A „LESZ*ROM" RÁFINÁLT MŰVÉSZETE

A TÖKÉLETES ÉLET TÖKÉLETLEN MEGKÖZELÍTÉSE

MARK MANSON

írta: Mark Manson

A mű eredeti címe: The Subtle Art of Not Giving a F*ck Fordította: Sóvágó Katalin

Szerkesztők: Tóth Eszter, Vajna Gyöngyi Nyelvi korrektor: Szaszkó Gabriella Műszaki szerkesztő: Varga Tünde © Mark Manson

© Sóvágó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Botos Tamás (vintezis creative studio) ISBN 978 963 261 839 5 (keménytáblás), kiadói kód: MX-1191

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

- Tartalomjegyzék

- 1. Ne próbáld!

- 2. A boldogságprobléma

- 3. Nem is vagy olyan különleges

- 4. A szenvedés értéke

- 5. Mindig választunk

- 6. Semmiben sincs igazad (de nekem sem)

- 7. A kudarc a haladás útja

- 8. Miért fontos nemet mondani?

- 9. ...és aztán meghalsz

- Köszönetnyilvánítás

Tartalomjegyzék

1: Ne próbáld!

A visszacsatolás ördögi köre A „leszarom” rafinált művészete De Mark, akkor egyáltalán mi a célod ezzel a könyvvel?

2: A boldogságprobléma Kiábrándító Panda szerencsétlenségei A boldogság egyenlő a problémák megoldásával Túlértékelt érzelmek Válaszd meg, miért harcolsz!

3: Nem is vagy olyan különleges Széthullás

A kivételesség zsarnoksága D-d-dde, ha nem vagyok sem különleges, sem rendkívüli, akkor mi értelme?

4: A szenvedés értéke Az önismeret hagymája

A rocksztár problémája Gagyi értékek

A jó értékrend és a rossz értékrend meghatározása 5: Mindig választunk A választás

A „felelősség = hiba” téveszméje Válasz a tragédiára

Genetika és leosztás

Áldozatnak lenni sikkes Nincs olyan, hogy „hogyan”

6: Semmiben sincs igazad (de nekem sem!) Hiedelmeink építészei

Vigyázz, hogy mit hiszel!

A feltétlen bizonyosság veszedelmei Manson törvénye az elkerülésről Öld meg magad!

Hogyan legyél egy kicsit kevésbé biztos magadban?

7: A kudarc a haladás útja A siker/kudarc paradoxon A szenvedés benne van a pakliban A „csinálj valamit” elve 8: Miért fontos nemet mondani?

Az elutasítás javít az életeden Határok

A bizalom építése

A kötelesség szabadsága 9: ...és aztán meghalsz Túl önmagunkon

A halál napos oldala

Köszönetnyilvánítás

1. Ne próbáld!

Charles Bukowski alkoholista volt, szoknyabolond, idült szerencsejátékos, bunkó, faszari, rakás szerencsétlenség és a legrosszabb napjain költő. Valószínűleg az utolsó ember, akitől életvezetési tanácsot kérnél, vagy arra számítanál, hogy egy önsegítő könyvben találkozol vele.

Éppen ezért ő a tökéletes kezdet.

Bukowski író akart lenni, ám az írásait évtizedeken át visszadobta úgyszólván az összes magazin, napilap, hetilap, ügynök és kiadó. Mert az írásai borzalmasak - mondták. Durvák. Gusztustalanok. Züllöttek. És minél magasabbra nőtt a visszautasító levelek tornya, annál mélyebbre merült Bukowski a szeszgőzös depresszióba, amely élete túlnyomó részében elkísérte.

Bukowski kötött munkaidőben dolgozott egy postán, mint levélrendező, csipszar fizetésért, aminek a nagyobb részét elverte piára, a maradékot ellovizta. Éjszakánként magányosan ivott, és időnként verseket stukázott le viharvert, ócska írógépén. Gyakran ébredt fel a padlón, ahol este kiütötte magát.

Harminc év telt el így, szinte megszakítás nélkül az alkohol, a drogok, a játék és a prostituáltak értelmetlen ködében. Már betöltötte az ötvenet, amikor egy életre elegendő csőd és önutálat után különös módon felkeltette egy független kis kiadó szerkesztőjének érdeklődését. Utóbbi nem ajánlhatott Bukowskinak sok pénzt és nem ígérhetett magas példányszámot, de mert bizarr rokonszenvet ébresztett benne a részeges lúzer, elhatározta, hogy tesz vele egy próbát. Ez volt Bukowski első igazi esélye, és mivel rádöbbent, hogy valószínűleg az utolsó is, ezért így válaszolt a szerkesztőnek: „Két választásom van - maradok a postán, és megbolondulok... vagy nem térek vissza, játszom az írót, és éhen halok. Úgy döntöttem, hogy éhen halok.”

Bukowski aláírta a szerződést, minekutána három hét alatt megírta első regényét, amelynek a Postahivatal egyszerű címet adta, az ajánlás pedig így szólt: „Senkinek se ajánlom”.

Bejött neki a próza és a költészet. Fogta magát, megjelentetett hat regényt és sok száz verset, kétmilliónál több példányban adta el a könyveit. Népszerűsége rácáfolt minden elvárásra, elsősorban az övére.

A Bukowskiéhoz hasonló sztorik jelentik a mi életbölcseletünk mindennapi kenyerét. Élete megtestesíti az amerikai álmot: egy illető harcol azért, amit akar, sosem adja fel, és egy idő után valóra váltja legvakmerőbb álmát. Gyakorlatilag filmbe illő. Az emberek csak nézik az ilyen Bukowskiéhoz hasonló sztorikat, és azt mondják: „Látják? Sosem adta fel.

Egyfolytában próbálkozott. Mindig hitt önmagában. Kitartott mindenek ellenére, és csinált magából valakit!”

Annál furcsább, hogy Bukowski sírkövére azt írták: „Ne próbáld!”

Mert látják, Bukowski a példányszámok és a hírnév ellenére is vesztes volt. Ő tudta ezt, és nem azért lett sikeres, mert elszántan győzni akart, hanem azért, mert tudta magáról, hogy vesztes, amit el is fogadott, és becsületesen írt róla. Sosem próbált más lenni, mint aki volt. Bukowski munkássága nem azért zseniális, mert leküzdött hihetetlen akadályokat, vagy az irodalom lángoszlopává fejlesztette magát. Szó sincs róla. Egyszerűen csak képes volt feltétlenül és hajthatatlanul szembenézni önmagával - különösen a legrosszabb részével -, és habozás vagy kétely nélkül közszemlére tenni a gyarlóságait.

Ez Bukowski sikerének igazi titka: nem zavarta, hogy egy csőd. Bukowski leszarta a sikert. Már hírességnek számított, amikor még mindig szakadtan jelent meg a felolvasásokon, és csúnyákat mondott a közönségének. Továbbra is mutogatta magát, és megpróbált lefeküdni minden szembejövő nővel. A hír és a siker nem tette jobb emberré. Nem attól lett híres és sikeres, hogy megjavult.

A megjavulás és a siker gyakran járnak kéz a kézben, de nem szükségszerűen jelentik ugyanazt.

Mai kultúránknak az irreálisan pozitív elvárások a mániái. Légy boldogabb! Légy egészségesebb! Légy a legjobb, különb a többinél! Légy okosabb, gyorsabb, gazdagabb, szexibb, népszerűbb, eredményesebb, irigyeltebb, csodáltabb! Légy tökéletes és döbbenetes, és szarjál minden nap reggeli előtt tizenkét karátos aranyrögöket, miközben búcsúpuszit adsz szelfiérett hitvesednek meg a két és fél srácodnak! Aztán szállj el a helikoptereddel a csodálatosan kielégítő munkahelyedre, és töltsd el a napodat a hihetetlenül jelentőségteljes tevékenységgel, amely valószínűleg a világot menti meg egy napon!

De ha megállsz és eltöprengesz, akkor rájössz, hogy a hagyományos életvezetési tanácsnak - az összes, a szünet nélkül tolt pozitív és boldog önsegélyező rizsának - az a rögeszméje, ami nincs. Rárepül arra, amit te máris a gyarlóságaidnak meg a gyengeségeidnek tartasz, és még jól fel is nagyítja őket. Azért tudhatod meg, mi a pénzkereset legjobb módja, mert eleve úgy érzed, hogy nincs elég pénzed. Azért hajtogatod a tükör előtt állva, hogy milyen gyönyörű vagy, mert eleve úgy érzed, hogy nem vagy gyönyörű. Azért követed a randi-és párkapcsolati tanácsokat, mert eleve úgy érzed, hogy téged nem lehet szeretni. Azért próbálod idétlen vizualizációs gyakorlatokkal bűvölni a nagyobb sikert, mert eleve úgy érzed, hogy nem vagy elég sikeres.

Ironikus módon ez a görcsölés a pozitívra - a jobbra, a szuperebbre - csak újra és újra arra emlékeztet minket, hogy mik nem vagyunk, mi hiányzik belőlünk, és mik lehettünk volna, ha nem mondunk csütörtököt. Elvégre egyetlen boldog ember sem tartja szükségesnek, hogy a tükör elé állva mondja fel, mennyire boldog. Mert a boldog ember csak boldog.

Van egy mondás Texasban: „A legkisebb kutya ugat a leghangosabban.” Magabiztos ember szükségtelennek tartja bizonyítani a magabiztosságát. Gazdag ember szükségtelennek tartja bizonygatni a gazdagságát. Az ember vagy gazdag, vagy nem gazdag. Ha pedig örökösen valaki másnak álmodja magát, csak azt a tudat alatti igazságot erősíti egyre tovább, hogy nem az, akit megálmodott.

Minden egyes tévéreklám azt akarja elhitetni velünk, hogy a jó élet titka egy kellemesebb állás, vagy egy drabálisabb terepjáró, vagy egy csinosabb barátnő, vagy egy fűthető fürdőkád felfújható pancsolóval a srácoknak. A világ örökké azt fújja, hogy az út a jobb élethez a több, a még több - vegyél többet, szerezz többet, keress többet, dugjál többet, legyél több! Örökké azzal bombáznak bennünket, hogy folyton izguljunk valamiért. Izguljunk, hogy telik-e új tévére. Izguljunk, hogy sikerül-e jobb helyen vakációznunk, mint a kollégáknak. Izguljunk, hogy telik-e az új kerti törpére. Izguljunk, hogy kapunk-e megfelelő márkájú szelfibotot.

Miért? Tippem szerint azért, mert a szerzés izgalma jót tesz az üzletnek.

Semmi bajom a jó üzlettel, a helyzet az, hogy a lelki egészségnek nem tesz jót, ha túl sok mindenen izgulunk, mert akkor túlzottan ragaszkodni fogunk a felületeshez és a gagyihoz, és azzal megy el az életünk, hogy a boldogság és az elégedettség délibábját kergetjük. A jó élet titka, hogy ne izgassuk magunkat minden szaron; kevesebbet izgassuk magunkat, és csak olyasmiért, ami igaz, halaszthatatlan és fontos.

