Thinking), a Peterson Intézetben, az Unió Teológiai Szemináriumon (Union Theological Seminary) és a Kiemelt Kutatások Kanadai Intézetének (Canadian Institute for Advanced Research) szociális kölcsönhatásokkal, identitással és jóléttel foglalkozó csoportjánál.

Bob a Yale Egyetemen beépítette e könyv anyagát a Viselkedési és intézményi közgazdaságtan címen futó kurzusába, amelyet posztgraduális, jogász és menedzsment szakos hallgatók is látogatnak. A változatos, fiatal hallgatóságtól kapott visszajelzések igen értékesek voltak számunkra.

George köszönetet mond a Nemzetközi Valutaalapnak nagyvonalú támogatásáért, amelyet vendégkutatóként 2010 októberétől 2014 októberéig kapott, valamint a Georgetowni Egyetemnek a 2014 novemberétől nyújtott támogatásért. Köszönettel tartozik a Kanadai Intézetnek (Canadian Institute) is a neki nyújtott bőkezű támogatásért, valamint az intézet keretében működő, szociális kölcsönhatásokkal, identitással és jóléttel foglalkozó csoportoknak, amelyek jelentős ösztönzést adtak a könyvhöz.

Családtagjaink is ösztönző erőt jelentettek számunkra, különösen közgazdász fiaink, Robby Akerlof (jelenleg a Warwicki Egyetemen) és Ben Shiller (jelenleg a Brandeis Egyetemen), valamint Derek Shiller, aki Omahában a Nebraskai Egyetem filozófusa. Virginia Shiller is mindvégig támogatta munkánkat, és éveken át rendszeresen kikértük a véleményét, de saját gondolatait is megosztotta velünk. Végül megköszönjük adminisztratív munkatársaink: Bonnie Blake, Carol Copeland, Shanti Karunaratne és Patricia Medina közreműködését, nekik köszönhetjük, hogy sikerült elegendő időt szakítanunk a könyv megírására.

Jegyzetek

Előszó

1 Washington Post (1894) p. 20.

2 Los Angeles Times (1899) p. 8.

3 Malamud, Bernard (2006).

4 Velotta, Richard N. (2010). Harry Reid szenátor híres arról, hogy a Nevadai Szerencsejáték Bizottság (Nevada Gambling Commission) elnökeként fellépett a maffia befolyása ellen. A Casino című Scorsese-film állítólag Reid és Frank Rosenthal konfliktusán alapul. Lásd Wikipedia (2014c).

5 Schüll, Natasha Dow (2012).

6 Uo. pp. 24-25.

7 Közelebbről: egy benzinkutat/kisboltot és egy szupermarketet, ahol néha játszik, valamint a legfontosabbat, a Palace Station kaszinót.

8 Schüll, Natasha Dow (2012) p. 2. Mollie ezt mondja Schüllnek: „Nem azért játszom, hogy nyerjek. [Azért játszom,] hogy játékban maradjak – hogy érezzem a gépnek a vonzását, ahol semmi más nem számít.” Hálásak vagyunk Natasha Schüllnek, aki a 2014. február 13-ai telefonbeszélgetésünkben részletesen beszámolt Mollie-ról és a viselkedéséről.

9 Uo. p. 33. Schüll a megfigyelőrendszer videofelvétele alapján leír egy defibrillációt: „A férfi a szó szoros értelmében a játékosok lábánál feküdt, a teste hozzáért székük hátuljához, de tovább játszottak.”

10 Watkins, John Elfreth, Jr. (1900).

11 LásdOxford English Dictionary (letöltve 2014. október 29.) [Külső hivatkozás].

12 Nem véletlen egybeesés, hogy a modern kognitív pszichológia úttörői, Daniel Kahneman és Amos Tversky korai kutatásai az optikai csalódásokra vonatkoztak. Kahneman beszélt George-nak arról, hogy a viselkedési közgazdaságtan alapját képező gondolkodási torzítások az optikai csalódásokhoz hasonlíthatók (magánbeszélgetés, kb. 25 évvel ezelőtt).

13 Eichenwald, Kurt (2005) és McLean, Bethany – Elkind, Peter (2003).

14 McLean, Bethany – Elkind, Peter (2006).

15 Thoreau, Henry David ([1854] 2015) p. 9.

16 Rebecca Mead szerint Condé Nast minden évben vizsgálja az amerikai házasságkötéseket. Ennek keretében az átlagos amerikai esküvői költségek évenkénti alakulásáról is beszámol. Az átlag 2006-ban az egy főre jutó évi GDP 60%-a, 27 852 dollár volt. Mead, Rebecca (2007) Kindle: pp. 384–92. (4013-ból). Ez az érték a nagy recesszió óta az Egyesült Államok évi GDP-jének arányában csökkent. A legújabb, 2014-re vonatkozó becslés szerint az átlag „több mint 28 ezer dollár”, amely az egy főre jutó évi GDP-nek mintegy 51%-a. Lásd Marketwired (2014).

17 Mitford, Jessica (1998) Kindle: pp. 790–92. (5319-ből). Ennek előzménye: Mitford, Jessica ([1963] 1967).

18 Babies „R” Us (2015): „A személyes regisztrációs tanácsadó (personal registry advisor, PRA) a legelső találkozástól a baba megérkezéséig személyre szóló útmutatást nyújt Önnek mindenhez, amire a babával kapcsolatban szükségük van.”

19 Azt a nézetet, hogy az emberek aggódnak a számláik miatt, igazolva láthatjuk az Amerikai Pszichológiai Társaság (American Psychological Association) által évente elkészített Stress in America (Stressz Amerikában) felmérésekben is, amelyek szerint az amerikaiak életében a pénz az első számú stresszkeltő tényező. A legutóbbi felmérésről beszámolva a következőket írják: „A pénz és a pénzügyek okozta stressz, úgy tűnik, jelentős hatással van az amerikaiak életére.” A felnőttek közel háromnegyede (72%-a) úgy nyilatkozott, hogy legalábbis időnként stresszt él át a pénzügyei miatt, és közel egynegyedük mondta azt, hogy rendkívül erős stresszt él át a pénzügyei miatt (a megkérdezettek 22%-a 10-es skálán 8, 9 vagy 10 ponttal jellemezte azt a stresszt, amelyet az előző hónapban a pénzügyei miatt tapasztalt). „Esetenként egyesek még az egészségügyi szükségleteikkel sem törődnek a financiális aggodalmaik miatt.” Ráadásul a közvélemény-kutatásban szoros versenyben a második helyre a munka miatt átélt stressz került, ami mögött szintén állhatnak pénzügyi aggodalmak, még ha ezt az érintettek másképp fejezték is ki. Lásd American Psychological Association (2015).

20 Sheharyar Bokhari, Walter Torous és William Wheaton szerint a kölcsön és az érték aránya az Egyesült Államokban az 1990-es évek végén és a 2000-es évek elején, az ingatlanpiaci fellendülés előtt csupán a lakóingatlan-vásárlások 40%-ában volt 80% alatt a Fannie Mae által finanszírozott jelzálogoknál. Ha a tranzakciós költséget az eladási ár mintegy 10%-ának vesszük (ebből 6% az ingatlanközvetítési díj és 4% a zárási költség), az azt jelenti, hogy a zárások 60%-ában ezek a költségek elérték vagy meghaladták a vevő által kifizetett előleg 50%-át. Lásd Bokhari et al. (2013).

21Reinhardt, Carmen M. – Rogoff, Kenneth (2009).

22 Galbraith, John Kenneth (1988) Kindle: pp. 1943–45 (4151-ből).

23 Young, James Harvey (1961) p. 248.

24 Lásd Graham, David J. (2004). A Szenátus Pénzügyi Bizottsága (Senate Finance Committee) előtt tett tanúvallomása idején Graham az FDA biztonsági hivatalának társigazgatója volt. Az ő becslését használjuk, amely szerint 88–139 ezerrel több szívroham vagy hirtelen szívmegállás történt a Vioxx miatt, s ezek 30-40%-a volt végzetes kimenetelű. David Grahamre még visszatérünk a 6. fejezetben.

25 Abramson, John (2008) p. 70. Ez a becslés a brit Million Woman Health Study (Egymillió nő egészségét felmérő vizsgálat) eredményeit extrapolálja a populáció nagysága alapján. A tanulmány szerzői a 2003 augusztusában a The Lancetben megjelent cikkükben megállapították: „Az 50–64 éves nők hormonpótló kezelése (hormone replacement therapy, HRT) mintegy 20 ezerrel növelhette az emlőrákok számát az Egyesült Királyságban az elmúlt évtizedben. Ebből 15 ezer haláleset ösztrogén-progesztagén kezeléssel függött össze; a többlethalálozást még nem tudjuk megbízhatóan becsülni.” Lásd Beral, Valerie et al. (2003) pp. 419–27. Az extrapoláció óvatosnak mondható, mert a hormonpótló kezelés elterjedtebb volt az Egyesült Államokban, mint Nagy-Britanniában.

26 Centers for Disease Control and Prevention (2013) p. 213, 64. táblázat. Az adatok a 2011-12-es évre és a legalább 20 éves felnőttekre vonatkoznak. Megjegyezzük, hogy ez a hányad az 1988–94 közötti időszak óta, amikor 22%-ot találtak elhízottnak, több mint 50%-kal nőtt.

27 Mozaffarian, Dariush et al. (2011) pp. 2395-96.

28 Moss, Michael (2013) Kindle: pp. 287–89 (7341-ből).

29 A dohányzók aránya a felnőttek között 1965–2014 között 43%-ról 18%-ra csökkent. „Message from Howard Koh, Assistant Secretary of Health.” Lásd US Surgeon General (2014).

30 A leghíresebb ilyen célú reklámkampány jelmondata: „Szívj el egy Luckyt nassolás helyett!” A Lucky cigaretták egészséges és szépítő hatásait magyarázó hosszú reklámszöveg így végződött: „Észszerű mennyiségű cukrot ajánlatos az étrendbe iktatni, de a szaktekintélyek elsöprő többsége szerint a túl sok hizlaló édesség káros, és az amerikaiak túl sokat fogyasztanak belőlük. Ezért hát a mértékletesség jegyében: »Szívj el egy Luckyt nassolás helyett!«” A Lucky Strike cigaretta 1929-es reklámját lásd Watkins, Julian Lewis (2012).

31 Nutt, David J. et al. (2010) pp. 1558–65. és Van Amsterdam, Jan et al. (2010) pp. 202–07.

32 Uo. p. 1561., 2. ábra.

Bevezetés

33 Könyvünk (és e Bevezetés) szemléletéből kiindulva az Éva és a kígyó közti történet egyfajta egyensúlyi állapotot jelent, amelyben a kígyó céltudatosan kihasználja a kínálkozó alkalmat. Sőt előre megfontolt szándékkal vár Éva érkezésére, és azt is kitalálta, milyen hanglejtéssel fogja megszólítani. Felfogásunk szerint az sem lényegtelen, hogy az édenkert számtalan állata közül éppen a félelmetes kígyó – s nem valamelyik ártalmatlan jószág, egy nyúl vagy egy zsiráf – volt éppen az almafánál. Vagyis a balekhalász szándékosan, nem pedig véletlenül ment oda. Mondanivalónk lényege, hogy a balekhalászati egyensúly állapotában szükségképpen létrejönnek az ilyen találkozások. Megjegyezzük, hogy szigorúan véve a teremtést is tekinthetjük „a Biblia első történetének”, de Google-keresésünk tanúsága szerint nem szokatlan az a felfogás sem, mely szerint az alma leszakítása az első bibliai sztori.

34 A George-dzsal mintegy 25–30 évvel ezelőtt folytatott beszélgetésben Kahneman hangsúlyozta ezt a különbségtételt a közgazdaságtan és a pszichológia között.

35 Paul Krugman és Robin Wells él ezzel a példával az egyensúly természetét magyarázva. Lásd Krugman, Paul – Wells, Robin (2009) pp. 12–13. Robert H. Frank és Ben Bernanke szintén utal erre a képre. Lásd Frank, Robert H. – Bernanke, Ben (2003).

36Cinnabon® Inc. (2014).

37 Uo.

38 Wikipedia (2014a).

39 Stefano DellaVigna e-mailje George Akerlofnak, 2014. október 25.

40 International Health, Racquet, and Sportsclub Association (2014).

41 DellaVigna, Stefano – Malmendier, Ulrike (2006) pp. 694–719. Lásd még DellaVigna – Malmendier (2004) pp. 353–402.

42 DellaVigna – Malmendier (2006) p. 696.

43 DellaVigna – Malmendier (2004) p. 391. és p. 375., 1. táblázat.

44 Ezzel a címmel („Paying Not to Go to the Gym”) jelent meg DellaVigna és Malmendier cikke az American Economic Review-ban. Lásd DellaVigna – Malmendier (2006).

45 Chen, M. Keith et al. (2006) pp. 517–37.

46 Dubner, Stephen J. – Levitt, Steven D. (2005).

47 Lakshminarayanan, Venkat et al. (2008) pp. 3837–44.

48 Smith, Adam ([1776] 1959, 2011).

49 Kenneth Arrow és Gerard Debreu 1954-ben közösen írt cikkükben bizonyították ennek az egyensúlynak a létezését meglehetősen általános feltételek mellett. Később mindketten megkapták a Nobel-díjat – Arrow 1972-ben, Debreu pedig 1982-ben. Mindkettejükre különösen gyakran hivatkoznak e felismerés kapcsán. Az általános egyensúly létezését az előfeltevések általános volta ellenére sem érezzük rendkívüli jelentőségűnek (elsősorban azért, mert az számunkra csak matematikailag létezik). Innen azonban már csak egy kis lépés volt az a felismerés, amellyel a közgazdászok megfoghatták az isten lábát, mondván, hogy ilyen általános feltételek mellett az egyensúly Pareto-optimális. Ezt figyelemre méltó eredménynek tartjuk. Azt jelenti, hogy meglehetősen természetes előfeltevések széles tartományában a szabadversenyes piaci egyensúly meglehetősen kedvező. Ezt az eredményt szeretnénk itt kihangsúlyozni, amely precízen megerősíti Adam Smith sejtését. A nevezetes cikket lásd Arrow, Kenneth J. – Debreu, Gerard (1954) pp. 265–90.

50 Természetesen vannak más lehetséges „szépséghibái” is a gazdaságnak, például a monopóliumok és az oligopóliumok, amelyekre a közgazdászok nagy figyelmet fordítottak. Ezekről azonban úgy gondolják, nem a „szabadpiac szépséghibái”, hanem eltérések a szabadpiactól.

51 Friedman, Milton – Friedman, Rose D. ([1980] 1998).

52 Packard, Vance (2007) pp. 90-91. (tortakeverékek); p. 94. (biztosítás).

53 Cialdini, Robert B. ([2007] 2009).

54 Cialdininál ezt fejezi ki a kölcsönösség (reciprocation), a rokonszenv (liking), a tekintély: irányított alárendelődés (authority: directed deference), a társadalmi bizonyíték (social proof), az elkötelezettség és következetesség (commitment and consistency) és a hiány (scarcity) fogalma. Mi ez utóbbit veszteségkerülésnek (loss aversion) neveztük, mivel Cialdini G. K. Chestertont idézve hangsúlyozza: „Ha meg akarunk kedvelni valamit, gondoljunk arra, hogy elveszíthetjük!”Lásd Cialdini, Robert B. ([2007] 2009) p. 204. Úgy gondoljuk, a viselkedési közgazdászok kissé más osztályozást használnak.

55 Uo. pp. 312–14.

56 A London School of Economics közgazdásza, Eric Eyster elmesélte George-nak, hogy egyszer tanúja volt egy ilyen trükkös, hamis játéknak a chicagói metróban. A hamisjátékos beszállt a metrókocsiba, ahol ő is utazott, letette a bögréit a kocsi padlójára, majd megkevergette őket, és felszólította az utasokat, találják ki, melyik alatt van az érme. Néhány bemelegítő menet után, amelyekben a nézők helyes választ adtak, a hamisjátékos megkérdezte, ki tenne fel 100 dollárt arra, hogy a következő körben kitalálja az érme helyét. Ezután ismét megkeverte a poharakat, de akivel fogadott, az most már rosszul tippelt. A hamisjátékos zsebre tette a 100 dollárt, és a következő megállóban angolosan távozott. (Személyes közlés, 2011. június.) 57 Néhány példával illusztráljuk, mire gondolunk. Vance Packard esetében a tortát sütő háziasszonyok olyan történetbe helyezkednek bele, amely kreatívnak mutatja őket, a biztosítást vásárló férfiak pedig olyanba, amelyben szó szerint „képben vannak”. Érdemes itt felidézni Cialdini viselkedéslistáját, mert összefoglalja a legtöbb olyan pszichológiai torzítást, amelynek a viselkedési közgazdaságtanban is alapvető szerepe van. Cialdini szerint azok, akik a bátyjától, Richardtól autót vásároltak, olyan történetbe helyezkedtek bele, amelyben az autó „elvesztésének” lehetősége körül forognak a gondolataik (Kahneman veszteségkerülőknek [loss averse] nevezte őket, s amit mi történetnek nevezünk, arra ő a mentális keret [mental frame] kifejezést használta). Cialdini listájának többi, öt tételével kapcsolatban megint csak úgy szemlélhetjük az embereket, mint akik egy történet szempontjából hozzák meg a döntéseiket. Az emberek igyekeznek viszonozni a kapott ajándékokat és szívességeket: ezért nem maradhatnak közömbösek az olyan történetek iránt, ahol valaki ajándékot ad, amit hiba lenne nem viszonozni. Az emberek azt akarják, hogy kedveljék őket; ezért nem maradnak ki az olyan történetekből, ahol valaki kedveli vagy éppen nem kedveli őket. Az emberek elfogadják a felsőbb tekintélyt; ehhez az érzéshez magukat egy olyan történet részeként kell szemlélniük, ahol valakinek hatalma van fölöttük. Így például Stanley Milgram híres kísérletében, ahol egy „tanár” azt mondta a kísérleti alanyoknak, hogy egy „tanuló” áramütéseket fog kapni, a résztvevők a hatalmi helyzetben lévő „tanárral” azonosultak, és erősen ellenszegültek az engedetlenkedésre való hajlamnak. Lásd Milgram, Stanley (1974). Az emberek hajlamosak mások követésére (társadalmi bizonyíték): ebben az esetben olyan történetet kell mesélniük maguknak, amelyben mások vagy jobb ítélőképességgel, illetve jobb információkkal rendelkeznek, mint ők (információs magyarázat), vagy pedig nem akarják kitenni magukat mások rosszallásának azzal, hogy nem igazodnak hozzájuk (társadalmi alkalmazkodási magyarázat). Az emberek döntéseikben következetesek szeretnének lenni, ezért nem maradhatnak kívül az eltérő döntéseik következetességéről szóló történeteken. Mint tudjuk, a freudi pszichológia tele van olyan hallgatólagos történetekkel, amelyek tudatosan vagy tudattalanul futnak át az emberek fején.

I. KIFIZETETLEN SZÁMLÁK ÉS PÉNZÜGYI ÖSSZEOMLÁS

1. Kísértések úton-útfélen

58 Orman, Suze (2006). A több mint 3 millió eladott példányt Suze Orman weboldala említi. Lásd Suzeorman.com (2014).

59 Érdemes belenézni egy ilyen tankönyvbe. N. Gregory Mankiw műve különösen jó bevezetés a mai közgazdaságtanba, de sok más könyvre is hivatkozhatnánk. Lásd Mankiw, N. Gregory (1998). A felvetett kérdést jól illusztrálja Mankiw könyvének 21. fejezete (A fogyasztói döntés elmélete). A mai tankönyvekhez hasonlóan az alma és a narancs helyett, természetesen, már Mankiw is a Pepsire és a pizzára hivatkozik példáiban. A „költségvetési korlát” a fogyasztó 1000 dolláros havi jövedelme. A fogyasztó „optimális választását” – ha a Pepsi ára 2 dollár, a pizzáé pedig 1 dollár – egy grafikonon ábrázolja (p. 456.). A fejezet végén azonban elhárítja magáról a felelősséget a következő megállapítással: „Valóban így gondolkodnak az emberek? Egy bizonyos ponton hajlunk arra, hogy a fogyasztói választás elméletét egyfajta szkepticizmussal szemléljük. […] Mindenki tudja, hogy amikor döntéseket hoz, nem írja fel és rajzolja le magának a költségvetési korlátot és a közömbösségi görbéket. Döntéshozatali folyamatunkról való tudásunk vajon nem elég bizonyíték az elmélet ellen? A válasz az, hogy nem. A fogyasztói döntés elmélete nem kíván pontos leírást adni az emberek döntéshozatali folyamatairól, hanem egy modellt kínál. […] Az elmélet próbája az alkalmazásaiban rejlik.” Ezt a modern közgazdaságtanban úgy is szokták mondani, hogy „az előrejelzéseiben”. Nem rossz érvelés, a szerző azonban elfelejti megemlíteni, hogy „a modell” nem jelzi előre Suze Orman aggódó ügyfeleit és a hozzájuk hasonló embermilliárdokat. A modell lehet bizonyos dolgoknak jó előrejelzője, de nem derül ki, milyen esetekben nem működik. Alan Blinder közgazdász azzal érvel, hogy a modell olyan, mint a térkép: egy antarktiszi utazásra nem a lakóhelyünk környékének térképét visszük magunkkal, és ha a helyi fűszerest keressük, nem vesszük hasznát az Antarktisz térképének. Mankiw a továbbiakban helyesen állapítja meg, hogy a „magasabb szintű közgazdasági kurzusokon […] ez az elmélet alkotja számos további elemzés vázát.” (p. 471.) Azt azonban nem említi meg, hogy a későbbiekben már egyáltalán nem lesz szó arról, hogy „ez csak egy modell”.

60 Orman, Suze (2006) különösen p. 38. és p. 42. „3. lépés: Ne csapd be magad! […] A legtöbb ügyfelem megdöbben azon, hogy mennyire alábecsülte [a kiadásait] annak dacára is, hogy a lehető legkorrektebb módon akart számolni” ‒ írja a szerző.

61 Board of Governors of the Federal Reserve (2014).

62 Lusardi, Annamaria et al. (2011) p. 84.

63 Kaplan, Greg et al. (2014) p. 98., 2. táblázat: Household Income, Liquid Income, Liquid and Illiquid Wealth Holdings, and Portfolio Composition, Sample Countries. A Survey of Consumer Finances 2010-es adatai szerint az amerikai háztartások medián jövedelme 47 040 dollár volt, aktívái pedig készpénzben, csekkben, betétben és pénzpiaci számlán 2640 dollárra rúgtak (amely az akkori egyhavi jövedelemnek mintegy kétharmada volt).

64 Huffman, David – Barenstein, Matias (2005).

65 FINRA, Investor Education Foundation (2013).

66 Uo. p. 26. Ez az arány 2012-re 3,5%-ra nőtt a gazdasági pangás következtében.

67 Ha 50 évvel számolunk, és azt feltételezzük, hogy az elmúlt két évben a lakosság 2,5%-a jelentett magáncsődöt, akkor azt mondhatjuk, hogy egy átlag amerikai felnőttkorában 0,625-szer jelent magáncsődöt. Ha azonban kétszeres ismétlődéssel számolunk, akkor a magáncsőd bejelentések száma a lakosság arányában már 20,83%. A magáncsődök ismétlődésére nem találtunk statisztikai forrást. A törvények korlátozzák, hogy egy ember milyen gyakran jelenthet magáncsődöt és szabadulhat meg az adósságaitól.

68 Desmond, Matthew (2012) pp. 88–133. Desmond beszámolója szerint egy átlagos évben egy kb. 600 ezer fős népességből mintegy 16 ezer felnőttet és gyermeket lakoltattak ki (p. 91.). A bérlakásállomány kiadott részében a különféle lakónegyedek összesítésében 3,5 volt a kilakoltatási arány, de a nagyrészt szegények lakta negyedekben 7,2%. (p. 97.). Desmond leírja, milyen nehézségekkel kell szembenézniük a kilakoltatottaknak, és hogy a törvényszéki nyilvántartások miatt nehezen tudnak újra lakást bérelni. Még ha ezek a számértékek valamilyen ismeretlen okból túlzottak lennének is, mindenképpen rávilágítanak arra, hogy sok családot kitesznek az otthonukból, és ezek a családok nehezen tudnak újra otthont alapítani.

69 Keynes, John Maynard (1931) pp. 358–73.

70 Uo. p. 365. Az egyesült államokbeli egy főre jutó reáljövedelem növekedésének kiszámításához az 1930–2000 közötti időszakra vonatkozóan Angus Maddisonnak a számításait használtuk fel. Lásd Maddison, Angus (2012). A 2000–2010 közötti időszakra vonatkozóan az amerikai elnök Gazdasági Tanácsadó Testületének (Council of Economic Advisors) GDP-becsléseit használtuk. Lásd Council of Economic Advisors (2013). Ebből a kiadványból a B-2. táblázatot vettük alapul a jövedelemnövekedésre vonatkozóan; a B-34. táblázatot pedig a népességnövekedést illetően. Ennek alapján számoltuk ki az egy főre jutó reáljövedelem 1930–2010 közötti 5,6-es szorzóját.