A visszacsatolás ördögi köre

Van egy alattomos tekervénye az agynak, amely, hogyha engedik, szabályosan az őrületbe tud kergetni. Szólj, ha ismerősen hangzik:

Szorongsz, mert szembe kell szállnod valakivel. Ez a szorongás lebénít, és töprengeni kezdesz, hogy miért vagy ilyen szorongó. Most már azért szorongsz, mert szorongsz. Jaj, ne! Duplán szorongsz! Most már a szorongásod miatt szorongsz, ami még több szorongást okoz. Hol az a whisky?

Vagy, teszem azt, nem tudod kezelni a haragod. Begurulsz a legbárgyúbb hülyeségeken, és fogalmad sincs, miért. A tény pedig, hogy ilyen könnyen begurulsz, még jobban begurít. Aztán az egyik ilyen begurulás közben rájössz, hogy az örökös dühöngés gonosszá és sekélyessé tesz, és ezt rühelled, annyira rühelled, hogy dühös leszel magadra. Hát most nézd meg magad: dühös vagy magadra, amiért dühít, hogy dühöngsz, és ezért behúzol egyet a falnak.

Vagy annyira aggályosan igyekszel mindig helyesen cselekedni, hogy aggasztani kezd ez a nagy aggodalmaskodás. Vagy olyan bűntudat kínoz minden egyes hibádért, hogy kezd bűntudatod lenni, amiért ennyire bűntudatos tudsz lenni. Vagy olyan gyakran búsulsz el azon, mennyire magányos vagy, hogy már a gondolatától is bánatos és magányos leszel.

Üdvözlünk a visszacsatolás ördögi körében! Könnyen lehet, hogy nem először csinálod. Talán épp ebben a pillanatban is ugyanott körözöl: „Istenem, folyton ezzel a visszacsatolással kínzom magam - olyan lúzer vagyok, amiért ezt csinálom! Abba kellene hagynom. Ó, Istenem, olyan lúzernek érzem magam, amiért lúzernek neveztem magam. Abba kellene ezt hagynom, hogy lelúzerezem magam. Ó, francba! Már megint ezt csinálom! Ugye, hogy milyen lúzer vagyok? Aú!”

Nyugalom, amigo! Ha hiszed, ha nem, ez is egyike az emberi sors szépségeinek. A földön nagyon kevés teremtmény képes összefüggő gondolkodásra, ám mi, emberek abban a fényűzésben részesülünk, hogy a gondolatainkról is gondolkodhatunk. Tehát elgondolhatom, hogy Miley Cyrus-videókat akarok nézni a YouTube-on, és rögtön utána azt gondolhatom, micsoda agybajos vagyok, amiért Miley Cyrus-videókat akarok nézni a YouTube-on. Ó, a tudatosság csodája!

Mármost az a probléma, hogy mai a társadalmunk a fogyasztói kultúra és az idenézz-nekem-úgyis-nagyobb-van közösségi média csodáinak köszönhetően kitenyésztett egy egész nemzedéket, amely elhiszi, hogy a szorongáshoz, félelemhez, bűntudathoz és a többihez hasonló negatív tapasztalatok abszolút nem kóserek, mert ha megnézed a Facebook hírfolyamát, ott is mindenki milyen piszok jól érzi magát! Odanézzenek, nyolcan házasodtak meg csak ezen a héten! És a tévében valami tizenhat éves egy Ferrarit kapott a szülinapjára! És egy másik kölyök most keresett kétmilliárd dollárt, mert feltalált egy appot, amelyik automatikusan adagolja a friss vécépapírt, amint kifogy!

Te viszont otthon poshadsz az ötcombú nő társaságában, és állandóan arra kell gondolnod, hogy az életed még annál is vacakabb, mint gondoltad.

A visszacsatolás ördögi köre immár járvány, ami sokakat mértéktelen stresszbe, mértéktelen neurózisba és mértéktelen önutálatba taszít.

Bezzeg az öregapám! Ha szarul érezte magát, azt gondolta: „Hinnye, ma télleg cefetül érzem magam, de hát gondolom, ez a világ sora. Na, vellázzuk csak tovább azt a szénát.”

De ma? Ha ma akár csak öt percre szarul érzed magát, tüstént a fejedhez vágnak 350 képet valakikről, akik irtó boldogok és kurvára fantasztikus életük van, és lehetetlen nem azt érezned, hogy veled nem stimmel valami.

Ez az utolsó mondatrész a mi bajunk. Rosszul érezzük magunkat, amiért rosszul érezzük magunkat. Bűntudatunk van, amiért bűntudatunk van. Dühösek vagyunk, amiért dühösek lettünk. Szorongunk, hogy mitől szorongunk. Mi a bajunk?

Hát ezért olyan fontos magasról szarni rá. Ezért menti meg a világot a leszaromtabletta. Méghozzá azzal menti meg, ha elfogadjuk, hogy a világ egy bolondokháza, és nincs ezzel semmi baj, mert mindig is az volt, és mindig is az lesz.

Viszont, ha le sem szarod, hogy rosszul érzed magad, akkor rövidre zárod a visszacsatolás ördögi körét. Akkor azt mondod magadnak: „Rohadtul érzem magam, na és?” Abban a pillanatban úgy elmúlik az önutálatod, amiért rosszul érezted magad, mintha a leszaromtabletta csodaporával hintettek volna meg.

George Orwell szerint már ahhoz állandó küzdelem szükséges, hogy az ember meglássa, ami az orra előtt van. Nohát, a nyavalyáink és szorongásaink megoldása is itt van az orrunk előtt, csak azért nem vesszük észre, mert túlságosan lefoglalnak a pornóvideók és a működésképtelen kondigépek reklámjai, és a rágódás, hogy miért is nem döngethetünk mi egy kockás hasú, dögös szőkét?

A neten csak viccelünk „az Első Világ bajairól”, holott igaz, hogy a saját sikereinknek estünk áldozatul. (Az Első Világ baja egy szlengkifejezés, amit az Első Világ nemzeteinek bajaira használnak, akik csak azért panaszkodnak, mert nincs más, sürgetőbb problémájuk. G.K. Payne használta először 1979-ben a Built Environment című írásában, de azóta internetes mém lett belőle a közösségi oldalakon - Wikipédia.) Az utóbbi harminc évben az égig ugrott a stressz okozta betegségek, a szorongásos lelki bajok és a depressziós esetek száma, holott mindenkinek van lapos tévéje, és a boltok házhoz hozzák a bevásárlást. Válságunk már nem anyagi, hanem szellemi, egzisztenciális. Olyan kurva sok cuccunk és lehetőségünk van, hogy már azt sem tudjuk, melyikkel foglalkozzunk.

Mivel most már számtalan dolgot láthatunk vagy ismerhetünk, ugyancsak számtalanszor döbbenhetünk rá, hogy nem felelünk meg, nem vagyunk elég jók, és a dolgok nem olyan szuperek, mint lehetnének. Ez pedig összetör bennünket.

Mert az a feneség ezzel az egész „hogyan legyünk boldogok” dumával, amit az utóbbi pár évben nyolcmilliószor osztottak meg a Facebookon, azt nem látja meg senki ebben az egész baromságban, hogy:

A vágy a pozitívabb élményekre önmagában is negatív élmény. Ugyanakkor paradox módon a negatív élmény elfogadása önmagában is pozitív élmény.

Tudom, hogy ez totál agyrohasztó, tehát adok egy percet, hogy felkurblizd az agyad, és talán elolvasd még egyszer: Pozitív élményre vágyni negatív élmény; negatív élményt elfogadni pozitív élmény. Alan Watts filozófus ezt nevezte „fordított törvénynek”, vagyis minél jobban hajszoljuk a folytonos boldogságot, annál elégedetlenebbek leszünk, mert a hajsza valami után csak nyomatékosítja a tényt, hogy hiányzik valamink. Minél kétségbeesettebben akarsz boldog lenni, annál szegényebbnek és érdemtelenebbnek érzed magad, függetlenül attól, mennyit keresel. Minél kétségbeesettebben akarsz szexi és kívánatos lenni, annál csúnyábbnak látod magad, függetlenül a tényleges megjelenésedtől. Minél kétségbeesettebben akarsz boldog és szeretett lenni, annál magányosabb és riadtabb leszel, függetlenül attól, hogy kik vesznek körül.

Minél jobban meg akarsz világosodni, annál sekélyesebb és önzőbb leszel a megvilágosodás útján.

Olyan ez, mint az egyik drogos utazásom: úgy éreztem, minél jobban igyekszem egy ház felé, az a ház annál inkább távolodik tőlem. Igen, most az LSD-káprázataimat használtam a boldogság filozófiájának alátámasztására. Nem színezek.

Ahogy Albert Camus egzisztencialista filozófus mondta (és biztos, hogy akkor nem LSD-zett): „Sohasem leszel boldog, ha továbbra is azt keresed, miből áll a boldogság. Sohasem fogsz élni, ha az élet értelmét keresed.”

Egyszerűbben fogalmazva:

Ne próbáld!

Tudom, hogy most azt mondod: „Mark, máris be vagyok zsongva, de mi lesz a Camaróval, amire rég spórolok? És a bikinis alakommal, amiért koplalok? Elvégre egy rahedli pénzt fizettem azért a kondigépért! Mi lesz a tóparti nagy házzal, amiről álmodok? Ha leszarom őket, akkor sosem mutathatok fel semmit! Márpedig azt nem akarom, ugye?”

De örülök, hogy megkérdezted!

Észrevetted már, hogy amikor nem csinálsz ügyet valamiből, sokkal jobban sikerül? Észrevetted már, milyen gyakori, hogy éppen annak sikerül egy vállalkozás, aki a legkevésbé törte magát a sikerért? Észrevetted már, hogyha nem izgulsz tovább valamiért, úgyszólván maguktól a helyükre ugranak a dolgok?

Miért van ez?

A fordított törvényt nem ok nélkül hívják „fordítottnak”; ha leszarunk valamit, az ellentétes értelemben hat. Ha a pozitívum kergetése negatív, akkor a negatívum elfogadása lesz a pozitívum. Az edzőteremben elszenvedett kínok eredménye az egészség általános javulása és az energia megújulása. Az üzleti bukdácsolásból jobban megértjük, mit kell tenni a siker érdekében. Ha nem tagadjuk le magunk előtt a bizonytalanságainkat, magabiztosabbak és karizmatikusabbak leszünk másokhoz. A becsületes harc fájdalma teremti meg a legnagyobb bizalmat és tiszteletet a kapcsolatokban. A szorongások és a félelmek elviselésével leszünk bátrak és kitartók.

Még sokáig folytathatnám, de már most érted a lényeget: mindent, ami ér valamit, akkor nyerünk el, ha felülemelkedünk a vele járó negatív élményen. Ha menekülni próbálunk a negatívumok elől, ha ki akarjuk kerülni, ha el akarjuk fojtani vagy némítani őket, az csak visszalő. A szenvedés kerülése a szenvedés egyik formája. A bukás tagadása maga is bukás. A szégyenletes rejtegetése a szégyen egyik formája.

A fájdalom fölfejthetetlen fonal az élet szövetében; kitépni nemcsak lehetetlen, de árthat is, mert a próbálkozástól minden más felbomolhat. Az, aki el akarja kerülni, túl nagy ügyet csinál belőle. Viszont, ha megtanulja leszarni, akkor megállíthatatlan lesz.

Életemben sok mindenből csináltam ügyet, ugyancsak sok mindenből viszont nem, és végső soron ezek számítottak.

Bizonyára te is ismersz valakit, aki egyszer úgy döntött, hogy a szar is le van szarva, aztán valami egészen döbbenetes dolgot ért el. Talán a saját életedben is adódott ilyen, aminek következtében valami egészen elképesztő magasságot sikerült megugranod. Részemről én hat hét után otthagytam az állásomat a bankban, és internetes vállalkozásba kezdtem ennek a húzásnak díszhely jutott a saját dicsőségcsarnokomban, mint ahogy annak is, amikor eladtam szinte mindenemet, és elköltöztem Dél-Amerikába. Izgattam magam miatta? Nem. Csak fogtam magam, és megcsináltam.

Az ilyen pillanatok határozzák meg leginkább az életünket: a sorsdöntő pályamódosítás; a váratlan ötlet, hogy átigazolunk a főiskoláról egy rockbandához; a döntés, amellyel a lány végre kirúgja a béna fiúját, akit túl gyakran kapott rajta, hogy az ő harisnyanadrágjait viseli.

Valamit leszarni azt jelenti, hogy farkasszemet nézünk az élet legijesztőbb, legnehezebb kihívásaival, és csak azért is nekik megyünk.

Valamit leszarni elsőre egyszerűnek látszhat, holott bonyolultabb, mint lónak a csontleves. Azt sem tudom, létezik-e ilyen mondás, de ki nem szarja le. A csontleves éppen elég borzalmasan hangzik, úgyhogy maradjunk ennél.

Az emberek többsége úgy verekszi magát végig az életen, hogy túl nagy ügyet csinál arra érdemtelen dolgokból. Túl nagy ügyet csinálunk a goromba benzinkutasból, aki apróban ad vissza. Túl nagy ügyet csinálunk belőle, amikor a csatorna nem adja többé a kedvenc műsorunkat. Túl nagy ügyet csinálunk belőle, amikor a munkatársaink nem kérdeznek rá, mi történt a szenzációs víkendünkön.

A hitelkártyáink kimerültek, a kutyánk gyűlöl, a trónörökös metadont szipákol a vécében, de mi az aprópénzen és a Megasztáron dühöngünk!

Figyelj, a helyzet az, hogy egyszer mind meghalunk. Tudom, ez nyilvánvaló, mindössze emlékeztetni akartalak, ha netán elfelejtetted volna. Te és az összes ismerősöd halandók vagytok; az itt és az ott közötti kurta időszakban korlátozott mennyiségben állnak rendelkezésetekre a dolgok, amikből érdemes ügyet csinálni. Nagyon kevésből érdemes. És ha te összevissza, válogatás nélkül ügyet csinálsz mindenből és mindenkiből - akkor bizony el fogod kúrni az életed.

Létezik egy rafinált művészet, aminek leszarom a neve. Lehet, hogy a te füledben ez nevetségesen hangzik, engem pedig faszkalapnak tartasz, de lényegében arról van szó, hogy meg kell tanulnod a gondolataid hatékony összpontosítását és rangsorolását; el kell sajátítanod a lényeges és a lényegtelen szétválasztását a saját kiforrott értékrended alapján. Ez hihetetlenül nehéz. Életfogytiglani gyakorlást és fegyelmet igényel, és az ember rendszeresen buktázik. Mégis, talán a legméltóbb harc, ami kijut egy életben. Talán az egyetlen igazi harc.

Mert, ha túl sokat izgatod magad - ha mindenből és mindenkiből ügyet csinálsz - akkor azt fogod érezni, hogy folyamatosan és minden percben jogod van az elégedettséghez és a boldogsághoz, és mindennek kurvára olyannak kell lennie, amilyennek te akarod. Ez pedig betegség, ami elevenen fal fel. Minden nehézséget igazságtalanságnak, minden kihívást csődnek, minden kényelmetlenséget személyes sértésnek, minden nézeteltérést árulásnak fogsz látni. Be leszel zárva a saját sekélyes, koponyányi poklodba, a sértődött hőbörgés lángjai közé, járhatod a visszacsatolás ördögi köreit megállás nélkül, sohasem érkezve meg sehova.

A "leszarom" rafinált művészete

A többség úgy képzeli, hogy ha beveszi a leszaromtablettát, rögtön át is kerül a békés közöny viharálló nirvánájába. Olyan akar lenni, akit semmi sem rendít meg, és senkinek se adja be a derekát.

Neve is van az olyan embernek, aki semmitől sem jön indulatba, és értelmetlennek lát mindent: pszichopata. Hogy miért akarnál versenyre kelni egy pszichopatával, arról a leghalványabb segédfogalmam sincsen.

Tehát akkor mit is jelent a „leszarom”? Tekintsünk át három „rafinériát”, amelyek segítenek megvilágítani a témát.

1. sz. rafinéria: Le se szarni valamit nem közönyt jelent, hanem azt, hogy nem zavar, ha különbözünk.

Tisztázzunk valamit! A közöny abszolúte nem csodálatra méltó, és nem egyenlő a magabiztossággal. A közönyös emberek bénák és félnek. Közülük kerülnek ki a fotelforradalmárok és az internetes trollok. Igazság szerint a közönyös emberek gyakran épp azért próbálnak közönyösek lenni, mert túl sok semmiségen izgatják magukat. Izgatja őket, hogy mit gondolnak mások a hajukról, ezért inkább hanyagolják a hajmosást és a fésülködést. Izgatja őket, hogy mit gondolnak mások az elképzeléseikről, ezért gúnyolódás és pöffeszkedés mögé bújnak. Félnek másokat közel engedni magukhoz, ezért különleges, egyedi hókristálynak képzelik magukat, akiknek a problémáit senki más nem értheti meg.

A közönyös emberek félnek a világtól és a döntéseik következményeitől, ezért inkább nem döntenek lényeges dolgokban. Elbújnak a maguk ásta, szürke, érzelemmentes gödörben, nyakig az önsajnálatban, folyamatosan próbálva elterelni a figyelmüket erről az idő-és energiaigényes szerencsétlenségről, aminek élet a neve.

Márpedig az élet nem hagyja leszarni magát. Kell, hogy az embert érdekelje valami. A biológiánkhoz tartozik, hogy mindig izguljunk valamiért, és mindig legyen mit leszarni.

Most hát az a kérdés, hogy mi az, amit nem szarunk le? Miket különítünk el erre a célra? És hogyan szarhatjuk le azt, ami végső soron nem számít?

Anyámtól nemrég kicsalt egy jókora összeget az egyik barátja, akiben megbízott. Ha közönyös lettem volna, vállat vonok, iszom egy feketét, és letöltöm a Drót újabb évadát.

Ám én felháborodtam. Dühös lettem. Azt mondtam: „Ilyen nincs, anya! Máris kerítünk egy ügyvédet, és elkapjuk a disznót. Hogy miért? Mert a szar is le van szarva, de ha kell, tönkreteszem az illetőt!”

Ez az első rafinéria. Amikor azt mondjuk. „Odanézz, Mark Manson le se szarja”, nem azt értjük alatta, hogy Mark Mansont semmi sem érdekli; épp ellenkezőleg, ezt úgy kell érteni, hogy Mark Mansont nem érdekli, milyen akadályok választják el a céljától, és nem érdekli, ha egyeseket felpaprikáz azzal, amit ő helyesnek és fontosnak érez. Ezt úgy értjük, hogy Mark Manson az a típus, aki csak azért ír magáról egyes szám harmadik személyben, mert így tartja helyesnek, egyébként pedig kit érdekel.

Hát ez az, ami csodálatra méltó. Nem, nem én vagyok csodálatos, te szamár, hanem az akadályok legyőzése, a hajlandóság, amellyel valaki vállalja a kirekesztést, a páriaságot, a különbözőséget; kész farkasszemet nézni a kudarccal, és beinteni neki; nem riad vissza a nehézségektől vagy a balsikertől, vagy a kínos helyzetektől, csak nevet, és úgyis azt csinálja, amiben hisz. Mert az ilyen emberek tudják, hogy így helyes, és az, ami helyes, fontosabb náluk, a saját érzéseiknél, büszkeségüknél, hiúságuknál. Azt mondják, „le vagy szarva”, de nem mindenre, csak arra, aminek nincs jelentősége, és azzal foglalkoznak, ami igazán fontos, vagyis a barátokkal, a családdal, a célokkal. És alkalmanként egy-egy peres üggyel. És mert csak a fontos és komoly dolgokon hajlandók izgatni magukat, cserébe őket is leszarja a többi ember.

Mert ez az élet másik sunyi kis igazsága: valaki nem lehet sorsdöntően fontos jelenség egyesek számára, ha ugyanakkor nem nevetik ki és feszengnek miatta mások. Az ellenkezője kizárt. A baj benne van a pakliban. Ahogy a régi mondás tartja: hova az ember, oda az árnyéka. Ugyanez érvényes a nehézségekre és a pechre is. Akárhova menjünk, vár ránk egy nagy kupac szar. Ami tökéletesen rendjén való. A lényeg nem az, hogy miként pucoljunk meg magunkat a szartól. A lényeg az, hogy megtaláljuk a szart, amivel szívesen elbajlódunk.

2. sz. rafinéria: Ha magasról szarni akarsz a nehézségekre, ahhoz előbb találnod kell valamit, ami fontosabb a nehézségeknél.

Képzeld el, hogy az élelmiszerboltban vagy, ahol egy öregasszony rikácsol a pénztárossal, elmondja mindennek, amiért az nem hajlandó elfogadni az ő harminccentes kuponját! Egyáltalán miért cirkuszol a néni? Csak harminc centről van szó.

Majd én megmondom, miért: valószínűleg azért, mert nincs jobb dolga, amivel kitöltse a napjait. Csak ül otthon, és vagdossa a kuponokat. Öreg és magányos. A gyerekei görények, akik sosem látogatják. Több mint harminc éve szexeit utoljára. Nem finghat úgy, hogy ne érezzen rendkívüli kínokat a keresztcsontja tájékán. A nyugdíja semmire sem elég, és valószínűleg bepelenkázva halálozik el, abban a hitben, hogy Cukorországban van.

Így hát kuponokat nyirbál. Ennyije maradt. Ő meg a rohadt kuponjai. Ennyivel foglalkozhat, mert nincsen semmi más, amivel foglalkozhatna. Tehát, amikor a pattanásos tizenhét éves pénztáros nem hajlandó elfogadni az egyik kuponját, amikor úgy védi a pénztárgépe tisztaságát, mint a lovagok a szűzi erényt hajdanidon, akkor mibe, hogy a nagyi robbanni fog? Nyolcvan évre való nyomor tör ki belőle, mint a kénköves tűzvihar a „Bezzeg az én időmben...” és az „Akkor még ismertek tisztességet...” vonalai mentén.

Az a baj ezekkel az emberekkel, akik minden fing miatt balhéznak, hogy nincs érdemlegesebb dolguk, amiért balhézhatnának.

Ha te következetesen balhézol minden pitiáner szarság miatt, ami bosszant - mert a volt fiúd új fotót posztolt magáról a Facebookon, mert a távirányítóban semmi idő alatt lemerülnek az elemek, mert már megint lecsúsztál a kiárusításról, amikor két kézfertőtlenítőt kaphattál volna egy árban - van rá esély, hogy az életed sivár. És ez a te bajod. Nem a kézfertőtlenítő. Nem a tévé távirányítója.