71 Keynes, John Maynard (1931) p. 369.

72 Uo. pp. 366–67.

73 Arról, hogy mennyire nincs szabadidejük az amerikai háziasszonyoknak, lásd Hochschild, Arlie Russell (1989).

74 A teljes szöveget lásd Oldie Lyrics (2014).

75 Underhill, Paco (1999) p. 85.

76 Lásd például Bar-Gill, Oren – Warren, Elizabeth (2008) pp. 1–101. Bar-Gill és Warren sok példát hoz a fogyasztói hitelek piacán történő balekhalászatra. Mi is sok példát hozunk majd a hitelkártyákkal és másfajta hitelekkel kapcsolatban.

2. Hírnévkiaknázás és a pénzügyi válság

77 Blinder, Alan S. (2013); Boyd, Roddy (2011); Cohan, William D. (2011); Farrell, Greg (2010); Kelly, Kate (2009); Lewis, Michael ([2011] 2011) – és Lewis, Michael ([2010] 2010) – a pénzügyi spekulációról; McDonald, Lawrence G. – Robinson, Patrick (2009); Morgenson, Gretchen – Rosner, Joshua A. (2011) a Fannie Mae-ről és Freddie Macről; Paulson, Henry M. (2010) az Egyesült Államok Államkincstáráról; Rajan, Raghuram (2010) a pénzügyi rendszerről; Shiller, Robert J. (2008); Sorkin, Andrew Ross (2009) az Egyesült Államok Államkincstáráról; Tett, Gillian (2009) és Wessel, David (2009). Különösen hasznos volt a rendkívül világos és jól dokumentált a Government Printing Office (2011). A felsorolt könyvek fontos háttéranyagot szolgáltattak e fejezet kifejtéséhez.

78 Shapiro, Carl (1982) pp. 20–35.

79 Adrian, Tobias – Shin, Hyun Song (2010) pp. 418–37. Adrian és Shin kiszámolták az átlagos pénzügyi mérlegeket az 1990-es évektől (ezen belül bankonként változó időponttól) 2008 első negyedévéig az öt vezető befektetési bankra vonatkozóan – Bear Stearns, Goldman Sachs, Lehman Brothers, Merrill Lynch és Morgan Stanley. Számításaik szerint: az összes eszközérték átlaga 345 milliárd dollár, a kötelezettségek átlaga 331 milliárd dollár, a saját tőke átlaga pedig 13,3 milliárd dollár volt. Lásd uo. 2. táblázat: Investment Bank Summary Statistics.

80 Lásd többek között Paulson, Henry M. (2010) és Blinder, Alan S. (2013).

81Ellis, Charles (2008) p. 97. Nagymértékben támaszkodtunk Ellis könyvére, amely figyelemre méltó pontossággal és részletességgel írja le a pénzügyi cégeknél végbement eseményeket. A névtelenségre való törekvés miatt kevés az ilyen beszámoló.

82 Goldman Sachs(2005) p. 65., táblázat: Consolidated Statement of Financial Conditions. A Goldman saját tőkéje 28 002 milliárd dollár, összes eszközértéke 706 804 milliárd dollár volt.

83 Council of Economic Advisors (2007), B-26. táblázat. Később, a 2013-as beszámolóban ezt a számot kissé módosították fölfelé, 12,2-re. Lásd Council of Economic Advisors (2013).

84Ellis, Charles (2008) 4. fejezet, pp. 53–72.

85 Az adózási feltételek zűrösek voltak, mivel a család lemondott a szavazati jog monopóliumáról, és az alapítványnak járt az osztalék. Uo. p. 55.

86 Uo. pp. 60-61.

87 Uo. p. 185.

88 Uo. p. 347. Ebből azt is megtudjuk, hogy „a konzorcium részvételi szabályai jobban hasonlítottak egy baráti társaság együttműködésére, mint egy szigorúan teljesítményalapú üzleti tevékenységre”.

89 Az összeomlás idején Michael M. Thomas a régi szép idők letűnte miatt sajnálkozott, amikor a Moody’s két fő kötvényértékelője, Albert Esokait és Dominic de Palma „aggályosan pontos és megvesztegethetetlen” volt. Lásd Thomas, Michael M. (2008).

90 Ellis, Charles (2008) p. 103.

91 Uo. p. 114. – a kifizetésről és arról a nézetről, hogy a cég tőketartaléka kimerülhetett; p. 103. – arról a véleményről, hogy a vállalkozás összes tőkéje a partnerek kezében volt.

92 Uo. p. 569-70. – innen megtudjuk, hogy amikor a Goldmant tőzsdére vitték, „a Goldman Sachs számos embere összes vagyonának több mint 85%-át a cégébe fektette”. Így, bár akkor már a cég korlátolt felelősségű társaságként működött, a partnerek sokat veszíthettek a csőd miatt.

93 New York Times, The (1957).

94 Goldman Sachs (2014).

95 A megnyitás időpontjáról lásd Wikipedia (2014).

96 Goldberger, Paul (2010).

97 Hálásak vagyunk Zoltan Pozsarnak, aki megosztotta velünk gondolatait arról, hogyan függnek a banki megállapodások a cégek ama aggodalmaitól, hogy nagy lesz a pénzügyi veszteség (haircut) a kereskedelmi bankok hagyományos betétein, ha a bank fizetésképtelenné válik. Forrás: George Akerlof magánbeszélgetései a Nemzetközi Valutaalapnál, 2010-11.

98 Clifford, Catherine – Isidore, Chris (2008).

99Ellis, Charles (2008) p. 78.

100 Uo. p. 5.

101 Cohan, William D. (2011) p. 602.

102 Lásd Moody’s (2014). E forrás szerint: „A változás mögött az a meggondolás volt és van ma is, hogy a kibocsátóknak meg kell fizetniük azt a jelentős értéket, amelyet az objektív értékelés a piacra jutásban jelent.” A három nagy hitelminősítő közül a másik kettő is hasonlóan cselekedett. Lásd Alessi, Christopher et al. (2013).

103 Lásd US Senate, Committee on Homeland Security and Government Affairs, Permanent Subcommittee on Investigations (2011) p. 278. A „Wall Street and the Financial Crisis” (A Wall Street és a pénzügyi válság) címmel tartott szenátusi meghallgatás bizonyítékai szerint „a befektetési bankok által gyakorolt nyomás gyakran befolyásolta a minősítés folyamatát, és emiatt a bankok kedvezőbb elbírálásban részesültek, mint amire egyébként számíthattak volna”.

104 Lásd például a Government Printing Office (2011) p. 126. „A hitelminősítő ügynökségeket nem szabályozta megfelelően sem az Értékpapír-és Tőzsdefelügyelet, sem más hatóság, amely garantálhatta volna a minősítéseik minőségét és pontosságát. A Moody’s, amelyről a felügyeletnek ez az esettanulmánya szólt, hibás és elavult modellek alapján tévesen minősítette a jelzálogokkal kapcsolatos értékpapírokat, nem tanúsított kellő igyekezetet az értékpapírok mögött álló eszközök feltárásában, és még akkor is a rossz modellekre támaszkodott, amikor kiderült róluk, hogy nem megfelelőek.”

105 Gerardi, Kristopher et al. (2008) pp. 69–139. A cikk hangsúlyozza: nem sikerült előre jelezni az árak jövőbeli csökkenését mint a túl kedvező minősítések jelentős tényezőjét. A lakóingatlanárak későbbi nagyfokú csökkenését „összeomlásnak” tekintették, amit nagymértékben valószínűtlennek tartottak (p. 142.).

106 Lásd Government Printing Office (2011) p. xxv. Lásd még Calomiris, Charles W. (2008). Charles W. Calomiris szerint a másodrendű jelzálogok 80%-át AAA vagy annál is jobb minősítéssel conduitokba, azaz különleges célú gazdasági egységekbe (special purpose vehicle, SPV) tették. A Financial Crisis Inquiry Report továbbá azt állítja, hogy: „Olvasni fognak a Moody’snál történt összeomlás hátterében lévő erőkről is, köztük a hibás számítógépes modellekről; a minősítésekért fizető pénzügyi cégek által kifejtett nyomásról; a piaci részesedésért folyó kíméletlen küzdelemről; arról, hogy a rekordprofit ellenére hiányoznak a források a feladat elvégzéséhez; és az érdemi felügyelet hiányáról.”

107 US Senate, Committee on Homeland Security and Government Affairs, Permanent Subcommittee on Investigations (2011), p. 245.

108 A film a szerző azonos című könyvéből készült. Lásd Lewis, Michael ([2010] 2010).

109 Erre az a nagy forgalom figyelmeztette, amit John Paulson a jelzálogpiacon shortolással ért el, de azután a saját modellje segítségével is végzett kutatásokat. Cohan, William D. (2011) pp. 493–95.

110 Uo. p. 567.

111 Uo. p. 595.

112 Associated Press (2006); Bloomberg News (2005); és Maynard, Micheline (2005).

113Ellis, Charles (2008) p. 2., n.

114 Bloomberg News (2008). A megállapodás 42 hónapos időtartamáról lásd Virtanen, Michael (2013).

115 Carbone, Danielle (2010).

116 Boyd, Roddy (2011).

117 Government Printing Office (2011) p. 141. és p. 267.

118 Uo. p. 267.

119 Uo. p. 141.

120 Uo.

121 Uo.

122 Boyd, Roddy (2011) p. 196.

123 Uo. p. 182.

124 Government Printing Office (2011) pp. 347–50.

125 US Department of the Treasury (2015).

126 Az adat René M. Stulztól származik. Lásd Stulz, René M. (2010).

127 Uo. p. 82.

II. BALEKHALÁSZAT KÜLÖNFÉLE HELYZETEKBEN

3. A marketingesek rájöttek, hogyan találhatják el

a gyenge pontjainkat

128 Invention.smithsonian (2015).

129Schank, Roger C. – Abelson, Robert P. ([1977] 1988).

130 Nézetünk megfelel annak, ahogy Jerome Bruner értelmezi a narratív pszichológiát: „A cselekvés alapja a hit, a vágy és a morális elköteleződés. Hogy megértsd az embert, először meg kell értened, hogyan alakítják a tapasztalatait és a cselekedeteit a szándékállapotai.” Lásd Bruner, Jerome (1990) p. 23. és p. 33. Amit tehát Bruner úgy jellemez, mint „saját önéletrajzunk durva és örökké változó vázlatát, amely gondolatban mindig velünk van” (p. 33.), az a cselekedeteink egyik fő meghatározó eleme. Ezeket a „gondolatban mindig velünk lévő önéletrajzokat” nevezzük történeteknek, amelyeket az emberek maguknak mesélnek, s amelyek fontos szerepet játszanak a döntéseikben. Bruner hangsúlyozza, hogy e történetek meghatározó tényezője a kultúra. Véleményünk szerint a kultúra csak egy a sok meghatározó tényező közül. A narratív pszichológia összefoglalását illetően lásd még például: Crossley, Michele L. (2002) pp. 1–13.

A történetek effajta szerepének van előzménye a közgazdaságtanban. Bob azt kutatta, fontosak-e a járványszerűen terjedő történetek a spekulációs buborékok növekedésében. Lásd Shiller, Robert J. ([2000] 2007) pp. 155–157. Fontos témája volt ez közös könyvünknek is. Shiller, Robert J. – Akerlof, George A. (2009). A történetek összefüggnek az identitásgazdaságtannal is. Lásd Akerlof, George A. – Kranton, Rachel (2000) pp. 715–53., valamint Akerlof, George A. – Kranton, Rachel (2010). Az identitásgazdaságtannal összehasonlítva az, amit Bruner gondolatainkban élő önéletrajznak (autobiography in our minds) nevez, a személyek társadalmi kategóriáját (social category) is magába foglalná, vagyis azt, hogy „kik ők”, és milyen normák hatnak rájuk. És természetesen mind a társadalmi kategória, mind a normák kihatnak a szándékaikra is. Ilyen módon, összhangban Bruner narratív pszichológiáról adott leírásával, a „történetek”, amelyeket az emberek maguknak mesélnek, befolyásolják a cselekedeteiket. Mivel az emberek nézetei a társadalmi kategóriájukról és a rájuk ható normákról változhatnak, akár meglehetősen gyorsan is, az identitásgazdaságtan azt is megragadja, amit Bruner az ezekben a történetekben bekövetkező változásoknak nevez – azokat a változásokat, amelyeket ebben a könyvben hangsúlyozunk. Születtek újabb eredmények a narratív pszichológiának az identitásgazdaságtanban való felhasználásával kapcsolatban is. Steven Bosworth, Tania Singer és Dennis J. Snower úgy írta le az identitást, mint amely nemcsak az „élettörténetekre” vonatkozik, hanem a sokkal gyakrabban ismétlődő történetekre is („személyes adaptációk időbeli, térbeli, szituációs és szociális szerepeket illető kontextusba helyezve). Lásd Bosworth, Steven et al. (2015). A szerzők az identitás változó természetét hangsúlyozzák. Paul Collier szűkebb értelemben használja a narratívák kifejezést, magukra a konkrét történetekre, de marad a régi kerékvágásban, amikor az „identitások, narratívák és normák” kölcsönhatásait veszi számba, és leginkább arra helyezi a hangsúlyt, hogy mind a három közösségi hálókon keresztül adódik tovább. Collier hangsúlyozza, mennyire hasonló lehet a „narratívák” fontossága a „megfigyelésekéhez”. Lásd Collier, Paul (2015) p. 5.

131 Kotler, Philip – Armstrong, Gary (2010). A marketing egyik legelismertebb tankönyve sok tekintetben hasonló felfogásban ír a hirdetésről, mint mi ebben a fejezetben. Az „Ogilvy One” eset bemutatása során ezt írják: „A hirdetések végső célja nem díjakat nyerni vagy akár csak azt elérni, hogy az emberek szeressék azt a hirdetést. A cél az, hogy az emberek bizonyos dolgokat gondoljanak, érezzenek vagy tegyenek, miután találkoztak a hirdetéssel. Végeredményben teljesen mindegy, hogy a hirdetés mennyire szórakoztató vagy artisztikus – kreatívnak csak akkor mondható, ha a terméket eladhatóbbá teszi” (p. 460.). Megjegyzendő, hogy a hirdetés csupán az egyik részterülete a Kotler és Armstrong definíciója szerinti, tágabban vett marketingnek. A reklámról és a közönségkapcsolatokról (PR) szóló fejezet a 613 oldalas könyvből mindössze 28 oldalt tesz ki.

132 A második versszak így szól: „Útra kelek, Kalifornia vár rám, A drágámnak maradni kell, Egy kiskutyával nem lesz olyan magányos, / S a kutyus jó otthonra lel!” A dalocska még tovább taglalja, miért lesz áldás az énekesnő szeme fényének az ugatásával a rablókat is elijesztő kiskutya. [Külső hivatkozás].

133 Austen, Jane ([1813] 1979) p. 186.

134 Egyes statisztikák alapján lehet némi sejtésünk arról, mekkora helyet foglal el és hogyan oszlik el a reklám a gazdaság egészében, ámbár, mint majd rámutatunk, a különböző adatsorok eltérő becsléseket adnak. A Coen-féle strukturált hirdetési kiadási adatsor (www.galbithink.org/cs-ad-dataset.xls) szerint, amely hosszú távú történeti adatgyűjtésen alapul, az összes hirdetési költség 1970-ben 19,55 milliárd dollárra rúgott 1038,3 milliárd dollár GDP mellett, vagyis a GDP mintegy 1,9%-át tette ki. Az összes hirdetési kiadás 2007-ig 279,612 milliárd dollárra nőtt, vagyis az akkori GDP (14 028,7 milliárd dollár) 2,0%-a volt. Ez azt jelenti, hogy a hirdetési költségek a GDP arányában nőttek, de nem drámai mértékben – mintegy 5%-kal. Egyes médiumoknál azonban drámai volt a változás, különösen a nyomtatott hirdetések piaci részesedése csökkent. Az adatsor lényeges adatcsoportjait áttekintve a következőket találtuk. Az újságok és magazinok, amelyek 1970-ben a hirdetési piac 35,79%-át jelentették, 2007-ben már csak 20%-ot képviseltek, vagyis a részesedésük majdnem 45%-kal lett kisebb. A rádió és a tévé (a 2007-es adatba a kábelrádiót és kábeltévét is beleértve) jelentősen növelte a részesedését: 25,1%-ról 32,2%-ra. A postai úton terjesztett direkt levélreklám részesedése több mint 50%-kal: 14,1-ről 21,5%-ra növekedett. (A fejezet későbbi részében látni fogjuk, milyen tényezők játszottak közre a direkt levélreklám előretörésében.) Az adatsor azt mutatja, hogy az internetes hirdetési bevételek 2007-ben még nem érték el az összes hirdetési bevétel 4%-át (10,5 milliárd dollár), de azóta rendkívül gyors változás tapasztalható. A megfigyelt változásokból és a reklámpiac GDP-hez viszonyított nagyságának összesített becsléséből valószínűleg elég jó általános képet kaphatunk, de a pontos számértékeket némi kétkedéssel kell szemlélnünk. A PricewaterhouseCoopers (PwC) szerint például az internetes hirdetésekre 21,2 milliárd dollárt költöttek 2007-ben, amely több mint kétszerese a fenti becslésnek. Lásd Interactive Advertising Bureau (2013).A Coen-féle strukturált reklámkiadási adatsor alapján a PwC arra a következtetésre jutott, hogy ugyanebben az időszakban az internetes hirdetési bevételek több mint kétszeresükre nőttek (2013-ban: 42,8 milliárd dollár), és meghaladták az újságokban 2007-ben megjelent összes reklám értékét (42,1 milliárd dollár). Alternatív forrást az újságok hirdetési bevételeire lásd Newspaper Association of America (2013).

135 Cruikshank, Jeffrey K. – Schultz, Arthur W. (2010) p. 17.

136 American Heritage (1954).

137 Cruikshank, Jeffrey K. – Schultz, Arthur W. (2010) pp. 31-32.

138 Uo. p. 33.

139 A hirdetés későbbi változatai: uo. p. 152-53.

140 Uo. p. 52.

141 Journal of the American Medical Association (1913) p. 1648.

142 Hopkins, Claude (1997) p. 20.

143 Uo. pp. 43-44.

144 Uo. pp. 46-47.

145 Uo. p. 61.

146 Cruikshank – Schultz (2010) p. 95.

147 Uo. pp. 91-92.

148 Uo. p. 97.

149 Fox, Stephen R. (1984) p. 192.

150 Cruikshank – Schultz (2010) p. 100.

151 Uo. p. 106.

152 Hopkins, Claude (1997). Ebben az írásában Hopkins magyarázatot ad a kuponok használatára és általánosabb értelemben a tudományos módszer alkalmazására (pp. 215-16.).

153 Cruikshank – Schultz (2010) pp.115–21.

154 Ogilvy, David ([2006], 2008) p. 20.

155 Roman, Kenneth (2009) p. 44.

156 Ogilvy, David ([2006], 2008) p. 41.

157 Uo.

158Ogilvy, David ([2006] 2008) p. 5.

159 Uo. p. 49. és p. 69.

160 Fox, Stephen (1997) p.231.

161 Ogilvy, David ([2006] 2008) pp. 134. Figyeljük meg, hogy Ogilvy sztorihatásról (story appeal) beszél. „Harold Rudolph ezt a varázslatos tényezőt sztorihatásnak nevezte, és bemutatta, hogy minél inkább jelen van egy képen, annál több ember nézi meg a hirdetést.” (uo.) 162 Hopkins, Claude (1997) p. 34.

163 Ogilvy, David ([2006] 2008) p. 13.

164 Az ő kifejezésével élve: „A reklámszakma szókincsének talán legfontosabb szava a TESZT.” Uo. p. 104.

165 Két újabb írás ezzel kapcsolatban: Han, Song et al. (2011); és Ru, Hong – Schoar, Antoinette (2015). Mindkét cikk jól illusztrálja, hogyan hasznosítják a magánszektorban a big datát. A hitelkártya-kibocsátók különböző fogyasztókat céloznak meg. Például a kevésbé jómódú és alacsonyabb iskolai végzettségű fogyasztóknak nagy betűkkel kiemelve, tudatosan ajánlanak alacsony induló kamatokat. A későbbi kamatnövekedést azonban csak az apró betűs részben említik meg. Ezek a fogyasztók kisebb valószínűséggel jönnek rá, mit is írnak alá. Ru és Schoar arról is beszámol, hogy 2006-ban, a pénzügyi összeomlás előtt, az amerikai hitelkártyacégek havonta 600 millió hitelkártya-ajánlatot küldtek el. Az országban egy átlagos felnőtt évente 36 új hitelkártyát kaphatott. Ez a hatalmas kínálat is alátámasztja azt, amit majd a következő fejezetben mondunk el a hitelkártyák összesített költségeiről. Ha a cégek kiküldik ezeket az ajánlatokat, akkor valahogy, valaki(k)től vissza is kell szerezniük a postaköltséget.

166 Lásd Morello, John A. (2001) Kindle: pp. 831–48 és p. 1801-től.

167 Uo., Kindle: pp. 1074–84.

168 Uo., Kindle: pp. 942–90.

169 Issenberg, Sasha (2012) pp. 244–46. Megjegyezzük, hogy a 100 milliós szavazói szám az előző (2008-as) kampányra vonatkozik. Ez a szám nagyobb volt 2012-ben.

170 Issenberg leírja, hogyan használták fel az adatokat. Azt mondja, hogy a meg nem kérdezett szavazók viselkedését „szimulálták”. Uo. p. 248.

171 Issenberg elmagyarázza ennek a technikáját. Lásd uo. pp. 129-30.

172 Tobias, Ronald B. (1993) p. 139.

4. Lehúzások az autó-, ingatlan-és hitelkártyapiacon

173 Az Előszóban már említett lehúzás kifejezést abban az értelemben használjuk, hogy az emberek túl magas árat fizetnek a nekik nyújtott szolgáltatásokért.

174 Az eladott új (és használt) autók számát elosztottuk a háztartások számával. 2013-ban: 15,6 millió új autót adtak el. Lásd Zacks Equity Research (2014). Ugyanebben az évben 41 millió használt autót adtak el. Lásd Griffin, Keith (2014). 2013-ban a háztartások száma (beleértve az egyszemélyes háztartásokat is) az Egyesült Államokban 122,5 millió volt. Lásd US Census Bureau (2013).

175 Ayres, Ian – Siegelman, Peter (1995) pp. 304–21.

176 Uo. p. 309., 2. táblázat. Az 1989-es árakat 2014-re az inflációval korrigáltuk. Becslésünk szerint a kutatás nagy valószínűséggel 1989-ben történt. A Munkaügyi Hivatal (Bureau of Labor) fogyasztói árindex (CPI) deflátorát használtuk. Lásd [Törött link]. (Utolsó letöltés: 2014. március 25.) A dollárban kifejezett végső profit adatait idézzük a rögzített hatások modelljében kapott eredmények szerint.

177 Ayres, Ian – Siegelman, Peter (1995) p. 309., 2. táblázat.

178 Uo. p. 317.

179 Feltételeztük, hogy a korábban megadott végső árak csonka normális eloszlást követnek, és ennek módusza pontosan a zéró profitnak megfelelő pontnál van, amely alatt a kereskedő elállna a tranzakciótól.

180 Ayres, Ian (1991) p. 854.

181 Itt is megismételjük: lehúzáson azt értjük, hogy az emberek túl magas árat fizetnek az általuk megvásárolt áruért vagy szolgáltatásért.

182 Lásd US Census Bureau (2012a) p. 992. táblázat: Homeownership Rates by Age of Householder and Household Type: 1990 to 2010. 2010-ben a 60–64 éves, lakásban élők 80,4%-a a saját tulajdonában lévő lakásban lakott.

183 Ez a 24 év meglepően hosszú időnek tűnhet, mivel van egy ettől jelentősen eltérő, de sokkal ismertebb statisztika is, amely azt a téves benyomást kelti, hogy az amerikaiak sokkal gyakrabban költöznek. Ezek az adatok azonban nem azt mutatják, hogy a tulajdonosok átlagosan mennyi ideig fognak jelenlegi ingatlanjukban lakni, hanem azt, hogy a mostani vásárlók mennyi ideig maradnak a most megvett ingatlanjukban. Ez a két számérték nagyon különböző, és ennek megvan az oka: azok, akik gyakrabban vesznek lakóingatlant, nagyobb súllyal szerepelnek a vevők által az adott ingatlanban töltött idő átlagában. Például azok, akik kétévenként vesznek új házat, tizenkétszeres súllyal szerepelnek az átlagban azokhoz képest, akik csak 24 évenként vesznek házat, egyszerűen azért, mert tizenkétszer olyan gyakran bonyolítanak le ilyen ügyletet. Ha azonban arról szeretnénk képet kapni, milyen gyakran költözködnek az emberek, akkor nem az érdekel minket, mennyi ideig maradnak a vevők a megvett házukban, hanem az, hogy egy tipikus lakó (vagy tipikus tulajdonos) meddig lakik egy helyen. Ehhez pedig azt kell tudnunk, hogy az ingatlanok jelenlegi lakói továbbköltözésükig átlagosan meddig laknak ott.