Egyszer hallottam egy művésztől, hogy amikor az embernek nincs baja, az agy automatikusan kitalál párat. Úgy gondolom, hogy az, amit a legtöbb ember - elsősorban az iskolázott, elkényeztetett, középosztálybeli fehérek - „az élet gondjainak” vél, csupán mellékhatása annak, hogy az illetőnek nincs igazi baja, amin izgassa magát.

Ebből az következik, hogy időd és energiád felhasználásának talán leggyümölcsözőbb módja, ha találsz valami fontosat és jelentőset. Mert, ha nem, akkor értelmetlen és felületes dolgokon őrlöd magad.

3. sz. rafinéria: Akár tudomásul veszed, akár nem, mindig te választod ki, hogy min izgatod magad.

Az ember nem úgy születik, hogy csuklóból képes leszarni, amit kell. Inkább túlságosan is sok mindenen izgatjuk magunkat. Láttál már kisgyereket, aki a két szemét sírja ki, mert a sapkája nem a megfelelő kék árnyalatú? Na, látod.

Amíg fiatalok vagyunk, minden új és izgalmas, és minden olyan fontosnak tűnik. Ennélfogva irtó nagy ügyet csinálunk mindenből és mindenkiből: hogy mit mondanak rólunk mások, visszahív-e vagy sem az az édi fiú/lány, jól áll-e a zoknink, vagy hogy milyen színű a születésnapi léggömbünk.

Ahogy öregszünk, és több lesz a tapasztalatunk (valamint többet láttunk az elfutó időből), kezdjük felfogni, hogy ezeknek a dolgoknak a többsége nem lesz maradandó hatással az életünkre. Azok, akiknek a véleménye olyan fontos volt valamikor, eltűntek az életünkből. A visszautasítások, amelyek úgy fájtak a maguk idejében, igazából javunkra lettek. Rájövünk, milyen kevés jelentőséget tulajdonít a környezetünk a velünk kapcsolatos, felületes részleteknek, és elhatározzuk, hogy mi sem rágjuk magunkat miattuk többé.

Lényegében jobban megválogatjuk, hogy min izgatjuk fel magunkat. Ezt hívják érettségnek. Jó érzés, ki kellene próbálnod valamikor. Az érettség akkor következik be, amikor az ember megtanulja, hogy kizárólag azon balhézzon, amin érdemes. Ahogy Bunk Morelan mondta a társának, McNulty nyomozónak a Drótban (amit máig letöltök, baz'meg): „Ezt azért kaptad, mert akkor pattogtál, amikor nem neked kellett volna.”

Aztán ahogy beleöregszünk a középkorúságba, valami más is változni kezd. Csökken az energiaszintünk. Megszilárdul az egyéniségünk. Tudjuk, kik vagyunk, és elfogadjuk magunkat, azokkal a tulajdonságainkkal együtt, amelyekért nem vagyunk odáig.

És ez érdekes módon felszabadító. Már nem kell szívózni mindenért. Az élet olyan, amilyen. Elfogadjuk a ragyáival együtt. Rájövünk, hogy sosem találjuk fel a rák gyógyszerét, nem megyünk fel a Holdra és nem tapizzuk meg Jennifer Anistont. Így oké, az élet megy tovább. Ritkuló aggodalmaskodásainkat életünk azon részeinek tartjuk fent, amelyek megérdemlik: a családunknak, a legjobb barátainknak, a golfütésünk stílusának, ami, megdöbbentő módon, éppen elég. Tulajdonképpen ez a leegyszerűsödés piszok mód és tartósan boldogító. Kezdjük azt hinni, hogy talán mégis igaza volt annak a bolond alkoholista Bukowskinak: Ne próbáld!

De Mark, akkor egyáltalán mi a célod ezzel a könyvvel?

Ez a könyv segít valamivel tisztábban látni, amikor abban kell döntened, hogy mit tartasz fontosnak, és mit nem.

Az hiszem, jelenleg egy pszichológiai járványnak vagyunk a tanúi, amitől az emberek már nem értik, hogy semmi baj nincs azzal, ha a dolgok néha rosszra fordulnak. Tudom, hogy ez intellektuális mellébeszélésnek hangzik, de garantálhatom, hogy halálkomoly kérdés.

Mert, ha elhisszük, hogy baj, ha a dolgok néha rosszra fordulnak, akkor öntudatlanul hibáztatni kezdjük magunkat. Kezdjük úgy érezni, hogy van bennünk valami zsigeri hiba, ez pedig mindenféle túl kompenzáláshoz vezet, mint például vásárolunk negyven pár cipőt, vagy egy kedd este vodkával vesszük be a Xanaxot, vagy lövöldözünk egy iskolabuszra, ami teli van srácokkal.

Ez a hit, mármint, hogy baj, ha tökéletlenek vagyunk alkalomadtán, ez gerjeszti a visszacsatolás ördögi körét, amely kezd eluralkodni a kultúránkban.

A leszarás egyszerű módszerével módosítjuk elvárásaink irányát az élettel szemben, és elválasztjuk a fontos dolgokat a jelentéktelenektől. Ennek a készségnek a kifejlesztése elvezet valamihez, amire szeretek úgy gondolni, mint egyfajta „praktikus megvilágosodásra”.

Nem, nem arra a cukormázas, üdvösséges, örök boldogságos, mese habbal típusú megvilágosodásra gondolok. Épp ellenkezőleg, számomra a praktikus megvilágosodás nem más, mint megbékélés azzal az igazsággal, hogy valamennyi szenvedés mindig elkerülhetetlen, mert csinálhatsz akármit, nincs élet csőd, veszteség, megbánás, sőt, halál nélkül. Mert amint egyszer tudomásul veszed, hogy az élet szarral bombázza az embert (méghozzá sokkal, nekem elhiheted), egyfajta zsigerien spirituális módon legyőzhetetlenné válsz. Végtére is csak úgy győzheted le a szenvedést, ha előbb megtanulod, miként viseld el.

Ennek a könyvnek esze ágában sincs könnyíteni a problémáidon vagy a keserveiden, és pontosan ebből tudhatod, hogy becsületes. Ez a könyv nem holmi kalauz a nagysághoz. Nem is lehet, mert a nagyság puszta káprázat, kiagyalt cél, a mi pszichológiai Atlantiszunk, amelynek hajszolására mi kényszerítjük magunkat.

Viszont ez a könyv eszközzé változtatja a kellemetlenségeidet, hatalommá a sérüléseidet, és valamivel könnyebb problémákká a problémáidat. Ez már igazi haladás. Tekintsd útikalauznak a szenvedéshez, és tanácsadónak, hogy miként élj különb és értelmesebb életet, több emberséggel és alázattal!

Ez a könyv arról szól, hogyan táncoljunk ólomcsizmában, hogyan lazítsunk a rettegés közepette, hogyan kacagjuk ki a könnyeinket.

Ez a könyv nem a nyereségre vagy a teljesítményre, hanem inkább a vesztésre és az elengedésre tanít meg. Megtanít, hogyan készíts leltárt az életedről, és hogyan törölj belőle, csak a legfontosabbakat hagyva meg, Megtanít, hogyan csukd be a szemed abban a tudatban, hogy akkor sincs semmi baj, ha hanyatt esel. Megtanít, hogy kevesebb dolgon balhézz. Megtanítja, hogy ne is próbáld.

2. A boldogságprobléma

Valamikor kétezer-ötszáz éve élt a Himalája előhegyei között, a mai Nepál területén egy fényes palotában egy király, akinek a felesége fiút várt. Ennek a fiúnak az örömére a leendő apa kiagyalt egy különösen grandiózus programot: tökéletessé akarta tenni a gyerek életét, hogy soha, egyetlen pillanatig se kelljen szenvednie, és azon nyomban teljesüljön minden kívánsága.

A király magas falakat építtetett a palotája köré, nehogy a herceg ismerhesse a külvilágot. Agyon kényeztette a gyereket, elhalmozta nyalánkságokkal és ajándékokkal. Szolgahad leste a herceg minden szeszélyét. A gyerek a terv szerint nőtt fel, úgy, hogy semmit sem tudott az emberi sors mindennapos kegyetlenségeiről.

Így telt el a királyfi gyermekkora, ám a tékozló bőség és fényűzés dacára is meglehetősen sértődött és megcsömörlött ifjú lett belőle, aki mindent unt. Kedveskedhetett neki az apja akármivel, semmi sem volt elég, semmiben sem lelte kedvét.

Aztán egy éjszakán kiszökött a palotából, hogy lássa, mi van a falakon túl. Kocsihajtója vitte el a közeli városba, és a herceg elszörnyedt attól, amit látott.

Életében először látta az emberi szenvedést. Látott beteg embereket, öregembereket, hajléktalan embereket, szenvedő embereket, sőt, haldokló embereket is.

A herceg visszatért a palotába, és egyfajta egzisztenciális válságba került. Nem tudva, miként dolgozza fel a látottakat, tiszta depis lett mindentől, és sokat panaszkodott. Valamint a fiatalokra oly jellemző módon végül az apját kezdte hibáztatni mindazért, amit érte próbált tenni. A gazdagság tette ilyen boldogtalanná, gondolta a herceg, attól látszik ennyire céltalannak az élete. Elhatározta, hogy világgá megy.

Csakhogy a herceg sokkal inkább az apja fia volt, mint gondolta. Neki is voltak grandiózus elképzelései. Nem érte be azzal, hogy csak úgy elbujdosik; le akart mondani a királyságáról, a családjáról, minden gazdagságáról, az utcán akart élni, a szemétben hálva, akár egy állat, hogy élethosszig koplaljon, sanyargassa magát, és idegenektől koldulja a maradékot.

A következő éjszakán ismét kiszökött a palotából, ahova nem is tért vissza. Évekig úgy élt, mint egy csöves, a társadalom söpredéke, a közösségi totemoszlop tövére száradt kutyagumi, és keményen szenvedett is, úgy, ahogy eltervezte. Szenvedett a betegségektől, az éhségtől, a fájdalomtól, a magánytól és a romlástól. Eljutott a halál küszöbére, sokszor csak egy szem diót evett naponta.

Így telt el pár év. Majd még pár év. És aztán... nem történt semmi. A herceg kezdett rájönni, hogy szenvedelmes élete egyáltalán nem olyan, mint amilyennek lennie kellene. Nem hozta el a kívánt megvilágosodást. Nem tárt fel előtte semmiféle mélyenszántó misztériumot a világról, vagy annak végső rendeltetéséről.

Vagyis a herceg belátta, amit mi, többiek nagyjából mindig is tudtunk, vagyis hogy szenvedni ótvar dolog. Ráadásul nincs is szükségszerűen értelme. Például egy gazdagnak mi értelme szenvednie, ha cél nélkül teszi? A herceg hamarosan arra a következtetésre jutott, hogy az ő grandiózus elgondolása lényegében ugyanolyan borzalmas hülyeség, mint az apjáé, és talán inkább valami mással kellene próbálkoznia.

Végképp összezavarodva megtisztálkodott, aztán elindult, és rátalált egy nagy fára egy folyónál. Elhatározta, hogy beül a fa alá, és addig fel nem áll, amíg nem lesz egy újabb grandiózus ötlete.