A „több mint 24 évet” Peter Mateyka és Matthew Marlay adataiból az ingatlantulajdonosoknak az ingatlanjaikban mostanáig töltött idejük eloszlása alapján számítottuk ki. Lásd Mateyka, Peter – Marlay, Matthew (2011) p. 29., 3. táblázat. A számítás abból áll, hogy megkétszerezzük a jelenlegi lakók eddigi ingatlanhasználatának átlagos időtartamát, tekintettel a leírt eloszlásra. A kettővel való szorzás jó közelítést ad a kiköltözésig terjedő ingatlanhasználatra, mert steady state-ben az ingatlantulajdonosok vizsgált mintája átlagosan félúton van a be-és a kiköltözés között. (Ez a közelítés alulbecsli a várható ingatlanhasználati időt, mert figyelmen kívül hagyja az ingatlantulajdonlás növekedését, de ez a hiba csekély, mert az ingatlantulajdonlás csak lassan növekszik.)

Ha azt akarjuk tudni, mennyi ideig marad a vevő az általa most megvett, egy család által lakott otthonban, másfajta becslést kell használnunk. Ez az időtartam becslésünk szerint 13,1 év. Ezt úgy számoltuk ki, hogy elosztottuk az egy család által lakott ingatlanok számát, amely 2000-ben 76,313 millió volt (lásd US Census Bureau [2011]) az egy család által lakott, az eladott ingatlanok számának ugyanarra az évre becsült számával, amely 5,840 millió volt (összeadtuk a meglévő lakóingatlanok eladásainak és az új, egy család által lakott magántulajdonú lakóingatlanok eladásainak számát és kivontuk belőle az öröklakás-és bérlakás-eladásokat). Lásd US Census Bureau (2012a) p. 979. és p. 974. táblázat és p. 980. táblázat.

Végül van még egy mutató, amely az összes költözködőnek az ingatlanhasználati idejét fejezi ki, beleértve a bérlőket is. Ennek értelmében az Egyesült Államokban az új ingatlanba költözők mintegy 8,3 évig laknak az újonnan bérelt vagy újonnan vásárolt ingatlanban. Ez azonban ismét félrevezető adat, ha arra vagyunk kíváncsiak, hogy az emberek milyen gyakran költöznek új ingatlanba, mivel nagyobb súllyal veszi figyelembe a gyakran költözködőket. (Ehhez a becsléshez úgy jutottunk, hogy a lakosság teljes számát elosztottuk az egy év alatt költözködők számával. Forrásunk az országos költözködési rátára: US Census Bureau (2012).

184 Woodward, Susan E. (2008).

185 A következtetés egyszerű logikán alapul. A vevők és az eladók számára közömbös, hogy egy 300 ezer dolláros ház adásvételéről állapodnak-e meg a vevő által fizetendő 18 ezer dolláros közvetítői díj mellett, vagy egy 318 ezer dolláros ház adásvételéről az eladó által fizetett 18 ezer dolláros közvetítői díj mellett. Az eladó mindkét esetben 300 ezer dollárt tesz zsebre, a vevő mindkét esetben 318 ezer dollárt fizet. Ha mindkét fél belemegy az üzletbe úgy, hogy az eladó fizeti a közvetítői díjat, akkor mindketten belemennének úgy is, hogy a vevő fizet a közvetítőnek.

186 Mielőtt megjelent volna a hitelszűke mint korlátozó tényező, az első lakásukat vásárlóknak átlagosan elég csekély előleget kellett letenniük. Az 1980-as évek elején ez 15% körül mozgott, majd fokozatosan csökkent, és 2007-ben, az összeomlás előtt, átlagban már a 10%-ot sem érte el. Lásd Duca, John V. et al. (2011) p. 534., 1. ábra.

187 A közgazdászok számára rejtély, miért olyan magas az ingatlanügynökök jutaléka az Egyesült Államokban (1,5–2,5%-kal magasabb, mint más fejlett országokban). Lásd Hahn, Robert W. – Litan, Robert E. – Gurman, Jesse (2006) p. 89. Úgy tűnik, az internetes ingatlankereskedelem konkurenciája ellenére a közvetítői díj továbbra is magas. Lásd Tabarrok, Alex (2013).

188 Lásd Woodward, Susan E. (2008). Woodward mintájában az 1990-es évek végén és a 2000-es évek elején a jelzáloghitel-nyújtási díj átlagosan 3400 dollár volt (p. viii); a bejegyzési díj pedig átlagosan 1200 dollár (p. xii). Mivel a felvett jelzálogkölcsönök összege átlagosan 105 ezer dollár volt, így ezek a díjak a jelzálog értékének átlagosan mintegy 4,4%-át tették ki (p. viii).

189 A végső rendeletet illetően lásd US Bureau of Financial Protection (2014). A lényeg: „megelőzendő, hogy az ösztönzők miatt a vevőknek túl nagy költséget számítsanak fel a hiteleikre, a végső rendelet tiltja, hogy a hitel kibocsátója kompenzációt kapjon egy tranzakciónak vagy több egybegyűjtött tranzakciónak a profitabilitása alapján” (p. 4).

190 Woodward, Susan E. – Hall, Robert E. (2010) pp. 511–15.

191 Uo. p. 513. 2. táblázat. A 93% a súlyozott átlaga volt az egy hitelnyújtós mintára vonatkozó 88%-nak (2600 kölcsönfelvevő) és az FHA-mintára vonatkozó 95%-nak (6300 kölcsönfelvevő).

192 A bank ún. hozamkülönbözeti jutalékot (yield spread premium, YSP) fizet a jelzálogügynöknek, ha az egységes kamatnál magasabb áron közvetíti a hitelt.

193 Warren, Carolyn (2007) pp. xviii–xix.

194 Az Egyesült Állmok lakosságának 0,25%-a lakik Alaszkában. Sokkal nagyobb valószínűséggel érkezhetett volna a potenciális vevő a közeli Pennsylvaniából vagy New Yorkból.

195 Feinberg, Richard A. (1986) p. 349., 1. táblázat. Összességében a borravalók átlagosan a számlák értékének 16,95%-át tették ki a hitelkártyás fizetéseknél, és csak 14,95%-át a készpénzes fizetéseknél.

196 Hirschman, Elizabeth C. (1979) pp. 58–66. Lásd elsősorban a 2a hipotézisre vonatkozó eredményeket (p. 62.).

197 Matias F. Barenstein azt találta, hogy a hitelkártyával rendelkezők átlagos jövedelme 43 396 dollár, a hitelkártyával nem rendelkezők átlagos jövedelme pedig 25 155 dollár volt 1988–1999 között a Federal Reserve fogyasztói kiadásokra vonatkozó felmérése (Consumer Expenditure Survey) szerint. Lásd Barenstein, Matias F. (2004) p. 44., A2. táblázat.

198 Úgy tűnik, a kísérletet 1982-ben végezhették, vagy talán valamivel hamarabb, mert Feinberg 1982-es prezentációkra hivatkozik. Ezt az évszámot vettük alapul az értékek napi dolláráron történő átszámításakor.

199 Feinberg, Richard A. (1986) p. 352., 1. táblázat.

200 Prelec, Drazen – Simester, Duncan (2001) p. 8.

201 A választ lásd Creditinfocenter (2014) és Creditinfocenter (2014a).

202 FINRA, Investor Education Foundation (2013) p. 2.

203 Sidel, Robin (2014).

204 A tulajdonosok és a bérlők által lakott ingatlanok jelzáloghiteleinek kamatára 2012-ben 421 milliárd dollárt fizettek ki. Lásd Bureau of Economic Analysis (2014).

205 Nem helyben fogyasztott élelmiszerekre és italokra 2012-ben összesen 855 milliárd dollárt költöttünk; ugyanebben az évben a magánszemélyek gépjárművekre és gépjárműalkatrészekre 395 milliárd dollárt adtak ki. Lásd Bureau of Economic Analysis (2014a) 2.3.5. táblázat: Personal Consumption Expenditures by Major Type of Product.

206 Ezt a hozzávetőleges megoszlást különböző forrásokból szedtük össze. A 2010-es évben hitelkártyakamatokra költött összegre vonatkozó durva becslést lásd US Census Bureau (2012a). Az összes hitelkártyaadósság 2009-ben 774 milliárd dollár volt – Visa, MasterCard, Discover, American Express – (uo. 1188. táblázat). A rulírozó hitel kamatlába 0,1340 (uo. 1190. táblázat). Ezekből 103,7 milliárd dollár kamatkiadás adódik. A The New York Times szerint 2009-ben a késedelmi kamatok összege 20,5 milliárd dollárra rúgott. Lásd Lieber, Ron – Martin, Andrew (2009). A bankközi díjra kapott évi 48 milliárd dolláros becslésünk John Tozzitól származik. Lásd Tozzi, John (2009). Mindezeket összeadva 171 milliárd dollárt kapunk, ami elég jól közelíti Robin Sidel becslését, aki ugyanerre az összegre a 2009-es évre 167 milliárd dolláros becslést közölt. Lásd Sidel, Robin (2014). Ha a késedelmi és a bankközi díjakat nagyjából állandónak vesszük, a késedelmi kamatokat pedig változónak, akkor megkapjuk a mi felosztásunkat (a 2012-es 150 milliárd dolláros bevételre).

207 Levitt, Steven D. – Dubner, Stephen J. ([2006] 2007).

208 Erről szóló eredeti blogja jelenleg nem elérhető ([Törött link].) Harper egy idő után tanácsadó céget alapított (amelynek később más lett a tulajdonosa), elsősorban azért, hogy ötleteket adjon a kereskedőknek, miként minimalizálhatják a bankközi díjaikat. Az általa dokumentált magas díjtételekből úgy tűnik, meglehetősen hasznos ez a szolgáltatás. Harpernek a díjtételekre vonatkozó példái elszórva ma is megtalálhatók az interneten. Számítógépes fájlban őrizzük Harper eredeti blogjának példányát.

209 Az Integra Information Systemstől átvett iparági kutatások szerint az élelmiszerboltok átlagos bruttó árrése 10,47%, így a költségek fölötti haszonkulcs kevesebb mint 12%. Lásd Berry, Tim (2008).

210 White, Michelle J. (2007) p. 178.

211 Uo. p. 177.

212 Uo. p. 179.

5. Balekhalászat a politikában

213 Készek vagyunk pártatlanul segíteni mindenkinek, aki közhivatal betöltéséért indul, és komoly szándékkal tanácsadásért fordul hozzánk, a közszolgálat iránti elkötelezettségünk jeleként. Vonatkozik ez a korábbi hallgatóink szüleire is.

214 Iowa Legislature (2014).

215 Morris, Sue (2004).

216 A 2001-es adócsökkentés becsült költségéről lásd Joint Committee on Taxation (2001) p. 8. A 2003-as adócsökkentés becsült költségeiről pedig lásd Committee on Taxation (2003) p. 2. Lásd még: Kessler, Glen (2011).

217 Számításaink szerint a Bush-féle adócsökkentés miatt elúszott pénzből 2009–12 között nagymértékben tompítani lehetett volna a nagy recesszió hatását. Számításaink a lehetőségekre vonatkoztak. Az 1,7 billió dolláros bevételkiesésnek csak egy részét kellett elkönyvelnünk a 2008 előtti időszakra – mintegy 600 milliárd dollár már a 2008 utáni időszakra vonatkozott. Az összes bevételkiesésre és annak időbeli megoszlására lásd Joint Committee on Taxation (2001) és Joint Committee on Taxation (2003). Az ökölszabály szerint 0%-os kamatláb mellett a kormányzati ráfordítást nagyjából 2-vel lehet megszorozni. Lásd International Monetary Fund (2012). Ez azért hihető, mert az adó szorzótényezője 1 körüli értéknek vehető, és a kiegyensúlyozott költségvetés szorzótényezője állandó kamatlábak mellett szintén közel van az 1-hez. Ez azt jelenti, hogy a kormányzati ráfordítások 100 milliárd dolláros növekedése a GDP-t nagyjából 200 milliárd dollárral fogja növelni. Az Egyesült Államok bruttó hazai terméke 2008-ban 14,3 billió dollár volt. Lásd Council of Economic Advisors (2013) B-1. táblázat. Eszerint a 100 milliárd dolláros kormányzati többletráfordítás 1,4%-kal tolta volna feljebb a GDP-t. Az Okun-törvényen alapuló ökölszabály szerint, amelyet ma is érvényesnek tekintenek – lásd Ball, Laurence et al. (2014) p. 7., 1. táblázat –, a GDP 2%-os növekedése a munkanélküliség 1%-os csökkenésével hozható kapcsolatba. Ezt a bizonyos 1,1 billió dollárt a munkanélküliség csökkentésére használva, amely 2009–12 közötti négy évben épp csak valamivel maradt el a 9%-tól, ezt egy hajszállal 7% fölöttire tudtuk volna csökkenteni.

218 Center for Responsive Politics (2014).

219 Miller, Jessica (2004).

220 A szavazásról lásd Trandhal, Jeff (2005).

221 A számításokhoz az adatokat lásd US Census Bureau (2012a) p. 426. táblázat: Congressional Campaign Finances – Receipts and Disbursements.

222 Downs, Anthony (1957) pp. 135–50. A mediánszavazó tételét már korábban fölfedezte Duncan Black. Lásd Black, Duncan (1948) pp. 23–34.

223 Ahhoz, hogy ez az eredmény jöjjön ki, élnünk kell azzal az előfeltevéssel, hogy a preferenciákat egycsúcsú görbe írja le, azaz minél jobban eltávolodunk a szavazók által legjobban kívánt kimeneteltől, akár bal, akár jobb felé, annál kevésbé lesznek elégedettek.

224 Lessig, Lawrence (2011). A szakirodalomban Lessig könyve adja a legpontosabb képet erről a kérdésről. A politológusok a tájékozatlan szavazók szerepét hangsúlyozták. Lupia, Arthur (1992) pp. 390–403. Lupia a szavazókat úgy írja le, mint akiknek a tájékozottsága tökéletlen, az érdekeket pedig úgy, mint amelyek a félrevezető információk terjesztésére irányulnak. McCubbins, Mathew D. – Lupia, Arthur (1998). Ebben a könyvben a szerzők szintén adatokkal támasztják alá, hogy az állampolgárok nem könnyen jutnak hozzá a helyes döntésekhez mindenképpen szükséges információkhoz, és bemutatják, hogyan vezetik félre őket azok, akiknek erre szükségük van; Grossman, Gene M. – Helpman, Elhanan (2001). Ez utóbbi könyv kampánytámogatási modelleket mutat be olyan esetekről, amikor a szavazók tájékozottsága hiányos.

225 Healey, James R. (2013).

226 A sürgősségi gazdaságstabilizációról szóló 2008. évi törvényt (Emergency Economic Stabilization Act of 2008, EESA) lásd Govtrack.us (2014). A preambulum teljes szövege a következő: „Hogy feljogosítsa a Szövetségi Kormányt bizonyos típusú bajba jutott eszközök megvásárlására és bebiztosítására; hogy az adófizetők védelmében biztosítsa a gazdaság és a pénzügyi rendszer stabilitását és megelőzze annak szétesését; hogy módosítsa az Egyesült Államok 1986-os Adókódexét az energiatermelés és -megtakarítás ösztönzése érdekében; hogy meghosszabbítson bizonyos lejáró rendelkezéseket; hogy egyedi jövedelemadó-enyhítéseket határozzon meg; valamint egyéb célokból.”

227 Hálásak vagyunk Phillip Swagelnek azért, hogy pontos értelmezést adott a különböző hatóságokat illetően, és a törvény értelmezésének módjáról. E-mail George Akerlofnak 2012. április 2-án.

228 Az Államkincstárban tartott drámai megbeszélésen közölték a kilenc nagy bank ügyvezető igazgatójával, hogy rajta vannak a TARP keretében tőkeinjekcióban részesítendő pénzintézetek listáján. Alig leplezett fenyegetés volt, amikor Henry Paulson miniszter közölte a Wells Fargo igazgatójával, Richard Kovacevichcsel: „ha megtagadja az aláírást, másnap kap egy telefont (a felügyeleti szervétől), alultőkésítettnek fogják nyilvánítani”; és a Wells Fargo attól kezdve nem tud pénzhez jutni a magánpiacokon. Blinder, Alan S. (2013) p. 201. A Citicorp, a Wells Fargo és a JP Morgan Chase egyenként 25 milliárd dollárt kapott; a Bank of America 15 milliárdot; a Goldman Sachs, a Merrill Lynch és a Morgan Stanley 10 milliárdot; a Bank of New York Mellon 3 milliárdot, a State Street pedig 2 milliárdot; így a végösszeg 125 milliárd dollár volt. Paulson, Henry M. (2010) p. 364.

229 Govtrack.us (2014) p. 3.

230 Uo.

231 Center for Responsive Politics (2014a).

232 De Figueiredo azóta a Duke Egyetem Jogtudományi Karának és a Fuqua Üzleti Iskolának a munkatársa lett.

233 Center for Responsive Politics (2014a). A rendelkezésünkre álló adatok az 1999–2000-es választási ciklusra vonatkoznak. Lásd Ansolabehere, Stephen et al. (2003) pp. 105–130.

234 Uo. p. 108. Kritikusan állapítják meg, hogy 3 milliárd dollár ment el az 1999–2000-es kongresszusi és elnökválasztási ciklusban. Ebből csupán 380 millió dollár érkezett vállalatoktól, szakszervezetektől és más szövetségektől.

235 Kaiser, Robert G. (2010).

236 Aspin az MX rakétarendszer fejlesztésének finanszírozásáról szóló törvényjavaslat leszavazása után tette ezt az emlékezetes megjegyzést, miután megállapította: „Jelentős szavazás volt, fontos szavazás. De nem következik belőle, hogy az MX ügye halott.” Lásd Roberts, Steven V. (1982).

237 MoJo News Team (2014).

238 Fowler, Mayhill (2008).

239 Marianne Bertrand, Matilde Bombardini és Francesco Trebbi szerint a lobbizás sikere nem azon múlik, mit tudsz, hanem azon, kit ismersz jobban. Lásd Bertrand, Marianne et al. (2014) pp. 3885–3920. Hasonlóképpen Jordi Blanes i Vidal, Mirko Draca és Christian Fons-Rosen is arról számol be, hogy az Egyesült Államok szenátoraival kapcsolatban álló lobbisták 24%-kal kevesebb bevételt generálnak, ha a kapcsolatuk távozik a hivatalából. Lásd Blanes i Vidal, Jordi (2012) pp. 3731–48.

240 Lásd a Következtetések fejezetben az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának a Citizens United kontra Federal Elections Commission ügyben hozott határozatának tárgyalását. A politikatudományban gyakran megkülönböztetik a tájékozott és a tájékozatlan szavazókat. Ez kimondatlanul azt a felfogást tükrözi, hogy a szavazóknak nem feltétlenül állnak rendelkezésükre az „információk”.

241 Gerson, Elliot (2012).

242 Connaughton, Jeff (2012) Kindle: pp. 304-05 (2996-ból).

243 Uo. Kindle: pp. 343–45.

244 Uo. Kindle: pp. 408–12.

245 A szövetségi költségvetés kiadási oldalán a 2013-as pénzügyi évben körülbelül 3,8 billió dollár szerepelt. Council of Economic Advisors (2013) B-78. táblázat.

246 Kaiser, Robert G. (2010).

247 Uo. p. 238.

248 Uo. p. 228. és p. 232.

249 Alexander, Raquel Meyer et al. (2009) pp. 401–57. Az amnesztia hiányában fizetendő 35%-os, illetve az 5,25%-os rátát illetően lásd p. 412.

250 Uo. p. 427., 1. táblázat. Más cégek esetében, amelyek szintén lobbiztak, de nem csatlakoztak a koalícióhoz, ennél kisebb, 154 : 1 volt a megtakarítások és a lobbizási költségek aránya. Jason Farrell, a Versenypolitikai Központ (Center for Competitive Politics) munkatársa szerint ezek az értékek „eltúlozzák” a megtérülést. Azt mondja, és talán igaza is van: nincs bizonyíték arra, hogy a lobbipénzek megváltoztatták volna akár csak egy kongresszusi szavazás eredményét. És természetesen a jövedelmüket repatriáló cégek mindenfajta lobbitevékenység nélkül is hozzájuthattak volna a 35%-tól eltérő adózási feltételekhez. Lásd Farrell, Jason (2011). Valójában azonban más forrásból sok bizonyíték van arra, hogy a lobbizás igenis befolyásolja a szavazások eredményét. Ha a lobbizásnak valóban szerepe volt ennél a kedvezménynél, akkor a megtérülés még 255 : 1 aránynál is jobb lehetett, mivel a 180 millió dollár jelentős része a koalícióban részt vevő vállalatok lobbizási összköltsége volt, vagyis e kiadások bizonyos hányadát más – az AJCA 965. szakaszától független – lobbiprojektekre fordították.

251 Kaiser, Robert G. (2010) p. 227.

252 Uo. p. 228.

253 Reyes, Sonia (2014).

254 Cassidy és társai élen jártak az egyetemi előirányzatokért folyó lobbizásban. John de Figueiredo és Brian Silverman ökonometriai módszerrel tanulmányozták, milyen volt a megtérülés. Az egyetemi szerződések közvetlenköltség-átalányát használták a lobbikiadások megítéléséhez, és úgy becsülték, hogy azoknál az egyetemeknél, amelyeket valamelyik szenátor a Szenátus Előirányzati Bizottságában(Senate Appropriations Committee) képviselt, 1 dollár többletlobbiköltség 5,24 dollár többletet hozott az előirányzatban. Azoknál az egyetemeknél, amelyeket a Képviselőház Előirányzati Bizottságának (House Appropriations Committee) valamelyik tagja képviselt, a lobbizásra fordított 1 dollár 4,52 dollárral növelte az előirányzatot. Más egyetemeknél, amelyeknek nem volt képviseletük, a becslés szerint 1,57 dollár volt a megtérülés, de különféle kikötések mellett a növekedés nem is volt szignifikáns. Lásd De Figueiredo, John M. – Silverman, Brian S. (2006) pp. 597–625.

255 Pizzo, Stephen et al. (1991) p. 410.

256 Ezek voltak Dennis de Concini szenátor bevezető szavai. Uo. p. 416.

257 Nash, Nathaniel C. (1989).

258 Linkins, Jason (2013).

259 US Internal Revenue Service (2012) 1. táblázat.

6. Élelmisztárok és gyógysztárok

260 Sinclair, Upton ([1906] 1946).

261 Stowe, Harriet Beecher ([1852] 2011).

262Arthur, Anthony (2006) Kindle: pp. 883–86 (7719-ből), valamint pp. 912–16.

263 Amikor Sinclairt perrel fenyegette J. Ogden Armour a húscsomagoló cégtől, válaszképpen levelet írt a The New York Timesnak. Sinclair azt írta, hogy látta, amint emberi fogyasztásra adták el tuberkulózisban, aktinomikózisban és gangrénában szenvedő marhák és sertések tetemét; ilyen tetemek kolbásszá és zsírrá való feldolgozását; romlott sonka tartósítását bórsavval és szalicilsavval; konzervált és tartósított húsok anilinfestékekkel való színezését; kolbászok illatosítását és hamisítását – s mindez férfiak, nők és gyermekek százaira hozhatott kínok között bekövetkező, hirtelen és rettenetes halált. Sinclair szemtelenül hozzátette: „Ha vádjaim csak egyszázad részének egyszázada felelne meg a valóságnak, az is elegendő lenne ahhoz, hogy a bűnösöket bitóra küldjék. S ha vádjaim csak egyszázad részének egyszázada lenne hamis, az is elegendő lenne ahhoz, hogy börtönbe kerüljek.” Lásd New York Times, The (1906).

264 Sinclair, Upton ([1906] 2011).

265 Young, James Harvey (1961) p. 239.

266 Uo. p. 59.

267 Uo. pp. 65–66.

268 Uo. pp. 144–57.

269 A hat különböző adalék listáján szerepeltek a bórsav és bórax; a szalicilsav és a szalicilátok; a kénessav és a szulfitok; a benzoesav és a benzoátok; a formaldehid; valamint a réz-szulfát és a salétrom. Wiley, Harvey W. (1930) p. 220.

270 Uo. pp. 215–20.

271 Ahogy az Előszóban már említettük, e tárgyban elsősorban Michael Moss 2013-ban megjelent könyvét ajánljuk. Lásd Moss, Michael (2013).

272 A hazai szakirodalomban az acetil-szalicilsavat, azaz aszpirint általában nem sorolják ebbe a csoportba. (A Ford.) 273 FitzGerald, Garret A. (1999).

274 Singh, Gurkirpal (1998) pp. 31S–38S. Singh úgy véli, az NSAID-ok okozta emésztőrendszeri szövődmények óvatos becslés szerint évi 16 500 halálesetet okoztak, így önálló csoportba sorolva a tizenötödik helyen álltak a leggyakoribb halálokok listáján az Egyesült Államokban.

275 Abramson, John (2008) p. 25. Lásd még Nesi, Tom (2008) pp. 25–28.

276Nesi, Tom (2008) p. 134.

277 Abramson, John (2008) p. 106.

278 Bekelman, Justin E. et al. (2003) pp. 454–65; Lexchin, Joel et al. (2003) p. 1167. Bekelman, Li és Gross hivatkozik két olyan tanulmányra is, amely szerint „többször közöltek pozitív eredményű vizsgálatokat, fokozva ezzel a publikációs torzítást”.

279 Grant, Bob (2009). Lásd még Goldacre, Ben (2012) pp. 309-10.

280 Bombardier, Claire et al. (2000) pp. 1520–28.

281 Uo. p. 1522.

282 Uo. p. 1525., 4. táblázat.

283 Az esetszámok (17, illetve 4) az eredeti cikkben nem jelentek meg; azokat csak közelítőleg lehetett kikövetkeztetni a Vioxx-csoportban és az Aleve-csoportban előfordult szívizominfarktusok arányából. Később közölték a két számadatot a New England Journal of Medicine szerkesztőségi kommentárjának 1. táblázatában. Lásd Curfman, Gregory D. et al. (2005) pp. 2813–14. Szintén kételyek merültek fel a VIGOR további három Vioxx-kezelésben részesült betegének szívizominfarktusát és egy beteg szélütését illetően. Ezekről is tudott a Merck a publikáció időpontjában, de nem szerepeltek a 17 figyelembe vett szívrohameset között. A szerzők válaszukban arra hivatkoztak, hogy ezek az események a minta követési határidejének lejárta után történtek, ezért maradtak ki a közleményből.

284 Bombardier et al. (2000) p. 1527 és p. 1526. Azt írják, hogy a naproxen az aszpirinhez hasonlóan hat a szívrohamok előfordulására, ami meglepő állítás, mivel sohasem szerepelt az Aleve hirdetéseiben.

285 Curfman, Gregory D. et al. (2006) p. 1193., 1. függelék, 3. táblázat: Summary of Adjudicated Cardiovascular Serious Adverse Experience.

286 Nesi, Tom (2008) pp. 109-10.

287 Uo. p. 110.; n19. A Merck támogatást nyújtott FitzGerald és munkatársai kutatásaihoz, majd „évekig késleltette az eredmények publikálását”.

288 FitzGerald, Garret A. (1999).

289 Nesi, Tom (2008) pp. 96-97. Mire a VIGOR befejeződött, a Celebrexet kifejlesztő Searle beolvadt a Pfizerbe.

290 Uo. „legkiválóbbjai” p. 35.; „60-an”: p. 41.; „Kapalua, Ritz-Carlton” p. 34.

291 Uo. pp. 22-23.

292 Sufrin, Carolyn B. – Ross, Joseph S. (2008) pp. 585–96. Ez a szám a cikk megjelenése óta csökkenhetett, mivel az orvosok között terjed a web, és inkább onnan szerzik az információkat.

293 Henry A. Waxman képviselő memoranduma a Képviselőház Kormányzati Reformbizottságának (House Committee on Government Reform) demokrata párti tagjainak. Lásd US Congress (2005).

294 Uo. p. 17.

295 Uo. p. 18.

296 Topol, Eric J. (2004) pp. 1707–09.

297 Nesi, Tom (2008) p. 155.

298 Topol, Eric J. (2004) p. 1707.

299 Graham, David J. et al. (2005) pp. 475–81. A vizsgálatban a Kaiser Permanente Vioxxot szedő és nem szedő betegei között hasonlították össze a kimenetelt. A Vioxxot szedők és a kontrollként hozzájuk rendelt Vioxxot nem szedők között előforduló szívizominfarktusok aránya szignifikánsan nagyobb volt 1-nél. Az is árulkodó tény, hogy ez az arány a Vioxx adagjával párhuzamosan meredeken nőtt. Bár a vizsgálat eredményeit csak 2005 februárjában publikálták, az adatok a Kaiser Permanente 1999. január 1-je és 2001. december 31-e között kezelt betegeire vonatkoznak. Minthogy Graham az FDA-nél dolgozott, ezekről az eredményekről tudnia kellett már a publikálásukat megelőzően is, tehát már azelőtt, hogy a Merck leállította volna a Vioxx forgalmazását.

300 Nesi, Tom (2008) p. 11.

301 Topol, Eric J. (2004) p. 1707.

302Graham tanúvallomását a Szenátus Pénzügyi Bizottsága előtt, 2004. november 18-án lásd Graham, David J. (2004).

303 US Food and Drug Administration, Center for Drug Evaluation and Research, CDER (1998). Itt ez olvasható: „A mennyiséget illetően az FDA azon az állásponton volt, hogy a kongresszus általában legalább két megfelelő, jó randomizált kontrollált vizsgálatot követelt meg, amelyek önmagukban is meggyőzők a hatásosságot illetően” (p. 3). Lásd még Healy, David (2012) p. 77.

304 Nesi, Tom (2008) p. 14.

305 Curfman, Gregory D. et al. (2006) p. 1193. A szerzők helytelenítőleg írják: „Ez a dátum, amelyet a szponzor cég határozott meg, nem sokkal a vizsgálat lezárása előtt, egy hónappal korábbra esett, mint a nemkívánatos emésztőrendszeri mellékhatások jelentésének határideje. A vizsgálati tervnek erről a tarthatatlan vonásáról, amely óhatatlanul torzította az eredményeket, sem a szerkesztőket, sem a cégtől független szerzőket nem tájékoztatták.”

306 Bombardier, Claire et al. (2000) p. 1526.

307 Abramson, John (2008) p. 102. Leír egy vizsgálatot, amelyben az OxyContin fájdalomcsillapítót placebóval hasonlították össze. A várakozásnak megfelelően az OxyContin hatásosnak bizonyult, az OxyContint szedő betegek kevesebb fájdalomról számoltak be, mint azok, akik nem kaptak semmilyen fájdalomcsillapítót. A vizsgálatot tervezhették volna úgy, hogy a kontrollcsoport egy másik fájdalomcsillapítót kapjon.

308 Nesi, Tom (2008) p. 163.

309 Goldacre, Ben (2012) p. 113.

310 Fugh-Berman, Adriane (2008) pp. 1277–80. Ez az információ hasznos az értékesítési képviselőknek. Láthatják, kik írják fel gyakran a gyógyszert; de hasznos az orvostovábbképzés szervezésében is.

311 Lásd Előszó, 26. jegyzet.

312 Visser, Susanna N. et al. (2014) pp. 34–46. Az államok közti különbséget lásd az 1. ábrán. A szülők beszámolója szerinti gyógyszerszedés aránya sokkal kisebb, mint a diagnózisok száma, de szoros a korreláció az államonkénti diagnózisgyakoriság és gyógyszerszedési gyakoriság között. Lásd 2. ábra.

313 Center for Responsive Politics (2015). Az egészségügyre vonatkozó végösszeg több mint 3 milliárd dollár volt.

314 Pear, Robert (2007). Emellett a 6,5 millió személy gyógyszertámogatási költségeit a Medicaidtől a Medicare-hez tették át, amely jóval többet fizet a gyógyszerek után – ez is talált pénz volt a gyógyszeripar számára. Lásd Freudenheim, Milt (2006).

315 Mankiw, Gregory N. (1998).

316 A magyar piacon megjelent tankönyvének – lásd Mankiw, Gregory N. ([2009] 2011) – ára közel 6000 Ft, de akciósan már 5000 Ft körül is hozzá lehet jutni. Lásd [Külső hivatkozás] (letöltve 2016. június 30.) (A Szerk.) 317 Lásd[Külső hivatkozás]. (utolsó letöltés 2015. április 30.) (Ezek az árak majdnem biztosan változni fognak.) Van még egy hasonlóság a tankönyvek és a gyógyszerek között. Ahogy a tankönyveket védi a szerzői jog, úgy a gyógyszereket is védi a szabadalom. De vannak különbségek is. A már lenyelt gyógyszereknek nincs piacuk, a használt tankönyveknek viszont van, másrészt a gyógyszergyártók számára korlátot jelent, hogy a gyógyszerek szabadalmi védettsége a bejegyzés után húsz évvel lejár. Ezt a problémát a gyógyszergyártók hasonló módszerekkel igyekeznek megkerülni, mint ahogy a tankönyvek kiadói a használt tankönyvek piacát. A gyógyszercégek is „új kiadásokkal” jelentkeznek: apró változtatásokat hajtanak végre a hatóanyagokon. Vegyük példának a Prilosec/Nexium esetet. Közvetlenül azelőtt, hogy az omeprazol (Prilosec) szabadalmi védettsége lejárt volna és megjelentek volna a piacon az azonos hatóanyagú generikus gyógyszerek, a Prilosec gyártója, az Astra Zeneca kihozott egy új gyógyszert, az esomeprazol hatóanyagú Nexiumot. Bizonyos szerves molekuláknak kiralitásuk van, azaz megkülönböztethető a „jobbkezes” és a „balkezes” változatuk. A Prilosec és a Nexium hatóanyaga kizárólag ebben, vagyis a kiralitásban tér el egymástól. Lásd Goldacre, Ben (2012) pp. 146–48. A cég marketingosztálya megkapta a feladatot: meg kell győzni az orvosokat, hogy az új változat az igazi, azt kell felírni, ahogy a jó tanárok is lelkiismeretesen a tankönyv legújabb kiadását szereztetik be a hallgatóikkal.

7. Innováció: A Jó, a Rossz és a Csúf

318 Az Egyesült Államok Népszámlálási Hivatala (US Census Bureau) 2014 közepén a világ felnőtt (20 éven felüli) népességének létszámát 4,725 milliárdra becsülte. Lásd US Census Bureau (2014a). Ezt a számot a vevő/eladó kombinációk számának meghatározásakor 5 milliárdra kerekítettük.

319 A számításhoz a világ felnőtt népességének átlagértékét mintegy 3 milliárdnak vettük. Az 1915-ös össznépességet 1,8 milliárdnak vettük, ebből a felnőttek mai aránya alapján határoztuk meg az akkori felnőtt népességet, és azzal számoltunk, hogy a világ népessége a teljes vizsgált időszakban folyamatosan nőtt.

320 Ez az egy főre jutó jövedelemben alig valamivel több, mint 2,2%-os növekedésnek felel meg, ha a fejlett országokban a várható élettartamot 80 évnek vesszük.

321 Angus Maddison szerint az Egyesült Államokban az egy főre jutó GDP 1940-ben 6838 dollár volt (nemzetközi, Geary–Khamis-féle 1990-es dollárban kifejezve). Ugyanilyen dollárban számolva Mexikó egy főre jutó GDP-je 2008-ban 7919 dollár volt. Lásd Maddison, Angus (2014). Mexikóban az egy főre jutó jövedelem 2008–13 között (inflációval korrigálva) alig változott. World Bank (2014).

322 Sajnos a közgazdaságtanban a tőke (capital) szónak többféle jelentése van. Az Investopedia két definíciót ad a tőkére: „1. Pénzügyi eszközök vagy az eszközök pénzügyi, például készpénzben kifejezett értéke. 2. Egy üzleti vállalkozás által tulajdonolt és a termelésben használt üzemek, gépek és felszerelések.” Lásd Investopedia (2015). A több száz éves távlatban vizsgálódó közgazdászok – és nem a bankárok vagy pénzemberek – szokása szerint mi a 2. definíciót vettük alapul, és egy ország összes üzleti vállalkozásának összes ilyen értelemben vett tőkéjére gondolunk.

323 Solow, Robert M. (1957) pp. 312–20. Solow az 1909–49 közötti időszakot vizsgálta az Egyesült Államokban. Meg tudta becsülni, mekkora tőkenövekedés állt a termelékenység növekedése mögött. Az egy alkalmazott egy munkaórájára jutó tőke körülbelül 31%-kal nőtt. A tőkenyereség részesedése az összes termelési eredményből (vagyis az osztalékokból + bérleti díjakból + fel nem osztott nyereségből stb.) mintegy ⅓ volt. Durva közelítéssel feltételezte, hogy ez a „tőkerészesedés” képviseli annak a termelési eredményhez való hozzájárulását (ami akkor lenne igaz, ha valóban versengő piacokkal lenne dolgunk). Bonyolult számítással kimutatta, hogy a tőke változása nélkül az egy alkalmazott egy munkaórájára jutó teljesítmény 80%-kal változott volna. Az egy alkalmazott egy munkaórájára jutó tőke említett 31%-os változása az egy munkaórára jutó teljesítményben 10%-os változásnak felelt meg, ami egynyolcada az adott időszakban bekövetkezett teljesítménynövekedésnek.

324 Az amerikai őslakosokról és az afroamerikaiak zenéjéről lásd Horowitz, Joseph (2003).

325 Krasnova, Hanna et al. (2013) p. 4., 1. táblázat és p. 5., 2. táblázat. A válaszadók több okot is megnevezhettek „frusztrációjuk” forrásaként. A 2. táblázat felsorolja, hogy a válaszadók mekkora hányada tekintette „frusztrációt” kiváltó tényezőnek a különféle „szociális okokat”. Sajnos a szerzők nem árulják el, hogyan rendelték hozzá a több tényezőt felsoroló válaszokat az egyes „szociális okokhoz”. Összességében a válaszadók 80,7%-a említette a „frusztrációnak” csak egy okát; 17,3%-uk említett kettőt és 2,0% említett hármat. Ezekből az arányokból becsülve nagyjából 60% adhatott meg egy vagy több „szociális okot”.

326 Annear, Steve (2013).

327 A United Airlines weboldala a következőképpen írja le a beszállás folyamatát.

Előbeszállás (pre-boarding), a fogyatékossággal élő utasok után. Ebbe a csoportba tartoznak a Global ServicesSM tagjai és az egyenruhás testületek tagjai. Az előbeszállás megtörténte után minden utasunk figyeljen arra, mikor hangzik el a beszállási csoportjának a száma! A csoportszám megállapítását megkönnyítendő, íme egy lista kétkabinos gépekre, a Premier AccessSM-tagsági szint alapján.

1. csoport – Elsőbbségi beszállás

• Global ServicesSM (azon fogyasztók számára, akik az Előbeszállást elmulasztották)

• Premier 1K®

• Premier® Platinum

• Prémium kabinok, köztük United First®

Megjegyzés. Ha a repülőn három kabin van, akkor a United Business®-tagok szállnak be ebben a csoportban. (Továbbá, háromkabinos gépeken bizonyos nemzetközi viszonylatokban a United First United Global First® néven és a United Business® United BusinessFirst® néven szerepel.)

2. csoport – Elsőbbségi beszállás

• Premier® Gold

• Star Alliance™ Gold

• Premier® Silver

• MileagePlus®-klubkártyás tagok

• Presidential PlusSM-kártyás tagok

• MileagePlus® Explorer-kártyás tagok

• MileagePlus® Awards-kártyás tagok

3., 4., 5. csoport – Általános beszállás

Megjegyzés. A csecsemővel vagy 4 éven aluli gyermekkel utazó családok akkor szállhatnak be, amikor a beszállítási csoportjuk sorra kerül. Lásd United Airlines (2013).

328 Mindez arra a kísérletre emlékeztet, amelyet Jeffrey Butler végzett el a Berkeley-n a PhD-disszertációjához. Butler azt vizsgálta, tud-e státuszra vonatkozó érzelmeket ébreszteni kísérleti laboratóriumban. A résztvevőket véletlenszerűen két csoportra osztotta, magas és alacsony státuszúakra, aszerint, hogy egy zsákból narancssárga vagy lila zsetont húztak. A magas státuszú résztvevőket három székből álló sorokba ültették, kellemes frissítőket kínáltak nekik; az alacsony státuszúaknak viszont öt székből álló sorokba kellett ülniük, és unalmas feladatot – névsor betűrendbe állítását – kellett megoldaniuk. Nem meglepő, hogy amikor ezek a résztvevők később „bizalmi játékot” és „igazságjátékot” játszottak, a státuszkülönbségek befolyásolták a viselkedésüket. A magas státuszúak nagyobb valószínűséggel büntették a bizalommal való visszaélést mind saját csoportjukon belül, mind pedig az alacsony státuszúak között. Lásd Butler, Jeffrey Vincent (2008).

329 Lemann, Nicholas (2000).

330 Uo. pp. 7-8.

331 Ramey, Garey – Ramey, Valerie A. (2010) pp. 129–99. A cikk címe a „Rugrats” (1991–2004) című animációs televíziós sorozatra utal, amely tipegőkorú gyerkőcök bohóckodásairól szólt, valamint a rat race (szó szerint: patkányverseny) kifejezésre, amely vég nélküli, értelmetlen hajszát jelent, mint amikor laboratóriumi patkányokat a kutatók labirintusba vagy taposómalomba tesznek. Egy kommentár e két kép összevonásával ábrázolja a modern társadalom által a megfelelni akaró gyermekekben keltett feszültségeket.

332 A valószínűleg legismertebb rangsorolást lásd US News and World Report (2015).

333 Olyan weboldal is létezik, ahol öt különböző kritérium alapján kaphatjuk meg a folyóiratok rangsorát: tárgykör, kategória, régió vagy ország, különféle rendezési kritériumok, valamint az újságok idézettsége szerint. SCImago Journal and Country Rank (2014).

334 Például a „h-index” a cikkeik idézettsége alapján rangsorolja a professzorokat.

335 Patterson, Thom (2012).

336 Mérimée, Prosper ([1847] 1965).

337 Brandt, Allan M. (2007) p. 27.

8. A dohányzás és az alkoholfogyasztás

338 Az addikcióval kapcsolatos neurológiai adatok erre utaltak. A nézetet és a bizonyítékait illetően lásd Bernheim, B. Douglas – Rangel, Antonio (2004) pp. 1558–90. Mint írják: „Az addikcióra vonatkozó újabb idegtudományi kutatások fényt derítettek olyan specifikus agyi tulajdonságokra, amelyek a jelek szerint szisztematikus hibákat idéznek elő az addiktív hatású anyagok fogyasztásáról szóló döntésekben” (p. 1562).

339 Centers for Disease Control and Prevention (2014).

340 Brandt, Allan M. (2007) képek: pp. 184-85.

341 US Surgeon General (1964) p. 5.

342 Uo. p. 45., 5. fejezet, 1. táblázat. A 15 évesek és idősebbek egy főre jutó fogyasztása.

343 Uo. p. 25. A halálesetek száma 1955-ig csaknem 27 ezerre, 1962-ig több mint 41 ezerre nőtt.

344 Brandt, Allan M. (2007) pp. 131–34.

345 Wynder, Ernst L. – Graham, Evarts A. (1950) pp. 329–36. Azt találták, hogy csupán a rákban megbetegedettek 3,5%-a nem volt „dohányos a közepestől a láncdohányzásig terjedő mértékben sok éven át”. A megfelelő érték a nem tüdőrákos férfi kórházi betegekre 26,3% volt (p. 336).

346 Brandt, Allan M. (2007) pp. 131–32.

347 Uo. p. 157. Sajnos Graham így is túl sokáig dohányzott, később tüdőrákban halt meg.

348 A férfiaknál a 0 cigarettát szívók 0,075-es arányban kerültek a tüdőrákos és a nem tüdőrákos csoportba; a napi 1–4 cigarettát szívók 0,56-os; a napi 5–14 cigarettát szívók 0,87-os; a napi 15–24 cigarettát szívók 1,03-os; a napi 25–49 cigarettát szívók 1,91-os; és a napi 50-nél több cigarettát szívók 2,5-es arányban. Lásd Doll, Richard – Hill, A. Bradford (1950) p. 742., 1. ábra. A nőknél hasonló növekedést találtak, bár az adatokban valamivel nagyobb volt a „zaj”, ami nem meglepő, hiszen csupán a tüdőrákosok 6%-a volt nő: 41-en a 688 beteg közül (p. 742., 5. táblázat).

349 Wynder, Ernst L. et al. (1953) p. 863.

350 Auerbach, Oscar et al. (1957) pp. 97–104.

351 Cruikshank, Jeffrey K. – Schultz, Arthur W. (2010) pp. 354–56.

352 Roman, Kenneth (2009) p. 223.

353 Brandt, Allan M. (2007) p. 165; Oreskes, Naomi – Conway, Erik M. (2010) p. 15. Oreskes és Conway nemcsak a dohányzás hatásaival, hanem a savas esőkkel, az ózonlyukkal, a globális fölmelegedéssel és a DDT-vel kapcsolatban is dokumentálta a kételyek felébredését. Rámutatnak, milyen figyelemre méltóan könnyű volt stratégiailag kételyeket belopni a diskurzusba mindegyik említett területen.

354 Brandt, Allan M. (2007)p. 171 és p. 175.

355 Tobaccodocuments (2014).

356 Uo.; címlapsztori Time Magazine (1937); Snell, George D. (1971).

357 Brandt, Allan M. (2007) p. 176.

358 Uo. p. 175.

359 Uo. p. 177.

360 Ez természetesen az a közegészségügyi figyelmeztetés, amelyet A dohányzásról szóló 1969. évi közegészségügyi törvény (Public Health Cigarette Smoking Act of 1969) – amely 1970-ben lépett életbe – rendelkezése szerint fel kell tüntetni minden cigarettadobozon. Lásd Wikipedia (2015).

361 US Surgeon General (2014) pp. 21-22.

362 US Surgeon General (1964) p. 102., 19. táblázat.

363 Bardi, Jason (2012). Lásd még az Egyesült Államokat illetően Stern, Mark Joseph (2012) és az FDA-t illetően US Food and Drug Administration (2015a). Ausztráliát illetően lásd Tobacco Labelling Resource Center (2015).

364 Az 1970 áprilisában életbe lépett, A dohányzásról szóló 1969. évi közegészségügyi törvény tiltotta a televíziós és rádiós reklámokat. Azóta ezt a törvényt kiegészítették. A dohányipar szabályozásáról és a dohányzás megelőzéséről szóló 2009. évi törvény (The Family Smoking Prevention and Tobacco Control Act of 2009) néhány további korlátozást is tartalmaz. Lásd Wikipedia (2014d).

365 Brandt, Allan M. (2007) pp. 432–37. A 46 állammal kötött megállapodáson túl megegyezés született Mississippi, Florida, Texas és Minnesota állammal, további 40 milliárd dollárról.

366 Uo. pp. 267–69.

367 Uo. p. 271.

368 Uo. p. 288.

369 US Surgeon General (1979) p. A-10., 2. táblázat.

370 Centers for Disease Control and Prevention (2014).

371 Centers for Disease Control and Prevention (2013a).

372 American Lung Association Research and Program Services Epidemiology and Statistics Unit (2011) 2. táblázata alapján a 18 évesek és idősebbek 1 főre jutó cigarettafogyasztása 1965-ben 4259, 2011-ben 1232 volt. 4. táblázata szerint a felnőtt lakosság 42,4%-a volt aktív dohányos 1965-ben, és a felnőtt lakosság 19,0%-a volt aktív dohányos 2011-ben. A Centers for Disease Control and Prevention (2013a) szerint egy átlagos dohányos naponta 27,52 cigarettát szívott el 1965-ben és 17,76 cigarettát 2011-ben, más szóval 1,376 csomaggal 1965-ben és 0,89 csomaggal 2011-ben. A WHO 2015-ös becslése szerint a 15 éves és idősebb lakosságon belül például Brazíliában 15,2%; Kínában 26,3%, Franciaországban 24,7%, Németországban 26,2%, Oroszországban 37,3% a dohányzók aránya.

373 Centers for Disease Control and Prevention (2015). A becslések a cigarettázással összefüggő éves átlagos halálozást mutatják a 2005–2009 közötti időszakra. A dohányzással összefüggő teljes éves halálozást 480 317-re becsülték. A dohányzás volt a közvetlen oka 127 700, tüdőrákkal összefüggő, 113 100 légzőszervi eredetű és 160 000 kardiovaszkuláris és metabolikus eredetű halálesetnek; 41 300 haláleset passzív dohányzás miatt következett be, ebből 7300 tüdőrák miatt és 34 ezer koszorúér-betegség miatt.

374 Grant, Bridget F. et al. (2004) p. 228., 2. táblázat.

375 Stahre, Mandy et al. (2014) Stahre alkoholnak tulajdonítható halálesetekre vonatkozó becsléseit elosztottuk az ugyanarra az időszakra vonatkozó összes halálesettel.

376 Vaillant, George E. (2012) pp. 54–55.

377 Uo. p. 67. Ezeket a fiatalembereket azok közül válogatták a Harvard évfolyamán, akikről „különösen nagy valószínűséggel feltételezhető, hogy »sikeres« élet előtt állnak”.

378 Uo. p. 66.

379 Uo. p. 54.

380 Uo. p. 296.

381 Uo. p. 298. A 23%-ban benne vannak mind az abúzusban, mind a függőségben szenvedők. A százalékszámítás alapja azoknak a megkérdezetteknek a száma, akik továbbra is benn maradtak a programban (242), és nem az eredetileg megkérdezettek száma (268).

382 Uo. p. 301.

383 Uo. pp. 303–07.

384 A Grant-vizsgálatban részt vevő férfiak válásainak 57%-ában a házastársak legalább egyike alkoholista volt (uo. p. 358). Mivel az alkoholizmus lényegesen gyakoribb a férfiak, mint a nők között (amit például a NESARC-ból is tudunk), s mivel az alkoholabúzusban és -függőségben szenvedők aránya a Harvard hallgatói között mintegy 23% volt, ez szokatlanul nagy szám. Lásd még Thorberg, Fred Arne – Lyvers, Michael (2006) pp. 732–37; és Troise, Frank P. (2008) pp. 39–55.