A legenda szerint az összezavarodott herceg negyvenkilenc napot ült az alatt a fa alatt.

Most nem megyünk bele a negyvenkilenc napos veszteg ülés biológiai megvalósíthatóságának kérdésébe; maradjunk annyiban, hogy a herceget számos fontos felismeréssel ajándékozta meg ez az idő.

Az egyik felismerés az volt, hogy az élet egymagában is szenvedés. A gazdagok szenvednek a gazdagságuk miatt. A szegények szenvednek a szegénységük miatt. A családtalanok szenvednek, mert nincsen családjuk. A családosok szenvednek, mert van családjuk. A világi örömök hajszolói szenvednek a világi örömeiktől. A világi örömöktől tartózkodó emberek szenvednek az önmegtartóztatásuktól.

Ezzel nem azt akarjuk mondani, hogy minden szenvedés egyenlő. A szenvedésnek kétségtelenül vannak fokozatai. Ettől függetlenül mindnyájan szenvedni vagyunk kénytelenek.

Évekkel később a herceg majd kidolgozza a saját filozófiáját, és megosztja azt a világgal, és abban ez lesz az első és központi tantétel: a szenvedés meg a veszteség elkerülhetetlen, így talán felesleges kapálózni ellenük. A herceg később Buddha néven lesz közismert, és ha netán nem hallottál volna róla, elég nagy arc volt.

Van egy premissza, amelyen számos feltételezésünk és hiedelmünk alapul. Ez a premissza úgy szól, hogy a boldogság olyan, mint egy algoritmus, vagyis ugyanúgy megtervezhető és kivitelezhető, mint felvételt nyerni a jogi karra, vagy megépíteni valami nagyon bonyolultat legóból. Ha X lesz az eredményem, boldog lehetek. Ha úgy nézek majd ki, mint Y, boldog lehetek. Ha egy olyan valakivel lehetek, mint Z, akkor majd boldog lehetek.

Hát ez a premissza a probléma. A boldogság nem egyenlet, amely megoldható. Az elégedetlenség és a nyughatatlanság szerves része az emberi természetnek, és mint majd látni fogjuk, mindkettő nélkülözhetetlen a folyamatos boldogsághoz. Buddha ezt teológiailag és bölcseletileg igazolta. Én ugyancsak igazolni fogom ebben a fejezetben, de én biológiailag teszem, és pandákkal szemléltetem.

Kiábrándító Panda szerencsétlenségei

Ha kitalálhatnék egy szuperhőst, annak a Kiábrándító Panda nevet adnám. Kiábrándító Panda gagyi félálarcot viselne pólóval, amelyre gigászi T betűt szitáztak, és amely felcsúszna a nagy pandapocakján, és abban állna a szuperhatalma, hogy olyan goromba igazságokat mondana az embereknek, amelyeket nem akarnak elfogadni, mégis hallaniuk kell.

Menne házról házra, mint egy Bibliával házaló ügynök, becsengetne, és ilyeneket mondana: „Hát persze, hogy jól érzed magad, mert sokat keresel, de ettől még nem szeretnek a srácaid”, vagy: „Ha azt kell kérdezned magadtól, hogy bízhatsz-e a feleségedben, akkor valószínűleg nem bízol benne”, vagy: „Amit barátságnak tartasz, valójában folyamatos erőlködés, hogy imponálj az embereknek.” Majd azt mondaná a tulajnak, hogy további szép napot, és átbaktatna a szomszédhoz.

Zsír lenne. És beteg. És szomorú. És felemelő. És szükséges. Elvégre általában az élet legnagyobb igazságai a legkellemetlenebbek.

Kiábrándító Panda lenne az a hős, aki senkinek sem kell, de mindenkinek szükséges. Ő lenne a zöldség zsíros szénhidráton tartott szellemünk asztalán. Jobbá tenné az életünket, noha rosszabbul éreznénk magunkat tőle. Megerősítene bennünket, miközben lebontana, felragyogtatná a jövőnket, miközben megmutatná a sötétséget. Őt hallgatni olyan lenne, mint olyan filmet nézni, amiben a hős meghal a végén: nagyon tetszik, holott rémesen érezzük magunkat tőle, mert olyan valószerű.

És ha már itt tartunk, hadd tegyem fel a Kiábrándító Panda maszkját, és hadd dobjak be egy újabb kellemetlen igazságot:

Azon egyszerű okból szenvedünk, mert a szenvedés biológiailag hasznos. A természet kedvenc ösztökéje a változtatásra. Úgy fejlődtünk, hogy mindig legyen bennünk bizonyos fokú elégedetlenség és bizonytalanság, mert a kissé elégedetlen és bizonytalan ember dolgozik a legtöbbet az újításért és a túlélésért. Úgy vagyunk bedrótozva, hogy elégedetlenek legyünk azzal, amink van, és csak azzal legyünk elégedettek, amink nincs. Ez az örökös elégedetlenség szavatolta, hogy fajunk harcoljon, iparkodjon, építsen és hódítson. Úgyhogy a bú és a baj nem a törzsfejlődés gikszere, hanem emberi adottság.

A fájdalom minden alakjában a test leghatékonyabb eszköze, amellyel cselekvésre ösztönöz minket. Vegyünk egy olyan egyszerű példát, hogy beütjük a lábunk nagyujját! Ha te is olyan vagy, mint én, miután bevered a lábujjadat, annyi trágárságot ordítasz, hogy Ferenc pápa elsírná magát, és valószínűleg holmi szegény, élettelen tárgyat hibáztatnál a szenvedésedért. „Hülye asztal!” - mondanád. Sőt, odáig is mehetnél a hasogató fájdalomtól, hogy kétségbe vonnád egész lakberendezési filozófiádat: „Miféle hülye állít ilyen helyre egy asztalt? Komolyan!”

Ám eltérek a tárgytól. A bevert lábujjnak az a borzasztó kínja, amelyet utálunk, te is, én is, meg a pápa is, nagyon fontos okból létezik. A fizikai fájdalommal az idegrendszer reagál, ez egy visszacsatolás, amely figyelmeztet fizikai arányainkra, hogy hol mozoghatunk, hol nem, mit érinthetünk meg, és mit nem. Ha átlépjük ezeket a korlátokat, idegrendszerünk kellőképpen megbüntet, hogy odafigyeljünk, és sose ismételjük meg a hibát.

Ez a fájdalom, akármennyire utáljuk is, hasznos. A fájdalom tanít meg odafigyelni, amikor fiatalok vagy figyelmetlenek vagyunk. Segít megmutatni, mi a jó és mi a rossz. Segít megérteni és tudomásul venni korlátainkat. Megtanít, hogy ne tébláboljunk a forró tűzhely közelében, és ne dugdossunk fémtárgyakat a konnektorba. Vagyis nem mindig üdvös kerülni a kínt, és kizárólag a gyönyöröket keresni, mivel a szenvedés időnként életfontosságú a jólétünkhöz.

Ám nem csak a test tud fájni. Akinek végig kellett ülnie a Csillagok Háborúja első előzményét, elmondhatja, hogy mi, emberek, nagyon tudunk szenvedni a lelki gyötrelemtől is. Sőt, a kutatók kiderítették, hogy az agy nemigen tesz különbséget a testi és lelki fájdalom között. Tehát azért mondhatom, hogy az első barátnőm hűtlensége és lelépése olyan érzés volt, mintha lassan belemélyesztettek volna egy kést a szívembe, mert, mit mondjak, annyira fájt, hogy azzal az erővel már egy kést is belemélyeszthettek volna a szívembe.

A fizikai fájdalomhoz hasonlóan a lelki fájdalom is arra figyelmeztet, hogy valami kibillent az egyensúlyából, valamilyen korlátot átléptünk, és a fizikai fájdalomhoz hasonlóan a lelki fájdalom sem mindig rossz vagy akár nemkívánatos. Egyes esetekben az érzelmi vagy lelki fájdalom egészséges vagy szükséges lehet. Mint ahogy a bevert lábujj arra int, hogy ne menjünk neki az asztalnak, az elutasítás vagy a csalódás fájdalma arra tanít, hogy a jövőben kerüljük a hiba megismétlését.

Ezért baj, ha egy társadalom egyre vastagabban bevattázza magát az élet elkerülhetetlen kellemetlenségei ellen: azzal, hogy kíméljük magunkat a fájdalomtól, elszakadunk az élet valóságától.

Lehet, hogy összefut a szádban a nyál, amikor elképzeled a problémáktól mentes, ám örök boldogságtól és együttérzéstől túlcsorduló életet, ám itt, a földön sosincs vége a problémáknak. Komolyan. Csak az imént ugrott be hozzám Kiábrándító Panda. Margaritát ittunk, és ő rákezdte, hogy így meg úgy; azt mondta, a problémák sosem múlnak el, csak jobbak lesznek. Warren Buffettnek anyagi gondjai vannak; a részeg csövesnek a Kwik-E Mart előtt anyagi gondjai vannak, csak Buffettnek jobb anyagi gondjai vannak, mint a csövesnek. Az egész élet ilyen.

- Lényegében az élet a problémák végtelen sorozata, Mark - mondta a panda. Kortyolt a koktélból, megigazította a kicsi rózsaszín napernyőt. - A megoldás az egyik problémára meg is teremtette a következőt.

Eltelt egy perc, minekutána az jutott az eszembe, hogy honnan a francból jött a beszélő panda, és ha már itt tartunk, ki mixelte ezeket a margaritákat?

- Ne reménykedj a problémamentes életben! - mondta a panda. - Olyan nincs. Inkább olyan életben reménykedj, amely tele van jó problémákkal!

Azzal letette a poharát, megigazította a sombreróját, és elballagott az alkonyatba.

A boldogság egyenlő a problémák megoldásával

A problémák az élet állandóját jelentik. Amikor megoldod az egészségügyi problémáidat azzal, hogy vásárolsz egy edzőtermi bérletet, új problémákat hozol létre, mert korán kell kelned, hogy idejében odaérj az edzőterembe, utána harminc percet kell izzadnod az elliptikus tréneren, utána le kell zuhanyoznod, és át kell öltöznöd, hogy ne büdösítsd be az egész irodát. Amikor nem töltesz elég időt a partnereddel, ezért elhatározod, hogy ezentúl minden szerdán adsz magatoknak „kimenőt”, megint csak új problémákat gerjesztesz, mert törheted a fejedet, hogy milyen programokat iktass be szerda estére, amiket mindketten szerettek, gondoskodnod kell elég pénzről a kellemes vacsorákhoz, újra meg kell találnod az elveszett vonzalmat, hogy fellángoljon a régi tűz, és meg kell oldanod a túlságosan bugyborékoló szűk kádban lebonyolított dugás logisztikájának talányát.

A problémák sosem fogynak el, csak lecserélődnek, és/vagy felsőbb kategóriába lépnek.

A boldogság egyenlő a problémák megoldásával. A kulcsszó itt a „megoldás”. Ha megkerülöd a problémáidat, vagy úgy érzed, hogy nincsenek is problémáid, boldogtalanná teszed magad. Ha úgy érzed, hogy olyan problémáid vannak, amelyek megoldhatatlanok, ugyancsak boldogtalanná teszed magad. A titok nem a problémamentesség, hanem a problémák megoldása.