385 Vaillant, George E. (2012) pp. 321–26.

386 Newhouse, Dave (2007).

387 Uo. pp. 17–31.

388 Uo. pp. 33–39.

389 Uo. pp. 290-91.

390 Uo. pp. 127-28.

391 Uo. p. 57. és p. 316.

392 National Institutes of Health, National Institute on Alcohol Abuse and Alcoholism (2006) pp. 8–9.

393 Cook, Philip J. (2007) p. 210. n14.

394 Uo. p. 71.

395 Uo. pp. 72-73.

396 Uo. pp. 103–05. és a 6.4.; 6.5. táblázat.

397 US Department of the Treasury (2015).

398 Urban Institute and the Brookings Institution, Tax Policy Center (2014).

399 DeForge, Jeanette (2010); és Ring, Dan (2009).

400 Lásd Mothers Against Drunk Driving (2015).

401 Alcoholalert: (2014). Az összehasonlítás 1982–2011 között történt. A józanul vezetők lényegesen többet ültek a volánnál az időszak végén, mivel a gépkocsival megtett mérföldek száma sokkal gyorsabban nőtt, mint a lakosság lélekszáma. Ez tehát, úgy tűnik, nem rossz biztonságosságra utal. A népességi statisztikák a Gazdasági Tanácsadók Tanácsától (Council of Economic Advisors) származnak. Lásd Council of Economic Advisors (2013) p. 365., B-34. táblázat.

402 US Department of Transportation, National Highway Traffic Safety Administration (2012).

403 Mothers Against Drunk Driving (2014).

404 National Institutes of Health, National Institute on Alcohol Abuse and Alcoholism (2012).

9. A profitáló csőd

405 Leginkább a takarékszövetkezethez hasonlítható, amerikai hitelintézetek, amelyek alapvetően a helyi lakosságot szolgálják ki. Lásd Király Júlia – Nagy Márton: „Jelzálogpiacok válságban: „Kockázatalapú verseny és tanuságok”. Hitelintézeti Szemle 2008/5. p. 450. (A Szerk.) 406 Akerlof, George A. – Romer, Paul M. (1993) 2., p. 36. A Pénzügyi Szervezeti Reformáló, Helyreállító és Rendészeti Nemzeti Bizottság (National Commission on Financial Institution Reform, Recovery and Enforcement) alternatív becslése 7–11%-kal magasabb.

407 Stock, James H. – Watson, Mark W. (2003) 41., p. 797. Az üzleti ciklusok dátumait lásd National Bureau of Economic Research (2015).

408 Akerlof, George A. – Romer, Paul M. (1993).

409 A kicsatornázás (tunneling) fogalmának használatával kapcsolatban lásd Johnson, Simon et al. (2000) pp. 22–27.

410 Council of Economic Advisors (2013).

411 Uo. B-73. táblázat: Bond Yields and Interest Rates, 1942–2012, 1. oszlop.

412 Lásd US Department of Labor, Bureau of Labor Statistics: táblázatok és kalkulátorok témánként; Munkanélküliségi ráták havonta, [Külső hivatkozás].

413 Council of Economic Advisors (2013) B-73. táblázat, 9. oszlop.

414 A pénzpiaci alapok eszközállománya 1980-ban jóformán a nullával volt egyenlő. Lásd Winthropcm (2012) grafikonját, amelynek számai összhangban vannak az Investment Company Institute 2014-es Fact Bookjának adataival. Az adatok hiányoznak az 1980–84 közötti évekből, de 1990-re a pénzpiaci alapok eszközállománya elérte a 498 milliárd dollárt. Lásd Investment Company Institute (2015).

415 Akerlof, George A. – Romer, Paul M. (1993) p. 23.

416 Uo. p. 34., a szanálás költsége 20–30 milliárd dollár volt 1993-as dollárárfolyamon számolva.

417 A dallasi (Texas) fellendülésről és a lufi kipukkadásáról lásd uo. pp. 39–42.

418 Uo. pp. 23-24.

419 Gilbert, R. Alton (1986) pp. 22–37. A kamatlábplafon a megtakarításokra és hitelekre valamivel magasabb volt, mint a banki takarékbetétek kamatlábának lehetséges maximuma. A bankoknál 1980-ban kb. 5,5% volt a plafon (p. 29., 3. ábra).

420 Akerlof, George A. – Romer, Paul M. (1993) p. 24.

421 A Garn–St. Germain-törvényben szereplő 10%-ot illetően lásd Felsenfeld, Carl – Glass, David L. (2011) pp. 424–25. Az előírás liberális értelmezését illetően lásd Oswego.edu (2015).

422 Akerlof, George A. – Romer, Paul M. (1993) p. 27. A fejlesztő csinos jutalékhoz juthatott, ha „fejlesztői díjat” állapított meg (például 2,5% mértékben) a projekt létrehozásáért.

423 O’Shea, James E. (1991) különösen pp. 29–34. Az ott leírt példában a pénzt másképpen térítették el a részvényvásárlástól.

424 O’Shea példájában a fejlesztők magasabb árakon vásároltak készleteket az S&L tulajdonosaitól.

425 Pizzo, Stephen et al. (1991) p. 108.

426 Uo. p. 14.

427 Akerlof, George A. – Romer, Paul M. (1993) p. 40., 11.2. táblázat. Természetesen Dallasban is visszaestek az építkezések, de sokkal kevésbé drámaian, mint Houstonban.

428 Brown, Steve (1982) p. 46.

429 Brown, Steve (1983) p. 127.

430 Brown, Steve (1984) p. 183. és p. 192.

431 Brown, Steve (1985) pp. 98–100.

432 Pizzo, Stephen et al. (1991).

10. Michael Milken bóvlikötvényekkel fogott balekokat

433 Burrough, Bryan – Helyar, John (2010) Kindle: pp. 10 069–72 (11 172-ből).

434 Johnson állítólag több mint 50 millió dollárt keresett a kivásárlással. Burrough, Bryan (1999).

435 Crystal, Graef S. (1991) különösen pp. 46-47. Jenny Chu, Jonathan Faasse és P. Raghavendra Rau kimutatta, hogy a menedzsment által felfogadott tanácsadók (szemben az igazgatótanács által felfogadottakkal) nagy növekedést generálnak a menedzsment javadalmazásában. Lásd Chu, Jenny et al. (2014).

436 Hickman, W. Braddock (1958) p. 10., 1. táblázat.

437 Anders, George – Mitchell, Constance (1990) p. A1.

438 Richert, Lindley B. (1975).

439 Lásd Locke, John ([1849] 1964): „Megkísérlem tehát, amennyire csak képes vagyok rá, megszabadítani magamat azon téveszméktől, amelyeket pedig ki-ki hajlamos magáévá tenni, midőn a szavakat dolgoknak tekinti.” (p. 185.) 440 Smith, Gary (2014).

441 Kornbluth, Jesse (1992) p. 45.

442 Hickman, W. Braddock (1958) p. 10.

443 Siegel, Jeremy J. – Thaler, Richard H. (1997) p. 191.

444 US Federal Deposit Insurance Corporation et al. v. Michael R. Milken (1991), pp. 70-71.

445Stewart, James B. (1992) pp. 521-22; és Stein, Benjamin (1992).

446 Kornbluth, Jesse (1992) p. 64. Később Drexel néhány óra alatt 5 milliárd dollárt tudott összeszedni az RJR Nabisco kivásárlásakor. Lásd Burrough, Bryan – Helyar, John (2010) Kindle: 10 069–72.

447US Federal Deposit Insurance Corporation et al. v. Michael R. Milken (1991), pp. 146–47.

448 Uo. pp. 149-50.

449 Stein, Benjamin (1992) pp. 89–92.

450 A Keating elleni ítéletet jogorvoslati eljárásban megsemmisítették, miután letöltött 4 és fél év büntetést és más bűncselekményeket is beismert. Lásd McFadden, Robert D. (2014). Spiegel ellen számos alkalommal vádat emeltek, de 7 hetes tárgyalás után szabadon engedték. Lásd Mulligan, Thomas S. (1994). Carr ügyében is nyomoztak, de sosem emeltek vádat ellene. Lásd Paltrow, Scot J. (1991).

451 A probléma leírását lásd Grossman, Sanford J. – Hart, Oliver D. (1980) pp. 42–64.

452 Bruck, Connie (1989) pp. 193–240; Cole, Robert J. (1985).

453 Asquith, Paul et al. (1989) p. 924.

454 Bruck, Connie (1989) p. 76.

455 Asquith, Paul et al. (1989) p. 929., 2. táblázat, az első négy szám súlyozott átlaga a jobb oldali oszlopban.

456 Uo. A bukással végződő sikeres csereügyletek száma (16., a 7. táblázatban, p. 935) az 1977–80 közötti új kibocsátásokra, osztva az 1977–80 közötti új kibocsátások számával (155., 1. táblázat, p. 928).

457 Bruck, Connie (1989) p. 10.

458 Stewart, James B. (1992) p. 243.

459 Eichenwald, Kurt (1989). A szerző a cikkben megállapítja, hogy Milken kereste a legtöbbet egy év alatt az Egyesült Államok történetében.

460 Lásd például Jensen, Michael C. (1988) pp. 21–48.

461 Erre mint az érem másik oldalára Andrei Shleifer és Lawrence H. Summers világítottak rá. Lásd Shleifer, Andrei – Summers, Lawrence H. (1988) pp. 33–68.

462 Hindo, Brian – Herbst, Moira (1986).

463 Bruck, Connie (1989) p. 320.

464 Bruck, Connie (1989).

465US Federal Deposit Insurance Corporation et al. v. Michael R. Milken (1991), pp. 70-71.

466 Cowan, Alison Leigh (1992).

467 Lásd Piketty, Thomas ([2014] 2015) p. 310., 8.5. ábra és p. 310., 8.6. ábra.

468 Shleifer, Andrei – Vishny, Robert W. (1990) pp. 745–49.

11. Az ellenállás és hősei

469 2013-as adatokat lásd World Bank (2015) és World Bank (2015a).

470 Nader, Ralph (1965).

471 Mouawad, Jad – Drew, Christopher (2013).

472 US Food and Drug Administration (2015). Wiley az önéletrajzában Imperial Health Laboratory néven említette. Lásd Wiley, Harvey W. (1930) p. 150.

473 Az NBS utóda: Nemzeti Szabványügyi és Technológiai Intézet (National Institute of Standards and Technology, NIST).(A Szerk.) 474 Chase, Stuart – Schlink, Frederick J. (1927) pp. 4–5.

475 Uo.

476 US Department of Agriculture, Grain Inspection, Packing, and Stockyard Administration, GIPSA (2015a).

477 Interjú Anthony Goodemannel (GIPSA), 2015. január; US Department of Agriculture GIPSA (2015) pp. 20–33. A táblázatból nem teljesen egyértelmű, mennyi gabonát ellenőriznek, mivel egy részét, különösen a kivitelre szánt gabonát, kétszer is ellenőrizhetik.

478 Interjú Anthony Goodemannel (GIPSA).

479 US Department of Agriculture, Farm Service Administration, FSA (2015) és Kansas Statutes Annotated (2009).

480 Underwriters Laboratories (2015).

481 American National Standards Institute, ANSI (2015) és American National Standards Institute, ANSI (2015a).

482 Glickman, Lawrence B. (2009) p. 195.

483 Uo. p. 212.

484 Bounds, Gwendolyn (2010). A 7,3 millióban az elektronikus előfizetések is benne vannak.

485 Consumer Federation of America (2015).

486 Utalás a Beatles és Joe Cocker With a Little Help from My Friends című slágerére. (A Ford.)

487 Glickman, Lawrence B. (2009) pp. 31–32. és az utána következő oldalak, valamint p. 69. és az utána következő oldalak.

488 Kelley, Florence (1986).

489 Glickman, Lawrence B. (2009) pp. 182-83.

490 National Consumers League (2014).

491 Guardians, or Society for the Protection of Trade Against Swindlers and Sharpers, The (1776).

492 Owen, David (2009); Skeel, David A. Jr. (2001) pp. 1811–68.

493 Skeel, David A. Jr. (2001) p. 1812.

494 National Association of Realtors (2015). Word-dokumentumként kinyomtatva 16 és ¼ oldal.

495 Hoeflich, M. H. (1991) pp. 55–66. Lásd még magát a pert: Laidlaw v. Organ (1817).

496 Ez az értelmezés Hoeflichnek abból a szubtilis véleményéből következik, miszerint Verplanck, az akkoriban befolyásos jogász „nem hitte, hogy Marshall kifelejtette volna a morális szempontot a törvényből, inkább azt gondolta, hogy az adott esetben félreértette a tényeket és azt, hogy a titkolózás milyen mértékben jelentett csalást tényszerűen és jogilag. »A titkolózás tehát tisztességtelen volt és csalárd; következésképpen az alku, ha az eladó tiltakozott a végrehajtás ellen, lelkiismeretlenül köttetett«” Lásd Hoeflich, M. H. (1991) p. 62. A csalás kimondása érvénytelenítette volna Organ követelését. A csalás szerepe Marshall döntésének megfogalmazásában látható a következő szövegrészből: „mindkét félnek tartózkodnia kell bármilyen, a másikat érintő vádaskodástól”. (Uo.) 497 Clarke, Sally H. (2005) p. 1.

498 Uo. p. 2.

499MacPherson v. Buick Motor Co. (1919).

500 US Legal Inc. (2015).

501 Uo.

502 LawInfo (2015).

503 DealBook (2010).

504 Knowledge@Wharton (2010).

505 Uo.

506 US Securities and Exchange Commission, SEC (2010).

507 Harper, Christine (2010).

508 Baer, Justin et al. (2013).

509 Raymond, Nate – Stempel, Jonathan (2014).

510 Freifeld, Karen (2013).

511 Bernhardt, Joshua (1923).

512 Bauer-Ramazani, Christine (2015).

513 Bernstein, Marver H. (1955).

514 Stigler, George J. (1971) p. 3.; Posner, Richard A. (1974) p. 335.

515 „A cikk központi tézise szerint a szabályozást rendszerint az érintett ágazat alakítja ki, s elsődlegesen saját javára tervezi és működteti. Vannak olyan rendszabályok, amelyek nettó hatásukat tekintve kétségkívül terhesek a szabályozott ágazatnak; egyszerű példa erre az ágazat termékeinek eltérő mértékű adóztatása (whisky, játékkártya). Ezek a terhes szabályok azonban kivételesek, és ugyanazzal az elmélettel magyarázhatók, mint amellyel a jótékony (beneficial) – nevezhetjük szerzett (acquired) – szabályozások.” Stigler, George J. (1971) p. 3.

516 Carpenter, Daniel – Moss, David A. (eds) (2014) pp. 5–8. és Carpenter, Daniel: „Detecting and Measuring Capture” (In: uo. pp. 57–70.) 517 Uo. p. 9.

518 Uo. p. 5. Carpenter és Moss ezt írják: „A perdöntő kérdés az, hogy a szabályozási csapdát, ahol az létezik, lehet-e mérsékelni vagy megelőzni. Szerintünk a bizonyítékok nyomatékosan amellett szólnak, hogy igen.” A kötet különböző tanulmányai példákat hoznak arra, hogy a szabályozási csapda dereguláció nélkül számos módon mérsékelhető: „országosnál alacsonyabb szintű tisztviselők részvétele szövetségi felhívások és észrevételek megfogalmazásában; a fogyasztók bevonását célzó, a szabályozó szervekhez kötött programok létrehozása; törekvés a szakértők sokféleségére és függetlenségére; az ördög ügyvédjeinek intézményesítése a hivatalokban; kiterjesztett ellenőrzés a Tájékoztatási és Szabályozásügyi Hivatal (Office of Information and Regulatory Affairs, OIRA) által, amely kiterjed a hivatal által megtett lépéseken túl a lépésekhiányára is” (p. 453). Az OIRA-t a kongresszus hozta létre 1980-ban az Elnöki Hivatalon (Office of the President) belül. A könyvben megvizsgált számos példa egyike a texasi Állami Biztosítási Tanács Hivatala (Office of Public Insurance Counsel, OPIC), amelyet 1991-ben nem mint szabályozó hatóságot hoztak létre – lévén teljesen független a Texasi Biztosítási Minisztériumtól (Texas Department of Insurance) –, hanem mint a szabályozók és szabályozottak közti tárgyalásokban részt vevő fogyasztók képviseleti szervét. Az OPIC számos nyilvánvaló sikert ért el a szabályozási csapda megelőzésében, így például sikeresen lobbizott az olyan kikötések tilalmáért, amelyek a terv gazdájának megítélésére bízzák, hogy egy követelést csak korlátozott bírói ellenőrzésnek vetnek alá, szemben egyes törvényekkel, amelyek megkövetelik a fogyasztóktól, hogy kötelező egyeztetési eljárásnak vessék alá magukat. Lásd Schwarcz, Daniel: „Preventing Capture Through Consumer Empowerment Programs: Some Evidence from Insurance Regulation”. (In: uo. pp. 365–96.) 519 Cardozo, Benjamin N. (1889).

III. KÖVETKEZTETÉSEK ÉS UTÓSZÓ

Következtetések: Az amerikai új történet és következményei

520 Az American Journal of Psychiatry által közölt szerkesztőségi cikk szerint az internetszenvedély kielégíti annak kritériumait, hogy mint mentális betegséget felvegyük a Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders kézikönyvbe. Lásd Block, Jerald J. (2008) p. 306-07. Az internetszenvedélyt különösen alaposan tanulmányozták Dél-Koreában, ahol a középiskolások átlagosan heti 23 órát töltenek internetes játékkal. Dél-Koreában több mint ezer tanácsadót képeztek ki a szenvedély kezelésére, amelybe bevontak kórházakat és kezelési központokat, az iskolákban pedig megelőzési programokat indítottak. Egy Kínára vonatkozó becslés szerint az ottani „serdülő internethasználók 13,7%-a felel meg az internetszenvedély diagnosztikus kritériumainak”.

521 Lásd például Hofstadter, Richard (1955); valamint a New Dealről lásdmég Leuchtenburg, William E. (1963).

522 Rosenbaum, David E. (1994). Eisenhower állítólag azt mondta, Earl Warren (és William J. Brennan Jr.) megbízása az egyik „legnagyobb hibája” volt.

523 Social Security Perspectives blog (2011).

524 Izgalmas, új könyvében Bruno Boccara arról értekezik, milyen szerepet játszhattak a nemzeti történetek kialakításában a politikai célok érvényesítését gátló pszichoanalitikai erők. Lásd Boccara, Bruno (2014).

525 James T. Patterson az Oxford History of the United States sorozat 1974–2001 közötti évekről szóló részében azt írja, „Reagan újra meg újra megismételte, hogy a kormányzat maga a probléma, nem pedig a megoldás”. Lásd Patterson, James (2005) p. 162. Egyik kedvenc idézetünk e tárgyban egy 1986-os sajtóértekezleten hangzott el: „Angol nyelven még nem hangzott el ennél rémisztőbb mondat: »A kormányzattól vagyok és segíteni szeretnék.«” A kijelentést sok más változatban is idézik. Lásd Hennessey, Ray (2015).

526 Warren, Elizabeth – Warren Tyagi, Amelia (2005) p. 26.

527 Miller, Stephen (2014).

528 US Census Bureau (2014), 3. táblázat: Poverty Status, by Age, Race, and Hispanic Origin: 1959 to 2013.

529 Wu, Ke Bin (2013) p. 4.

530 Uo. p. 1.

531 Lásd 4. fejezet, 10. jegyzet.

532 Shiller, Robert J. (2006) p. 428.

533 Uo. pp. 428-29.

534 Uo. A szimuláció eredményeit a 2. táblázat foglalja össze (p. 438.).

535 Congressional Budget Office (2011) pp. 2–4. A Ryan-terv emellett az államok kezébe adná a Medicaid-rendszert csoportos támogatások formájában. A költségvetési egyensúly eléréséhez nemcsak a Medicare-re és a Medicaidra költene kevesebbet, de minden különösebb magyarázat nélkül a kormányzati bevételeket is növelné. Nem világos, milyen politikai lépésekkel érnék el ezt az elég tetemes bevételnövekedést. Ez utóbbi kérdésről lásd Krugman, Paul (2012) és Wikipedia(2014e).

536 A 2013-as pénzügyi évben a költségvetés – continuing resolution (folytatási határozat) – 1 417 514 ezer dollár volt. Lásd US Securities and Exchange Commission, SEC (2014) p. 16. 2013 januárjában a kezelt eszközök értékét 49,6 billió dollárra becsülték (p. 93).

537 Touryalai, Halah (2011). Ugyanezt mondhatjuk a Citigroup marketing-és reklámkiadásairól: nagyobbak, mint a SEC teljes költségvetése.

538 Vanguard (2015).

539 Wyatt, Edward (2011).

540 Rakoff, Jed S. (2014).

541 Quantitative analysist (quant): komoly matematikai, statisztikai, rendszer-és informatikai tudást igénylő szakma, a szakzsargonban quant. (A Szerk.) 542 Markopolos, Harry (2010) Kindle: p. 587.

543 Ebben benne volt a (put) opciók vételéből származó veszteségek levágása (ami lehetővé tette, hogy akkor adjon el részvényeket, amikor az áruk a „kötési árfolyam” alá esik) és ezeknek a put opcióknak a kifizetése a (call) opciók eladásából (ami lehetővé tette, hogy a vevői részvényeket vásároljanak tőle, amikor az ár a „kötési árfolyam” fölé ment).

544 Markopolos, Harry (2010) Kindle: pp. 850–52.

545 Kotz, David (2011) pp. 61–77.

546 Stewart, James B. (2011).

547 Kotz, David (2011) p. 249.

548 Uo. p. 247.

549 Uo. p. 250. Markopolos érzékletesen számol be a beszélgetésről a saját szempontjából: Markopolos, Harry (2010) Kindle: p. 2585-től. Lásd még Suh tanúvallomását az ügyben: Kotz, David (2011)p. 251.

550 Mongelli, Lorena (2009).

551 Toobin, Jeffrey (2012).

552 Cornell University Law School, Legal Information Institute (2015). Lásd még Toobin, Jeffrey (2012).

553 Toobin, Jeffrey (2012). Lásd még Oyez (2005).

554 Lásd Cornell University Law School, Legal Information Institute (2015) 2d 753 (2010).

555 Uo.

556 Uo.

557 Uo.

558 Lessig, Lawrence (2011) p. 266.

559 Uo. p. 268.

Utószó: A balekhalászati egyensúly jelentősége

560 Persze nem kevesen vannak, akik nem fogadják el ezt a szabadpiacokról „közkézen forgó tudást”. A téma két nagy klasszikusa: Veblen, Thorstein (1899) és Galbraith, John Kenneth (1958). Időben sokkal közelebb hozzánk, Jon Hanson és Douglas Kysar két cikkben dokumentálta, hogy a gazdasági racionalitástól való eltérés (különösen, ahogy azt a viselkedési közgazdaságtan bemutatja) miként csábít „manipulációra”. Ezenkívül a jogi vonatkozásokat is kidolgozzák, és különösen részletesen írják le a dohányipart érintő következtetéseket. Lásd Hanson, Jon D. – Kysar, Douglas A. (1999a) pp. 630–749. és Hanson, Jon D. – Kysar, Douglas A. (1999) pp. 1420–1572.

561 Azok névsorát, akik a jelek szerint megjósolták a 2008-as pénzügyi válságot, Dirk J. Bezemer közli. Lásd Bezemer, Dirk J. (2009) p. 9., 1. táblázat. Sajnos nehéz megmondani, melyek voltak szóbeli és pontatlan jóslatok. Mindemellett az előrejelzések változatosak voltak a megnevezett okok és a válság időhatárai tekintetében. Egyikük a következőket írta 2005-ben, könyvének második kiadásában. Lásd Shiller, Robert J. (2005): „A rossz kimenetel az lehet, ha az esetleges visszaesések [a fellendülés utáni részvénypiacon és lakóingatlan-piacon] jelentős növekedéshez vezetnek a magáncsődök arányában, ami másodlagosan csődhullámot indíthat el a pénzügyi intézményekben is. A másik hosszú távú következmény a fogyasztói és az üzleti bizalom hanyatlása lehet, a harmadik pedig a recesszió, akár globális méretekben” (p. xiii). „Szintén része a fellendülésnek a kifejezetten mások becsapására irányuló tevékenység, sokak szándékos próbálkozásai, hogy kihasználják az átlagos befektetők gondolkodási hibáit. Ezt hatékonyan művelni gyakran csak a törvények megsértésével lehet. Az igazságszolgáltatási rendszerünk lassúsága miatt azonban az ilyen ármánykodás sok éven át folytatható. Ez is része a spekulációs buborékok kialakulásának” (p. 76.).

562 A Google Scholar ma már nem teszi lehetővé a szakterület szerinti válogatást. Azokat a cikkeket tudtuk számba venni, amelyekben szerepelt vagy a közgazdaságtan (economics), vagy a pénzügy (finance) szó. Ezekből 2014. december 15-én, a keleti parti időszámítás szerint 12 óra 22 perckor 2 millió 270 ezret kaptunk. Ebben természetesen sok cikk duplán szerepelhetett. George hasonló számra emlékszik abból az időből, amikor még a Google Scholarban lehetett szakterület szerint is keresni.

563 Mukherjee, Siddhartha (2011).

564 Az idézet Richard M. Nixon elnöktől való. Lásd Nixon, Richard M. (1971).

565 Mukherjee, Siddhartha (2011)pp. 173–77.

566 DellaVigna, Stefano – Malmendier, Ulrike (2004) p. 354.

567 Gabaix, Xavier – Laibson, David (2006) pp. 505–40.

568 Hall, Robert E. (1997) p. 2. Hozzávetőleg ezt az arányt kaptuk, amikor a tintapatronok árbevételét elosztottuk az új nyomtatókéval.