A boldogsághoz kell valami, amit meg kell oldani. Vagyis a boldogság egyfajta tevékenység, nem olyasmi, amit tálcán hoznak elénk, vagy mintegy varázsütésre megtaláljuk a Huffington Post tíz legolvasottabb cikkének valamelyikében, netán egy különleges guru vagy tanító ajándékoz meg vele. Nem az bűvöli oda a semmiből, hogy végre együtt a pénz, amiből hozzáépíttethetjük a házhoz azt a plusz szobát, nem egy bizonyos helyen, egy eszmében, egy foglalkozásban - vagy akár egy könyvben - várakozik ránk.

A boldogság örökös munka, mert a problémák megoldása örökös munka, ugyanis a mai problémák megoldása alapozza meg a holnap problémáit, és így tovább. Akkor leszünk igazán boldogok, ha megtaláljuk azokat a problémákat, amelyeknek örülünk, és amelyeket öröm megoldani.

Ezek a problémák lehetnek egyszerűek: egy jó ebéd, egy utazás valamilyen ismeretlen helyre, egy győzelem a frissen vásárolt videojátékban. Máskor összetettek és elvontak, mint például rendbe hozni a kapcsolatunkat az anyánkkal, olyan állást találni, amelyben jól érezzük magunkat, jobb barátságokat kötni.

Akármilyenek legyenek a problémáid, a képlet ugyanaz: oldd meg a problémákat, légy boldog. Sajnos, sokan ennél jóval bonyolultabbnak hiszik az életet, mert az alábbiakban ismertetett két eljárásnak legalább az egyikével elbaltázzák a dolgaikat:

1. Tagadás. Némelyek tagadják, hogy nekik egyáltalán lennének problémáik. És mivel tagadják a valóságot, folyamatosan áltatniuk kell magukat, vagy el kell terelniük a figyelmüket a valóságról, Ettől rövid távon jobban érezhetik magukat, de akkor is bizonytalanság, neurózis és érzelmi elfojtás lesz a vége.

2. Áldozati lelkiállapot. Egyesek elhitetik magukkal, hogy semmit sem tehetnek a problémáik megoldásáért, holott nagyon is tehetnének. Az áldozatok másokat keresnek, hogy őket hibáztathassák a problémáikért, vagy a körülményeikre fogják őket. Ettől rövid távon jobban érezhetik magukat, de akkor is dühös, tehetetlen és reménytelen élet lesz a vége.

Az ember azon egyszerű okból tagad és hibáztat másokat a problémáiért, mert ez könnyű és kellemes, míg a problémamegoldás nehéz és gyakran kellemetlen. A hibáztatás és a tagadás eufóriát okoz. Segítségükkel átmenetileg elszökhetünk a problémáink elől, és ez a szökés felpörget, amitől jobban érezzük magunkat.

Az eufóriának számos formája van, de legyen akár kábítószer, mint a szesz, vagy a mások hibáztatásából fakadó, erényes pöffeszkedés, vagy egy új, kockázatos kaland izgalma, ezek az eufóriák sekélyes és eredménytelen módjai az életvezetésnek. Az önsegélyezés irodalma a létező problémák megoldása helyett leginkább ilyen eufóriákkal házal. Sok önsegélyező guru csak a tagadás újabb módjaira tanít, és felpumpál mindenféle gyakorlattal, amelyektől rövid távon jól érezzük magunkat, de ez nem orvosolja az igazi bajt. Ne feledjük, egy igazán boldog embernek nem kell odaállnia a tükörhöz, és azt hajtogatnia, milyen jól érzi magát!

Az eufória függést is eredményez. Minél többször használjuk ahhoz, hogy legyinteni tudjunk a problémáinkra, annál többször folyamodunk hozzá. Ebben az értelemben az indoktól függően szinte mindenből lehet káros szenvedély. Mindenkinek vannak módszerei a problémákkal járó fájdalmak csillapítására. Mérsékelt adagoknál nincs is baj. De minél tovább kertelünk és minél tovább csillapítunk, annál jobban fog fájni, amikor végül csak szembe kell néznünk a problémáinkkal.

Túlértékelt érzelmek

Az érzelmek azzal a meghatározott céllal alakultak ki, hogy segítségükkel kissé kellemesebb legyen az élet és a szaporodás. Ennyi. Visszacsatoló mechanizmusok, amelyek közlik velünk, hogy valami jó vagy rossz lehet-e számunkra. Az érzelem nem több és nem kevesebb ennél.

Míg a forró vaskályha megérintésének fájdalma arra tanít, hogy ne nyúlkálj hozzá többé, a magány szomorúsága arra tanít, hogy ne ismételd meg a dolgokat, amelyektől ilyen magányosnak érzed magad. Az érzelmek egyszerűen csak biológiai jelzések, amelyek a jótékony változtatások irányába noszogatnak.

Nézd, nem akarom én lekicsinyelni sem a kapuzárási pánikodat, sem azt, hogy amikor nyolcéves voltál, a részeges apukád ellopta a biciklidet, és ez neked ma is fáj, de azért érzed pocsékul magad, mert az agyad azt mondogatja, hogy van egy elintézetlen vagy megoldatlan problémád. Más szavakkal: a negatív érzelmek arra sürgetnek, hogy csinálj valamit. Ha ilyeneket érzel, azért érzed, mert csinálnod kellene valamit. Viszont a pozitív érzelmek jutalmat jelentenek azért, mert helyesen jártál el. A pozitív érzelmektől egyszerűnek látszik az élet, és neked nincs más dolgod, mint ezt élvezni. Aztán a pozitív érzelmek is elmúlnak, mint minden, mert elkerülhetetlenül jelentkeznek az újabb problémák.

Az érzelmek beletartoznak életünk egyenletébe, de nem jelentik az egész életet. Csak mert valamit jónak érzünk, ez még nem jelenti azt, hogy valóban jó is. Csak mert valamit rossznak érzünk, ez még nem jelenti azt, hogy valóban rossz is. Az érzelmek pusztán jelzőtáblák, neurobiológiánk javaslatai, nem parancsok. Tehát nem kell feltétlenül bízni bennük, sőt, hitem szerint inkább hozzá kellene szoktatni magunkat, hogy megkérdőjelezzük őket.

Sokunkat arra tanítottak, hogy változatos egyéni, társadalmi vagy kulturális okok miatt fojtsuk el érzelmeinket, különösen a negatív érzelmeket. Sajnos, letagadni a negatív érzelmeinket annyi, mint letagadni egy visszacsatolási mechanizmust, amely segítene a problémamegoldásban, következésképpen sok ilyen gátlásos embernek holtig tartó küzdelmet jelent a problémák megoldása. Ha pedig nem képesek megoldani a problémáikat, nem lehetnek boldogok. Ne feledjük: a szenvedésnek célja van!

Viszont vannak emberek, akik túlságosan azonosulnak az érzelmeikkel, és mindent kizárólag azzal igazolnak, hogy ők így érezték. „Ó, hát betörtem a szélvédődet, de olyan dühös voltam! Nem tehetek róla!” Vagy: „Kimaradtam az iskolából, és átköltöztem Alaszkába, mert így éreztem helyesnek!” A döntések, amelyeket értelemmel nem fegyelmezett megérzések alapján hoznak, szinte mindig kutyaütők. Tudod, kik alapozzák egész életüket az érzelmekre? A hároméves srácok. Meg a kutyák. És tudod, mit csinálnak még a hároméves srácok meg a kutyák? A szőnyegre kakáinak.

Aki vakon bízva követi az érzelmeit, azon egyszerű okból esik hasra, hogy az érzelmek mulandók. Ami boldoggá tesz ma, nem tesz boldoggá holnap, mert biológiánknak mindig valami újra van szüksége. A boldogság rögeszméje elkerülhetetlenül vezet a „valami más” véget nem érő hajszolásához. Kell egy új ház, egy új kapcsolat, még egy gyerek, még egy fizetésemelés. De az összes izzadságos erőlködés ellenére az út végén valami kísérteties módon mégis ugyanolyannak érezzük magunkat, amilyennek az indulásnál: tökéletlennek.

A pszichológusok olykor „hedonista taposómalomnak” nevezik ezt a folyamatot, amelyben örökké hajtunk, hogy változtassunk az életünk folyásán, de sosem érezzük, hogy változtattunk volna.

Ezért van az, hogy problémáink elmaradhatatlanok, és mindig visszatérnek. Akivel összeházasodunk, azzal háborúzunk. A házat, amit megvásároltunk, örökké javítgatni kell. Megálmodtunk egy melót, és agyonstresszeljük magunkat miatta. Mindenért áldozatot kell hozni: amitől jól érezzük magunkat, attól elkerülhetetlenül rosszul is érezzük magunkat. Amin nyerünk, veszítünk is. Ami pozitív élményeket gerjeszt, meghatározza a negatív élményeinket.

Keserű pirula ez. Úgy szeretjük a gondolatot, hogy létezik valami tökéletes boldogság, ami elérhető! Úgy szeretjük a gondolatot, hogy egyszer s mindenkorra megszabadulhatunk minden szenvedésünktől! Úgy szeretjük a gondolatot, hogy elégedettek lehetünk, amíg élünk!

Csakhogy ez lehetetlen.

Válaszd meg, miért harcolsz!

Ha feltenném a kérdést: „Mit vársz el az élettől?”, te valami ilyesmit válaszolnál: „Boldog akarok lenni, és akarok egy nagy családot, meg olyan munkát, amit szeretek”, és ez olyan közhelyes és kiszámítható felelet, hogy nem is jelent semmit.

Mindenki azt szereti, ami kellemes. Mindenki gondtalan, boldog, könnyű életet akar, szerelmet, fantasztikus szexet, kapcsolatokat, tökéletes külsőt, sok pénzt, népszerűséget, tiszteletet, csodálatot és olyan kiválóságot, hogy ha betesszük a lábunkat valahova, Vörös-tengerként húzódjanak félre az utunkból az emberek.

Mindenki ezt akarja. Ezt könnyű akarni.

Ennél érdekesebb kérdés, amelyet sokan sosem vesznek fontolóra: „Milyen fájdalmat kívánsz magadnak? Miért vagy hajlandó küzdeni?” Ugyanis ez jobban meghatározza az életünk alakulását.

Például a többségnek kell az iroda a sarkon, és hozzá egy rahedli pénz - de kevesen vállalják a hatvanórás munkaheteket, a hosszú ingázásokat, az undok papírmunkát és a vállalati szamárlétra önkényeskedését azért, hogy szabaduljanak a sejtekre osztott egy légterű iroda poklából.

A többség akarja a príma szexet és a döbbenetes kapcsolatot, de nem mindenki hajlandó végigcsinálni előtte a döcögős társalgásokat, a kínos hallgatásokat, a sértődéseket és az érzelmi pszichodrámát. Úgyhogy hátradőlnek. Hátradőlnek, és azon tűnődnek: „Mi lenne, ha?” És ezen eltűnődnek évekig, amíg a „Mi lenne, ha?” kérdés át nem változik „Mi más?” kérdéssé. Aztán mikor az ügyvédek hazamennek, és a posta meghozza a tartásdíj csekkjét, akkor azt kérdezik: „Miért?” Ha nem azért, mert húsz éve leszállították az elvárásaik szintjét, akkor csakugyan, miért?