569 Idézi Hallt: Gabaix, Xavier – Laibson, David (2006) p. 506.

570 Hall, Robert E. (1997) pp. 21-22; Gabaix, Xavier – Laibson, David (2006) p. 507.

571 Gabaix és Laibson egy későbbi cikkben Sumit Agarwallal és John C. Driscoll-lal megvizsgálták, hogyan függenek az életkortól az emberek pénzügyi képességei. Azt találták, hogy a fiatalok gyengén teljesítenek, mert tapasztalatlanok, és az idősek is gyengén teljesítenek, mert elveszítik kompetenciájukat. A kettő közé esik a „józan ész kora”. A cikknek azonban természetesen nem ez a fő tanulsága, hanem az, hogy bármely életkorban áldozatul eshetünk azoknak, akik hasznot akarnak húzni belőlünk (bár bizonyos életkorokban inkább, mint másokban). A versengő szabadpiacok általános problémája ez, ugyanakkor az idősebbek számára speciális probléma is. Lásd Agarwal, Sumit et al. (2009) pp. 51–101.

572 Ha azonban Lightning megtanulhatna beszélni, az eledel íze nem lenne többé rejtett tulajdonság, amint azt jól tudják minden kétéves kisgyermek szülei.

573 Lásd például Shiller, Robert J. (1981) pp. 421–36. és Campbell, John Y. – Shiller, Robert J. (1987) pp. 1062–88.

574 DeLong, J. Bradford et al. (1990) pp. 703–38.

575 A pénzügyi szereplők két típusának más változataiban a tájékozatlan kereskedőt azok helyettesítik, akiknek alkalmilag, sürgősen, előre nem látott okból likvid eszközökre van szükségük, s ezért a várható későbbi hozamtól függetlenül kénytelenek eladni a részvényeiket. Ez megoldja azoknak a pénzügyi közgazdászoknak a problémáját, akik sehogy sem tudják elképzelni, hogy létezhetnek tájékozatlan, vagy ami még rosszabb, irracionálisan viselkedő kereskedők.

576 Lásd DeLong, J. Bradford et al. (1990).

577 Lásd a 21. és 25. képletet, DeLong, J. Bradford et al. (1989) p. 690.

578 Gabaix, Xavier – Laibson, David (2006) p. 514.

579 Paul Samuelson, az MIT professzora, a legnépszerűbb közgazdasági tankönyv szerzője és a II. világháborút követő időszak standard közgazdaságtanának vezéralakja úgy vélte, a „kinyilvánított preferenciák” állnak a fogyasztás elméletének középpontjában. A belőlük levezetett képletről ezt írta: „Ennek az eredménynek a fontosságát nem lehet eléggé hangsúlyozni [sic!]. Ebben az egyszerű képletben a fogyasztói választás teljes tiszta elméletének csaknem minden jelentőséggel bíró empirikus következménye benne van.” Samuelson, Paul A. (1947) p. 111. Lásd még a folyóiratcikket, amely ezen a megállapításon alapul: Samuelson, Paul A. (1948) pp. 243–53. Természetesen a fogyasztók vállán ülő majmok preferenciái válnak „kinyilvánítottá”.

Felhasznált irodalom

Abramson, John (2008): Overdosed America: The Broken Promise of American Medicine. 3. kiadás. New York, Harper Perennial.

Adrian, Tobias – Shin, Hyun Song (2010): „Liquidity and Leverage”, Journal of Financial Intermediation, Vol. 19, no. 3, 2010. július, pp. 418–37.

Agarwal, Sumit – Driscoll, John C. – Gabaix, Xavier – Laibson, David (2009): „The Age of Reason: Financial Decisions over the Life Cycle and Implications for Regulation”, Brookings Papers on Economic Activity, 2009. ősz, pp. 51–101.

Akerlof, George A. – Kranton, Rachel E. (2000): „Economics and Identity”, Quarterly Journal of Economics, Vol. 115, no. 3, 2000. augusztus, pp. 715–53.

— (2010): Identity Economics: How Our Identities Shape Our Work, Wages, and Well-Being. Princeton, Princeton University Press.

Akerlof, George A. – Romer, Paul M. (1993): „Looting: The Economic Underworld of Bankruptcy for Profit”, Brookings Papers on Economic Activity, Vol. 2, pp. 1–73.

Akerlof, George A. – Shiller, Robert J. ([2009] 2011): Animal spirits − Avagy a lelki tényezők szerepe a gazdaságban és a globális kapitalizmusban(Animal Spirits: How Human Psychology Drives the Economy, and Why It Matters for Global Capitalism). Ford.: Felcsuti Péter. Budapest, Corvina, 2011.

Alcoholalert: (2014): „Drunk Driving Statistics” (letöltve 2014. december 13.) [Külső hivatkozás].

Alessi, Christopher – Wolverson, Roya – Sergie, Mohammed Aly (2013): „The Credit Rating Controversy”, Council on Foreign Relations, háttéranyag, frissítve 2013. október 22. (letöltve 2014. november 8.) [Külső hivatkozás].

Alexander, Raquel Meyer – Mazza, Stephen W. – Scholz, Susan (2009): „Measuring Rates of Return for Lobbying Expenditures: An Empirical Case Study of Tax Breaks for Multinational Corporations”, Journal of Law and Politics, Vol. 25, no. 401, pp. 401–57.

American Heritage (1954): „Personal Reminiscences of Albert Lasker, The”, American Heritage, Vol. 6, no. 1, 1954. december (letöltve 2015. május 21.) [Külső hivatkozás].

American Lung Association Research and Program Services Epidemiology and Statistics Unit (2011): Trends in Tobacco Use (letöltve 2015. május 21.) [Külső hivatkozás].

American National Standards Institute, ANSI (2015): „About ANSI” (letöltve 2015. március 14.) [Külső hivatkozás].

— (2015a) „ANSI: Historical Overview” (letöltve 2015. március 14.) [Külső hivatkozás].

— (2015b): Stress in America: Paying with Our Health. 2015. február 4. (utolsó letöltés 2015. március 29.) [Külső hivatkozás].

American Psychological Association (2015): Stress in America: Paying with Our Health, 2015. február 4. (letöltve 2015. márc. 29.)

Anders, George – Mitchell, Constance (1990): „Junk King’s Legacy: Milken Sales Pitch on High-Yield Bonds Is Contradicted by Data”, TheWall Street Journal, 1990. november 20.

Annear, Steve (2013): „The »Pavlov Poke« Shocks People Who Spend Too Much Time on Facebook: It’s Meant to Condition Social Media »Addicts« to Step Away from the Screen and Enjoy the Real World”, Boston Daily, 2013. augusztus 23. (letöltve 2014. november 26.) [Külső hivatkozás].

Ansolabehere, Stephen – de Figueiredo, John M. – Snyder, James M. (2003): „Why Is There So Little Money in U.S. Politics?”, Journal of Economic Perspectives, Vol. 17, no. 1, 2003. tél, pp. 105–30.

Arrow, Kenneth J. – Debreu, Gerard (1954): „Existence of an Equilibrium for a Competitive Economy”, Econometrica, Vol. 22, no. 3, 1954. július, pp. 265–90.

Arthur, Anthony (2006): Radical Innocent: Upton Sinclair. New York, Random House, Kindle.

Asquith, Paul – Mullins, David W. Jr. – Wolff, Eric D. (1989): „Original Issue High Yield Bonds: Aging Analyses of Defaults, Exchanges and Calls”, Journal of Finance, Vol. 44, no. 4, pp. 923–52.

Associated Press (2006): „Timeline of United Airlines’ Bankruptcy”, USA Today, 2006. február 1. (letöltve 2014. november 9.) [Külső hivatkozás].

Auerbach, Oscar et al. (1957): „Changes in the Bronchial Epithelium in Relation to Smoking and Cancer of the Lung: A Report of Progress”, New England Journal of Medicine, Vol. 256, no. 3, 1957. január 17., pp. 97–104.

Austen, Jane ([1813] 1979): (Pride and Prejudice). Ford.: Szenczi Miklós. 3. kiadás, Európa, Budapest, 1979.

Ayres, Ian (1991): „Fair Driving: Gender and Race Discrimination in Retail Car Negotiations”, Harvard Law Review, Vol. 104, no. 4, 1991. február, pp. 817–72.

Ayres, Ian – Siegelman, Peter (1995): „Race and Gender Discrimination in Bargaining for a New Car”, American Economic Review, Vol. 85, no. 3, 1995. június, pp. 304–21.

Babies „R” Us (2015): „Baby Registry: Personal Registry Advisor” (letöltve 2015. március 20.), [Törött link].

Baer, Justin – Bray, Chad – Eaglesham, Jean (2013): „»Fab« Trader Liable in Fraud: Jury Finds Ex-Goldman Employee Tourre Misled Investors in Mortgage Security”, The Wall Street Journal, 2013. augusztus 2. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

Ball, Laurence – Jalles, Joăo Tovar – Loungani, Prakash (2014): „Do Forecasters Believe in Okun’s Law? An Assessment of Unemployment and Output Forecasts”, IMF-munkaanyag, 14/24, 2014. február.

Bardi, Jason (2012): „Cigarette Pack Health Warning Labels in US Lag behind World: Internal Tobacco Company Documents Reveal Multinational Effort to Block Strong Warnings to Smokers”, University of California at San Francisco, 2012. november 16. (letöltve 2014. december 8.) [Külső hivatkozás].

Barenstein, Matias F. (2004): „Credit Cards and Consumption: An Urge to Splurge?” In „Essays on Household Consumption”, PhD-disszertáció, University of California, Berkeley, 2004.

Bar-Gill, Oren – Warren, Elizabeth (2008): „Making Credit Safer”, University of Pennsylvania Law Review, Vol. 157, no. 1, 2008. november, pp. 1–101.

Barr, Donald R. – Sherrill, E. Todd (1999): „Mean and Variance of Truncated Normal Distributions”, American Statistician, Vol. 53, no. 4, 1999. november, pp. 357–61.

Bauer-Ramazani, Christine (2015): „Major U.S. Regulatory Agencies”, Critical Thinking and Communication in Business: BU113. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

Bekelman, Justin E. – Li, Yan – Gross, Cary P. (2003): „Scope and Impact of Financial Conflicts of Interest in Biomedical Research: A Systematic Review”, Journal of the American Medical Association, Vol. 289, no. 4, 2003. január 22. pp. 454–65.

Beral, Valerie – Banks, Emily – Reeves, Gillian – Bull, Diana, a Million Women Study Collaborators nevében (2003): „Breast Cancer and Hormone-Replacement Therapy in the Million Women Study”, Lancet, Vol. 362, no. 9382, 2003. augusztus 9. pp. 419–27.

Bernhardt, Joshua (1923): The Interstate Commerce Commission: Its History, Activities and Organization. Baltimore, Johns Hopkins University Press, 1923.

Bernheim, B. Douglas – Rangel, Antonio (2004): „Addiction and Cue-Triggered Decision Processes”, American Economic Review, Vol. 94, no. 5, 2004. december, pp. 1558–90.

Bernstein, Marver H. (1955): Regulating Business by Independent Commission. Princeton, Princeton University Press.

Berry, Tim (2008): „On Average, How Much Do Stores Mark Up Products?”, 2008. december 2. (letöltve 2014. október 23.) [Külső hivatkozás].

Bertrand, Marianne – Bombardini, Matilde – Trebbi, Francesco (2014): „Is It Whom You Know or What You Know? An Empirical Assessment of the Lobbying Process”, American Economic Review, Vol. 104, no. 12, 2014. december, pp. 3885–3920.

Bezemer, Dirk J. (2009): „»No One Saw This Coming«: Understanding Financial Crisis Through Accounting Models”, Munich Personal RePEc Archive Paper 15892, 2009. június, [Törött link].

Black, Duncan (1948): „On the Rationale of Group Decision-making”, Journal of Political Economy, Vol. 56, no. 1, 1948. február, pp. 23–34.

Blanes i Vidal, Jordi – Draca, Mirko – Fons-Rosen, Christian (2012): „Revolving Door Lobbyists”, American Economic Review, Vol. 102, no. 7, 2012. december, pp. 3731–48.

Blinder, Alan S. (2013): After the Music Stopped: The Financial Crisis, the Response, and the Work Ahead. New York, Penguin Press.

Block, Jerald (2008): „Issues for DSM-V: Internet Addiction” American Journal of Psychiatry, Vol. 165, no. 3, pp. 306–07.

Bloomberg News (2005): „United Airlines Financial Plan Gains Approval from Creditors”, TheNew York Times, 2005. december 31.

— (2008): „Cuomo Announces Reform Agreements with 3 Credit Rating Agencies”, 2008. június 2. [Törött link].

Board of Governors of the Federal Reserve (2014): Jelenlegi kibocsátás, fogyasztói hitelek, G-19. táblázat, 2014. augusztus, kiadva 2014. október 7-én (letöltve 2014. november 5.) [Külső hivatkozás].

Boccara, Bruno (2014): Socio-Analytic Dialogue: Incorporating Psychosocial Dynamics into Public Policies. Lanham, Lexington Books.

Bokhari, Sheharyar – Torous, Walter – Wheaton, William (2013): „Why Did Household Mortgage Leverage Rise from the Mid-1980s until the Great Recession?” Massachusetts Institute of Technology, Center for Real Estate, 2013. január (letöltve 2015. május 12.) [Külső hivatkozás].

Bombardier, Claire et al. (2000): „Comparison of Upper Gastrointestinal Toxicity of Rofecoxib and Naproxen in Patients with Rheumatoid Arthritis”, New England Journal of Medicine, Vol. 343, no. 21, 2000. november 23, pp. 1520–28.

Bosworth, Steven – Singer, Tania – Snower, Dennis J. (2015): „Cooperation, Motivation and Social Balance”. Előadás az Amerikai Közgazdász Társaság (American Economic Association) konferenciáján, Boston, 2015. január 3.

Bounds, Gwendolyn (2010): „Meet the Sticklers: New Demands Test Consumer Reports”, The Wall Street Journal, 2010. május 5. (letöltve 2015. március 14.) [Törött link].

Boyd, Roddy (2011): Fatal Risk: A Cautionary Tale of AIG’s Corporate Suicide. Hoboken, Wiley.

Brandt, Allan M. (2007): The Cigarette Century: The Rise, Fall, and Deadly Persistence of the Product That Defined America. New York, Basic Books.

Brown, Steve (1982): „Office Market Outlook: Dallas”, National Real Estate Investor News, 1982. június, p. 46.

— (1983): „City Review: Dallas”, National Real Estate Investor News, 1983. október, p. 127.

— (1984): „City Review: Dallas”, National Real Estate Investor News, 1984. október, pp. 183, 192.

— (1985): „City Review: Dallas”, National Real Estate Investor News, 1985. június, pp. 98–100.

Bruck, Connie (1989): The Predators’ Ball: The Inside Story of Drexel Burnham and the Rise of the Junk Bond Raiders. New York, Penguin Books.

Bruner, Jerome (1990): Acts of Meaning: Four Lectures on Mind and Culture. Cambridge, Harvard University Press.

Bureau of Economic Analysis (2014): „Mortgage Interest Paid, Owner-and Tenant-Occupied Residential Housing” (letöltve 2014. október 29.) [Külső hivatkozás].

— (2014a): „National Income and Product Accounts”, 2.3.5. táblázat, „Personal Consumption Expenditures by Major Type of Product” (letöltve 2014. november 15.) [Törött link].

Burrough, Bryan (1999): „RJR Nabisco: An Epilogue”, TheNew York Times, 1999. március 12. [Külső hivatkozás].

Burrough, Bryan – Helyar, John (2010): Barbarians at the Gate: The Fall of RJR Nabisco. New York, Random House, Kindle.

Butler, Jeffrey Vincent (2008): „Status and Confidence”. In: „Essays on Identity and Economics”. PhD-disszertáció, University of California, Berkeley.

Calomiris, Charles W. (2008): „The Subprime Crisis: What’s Old, What’s New, and What’s Next”. Előadás a Federal Reserve Bank St. Louis Közgazdasági Szimpóziumára: „Maintaining Stability in a Changing Financial System”, Jackson Hole, 2008. augusztus.

Campbell, John Y. – Shiller, Robert J. (1987): „Cointegration and Tests of Present Value Models”, Journal of Political Economy, Vol. 95, no. 5, 1987. okt., pp. 1062–88.

Carbone, Danielle (2010): „The Impact of the DoddFrank Act’s Credit-Rating Agency Reform on Public Companies”, Corporate and Securities Law Advisor, Vol. 24, no. 9, 2010. szeptember, pp. 1–7. [Külső hivatkozás].

Cardozo, Benjamin N. (1889): „The Altruist in Politics”, Beszéd a Columbia Egyetem diplomaosztóján. [Külső hivatkozás].

Carpenter, Daniel – Moss, David A. (eds.) (2014): Preventing Regulatory Capture: Special Interest Influence and How to Limit It. New York, Cambridge University Press / The Tobin Project.

Center for Responsive Politics (2014): „Sen. Chuck Grassley” (letöltve 2014. november 16.) [Törött link].

— (2014a): „Lobbying Database” (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2015): „Lobbying: Top Industries” (utolsó letöltés 2015. április 30.) [Külső hivatkozás].

Center for Science in the Public Interest (2014): „Alcohol Policies Project Fact Sheet: Federal Alcohol Tax Basics” (letöltve 2014. december 13.) [Törött link].

Centers for Disease Control and Prevention (2013): Health, United States, 2013: With Special Feature on Prescription Drugs (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2013a): „Trends in Current Cigarette Smoking among High School Students and Adults, United States, 1965–2011”, 2013. november 14. (letöltve 2014. december 9.) [Külső hivatkozás].

— (2014): „Smoking and Tobacco Use: Fast Facts” (letöltve 2014. december 9.) [Külső hivatkozás].

— (2015): „Smoking and Tobacco Use: Tobacco-Related Mortality” (letöltve 2015. március 28.) [Külső hivatkozás].

— (2015a): „Cigarette Smoking in the United States: Current Cigarette Smoking among U.S. Adults 18 Years and Older” (letöltve 2015. március 28.) [Külső hivatkozás].

Chase, Stuart – Schlink, Frederick J. (1927): Your Money’s Worth: A Study of the Waste of the Consumer’s Dollar. New York, MacMillan.

Chen, M. Keith – Lakshminarayanan, Venkat – Santos, Laurie R. (2006): „How Basic Are Behavioral Biases? Evidence from Capuchin Monkey Trading Behavior”, Journal of Political Economy, Vol. 114, no. 3, 2006. június, pp. 517–37.

Chu, Jenny – Faasse, Jonathan – Rau, P. Raghavendra (2014): „Do Compensation Consultants Enable Higher CEO Pay? New Evidence from Recent Disclosure Rule Changes”, 2014. szeptember 23. (letöltve 2015. május 27.) [Külső hivatkozás].

Cialdini, Robert B. ([2007] 2009): Hatás − A befolyásolás pszichológiája (Influence: The Psychology of Persuasion). Ford.: Garai Attila. Budapest, HVG Könyvek, 2009.

Cinnabon®, Inc (2014): „The Cinnabon Story” (letöltve 2014. október 31.) [Külső hivatkozás].

Clarke, Sally H. (2005): „Unmanageable Risks: MacPherson v. Buick and the Emergence of a Mass Consumer Market”, Law and History Review, Vol. 23, no. 1, 1–52.

Clifford, Catherine – Isidore, Chris (2008): „The Fall of IndyMac”, Cable News Network, 2008. július 13. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Galbithink (2014): Coen Structured Advertising Expenditure Dataset. [Külső hivatkozás].

Cohan, William D. (2011): Money and Power: How Goldman Sachs Came to Rule the World. New York, Doubleday.

Cole, Robert J. (1985): „Pantry Pride Revlon Bid Raised by $1.75 a Share”, TheNew York Times, 1985. október 19. (letöltve 2015. március 17.) [Külső hivatkozás].

Collier, Paul (2015): „The Cultural Foundations of Economic Failure: A Conceptual Toolkit”, Mimeo, Oxford University, 2015. február.

Congressional Budget Office (2011): „Long Term Analysis of a Budget Proposal by Chairman Ryan”, 2011. április 5. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Connaughton, Jeff (2012): The Payoff: Why Wall Street Always Wins. Westport, Prospecta Press, Kindle.

Consumer Federation of America (2015): „Membership” (letöltve 2015. március 14.) [Külső hivatkozás].

Cook, Philip J. (2007): Paying the Tab: The Costs and Benefits of Alcohol Control. Princeton, Princeton University Press.

Cornell University Law School, Legal Information Institute (2015): „Citizens United v. Federal Election Commission (08-205)” (letöltve 2015. január 16.) [Külső hivatkozás].

Council of Economic Advisors (2007): Economic Report of the President 2007. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2013): Economic Report of the President 2013. (letöltve 2014. december 1.) [Törött link].

Cowan, Alison Leigh (1992): „F.D.I.C. Backs Deal by Milken”, The New York Times, 1992. március 10.

Creditinfocenter (2014): „Can the merchant charge credit card users more than cash customers for the same item?” 2014. augusztus 26. (letöltve 2014. november 14.) [Külső hivatkozás].

— (2014a): „Making Purchases with Credit Cards – The Best Credit Cards to Use”, 2014. augusztus 26. (letöltve 2014. november 14.) [Külső hivatkozás].

Crossley, Michele L. (2002): „Introducing Narrative Psychology”, In: Horrocks, Christine – Milnes, Kate – Roberts, Brian – Robinson, Dave (eds.) (2002): Narrative, Memory and Life Transitions, pp. 1–13. Huddersfield, University of Huddersfield Press.

Cruikshank, Jeffrey K. – Schultz, Arthur W. (2010): The Man Who Sold America. Boston, Harvard Business Review Press.

Crystal, Graef S. (1991): In Search of Excess: The Overcompensation of American Executives. New York, W. W. Norton.

Curfman, Gregory D. – Morrissey, Stephen – Drazen, Jeffrey M. (2005): „Expression of Concern: Bombardier et al., »Comparison of Upper Gastrointestinal Toxicity of Rofecoxib and Naproxen in Patients with Rheumatoid Arthritis«’ N Engl J Med, 2000;343:1520–8.”, New England Journal of Medicine, Vol. 353, no. 26, 2005. december 29. pp. 2813-14.

— (2006): „Expression of Concern Reaffirmed”, New England Journal of Medicine, Vol. 354, no. 11, 2006. március 16., pp. 1190–93.

Current Advertising (1902): „Poor Beer vs. Pure Beer”, reprodukció, Current Advertising, Vol. 12, no. 2, 1902, p. 31. (letöltve 2015. június 13.) [Külső hivatkozás]

DealBook (2010): „Goldman Settles with S.E.C. for $550 Million”, The New York Times, 2010. július 15.

De Figueiredo, John M. – Silverman, Brian S. (2006): „Academic Earmarks and the Returns to Lobbying”, Journal of Law and Economics, Vol. 49, no. 2, pp. 597–625.

DeForge, Jeanette (2010): „Ballot Question to Revoke Sales Tax on Alcohol Approved by Massachusetts Voters”, Republican, 2010. november 3. (letöltve 2014. december 13.) [Külső hivatkozás].

DellaVigna, Stefano – Malmendier, Ulrike (2004): „Contract Design and Self-Control: Theory and Evidence”, Quarterly Journal of Economics, Vol. 119, no. 2, 2004. május, pp. 353–402.

— (2006): „Paying Not to Go to the Gym”, American Economic Review, Vol. 96, no. 3, 2006. június, pp. 694–719.

DeLong, J. Bradford – Shleifer, Andrei – Summers, Lawrence H. – Waldmann, Robert J. (1989): „The Size and Incidence of the Losses from Noise Trading”, Journal of Finance, Vol. 44, no. 3, pp. 681–96.

— (1990): „Noise Trader Risk in Financial Markets”, Journal of Political Economy, Vol. 98, no. 4, 1990. augusztus, pp. 703–38.

Desmond, Matthew (2012): „Eviction and the Reproduction of Urban Poverty”, American Journal of Sociology, Vol. 118, no. 1, 2012. július, 88–133.

Doll, Richard – Hill, A. Bradford (1950): „Smoking and Carcinoma of the Lung: Preliminary Report”, British Medical Journal, Vol. 2, no. 4682, 1950. szeptember 30. pp. 739–48.

Downs, Anthony (1957): „An Economic Theory of Political Action in a Democracy”, Journal of Political Economy, Vol. 65, no. 2, 1957. április, pp. 135–50.

Dubner, Stephen J. – Levitt, Steven D. (2005): „Keith Chen’s Monkey Research”, The New York Times, 2005. június 5.

Duca, John V. – Muellbauer, John – Murphy, Anthony (2011): „House Prices and Credit Constraints: Making Sense of the US Experience”, Economic Journal, Vol. 121, 2011. május, pp. 533–51.

Eichenwald, Kurt (1989): „Wages Even Wall St. Can’t Stomach”, The New York Times, 1989. április 3.

— (2005): A Conspiracy of Fools: A True Story. New York, Random House.

Ellis, Charles (2008): The Partnership: The Making of Goldman Sachs. New York, Penguin Press.

Farrell, Greg (2010): Crash of the Titans: Greed, Hubris, the Fall of Merrill Lynch, and the Near-Collapse of Bank of America. New York, Crown Business.

Farrell, Jason (2011): „Return on Lobbying Overstated by Report”, 2011. augusztus 23. (letöltve 2014. november 18.) [Külső hivatkozás].

Feinberg, Richard A. (1986): „Credit Cards as Spending Facilitating Stimuli: A Conditioning Interpretation”, Journal of Consumer Research, Vol. 13, no. 3, 1986. december, pp. 348–56.

Felsenfeld, Carl – Glass, David L. (2011): Banking Regulation in the United States. 3. kiadás, New York, Juris.

FINRA, Investor Education Foundation (2013): Financial Capability in the United States: Report of Findings from the 2012 National Financial Capability Study. 2013. május (utoljára letöltve 2015. május 14.) [Külső hivatkozás].

FitzGerald, Garret A. (1999): „How Super Are the »Super Aspirins«? New COX-2 Inhibitors May Elevate Cardiovascular Risk”, University of Pennsylvania Health System, sajtóközlemény, 1999. január 14.

Fowler, Mayhill (2008): „Obama: No Surprise That Hard-Pressed Pennsylvanians Turn Bitter”, Huffington Post, 2008. november 17. (utolsó letöltés 2015. április 30.) [Külső hivatkozás].

Fox, Stephen R. (1997): The Mirror Makers: A History of American Advertising and Its Creators. Urbana, University of Illinois Press, első kiadás, 1984.

Frank, Robert H. – Bernanke, Ben (2003): Principles of Macroeconomics. New York, McGraw Hill.

Freifeld, Karen (2013): „Fraud Claims Versus Goldman over Abacus CDO Are Dismissed”, Reuters, 2013. május 14. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

Freudenheim, Milt (2006): „Market Place: A Windfall from Shifts to Medicare”, The New York Times, 2006. július 18. (letöltve 2014. november 4.) [Külső hivatkozás].

Friedman, Milton – Friedman, Rose D. ([1980] 1998): Szabadon választhatsz (Free to Choose: A Personal Statement). Ford.: Galambos János. Budapest−Florida, Akadémiai–MET Publishing Corp., 1998.

Fugh-Berman, Adriane (2008): „Prescription Tracking and Public Health”, Journal of General Internal Medicine, Vol. 23, no. 8, 2008. augusztus, pp. 1277–80. Online közlés 2008. május 13-án. (letöltve 2015. május 24.) [Külső hivatkozás].

Gabaix, Xavier – Laibson, David (2006): „Shrouded Attributes, Consumer Myopia, and Information Suppression in Competitive Markets”, Quarterly Journal of Economics, Vol. 121, no. 2, 2006. május, pp. 505–40.

Galbraith, John Kenneth (1958): The Affluent Society. Boston, Houghton Mifflin.

— (1988): The Great Crash. Az 50. évfordulóra. New York, Houghton Mifflin, Kindle.

Gerardi, Kristopher – Lehnert, Andreas – Sherlund, Shane M. – Willen, Paul (2008): „Making Sense of the Subprime Crisis”, Brookings Papers on Economic Activity, 2008. ősz, pp. 69–139.

Gerson, Elliot (2012): „To Make America Great Again, We Need to Leave the Country”, Atlantic Monthly, 2012. július 10. (letöltve 2015. május 22.) [Külső hivatkozás].

Gilbert, R. Alton (1986): „Requiem for Regulation Q: What It Did and Why It Passed Away”, Federal Reserve Bank of St. Louis Review, 1986. február, pp. 22–37.

Glickman, Lawrence B. (2009): Buying Power: A History of Consumer Activism in America. Chicago, University of Chicago Press.

Goldacre, Ben (2012): Bad Pharma: How Drug Companies Mislead Doctors and Harm Patients. New York, Faber and Faber / Farrar, Straus and Giroux.

Goldberger, Paul (2010): „The Shadow Building: The House That Goldman Built”, The New Yorker, 2010. május 17. (letöltve 2014. október 22.) [Külső hivatkozás].

Goldman Sachs (2005): Annual Report 2005 (letöltve 2014. december 6.) [Külső hivatkozás].

— (2014): „Who We Are”, „What We Do” és „Our Thinking” (mind letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Government Printing Office (2011): The Financial Crisis Inquiry Report: Final Report of the National Commission on the Causes of the Financial and Economic Crisis in the United States. Washington, Government Printing Office, 2011. [Külső hivatkozás].

Govtrack.us (2014): Emergency Economic Stabilization Act of 2008. H. R. 1424. 110th US Congress (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Graham, David J. (2004): Testimony for the Senate Finance Committee, 2004. november 18. [Külső hivatkozás].

Graham, David J. – Campen, D. – Hui, R. – Spence, M. – Cheetham, C. (2005): „Risk of Acute Myocardial Infarction and Sudden Cardiac Death in Patients Treated with Cyclo-oxygenase 2 Selective and Non-selective Nonsteroidal Anti-inflammatory Drugs: Nested Case-Control Study”, Lancet, Vol. 365, no. 9458, 2005. február 5–11. pp. 475–81.

Grant, Bob (2009): „Elsevier Published 6 Fake Journals”, The Scientist, 2009. május 7. (letöltve 2014. november 24.) [Törött link].

Grant, Bridget F. et al. (2004): „The 12-Month Prevalence and Trends in DSM-IV Alcohol Abuse and Dependence: United States, 1991–1992 and 2001–2002”, Drug and Alcohol Dependence, Vol. 74, no. 3, pp. 223–34.

Griffin, Keith (2014): „Used Car Sales Figures from 2000 to 2014” (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Grossman, Gene M. – Helpman, Elhanan (2001): Special Interest Politics. Cambridge, MIT Press.

Grossman, Sanford J. – Hart, Oliver D. (1980): „Takeover Bids, the Free-Rider Problem, and the Theory of the Corporation”, Bell Journal of Economics, Vol. 11, no. 1, pp. 42–64.

Guardians, or Society for the Protection of Trade against Swindlers and Sharpers (1776): The Guardians, or Society for the Protection of Trade against Swindlers and Sharpers, The London, [Külső hivatkozás].

Hahn, Robert W. – Litan, Robert E. – Gurman, Jesse (2006): „Bringing More Competition to Real Estate Brokerage”, Real Estate Law Journal, Vol. 34, 2006. nyár, pp. 86–118.

Hall, Robert E. (1997): „The Inkjet Aftermarket: An Economic Analysis”, a Nu-kote International nevében, Stanford University, 1997. augusztus 8.

Han, Song – Keys, Benjamin – Li, Geng (2011): „Credit Supply to Bankruptcy Filers: Evidence from Credit Card Mailings”, U.S. Federal Reserve Board, Finance and Economics Discussion Paper Series Paper No. 2011–29.

Hanson, Jon D. – Kysar, Douglas A. (1999): „Taking Behavioralism Seriously: Some Evidence of Market Manipulation”, Harvard Law Review, Vol. 112, no. 7, 1999. május, pp. 1420–1572.

— (1999a): „Taking Behavioralism Seriously: The Problem of Market Manipulation”, New York University Law Review, Vol. 74, no. 3, 1999. június, pp. 630–749.

Harper, Christine (2010): „Goldman’s Tourre E-Mail Describes »Frankenstein« Derivatives”, Bloomberg Business, 2010. április 25. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

Harper, Sean: [Külső hivatkozás]. A weboldal megszűnt.

Healey, James R. (2013): „Government Sells Last of Its GM Shares”, USA Today, 2013. december 10.

Healy, David (2012): Pharmageddon. Berkeley, University of California Press.

Hennessey, Ray (2014): „The 15 Ronald Reagan Quotes Every Business Leader Must Know” (letöltve 2015. január 16.) [Külső hivatkozás].

Hickman, W. Braddock (1958): Corporate Bond Quality and Investor Experience. Princeton, National Bureau of Economic Research és Princeton University Press.

Hindo, Brian – Herbst, Moira (1986): „Personal Best Timeline, 1986: »Greed Is Good.«”, BusinessWeek, [Törött link].

Hirschman, Elizabeth C. (1979): „Differences in Consumer Purchase Behavior by Credit Card Payment System”, Journal of Consumer Research, Vol. 6, no. 1, 1979. június, pp. 58–66.

Hochschild, Arlie Russell (1989): The Second Shift: Working Parents and the Revolution at Home. New York, Viking.

Hoeflich, M. H. (1991): „Laidlaw v. Organ, Gulian C. Verplanck, and the Shaping of Early Nineteenth Century Contract Law: A Tale of a Case and a Commentary”, University of Illinois Law Review, 1991. tél, pp. 55–66.

Hofstadter, Richard (1955): The Age of Reform: From Bryan to FDR. New York, Random House.

Hopkins, Claude (1997): My Life in Advertising and Scientific Advertising: Two Works by Claude C. Hopkins., New York, McGraw Hill.

Horowitz, Joseph (2003): Dvořák in America: In Search of the New World. Chicago, Cricket Books.

Huffman, David – Barenstein, Matias (2005): „A Monthly Struggle for Self-Control? Hyperbolic Discounting, Mental Accounting, and the Fall in Consumption between Paydays”, Institute for the Study of Labor (IZA), 1430. vitacikk, 2005. december.

Interactive Advertising Bureau (2013): Internet Advertising Revenue Report: 2013 Full-Year Results. Készítette a PricewaterhouseCoopers (PwC) (letöltve 2015. március 7.) [Törött link].

International Health, Racquet, and Sportsclub Association (2014): „Industry Research” (letöltve 2014. október 22.) [Külső hivatkozás].

International Monetary Fund (2012): World Economic Outlook, 2012. április (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Invention.smithsonian (2015): Lemelson Center: „Edison Inventive Life!” [Törött link].

Investment Company Institute (2015): „2014 Investment Company Fact Book: Data Tables” (letöltve 2015. január 1.) [Törött link].

Investopedia (2015): „Definition of Capital” (letöltve 2015. május 25.) [Külső hivatkozás].

Iowa Legislature (2014): „Legislators” (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Iransara.info: (2014): „History in Review: What Really Happened to the Shah of Iran” (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Issenberg, Sasha (2012): The Victory Lab: The Secret Science of Winning Campaigns. 1. paperback kiadás. New York, Crown / Random House.

Jensen, Michael C. (1988): „Takeovers: Their Causes and Consequences”, Journal of Economic Perspectives, Vol. 2, no. 1, 1988. tél, pp. 21–48.

Johnson, Simon – La Porta, Rafael – López de Silanes, Florencio – Shleifer, Andrei (2000): „Tunneling”, American Economic Review, Vol. 90, no. 2, 2000. május, pp. 22–27.

Joint Committee on Taxation (2001): „Estimated Budget Effects of the Conference Agreement for H.R. 1836”, 2001. május 26. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2003): „Estimated Budget Effects of the Conference Agreement for H.R. 2, the »Jobs and Growth Tax Relief Reconciliation Act of 2003.«”, 2003. május 22. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Journal of the American Medical Association (1913): „Propaganda for Reform, The”, Journal of the American Medical Association, Vol. 61, no. 18, 1913. november 1. p. 1648.

Kaiser, Robert G. (2010): So Damn Much Money: The Triumph of Lobbying and the Corrosion of American Government. New York, Vintage Books / Random House.

Kansas Statutes Annotated(2009): „Grain and Forage”, 34. fejezet, 2. cikk, „Inspecting, Sampling, Storing, Weighing and Grading Grain; Terminal and Local Warehouses, pp. 34-228: Warehouseman’s License; Application; Financial Statement; Waiver; Qualifications; License Fee; Examination of Warehouse” (letöltve 2015. május 1.) [Külső hivatkozás].

Kaplan, Greg – Violante, Giovanni – Weidner, Justin (2014): „The Wealthy Handto-Mouth”, Brookings Papers on Economic Activity, 2014. tavasz, pp. 77–138.

Kelley, Florence (1986): Notes of Sixty Years: The Autobiography of Florence Kelley. Eds. Sklar, Kathryn Kish. Chicago, Illinois Labor History Society.

Kelly, Kate (2009): Street Fighters: The Last 72 Hours of Bear Stearns, the Toughest Firm on Wall Street. New York, Penguin.

Kessler, Glen (2011): „Revisiting the Cost of the Bush Tax Cuts”, Washington Post, 2011. május 10. [Külső hivatkozás].

Keynes, John Maynard (1931): „Economic Possibilities for Our Grandchildren”, In: Essays in Persuasion, pp. 358–73. London, MacMillan.

— ([1964] 1965): A foglalkoztatás, a kamat és a pénz általános elmélete(The General Theory of Employment, Interest and Money). Ford.: Erdős Péter, KJK, 1965.

Knowledge@Wharton (2010): „Goldman Sachs and Abacus 2007-AC1: A Look beyond the Numbers”, 2010. április 28. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

Kornbluth, Jesse (1992): Highly Confident: The Crime and Punishment of Michael Milken. New York, William Morrow.

Kotler, Philip – Armstrong, Gary (2010): Principles of Marketing. 14. kiadás. Upper Saddle River, Prentice Hall.

Kotz, David (2011): Investigation of Failure of the SEC to Uncover Bernard Madoff’s Ponzi Scheme. Beszámoló az OIG-509 sz. ügy kivizsgálásáról. Értékpapír-és Tőzsdefelügyelet (US SEC), főfelügyelői iroda. (letöltve 2015. május 29.) [Külső hivatkozás].

Krasnova, Hanna – Wenninger, Helena – Widjaja, Thomas – Buxmann, Peter (2013): „Envy on Facebook: A Hidden Threat to Users’ Life Satisfaction?” Wirtschaftsinformatik Proceedings, 2013/92, [Külső hivatkozás].

Krugman, Paul (2012): „What’s in the Ryan Plan?”, The New York Times, 2012. augusztus 16.

Krugman, Paul – Wells, Robin (2009): Microeconomics. 2. kiadás. New York, Worth Publishers.

Laidlaw v. Organ (1817): 15 U.S. 178, 4 L. Ed. 214, 1817 U.S. LEXIS 396 (Supreme Court 1817).

Lakshminarayanan, Venkat – Chen, M. Keith – Santos, Laurie R. (2008): „Endowment Effect in Capuchin Monkeys”, Philosophical Transactions of the Royal Society B: Biological Sciences, Vol. 363, no. 1511, 2008. december, 3837–44.

Lattman, Peter (2013): „To Perelman’s Failed Revlon Deal, Add Rebuke from S.E.C.”, TheNew York Times Dealbook, 2013. június 13. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

LawInfo (2015): „Legal Resource Library: What Is the U.C.C.?” (letöltve 2015. március 15.) [Törött link].

Lemann, Nicholas (2000): The Big Test: The Secret History of the American Meritocracy. 1. átdolgozott paperback kiadás, New York, Farrar, Straus and Giroux.

Lessig, Lawrence (2011): Republic Lost: How Money Corrupts Congress – And a Plan to Stop It. New York, Hachette Book Group.

Leuchtenburg, William E. (1963): Franklin D. Roosevelt and the New Deal. New York, Harper and Row.

Levitt, Steven D. – Dubner, Stephen J. ([2006] 2007): Lökonómia – Egy kóbor közgazdász a dolgok mögé néz (Freakonomics: A Rogue Economist Explores the Hidden Side of Everything). Ford.: Papolczy Péter. Európa, 2007.

Lewis, Michael ([2010] 2010): A nagy dobás − A Wall Street tartja a tétet (The Big Short: Inside the Doomsday Machine). Ford.: Hürkecz Attila, Koncsek Gergő. Budapest, Alinea, 2010.

— ([2011] 2011): Összeomlás − Adósságválság, tőzsdék, devizapiacok (Boomerang: Travels in the New Third World). Ford.: Weisz Böbe. Budapest, Alinea, 2011.

Lexchin, Joel – Bero, Lisa A. – Djulbegovic, Benjamin – Clark, Otavio (2003): „Pharmaceutical Industry Sponsorship and Research Outcome and Quality: Systematic Review”, British Medical Journal, Vol. 326, no. 7400, 2003. május 31. pp. 1167–70.

Lieber, Ron – Martin, Andrew (2009): „Overspending on Debit Cards Is a Boon for Banks”, The New York Times, 2009. szeptember 8. (letöltve 2015. május 2.) [Külső hivatkozás].

Linkins, Jason (2013): „Wall Street Cash Rules Everything around the House Financial Services Committee, Apparently”, Huffington Post, 2013. július 22. (letöltve 2015. május 22.) [Külső hivatkozás].

Locke, John ([1849] 2003): Értekezés az emberi értelemről (An Essay Concerning Human Understanding). Ford.: Vassányi Miklós, Csordás Dávid. Budapest, Osiris, 2003.

Los Angeles Times (1899): „A Crying Evil”. Los Angeles Times, 1899. február 24.

Lupia, Arthur (1992): „Busy Voters, Agenda Control, and the Power of Information”, American Political Science Review, Vol. 86, no. 2, 1992. június, pp. 390–403.

Lusardi, Annamaria – Schneider, Daniel – Tufano, Peter (2011): „Financially Fragile Households: Evidence and Implications”, Brookings Papers on Economic Activity, 2011. tavasz, pp. 83–150.

MacPherson v. Buick Motor Co. (1919): New York Court of Appeals (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

Maddison, Angus (2012): „US Real Per Capita GDP from 1870–2001.”, 2012. szeptember 24. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2014): „Historical Statistics of the World Economy: Per Capita GDP” (letöltve 2014. november 26.) [Külső hivatkozás].

Malamud, Bernard (2006): „Nevada Gaming Tax: Estimating Resident Burden and Incidence”, University of Nevada, Las Vegas, 2006. április 1. (Utolsó letöltés 2015. május 5.) [Külső hivatkozás].

Mankiw, N. Gregory (1998): Principles of economics (A közgazdaságtan alapjai). New York: Harcourt, Brace.

— ([2009] 2011): Aközgazdaságtan alapjai (Essential of Economics). Ford.: Bodnár Katalin, Hudecz András. Osiris, 2011.

Marketwired (2014): „BRIDES Reveals Trends of Engaged American Couples with American Wedding Study”, 2014. július 10. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Markopolos, Harry (2010): No One Would Listen: A True Financial Thriller. Hoboken, Wiley. Kindle.

Mateyka, Peter – Marlay, Matthew (2011): „Residential Duration by Race and Ethnicity: 2009”, Előadás az Amerikai Szociológiai Társaság (American Sociological Association) éves konferenciáján, Las Vegas.

Maynard, Micheline (2005): „United Air Wins Right to Default on Its Employee Pension Plans”, TheNew York Times, 2005. május 11.

McCubbins, Mathew D. – Lupia, Arthur (1998): The Democratic Dilemma: Can Citizens Learn What They Really Need to Know? New York, Cambridge University Press.

McDonald, Lawrence G. – Robinson, Patrick (2009): A Colossal Failure of Common Sense: The Inside Story of the Collapse of Lehman Brothers. New York, Crown Business.

McFadden, Robert D. (2014): „Charles Keating, 90, Key Figure in ’80s Savings and Loan Crisis, Dies”, The New York Times, 2014. április 2. (letöltve 2015. május 27.) [Külső hivatkozás].

McLean, Bethany – Elkind, Peter (2003): The Smartest Guys in the Room: The Amazing Rise and Fall of Enron. New York, Portfolio / Penguin Books.

— (2006): „The Guiltiest Guys in the Room”, Fortune, 2006. július 5. (utolsó letöltés 2015. május 12.) [Külső hivatkozás].

Mead, Rebecca (2007): One Perfect Day: The Selling of the American Wedding. New York, Penguin Books. Kindle: 384–92.

Mérimée, Prosper ([1847] 1965): Carmen(Carmen). Ford.: Réz Ádám. Budapest, Európa, 1965.

Milgram, Stanley (1974): Obedience to Authority: An Experimental View. New York, Harper & Row.

Miller, Jessica (2004): „Ads Prove Grassley’s Greener on His Side of the Ballot”, Waterloo–Cedar Falls Courier, 2004. október 25. (letöltve 2014. november 16.) [Törött link].

Miller, Stephen (2014): „Income Subject to FICA Payroll Tax Increases in 2015”, Society for Human Resource Management, 2014. október 23. (letöltve 2015. január 16.) [Külső hivatkozás].

Mitford, Jessica (1998): The American Way of Death Revisited, New York, Knopf, Kindle. Ennek előzménye: Mitford, Jessica ([1963] 1967).

— ([1963] 1967): Ravatalbárók (The American Way of Death). Ford.: Várkonyi Péter. Budapest, Kossuth, 1967.

MoJo News Team (2012): „Full Transcript of the Mitt Romney Secret Video”, Mother Jones, 2012. szeptember 19. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Mongelli, Lorena (2009): „The SEC Watchdog Who Missed Madoff”, New York Post, 2009. január 7.

Moody’s (2014): „Moody’s History: A Century of Market Leadership” (letöltve 2014. november 9.) [Külső hivatkozás].

Morello, John A. (2001): Selling the President, 1920: Albert D. Lasker, Advertising and the Election of Warren G. Harding. Westport, Praeger, Kindle.

Morgenson, Gretchen – Rosner, Joshua A. (2011): Reckless Endangerment: How Outsized Ambition, Greed, and Corruption Led to Economic Armageddon. New York, Times Books / Henry Holt.

Morris, Sue (2004): „Small Runs for Senate”, Le Mars Daily Sentinel, 2004. március 24.

Moss, Michael (2013): Sugar, Salt and Fat. New York, Random House, Kindle.

Mothers Against Drunk Driving (2014): „Voices of Victims” (letöltve 2014. december 13.) [Törött link].

— (2015): „History and Mission Statement” (letöltve 2015. március 28.) [Külső hivatkozás].

Mouawad, Jad – Drew, Christopher (2013): „Airline Industry at Its Safest since the Dawn of the Jet Age”, The New York Times, 2013. február 11. [Külső hivatkozás].

Mozaffarian, Dariush – Hao, Tao – Rimm, Eric B. – Willett, Walter C. – Hu, Frank B. (2011): „Changes in Diet and Lifestyle and Long-Term Weight Gain in Women and Men”, New England Journal of Medicine, Vol. 364, no. 25, 2011. június 23. pp. 2392–2404. (letöltve 2014. október 30.) [Külső hivatkozás].

Mukherjee, Siddhartha (2011): The Emperor of All Maladies: A Biography of Cancer. New York, Simon and Schuster.

Mulligan, Thomas S. (1994): „Spiegel Found Not Guilty of Looting S&L”, Los Angeles Times, 1994. december 13. (letöltve 2015. május 1.) [Külső hivatkozás].

Nader, Ralph (1965): Unsafe at Any Speed: The Designed-In Dangers of the American Automobile. New York, Grossman.

Nash, Nathaniel C. (1989): „Savings Institution Milked by Its Chief, Regulators Say”, The New York Times, 1989. november 1.

National Association of Realtors (2015): „Code of Ethics” (letöltve 2015. március 15.) [Törött link].

National Bureau of Economic Research (2015): „U.S. Business Cycle Expansions and Contractions” (letöltve 2015. január 13.) [Külső hivatkozás].

National Consumers League (2014): „Our Issues: Outrage! End Child Labor in American Tobacco Fields”, 2014. november 14. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

National Institutes of Health, National Institute on Alcohol Abuse and Alcoholism (2006): Alcohol Use and Alcohol Use Disorders in the United States: Main Findings from the 2001–2002 National Epidemiologic Survey on Alcohol and Related Conditions (NESARC). 2006. január (letöltve 2014. november 12.) [Külső hivatkozás].

— (2012): Surveillance Report #95: Apparent Per Capita Ethanol Consumption, United States, 1850–2010. 2012. augusztus, [Külső hivatkozás].

Nesi, Tom (2008): Poison Pills: The Untold Story of the Vioxx Scandal. New York, Thomas Dunne Books.

Newhouse, Dave (2007): Old Bears: The Class of 1956 Reaches Its Fiftieth Reunion, Reflecting on the Happy Days and the Unhappy Days. Berkeley, North Atlantic Books.

Newspaper Association of America (2013): „The American Newspaper Media Industry Revenue Profile 2012”, 2013. április 8. (letöltve 2015. március 7.) [Törött link].

New York Times, The (1957) „Today Is Moving Day for Goldman Sachs”, The New York Times, 1957. április 1.

Nixon, Richard M. (1971): „Remarks on Signing of the National Cancer Act of 1971”, 1971. december 23., The American Presidency Project (letöltve 2015. január 17.) [Külső hivatkozás].

Nutt, David J. – King, Leslie A. – Phillips, Lawrence D. az Independent Scientific Committee on Drugs nevében (2010): „Drug Harms in the UK: A Multicriteria Decision Analysis” Lancet 376, no. 9752, 2010. november 6–12. pp. 1558–65.

Ogilvy, David ([1985] 2006): Ogilvy a reklámról (Ogilvy on Advertising). Ford.: Török András. Budapest, Park, 2006.

— ([2006], 2008): Egy reklámszakember vallomásai (Confessions of an Advertising Man). Ford.: Szilágyi Katalin. Budapest, Park, 2008.

Oldie Lyrics (2014): „Patti Page: How Much Is That Doggy in the Window?” (letöltve 2014. november 5.) [Külső hivatkozás].

Oreskes, Naomi – Conway, Erik M. (2010): Merchants of Doubt: How a Handful of Scientists Obscured the Truth on Issues from Tobacco Smoke to Global Warming. New York, Bloomsbury.