Mert a boldogság harcot igényel, ugyanis a problémákból nő ki. A boldogság nem nő a földből csak úgy, mint a boglárka meg a szivárvány. Az igazi, komoly, életre szóló teljességet és értelmet azzal kell kiérdemelni, hogy megválogatjuk és irányítjuk a harcainkat. Ha szenvedsz a magánytól, vagy a szorongástól, vagy a mániás depressziótól, vagy egy kretén főnöktől, aki naponta tönkreteszi ébren töltött óráid felét, a megoldás nem az, hogy kerülöd a negatív élményt, menekülsz előle, hanem az, hogy elfogadod, és alkotó módon felhasználod.

Lélegzetelállító külsőt akarsz, de nem kapod meg, ha csak el nem fogadod a kínokat és a fizikai stresszt, ha csak be nem költözöl az edzőterembe, ha csak nem számlálgatod a kalóriákat, hacsak nem babaházi tányérkákra alapozod az életed.

Saját vállalkozást akarsz, de nem leszel sikeres vállalkozó, hacsak meg nem tanulod értékelni a kockázatot, a bizonytalanságot, az ismétlődő kudarcokat, az eszelős hajtást valamiért, amin talán semmit sem keresel.

Partnert, házastársat akarsz, de nem találsz senki csodálatosat, ha nem tanulod meg értékelni a hervasztó visszautasításokkal járó érzelmi viharokat, a felgyűlő, de soha ki nem süthető szexuális feszültséget, a réveteg bámulást a telefonra, amely nem és nem szólal meg. Ez mind benne van a szerelmi játékban. Nem győzhetsz, ha nem játszol.

A sikert nem a „Mit akarsz élvezni?” kérdés dönti el, hanem a „Mit akarsz elszenvedni?” A boldogság útja tele van szarkupacokkal és szégyennel.

Valamit választanod kell. Fájdalommentes élet nincs. A világ nem csak rózsamezőkön legelésző egyszarvúkból áll. Az élvezet a könnyű kérdés, amire gyakorlatilag mindenki ugyanazt válaszolja.

Viszont az érdekesebb kérdés a fájdalom. Melyik válfaját óhajtod elszenvedni? Ez a nehéz kérdés, a fontos kérdés, az a kérdés, amely eljuttat valahova. Ez az a kérdés, amely megváltoztathat egy szempontot, egy életet. Ettől leszek én én, te pedig te. Ez határoz meg, választ el, és végső soron hoz össze ismét bennünket.

Kamaszkorom és fiatal felnőttkorom nagy részében arról ábrándoztam, hogy muzsikus leszek. Konkrétan rockzenész. Ha csak meghallottam valami jó zúzós számot, mindig behunytam a szememet, és elképzeltem magam a színpadon, ahogy játszom a sikító közönségnek, amely szó szerint eszét veszti édesen improvizáló ujjaim dicsőségétől. Képes voltam órákig színezgetni magamban ezt az álomképet. Számomra nem az volt a kérdés, hogy fogok-e sikító tömeg előtt játszani egyáltalán, hanem hogy mikor fogok. Ó, én mindent kiterveltem, csak azt vártam, hogy eljöjjön az idő, amikor kellő energiát és erőfeszítést áldozhatok rá, hogy előálljak, és letegyem a névjegyemet. Előbb be kellett fejeznem az iskolát. Aztán keresnem kellett némi extra pénzt a felszerelésre. Aztán szakítanom kellett elég időt a gyakorlásra. Aztán ki kellett építenem a hátteret az első elképzelésemhez. Aztán... aztán semmi.

Noha életem több mint felét ennek az álomnak szenteltem, sosem valósult meg. Sok időbe és sok küzdelembe telt rájönnöm, hogy miért: mert nem akartam igazán.

Imádtam az eredményt - magamat a színpadon, a tömeget, amint éljenezne, miközben én a szívemet adom bele a dalba -, de nem imádtam az utat, amely oda vezet, éppen ezért megbuktam. Ismételten. A fenébe, még csak nem is erőltettem meg magam annyira, hogy bukhassak! Szinte nem is próbálkoztam. A mindennapos gyakorlás robotja, a banda toborzásának és a próbáknak a technikai részletei, a kilincselés a haknikért, a közönségszervezés, hogy egyáltalán legyen, aki odadugja a képét, az elszakadt húrok, a bedöglött erősítő, a húszkilónyi felszerelés trógerolása próbáról próbára, autó nélkül... - szóval az álmok hegye magas, egy mérföldet kell mászni a csúcsig. Hosszú időbe telt rájönnöm, hogy nem is szeretek hegyet mászni. Én csak álmodni szeretek a csúcsról.

Erre az a szokott reakció, hogy valamiként cserbenhagytam önmagam, állhatatlan vagy vesztes vagyok, hogy egyszerűen nincs meg bennem „az”, hogy feladtam az álmomat, vagy talán engedtem a társadalmi nyomásnak.

Ám a valóság sokkal szürkébb ezeknél a magyarázatoknál. Igazság szerint azt hittem, hogy akarok valamit, holott nem akartam. Kérdés lezárva.

Akartam a díjat, de a harcot nem. Akartam az eredményt, de a folyamatot nem. Nem a harcba voltam szerelmes, csak a győzelembe.

Márpedig az élet nem így működik.

Hogy kik vagyunk, azt az határozza meg, hogy miért vagyunk készek harcolni. Aki élvezi az edzőterem harcait, abból lesz a kockás hasú háromtusázó, aki fekvésből felemel egy kisebb házat. Aki élvezi a hosszú munkaheteket és a vállalati szamárlétra hatalmi intrikáit, az jut fel röptében annak a létrának a tetejére. Aki élvezi a koplaló bohém életstílussal járó nyomást és bizonytalanságot, az éri meg a sikereit, és fut be.

Ez itt nem akaraterőről és kitartásról szól. Nem is egy újabb prédikáció, hogy „szenvedés nélkül nincs győzelem”. Ez a világ egyik legegyszerűbb alaptörvénye: a küzdelmeink határozzák meg a sikereinket. A problémáink szülik a boldogságot és a valamivel jobb, valamivel magasabb osztályú problémákat.

Látod? Ez egy végtelen dugóhúzó felfelé. És ha azon töprengsz, hol hagyhatod majd abba a mászást, akkor sajnálattal kell közölnöm, hogy nem értettél meg. Mert az öröm maga a mászás.

3. Nem is vagy olyan különleges

Ismertem egyszer egy pasit, nevezzük Jimmynek.

Jimmynek mindig egyszerre futott egy csomó vállalkozása. Ha megkérdezték, mit csinál éppen, tüstént rávágta valamilyen cég nevét, ahol konzulens, vagy leírt egy ígéretes orvosi applikációt, amelyhez befektetőket keres az angyalok karában, vagy beszélni kezdett valamilyen jótékonysági eseményről, ahol ő lesz a főszónok, vagy eldicsekedett, hogy van egy ötlete egy hatékonyabb benzinszivattyúhoz, amellyel milliárdokat fog keresni. Örökös lendületben volt, örökösen lobogott, és ha egy másodpercnyi lehetőséget kapott, porrá zúzta a hallgatóját a kérkedésével, hogy milyen világrengető az ő munkája, milyen briliáns a legújabb ötlete, és úgy dobálózott az ismert nevekkel, hogy az ember azt hitte, valamelyik pletykalap riporterével beszél.

Jimmy örökösen pozitív volt, örökösen hajtotta magát, örökösen buherált, szóval igazi vérdroid volt, vagy mi a fenének hívják az ilyet.

Az egészben az volt a vicc, hogy Jimmy ugyanakkor csóringer volt - fenn az ernyő, nincsen kas. Ideje nagy részében be volt tépve, és mivel rengeteg pénzt vert el bárokban és finom éttermekben az „üzleti ötleteire”, Jimmy hivatásos lejmoló is volt, a családja keserves munkával megszerzett pénzéből élt, akiket ugyanúgy behúzott a csőbe, mint a város többi lakóját majdani hatalmas kaszálásokról leadott hadovájával. Persze, időnként előhozakodott mástól lopott gondolatokkal, vagy fogta a telefont, és felhívott vadidegen nagyfejűeket, és dobálózott a nevekkel, amíg ki nem fogyott belőlük, de ebből sosem sült ki semmi. Az összes „vállalkozása” kudarcot vallott.

Ám ő mégis évekig elvolt így; barátnőkkel, majd egyre távolibb rokonokkal tarttatta el magát, holott már a harminc felé járt. Az egészben az volt a legmegdöbbentőbb, hogy tökéletes lelki nyugalommal csinálta. Mániákusan hitt magában. Akik kinevették vagy lecsapták szó közben a telefont, azok „lemaradtak életük legnagyobb lehetőségéről”. Akik a fejére olvasták, hogy kamu az összes elképzelése az üzletről, „túlságosan tudatlanok és tapasztalatlanok” voltak, hogy megértsék az ő lángeszét. Akik kifogásolták a lejmista életstílusát, azok „irigyelték” vagy „gyűlölték” a sikereiért.

Jimmy keresett valamennyi pénzt, bár általában a leghitványabb módszerekkel, például eladta mások ötleteit, vagy firnyákosan megpumpolt másokat kölcsönért, sőt, ami még ennél is rosszabb, kezdőtőkét csalt ki tőlük valamilyen közös vállalkozáshoz. Alkalmanként sikerült rábeszélnie valakiket, hogy kérjék fel előadásokat tartani kellő fizetség ellenében (hogy miről adott elő, azt el nem tudom képzelni).

És ami a legrosszabb: Jimmy el is hitte a saját baromságait. Olyan golyóálló volt a nagyzási hóbortja, hogy az már gyönyörű. Komolyan nehéz volt haragudni rá.

Valamikor a hatvanas években a pszichológusok őrülten felkapták a „magas önbecsülés kifejlesztését”, vagyis hogy az ember gondoljon és higgyen szépeket magáról. A kutatások kimutatták, hogy azok, akik szépeket gondolnak magukról, általában jobb teljesítményt nyújtanak, és kevesebb problémát okoznak. Sok akkori kutató és politikus kezdte elhinni, hogy a lakosság önbecsülési szintjének emelése kézzelfogható társadalmi haszonnal jár: alacsonyabb bűnözési ráta, jobb tanulmányi eredmények, több munkahely, alacsonyabb költségvetési hiány. Ebből a megfontolásból az 1970-es évektől kezdve a pszichológusok, politikusok és pedagógusok már a szülőket is az önbecsülésre oktatták. Az iskolai tantervbe is beiktatták az önbecsülési gyakorlatokat. Fellazították az osztályozást, nehogy megsértsék az alacsonyabb teljesítményt nyújtó tanulók érzékenységét. A legtermészetesebb, legelemibb tevékenységeknél is díjazták a részvételt, és nevetséges díjakat osztogattak. A srácok olyan hülye házi feladatokat kaptak, mint például hogy írják össze, milyen okokból érzik magukat különlegesnek, vagy sorolják fel azt az öt dolgot, amelyet a legjobban szeretnek magukban. Tisztelendők és tiszteletesek azt prédikálták a gyülekezetüknek, hogy Isten szemében mindenki páratlanul csodálatos és brillírozásra rendeltetett. Hirtelen annyi lett az üzleti és motivációs szeminárium, mint eső után a gomba, és mindegyiken ugyanazt a paradoxont mantrázták: mivel minden egyes ember lehet kivétel, mostantól sikeremberek tömege várható!