Orman, Suze (2006): The 9 Steps to Financial Freedom: Practical and Spiritual Steps So You Can Stop Worrying. 2. paperback kiadás, New York, Crown / RandomHouse.

O’Shea, James E. (1991): The Daisy Chain: How Borrowed Billions Sank a Texas S&L. New York, Pocket Books.

Oswego.edu (2015): „Top Ten U.S. Banking Laws of the 20th Century” (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Owen, David (2009): „The Pay Problem”, The New Yorker, 2009. október 12. (letöltve 2015. március 12.) [Külső hivatkozás].

Oyez (2005): „Citizens United v. Federal Election Commission” (letöltve 2005. március 18.) [Külső hivatkozás].

Packard, Vance (2007): The Hidden Persuaders: What Makes Us Buy, Believe – and Even Vote – the Way We Do. Brooklyn, Ig Publishing, 2007. Eredeti kiadás: New York, McKay 1957.

Paltrow, Scot J. (1991): „Executive Life Seizure: The Costly Comeuppance of Fred Carr”, Los Angeles Times, 1991. április 12. (letöltve 2015. május 1.) [Külső hivatkozás].

Pareto, Vilfredo (2014): Manual of Political Economy: A Critical and Variorum Edition. Montesano, Aldo – Zanni, Alberto – Bruni, Luigino – Chipman, John S. – McClure, Michael (eds.), Oxford, Oxford University Press.

Patterson, James T. (2005): Restless Giant: The United States from Watergate to Bush v. Gore. New York, Oxford University Press.

Patterson, Thom (2012): „United Airlines Ends Coach Preboarding for Children”, CNN, 2012. május 23. (letöltve 2015. április 30.) [Külső hivatkozás].

Paulson, Henry M. (2010): On the Brink: Inside the Race to Stop the Collapse of the Global Financial System. New York, Business Plus.

Pear, Robert (2007): „Bill to Let Medicare Negotiate Drug Prices Is Blocked”, The New York Times, 2007. április 18. (utolsó letöltés 2015. április 30.) [Külső hivatkozás].

Piketty, Thomas ([2014] 2015): A tőke a 21. században (Capital in the Twenty-First Century). Ford.: Balogh-Sárközy Zsuzsanna. Budapest, Kossuth, 2015.

Pizzo, Stephen – Fricker, Mary – Muolo, Paul (1991): Inside Job: The Looting of America’s Savings and Loans. New York, Harper Perennial.

Posner, Richard (1974): „Theories of Economic Regulation”, Bell Journal of Economics and Management Science, Vol. 5, no. 2, pp. 335–58.

Prelec, Drazen – Simester, Duncan (2001): „Always Leave Home without It: A Further Investigation”, Marketing Letters, Vol. 12, no. 1, pp. 5–12.

Rajan, Raghuram (2010): Fault Lines: How Hidden Fractures Still Threaten the World Economy. Princeton, Princeton University Press.

Rakoff, Jed S. (2014): „The Financial Crisis: Why Have No High-Level Executives Been Prosecuted?” New York Review of Books, 2014. január 9.

Ramey, Garey – Ramey, Valerie A. (2010): „The Rug Rat Race”, Brookings Papers on Economic Activity, 2010. tavasz, pp. 129–99.

Raymond, Nate – Stempel, Jonathan (2014): „Big Fine Imposed on Ex-Goldman Trader Tourre in SEC Case”, Reuters, 2014. március 12. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

Reinhardt, Carmen M. – Rogoff, Kenneth (2009): This Time Is Different: Eight Centuries of Financial Folly. Princeton, Princeton University Press.

Reyes, Sonia (2014): „Ocean Spray Rides Diet Wave”, Adweek, 2006. február 6. (letöltve 2014. november 18.) [Külső hivatkozás].

Richert, Lindley B. (1975): „One Man’s Junk Is Another’s Bonanza in the Bond Market”, The Wall Street Journal, 1975. március 27.

Ring, Dan (2009): „Massachusetts Senate Approves State Sales Tax Increase to 6.25 Percent as Part of $1 Billion Tax Hike”, Republican, 2009. május 20. (letöltve 2014. december 13.) [Külső hivatkozás].

Roberts, Steven V. (1982): „House Votes Funds Permitting Study on MX to Continue”, The New York Times, 1982. december 9.

Roman, Kenneth (2009): The King of Madison Avenue: David Ogilvy and the Making of Modern Advertising. New York, MacMillan.

Rosenbaum, David E. (1994): „The Supreme Court: News Analysis; Presidents May Disagree, but Justices Are Generally Loyal to Them”, The New York Times, 1994. április 7.

Ru, Hong – Schoar, Antoinette (2015): „Do Credit Card Companies Screen for Behavioral Biases?” Munkaanyag, National Bureau of Economic Research, 2015. (Elhangzott az American Finance Association konferencián, 2014. január.) Samuelson, Paul A. (1947): Foundations of Economic Analysis. Cambridge, Harvard University Press.

— (1948): „Consumption Theory in Terms of Revealed Preference”, Economica, n. s., Vol. 15, no. 60, 1948. november, pp. 243–53.

Schank, Roger C. – Abelson, Robert P. ([1977] 1988): Forgatókönyvek, tervek, ismeretek(Scripts, Plans, Goals, and Understanding: An Inquiry into Human Knowledge Structures). Ford.: Síklaki István. In: Kanyó Z. − Síklaki I. (szerk.): Tanulmányok az irodalomtudomány köréből. Budapest, Tankönyvkiadó, 1988.

Schüll, Natasha Dow (2012): Addiction by Design: Machine Gambling in Las Vegas. Princeton, Princeton University Press.

SCImago Journal and Country Rank (2014): „Journal Rankings” (letöltve 2014. november 26.) [Külső hivatkozás].

Seelye, Katharine Q. – Zeleny, Jeff (2008): „On the Defensive, Obama Calls His Words Ill-Chosen”, The New York Times, 2008. április 13.

Shapiro, Carl (1982): „Consumer Information, Product Quality, and Seller Reputation”, Bell Journal of Economics, Vol. 13, no. 1, pp. 20–35.

Shiller, Robert J. (1981): „Do Stock Prices Move Too Much to Be Justified by Subsequent Changes in Dividends?”, American Economic Review, Vol. 71, no. 3, 1981. június, pp. 421–36.

— ([2000] 2007): Tőzsdemámor (Irrational Exuberance). Ford.: Vangel Tibor. Budapest, Alinea, 2007.

— (2005): Irrational Exuberance. Princeton University Press, 2. kiadás.

— (2006): „Life-Cycle Personal Accounts Proposal for Social Security: An Evaluation of President Bush’s Proposal”, Journal of Policy Modeling, Vol. 28, no. 4, pp. 427–44.

— (2008): Subprime Solution: How Today’s Global Financial Crisis Happened and What to Do about It. Princeton, Princeton University Press.

— (2015): Irrational Exuberance. Princeton University Press, 3. kiadás.

Shleifer, Andrei – Summers, Lawrence H. (1988): „Breach of Trust in Hostile Takeovers”, In: Auerbach, Alan J. (eds.): Corporate Takeovers: Causes and Consequences, Chicago, University of Chicago Press, pp. 33–68.

Shleifer, Andrei – Vishny, Robert W. (1990): „The Takeover Wave of the 1980s”, Science, Vol. 249, no. 4970, pp. 745–49.

Sidel, Robin (2014): „Credit Card Issuers Are Charging Higher”, The Wall Street Journal, 2014. október 12.

Siegel, Jeremy J. – Thaler, Richard H. (1997): „Anomalies: The Equity Premium Puzzle”, Journal of Economic Perspectives, Vol. 11, no. 1, 1997. tél, pp. 191–200.

Sinclair, Upton ([1906] 1946): A mocsár (The Jungle). Ford.: Braun Soma. Nova, Budapest, 1946. Másik magyar fordítás: A posvány (The Jungle). Ford.: Baross Károlyné. Budapest, Pátria, 1907.

Singh, Gurkirpal (1998): „Recent Considerations in Nonsteroidal Anti-Inflammatory Drug Gastropathy”, American Journal of Medicine, Vol. 105, no. 1, supp. 2, 1998. július 27., 31S–38S.

Skeel, David A., Jr. (2001): „Shaming in Corporate Law”, University of Pennsylvania Law Review Vol. 149, no. 6, 2001. június, pp. 1811–68.

Smith, Adam ([1776] 1959): A nemzetek gazdagsága − E gazdagság természetének és okainak vizsgálata (The Wealth of Nations: An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations). Ford.: Bilek Rudolf. Budapest, Akadémiai, 1959.

— ([1776] 2011): A nemzetek jóléte − E gazdagság természetének és okainak vizsgálata (The Wealth of Nations: An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations). Ford.: Éber Ernő. Reprint, Budapest, Napvilág, 2011. (teljes szöveg) Smith, Gary (2014): Standard Deviations: Flawed Assumptions, Tortured Data, and Other Ways to Lie with Statistics. New York, Duckworth Overlook.

Snell, George D. (1971): „Clarence D. Little, 1888–1971: A Biographical Memoir by George D. Snell”, Washington, DC, National Academy of Sciences.

Social Security Perspectives blog (2011): „President #6: Richard M. Nixon (1969–1974)”, 2011. május 8., [Külső hivatkozás].

Solow, Robert M. (1957): „Technical Change and the Aggregate Production Function”, Review of Economics and Statistics, Vol. 39, no. 3, 1957. augusztus, pp. 312–20.

Sorkin, Andrew Ross (2009): Too Big to Fail: The Inside Story of How Wall Street and Washington Fought to Save the Financial System. New York, Viking.

Stahre, Mandy – Roeber, Jim – Kanny, Dafna – Brewer, Robert D. – Zhang, Xingyou (2014): „Contribution of Excessive Alcohol Consumption to Deaths and Years of Potential Life Lost in the United States”, Preventing Chronic Disease, Vol. 11. (letöltve 2014. március 28.) [Külső hivatkozás].

Stein, Benjamin (1992): A License to Steal: The Untold Story of Michael Milken and the Conspiracy to Bilk the Nation. New York, Simon and Schuster.

Stern, Mark Joseph (2012): „The FDA’s New Cigarette Labels Go Up in Smoke”, The Wall Street Journal, 2012. szeptember 9. (letöltve 2015. március 28.) [Külső hivatkozás].

Stewart, James B. (1992): Den of Thieves. New York, Simon and Schuster.

— (2011): „How They Failed to Catch Madoff”, Fortune, 2011. május 10. (letöltve 2015. május 2.) [Külső hivatkozás].

Stigler, George J. (1971): „The Theory of Economic Regulation”, Bell Journal of Economics and Management Science, Vol. 2, no. 1, pp. 3–21.

Stock, James H. – Watson, Mark W. (2003): „Forecasting Output and Inflation: The Role of Asset Prices”, Journal of Economic Literature, Vol. 41, pp. 788–829.

Stowe, Harriet Beecher ([1852] 2011): Tamás bátya kunyhója(Uncle Tom’s Cabin). Ford.: Réz Ádám. Budapest, Holnap, 2011.

Stulz, René M. (2010): „Credit Default Swaps and the Credit Crisis”, Journal of Economic Perspectives, Vol. 24, no. 1, 2010. tél, pp. 73–92.

Sufrin, Carolyn B. – Ross, Joseph S. (2008): „Pharmaceutical Industry Marketing: Understanding Its Impact on Women’s Health”, Obstetrical and Gynecological Survey, Vol. 63, no. 9, pp. 585–96.

Suzeorman.com (2014): „Nine Steps to Financial Freedom, The” (letöltve 2014. november 4.) [Külső hivatkozás].

Tabarrok, Alex (2013): „The Real Estate Commission Puzzle”, 2013. április 12. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Tett, Gillian (2009): Fool’s Gold: How the Bold Dream of a Small Tribe at J. P. Morgan Was Corrupted by Wall Street Greed. New York, Free Press.

Thomas, Michael M. (2008): „Rated by Idiots”, Forbes, 2008. szeptember 16.

Thorberg, Fred Arne – Lyvers, Michael (2006): „Attachment, Fear of Intimacy and Differentiation of Self among Clients in Substance Disorder Treatment Facilities”, Addictive Behaviors, Vol. 31, no. 4, 2006. április, pp. 732–37.

Thoreau, Henry David ([1854] 2015): Walden(Walden). Ford.: Szöllősy Klára. Budapest, Fekete Sas, 2015.

Time Magazine (1937): „Clarence Cook Little”, címlapsztori, Time Magazine, 1937. április 22.

Tobaccodocuments (2014): „Little, Clarence Cook, Sc.D. (CTR Scientific Director, 1954–1971)” (letöltve 2014. november 28.) [Törött link]. A weben ma már nem elérhető (letöltve a szerzőknél).

Tobacco Labelling Resource Center (2015): „Australia: Health Warnings, 2012 to Present” (letöltve 2015. március 28.) [Külső hivatkozás].

Tobias, Ronald B. (1993): Twenty Master Plots: And How to Build Them. 2. paperback kiadás. Blue Ash, F + W Media.

Toobin, Jeffrey (2012): „Annals of Law: Money Unlimited: How Chief Justice John Roberts Orchestrated the Citizens United Decision”, The New Yorker, 2012. május 21.

Topol, Eric J. (2004): „Failing the Public Health – Rofecoxib, Merck, and the FDA”, New England Journal of Medicine, Vol. 351, no. 17, 2004. október 21. 1707–9.

Touryalai, Halah (2011): „10 Wall Street Expenses That Make the SEC’s Budget Look Pathetic”, Forbes, 2011. február 17. (letöltve 2015. január 16.) [Törött link].

Tozzi, John (2009): „Merchants Seek Lower Credit Card Interchange Fees”, Businessweek Archives, 2009. október 6. (letöltve 2015. május 2.) [Külső hivatkozás].

Trandhal, Jeff (2005): „Statistics of the Presidential and Congressional Election of November 2, 2004”, 2005. június 7. (letöltve 2014. november 16.) [Külső hivatkozás].

Troise, Frank P. (2008): „The Capacity for Experiencing Intimacy in Wives of Alcoholics or Codependents”, Alcohol Treatment Quarterly, Vol. 9, no. 3, 2008. október, pp. 39–55.

Underhill, Paco (1999): Why We Buy: The Science of Shopping. New York, Simon and Schuster.

Underwriters Laboratories (2015): „Our History” és „What We Do” (letöltve 2015. március 3.) [Külső hivatkozás] és [Külső hivatkozás].

United Airlines (2013): „Arriving at a Single Boarding Process”, 2013. április 22. (letöltve 2014. november 26.) [Külső hivatkozás].

Urban Institute and the Brookings Institution, Tax Policy Center (2014): „State Alcohol Excise Tax Rates 2014” (letöltve 2014. december 13.) [Külső hivatkozás].

US Bureau of Financial Protection (2014): „Loan Originator Compensation Requirements under the Truth in Lending Act” (Regulation Z), 12 CFR Part 1026, Docket No. CFPB – 2012-0037, RIN 3170-AA132. (letöltve 2014. november 11.) [Külső hivatkozás].

US Census Bureau (2005): „Housing Vacancies and Homeownership, 2005” (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— US Census Bureau (2011): „Historical Census of Housing Tables”, 2011. október 31. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2012): „Census Bureau Reports National Mover Rate Increases after a Record Low in 2011”, 2012. december 10. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2012a): Statistical Abstracts of the United States, 2012. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

— (2013): „America’s Families and Living Arrangements: 2013” (letöltve 2014. december 1.) [Törött link].

— (2014): „Historical Poverty Tables – People”, 3. táblázat, „Poverty Status, by Age, Race, and Hispanic Origin: 1959 to 2013” (letöltve 2014. december 1.) [Törött link].

— (2014a): „World Population by Age and Sex” (letöltve 2014. december 1.) [Törött link].

US Congress (2005): „Henry A. Waxman Memorandum to Democratic Members of the Government Reform Committee Re: The Marketing of Vioxx to Physicians” (kísérő dokumentumokkal) 2005. május 5., [Törött link].

US Department of Agriculture, Farm Service Administration, FSA (2015): „Commodity Operations: United States Warehouse Act” (letöltve 2015. március 14.) [Külső hivatkozás].

US Department of Agriculture, Grain Inspection, Packing, and Stockyard Administration, GIPSA (2015): „Explanatory Notes”, 5. táblázat, „Inspection and Weighing Program Overview” (letöltve 2015. május 1.) [Külső hivatkozás].

— (2015a): „Subpart M. – United States Standards for Wheat” (letöltve 2015. május 1.) [Külső hivatkozás].

US Department of Transportation, National Highway Traffic Safety Administration (2011): „Traffic Safety Facts, 2011: Alcohol Impaired Driving”, 2012. december (letöltve 2015. május 25.) [Külső hivatkozás].

US Department of the Treasury (2015): „Investment in AIG” (letöltve 2015. március 11.) [Külső hivatkozás].

US Department of the Treasury, Alcohol and Tobacco Tax and Trade Bureau (2015): „Tax and Fee Rates” (letöltve 2015. április 30.) [Törött link].

US Federal Deposit Insurance Corporation et al. vs. Michael R. Milken et al. (1991): Southern District of New York, 1991. január 18., kiegeszített közös kereset, Civ. No. 91-0433 (MP).

US Food and Drug Administration (2015): „About FDA: Commissioner’s Page. Harvey Washington Wiley, MD”, [Törött link].

— (2015a): „Tobacco Products: Final Rule »Required Warnings for Cigarette Packages and Advertisements.«” (letöltve 2015. március 28.) [Külső hivatkozás].

US Food and Drug Administration, Center for Drug Evaluation and Research, CDER (1998): Guidance for Industry Providing Clinical Evidence of Effectiveness for Human Drugs and Biological Products. 1998. május (letöltve 2014. december 1.) [Törött link].

US Internal Revenue Service (2012): „Tax Gap for Tax Year 2006: Overview”, 2012. január 6. (letöltve 2014. november 18.) [Külső hivatkozás].

US Legal, Inc. (2015): „U.S. Commercial Code” (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

US News and World Report (2015): „U.S. News College Rankings”, [Külső hivatkozás].

US Securities and Exchange Commission, SEC (2010): „Goldman Sachs to Pay Record $550 Million to Settle SEC Charges Related to Subprime Mortgage CDO”, 2010. július 15. (letöltve 2015. március 15.) [Külső hivatkozás].

— (2014): FY 2014 Congressional Budget Justification. [Külső hivatkozás].

US Senate, Committee on Homeland Security and Government Affairs, Permanent Subcommittee on Investigations (2011): Wall Street and the Financial Crisis: Anatomy of a Financial Collapse. Többségi és kisebbségi beszámoló, 2011. április 13., [Külső hivatkozás].

US Surgeon General (1964): Smoking and Health: Report of the Advisory Committee to the Surgeon General of the Public Health Service (letöltve 2014. november 28.) [Külső hivatkozás].

— (1979): Smoking and Health: A Report of the Surgeon General (letöltve 2014. november 28.) [Külső hivatkozás].

— (2014): The Health Consequences of Smoking – 50 Years of Progress (letöltve 2015. március 6.) [Külső hivatkozás].

Vaillant, George E. (2012): Triumphs of Experience: The Men of the Harvard Grant Study. Cambridge, Harvard University Press.

Van Amsterdam, Jan – Opperhuizen, A. – Koeter, M. – Van den Brink, Willem (2010): „Ranking the Harm of Alcohol, Tobacco and Illicit Drugs for the Individual and the Population”, European Addiction Research, Vol. 16, pp. 202–7. DOI:10.1159/000317249.

Vanguard (2015): „See the Difference Low-Cost Mutual Funds Can Make” (letöltve 2015. január 7.) [Külső hivatkozás].

Veblen, Thorstein (1899): The Theory of the Leisure Class: An Economic Study of the Evolution of Institutions. New York, MacMillan.

Velotta, Richard N. (2010): „Gaming Commission Rejects Slot Machines at Cash Registers”, Las Vegas Sun, 2010. március 18. (utolsó letöltés 2015. május 12.) [Külső hivatkozás].

Virtanen, Michael (2013): „NY Attorney General Looks at Ratings Agencies”, Associated Press, 2013. február 8. (letöltve 2014. március 21.) [Törött link].

Visser, Susanna N. – Danielson, Melissa L. – Bitsko, Rebecca H. – Holbrook, Joseph R. – Kogan, Michael D. – Ghandour, Reem M. – Perou, Ruth – Blumberg, Stephen J. (2014): „Trends in the Parent-Report of Health Care Provider-Diagnosed and Medicated Attention-Deficit / Hyperactivity Disorder: United States, 2003–2011”, Journal of the American Academy of Child and Adolescent Psychiatry, Vol. 53, no. 1, 2014. január, pp. 34–46.

Washington Post (1894): „Nickel in the Slot, A”, Washington Post, 1894. március 25.

Warren, Carolyn (2007): Mortgage Ripoffs and Money Savers: An Industry Insider Explains How to Save Thousands on Your Mortgage and Re-Finance. Hoboken, Wiley.

Warren, Elizabeth – Warren Tyagi, Amelia (2005): All Your Worth: The Ultimate Lifetime Money Plan. New York, Simon and Schuster.

Watkins, John Elfreth, Jr. (1900): „What May Happen in the Next Hundred Years”, Ladies Home Journal, 1900. december, [Külső hivatkozás]. Lásd még „Predictions of the Year 2000 from”, The Ladies Home Journal, 1900. december (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás]. (Innen látszik, hogy decemberi a szám.) Watkins, Julian Lewis (2012): The 100 Greatest Advertisements, 1852–1958: Who Wrote Them and What They Did. Chelmsford, Courier.

Wessel, David (2009): In Fed We Trust: Ben Bernanke’s War on the Great Panic. New York, Crown Business.

White, Michelle J. (2007): „Bankruptcy Reform and Credit Cards”, Journal of Economic Perspectives, Vol. 21, no. 4, 2007. ősz, pp. 175–200.

Wikipedia (2014): „200 West Street”, Wikipedia (letöltve 2014. október 22.) [Külső hivatkozás].

— (2014a): „Cinnabon”, Wikipedia (letöltve 2014. október 22.) [Külső hivatkozás].

— (2014b): „Ripoff”, Wikipedia (letöltve 2014. november 13.) [Külső hivatkozás].

— (2014c): „Harry Reid”, Wikipedia (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

—(2014d): „Tobacco Advertising”, Wikipedia (letöltve 2014. december 8.) [Külső hivatkozás].

— (2014e): „Path to Prosperity, The”, Wikipedia (letöltve 2014. december 15.) [Külső hivatkozás].

— (2015): „Public Health Cigarette Smoking Act”, Wikipedia (letöltve 2015. március 28.) [Külső hivatkozás].

Wiley, Harvey W. (1930): An Autobiography. Indianapolis, Bobbs-Merrill.

Winthrop Capital Mamagement (2012): „Future of Money Market Funds, The”, Winthrop Capital Mamagement, 2012. szeptember 24., [Törött link].

Woodward, Susan E. (2008): A Study of Closing Costs for FHA Mortgages. Készült az USA Építési és Városfejlesztési Minisztériumának Szakpolitika-fejlesztési és Kutatási Hivatala (US Department of Housing and Urban Development, Office of Policy Development and Research) számára, 2008. május, [Törött link].

Woodward, Susan E. – Hall, Robert E. (2010): „Consumer Confusion in the Mortgage Market: Evidence of Less Than a Perfectly Transparent and Competitive Market”, American Economic Review, Vol. 100, no. 2, 2010. május, pp. 511–15.

World Bank (2014): „GDP Per Capita (Current US$)” (letöltve 2014. november 26.) [Külső hivatkozás].

— (2015): „Life Expectancy at Birth, Female (Years)” (letöltve 2015. március 29.) [Külső hivatkozás].

— (2015a): „Life Expectancy at Birth, Male (Years)” (letöltve 2015. március 29.) [Külső hivatkozás].

Wu, Ke Bin (2013): „Sources of Income for Older Americans, 2012”, Washington, AARP Public Policy Institute, 2013. december.

Wyatt, Edward (2011): „Judge Blocks Citigroup Settlement With S.E.C.”, The New York Times, 2011. november 28. (letöltve 2015. június 10.) [Külső hivatkozás].

Wynder, Ernst L. – Graham, Evarts A. (1950): „Tobacco Smoking as a Possible Etiologic Factor in Bronchogenic Carcinoma Study of Six Hundred and Eighty-Four Proved Cases”, Journal of the American Medical Association, Vol. 143, no. 4, 1950. május 27. pp. 329–36.

Wynder, Ernst L. – Graham, Evarts A. – Croninger, Adele B. (1953): „Experimental Production of Carcinoma with Cigarette Tar”, Cancer Research Vol. 13, no. 12, pp. 855–64.

Yorktownhistory.org (2014): „Predictions of the Year 2000 from The Ladies Home Journal of December 1900” (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Young, James Harvey (1961): The Toadstool Millionaires: A Social History of Patent Medicines in America before Federal Regulation. Princeton, Princeton University Press.

Zacks Equity Research (2014): „Strong U.S. Auto Sales for 2013”, 2014. január 6. (letöltve 2014. december 1.) [Külső hivatkozás].

Felhasznált betűtípus

Noto Serif – Apache License 2.0

Open Sans – Apache License 2.0