Csak hát azóta eltelt egy emberöltő, és kiderült, hogy bizony nem vagyunk mindnyájan kivételesek. Kiderült, hogy ha jól is érezzük magunkat a bőrünkben, az igazából nem jelent semmit, ha csak nincs jó okunk rá, hogy jól érezzük magunkat a bőrünkben. Kiderült, hogy a nehézség és a kudarc voltaképpen hasznos, sőt, szükséges, hogy valakiből erős akaratú, sikeres felnőtt válhasson, és papolhatják akármeddig az embereknek, hogy higgyék magukat kivételesnek és minden körülmények között érezzék magukat nagyszerűen a bőrükben, attól még nem többszöröződnek meg a lakosság körében a Bill Gatesek és a Martin Luther Kingek, csak a Jimmyk.

Jimmy, a műmájer nyüzsgönc vállalkozó. Jimmy, aki nap mint nap füvezett, és nem volt piacképes erénye azon kívül, hogy el is hitte, amit magáról összehordott. Az a típus, aki leordította az üzlettársát, amiért „éretlen”, utána pedig leszívott minden pénzt a vállalati hitelkártyáról a Le Bernardinben, mert be akart vágódni valami orosz modellnél. Jimmy, aki hamar kifogyott a nagynénikből és nagybácsikból, akik még kölcsönözhettek volna neki.

Igen, a magabiztos, toronymagas önérzetű Jimmy. Jimmy, aki túl sok időt fordított az öndicséretre, így hát elfelejtette, hogy tenni is kéne valamit.

Az volt a baj az önbecsülő mozgalommal, hogy azzal mérte az önbecsülést, mennyire érzik jól magukat az emberek a bőrükben. Ám az emberi önértékelés igaz és pontos mércéje az, hogy mi a véleményünk a negatív tulajdonságainkról. Ha egy Jimmyhez hasonló ember az ideje 99,99 százalékában abszolút királynak érzi magát, holott szétcsúszóban az élete, azzal hogy lehetne mérni a sikert és a boldogságot?

Jimmy egy előjogokkal rendelkező ember. Vagyis úgy érzi, hogy őt megilletik a jó dolgok anélkül, hogy kiérdemelné őket. Hiszi, hogy jár neki a gazdagság anélkül, hogy megdolgozna érte. Hiszi, hogy őt szeretni és protezsálni kell, holott soha életében nem segített senkinek. Hiszi, hogy jár neki a fantasztikus életnívó, holott semmiféle áldozatot sem hozott érte.

A Jimmyhez hasonlók olyan rögeszmésen elégedettek akarnak lenni magukkal, hogy sikerül hinniük a saját nagyszerű teljesítményükben, holott egy szalmaszálat sem tesznek keresztbe. Azt képzelik, hogy zseniális előadók, holott csak bolondot csinálnak magukból a pódiumon. Sikeres vállalkozónak képzelik magukat, holott nem volt egy sikeres vállalkozásuk sem. Életvezetési tanácsadónak képzelik magukat, és pénzért osztogatják a tanácsaikat, holott csak huszonöt évesek, és még semmi érdemlegeset nem csináltak.

Az előjogokkal rendelkező személyekből árad a nagyzási hóbortig túlfűtött önbizalom, amit mások vonzónak találhatnak, legalábbis egy ideig. Bizonyos esetekben az előjogokkal bíró személy nagyzási hóbortja ragadós lehet, és feljebb kurblizhatja a környezete önbizalmát. Be kell vallanom, hogy Jimmyvel minden kóklersége ellenére néha még szórakoztató is volt együtt lógni, mert az ember elpusztíthatatlannak érezte magát mellette.

Az a baj az előjogokkal, hogy az előjogokkal rendelkezőknek minden egyes másodpercben elégedetteknek kell lenniük önmagukkal, ha kell, akár a környezetük rovására. És mivel az előjogokkal rendelkezőknek minden egyes másodpercben elégedetteknek kell lenniük önmagukkal, szinte mindig önmagukkal foglalkoznak, elvégre sok energiába és munkába kerül bebeszélni magunknak, hogy mi nem büdöset szarunk, főleg akkor, ha egy vécében lakunk.

Amint egyszer rászokott az ember, hogy folyamatosan a saját bálványozására alakít át mindent, ami körülötte történik, akkor abból rendkívül nehéz kitörni. Ha ilyen valakivel próbálunk értelmesen beszélni, abban ő újabb „merényletet” lát a felsőbbrendűsége ellen. Valaki már megint „képtelen kezelni”, hogy ő milyen okos/tehetséges/jóképű/sikeres.

Az előjogokkal rendelkezők bezárkóznak az önimádat buborékjába, amely úgy torzítja el a világot, hogy a bezárkózó még erősebbnek érezhesse magát. Azok, akik azt képzelik, hogy előjogokkal bírnak, minden eseményben vagy a tulajdon nagyságukat megerősítő, vagy az azt fenyegető tényezőt látnak. Ha valami jó történik velük, akkor valami hihetetlen teljesítményt nyújtottak. Ha valami rossz történik velük, akkor egy irigyük próbálja besározni őket. Az előjogokkal rendelkezők téveszméje áthatolhatatlan. Ők bármivel képesek áltatni magukat, ami hizlalja a felsőbbrendűségi érzésüket, és tíz körömmel ragaszkodnak a megtévesztő látszathoz, akkor is, ha ezzel néha fizikai vagy lelki szenvedést okoznak a környezetüknek.

Ám az előjogokban bízni hibás stratégia. Csak eufória, de nem boldogság.

Az önértékelést nem azzal kell mérni, hogyan viszonyulunk a pozitív élményeinkhez, hanem azzal, ahogy a negatív élményeinkhez viszonyulunk. A Jimmy-félék úgy bújnak el a problémáik elől, hogy minden szíre-szóra képzelt sikerekkel ajándékozzák meg magukat. Mivel pedig képtelenek szembenézni a problémáikkal, Jimmy és társai gyengék, akármilyen elégedettek legyenek is magukkal.

Az, akinek rendben van az önértékelése, tisztán látja a hibáit - „Igen, néha felelőtlenül bánok a pénzzel”, „Igen, néha eltúlzom a sikereimet”, „Igen, túlságosan igénylem mások támogatását, önállóbbnak kellene lennem” -, és igyekszik kijavítani őket. Ám mivel az előjogokkal rendelkezők képtelenek nyíltan és becsületesen elismerni a problémáikat, ugyancsak képtelenek tartós vagy értelmes módon változtatni az életükön. Egyfolytában az eufóriát kergetik, és mind jobban belegabalyítják magukat a tagadásba.

Ám előbb-utóbb beüt a valóság, és az elásott problémák ismét jelentkeznek. Már csak az a kérdés, mikor, és hogy mennyire fog fájni.

Széthullás

Reggel kilenckor biológiaórán ültem, és államat az asztalomon keresztbe tett karomra hajtva bámultam a számlapon köröző másodpercmutatót. Az óra ketyegése szinkópásan kísérte a tanár döngicsélését kromoszómákról és mitózisról. Tizenhárom éves voltam, és úgy untam magam, ahogy csak a korombeli iskolások többsége unatkozhat egy áporodott, neonfényes tanteremben.

Kopogtattak. Mr. Price, az iskola igazgatóhelyettese bedugta a fejét az ajtón: - Elnézést a zavarásért. Mark, kijönnél egy percre? Ó, és hozd a holmidat is!

Fura - gondoltam. Srácokat szoktak beküldeni az igazgatóhoz, de az ritka, hogy az igazgatót küldjék értük. Fogtam a cuccomat, és mentem.

A folyosó üres volt. Drapp szekrények százainak párhuzamosai találkoztak a látóhatáron. - Mark, odavezetnél a szekrényedhez?

- Persze - mondtam, és cammogni kezdtem a folyosón lötyögő farmeros, túlméretezett pólós, bozontos mivoltomban.

Megérkeztünk a szekrényemhez. - Nyisd ki! - rendelkezett Mr. Price, és én kinyitottam. Mr. Price elém állt, és kiszedte a kabátomat, a tornazsákomat, a hátizsákomat, szóval mindent, leszámítva néhány füzetet meg ceruzát. Elindult. - Gyere velem! - mondta hátra sem nézve. Kezdtem kellemetlenül érezni magam.

Követtem az irodájába, ahol arra kért, hogy üljek le. Becsukta az ajtót, be is zárta. Az ablakhoz ment, és igazított a reluxán, hogy ne lássanak be kintről. A tenyerem izzadt. Ez nem egy normális jelenés volt az igazgatónál.

Mr. Price leült, és szótlanul átkutatta a holmimat, belenyúlt a zsebekbe, elhúzta a cipzárakat, kirázta a tornaruhámat, és a padlóra tette.

Majd azt kérdezte, de közben nem nézett rám: - Mark, tudod, mit keresek?

- Nem - mondtam.

- Drogot.

A szó riadt éberségbe sokkolt.

- D-d-drogot? - hebegtem. - Milyet?

Szigorúan nézett rám. - Nem tudom. Milyen fajta van nálad? - Kinyitotta az egyik iratgyűjtőmet, belenyúlt a tollaknak kialakított, apró zsebekbe.

Bőrömön gombatelepekké nőtt az izzadság. A tenyeremről átterjedt a karomra, és a nyakamra. A halántékom lüktetett, az agyamat és az arcomat elöntötte a vér. El akartam rohanni, hogy elbújjak, úgy, ahogy a legtöbb tizenhárom éves tenné, ha kábítószer birtoklásával vádolnák.

- Nem tudom, miről tetszik beszélni - tiltakoztam, és a hangom sokkal erőtlenebb volt, mint szerettem volna. Úgy éreztem, hogy ebben a helyzetben sokkal magabiztosabban kellene beszélnem. Vagy talán nem. Talán riadtan kellene. A hazugok hogy beszélnek? Magabiztosan vagy riadtan? Akárhogyan is, én azt akartam, hogy az én hangom épp ellenkezően hangozzon. Ám a riadalmam csak sűrűsödött, és a riadozás, hogy majd riadt lesz a hangom, még jobban megriasztott. A kurva életbe! A visszacsatolás ördögi köre!

- Majd meglátjuk - felelte, és gondjaiba vette a hátizsákomat, amelynek száz zsebe volt, mindegyik megtömve buta kamaszkincsekkel - színes tollak, órai levelezések, repedt dobozú CD-k a kilencvenes évek elejéről, kiszáradt filcek, egy ócska vázlattömb, amelyiknek a fele hiányzott, egy őrjítően hosszúra nyúló iskolai lét pormacskái és piszka.

Bőröm fénysebességgel onthatta az izzadságot, mert az idő megnyúlt, szétterült; őskori eónoknak rémlett, ami csak néhány másodperc volt azon a második bioszórán, percenként nőttem fel és haltam meg, és nem létezett más, csak Mr. Price, én és a feneketlen hátizsákom.

Valahol a mezolitikum táján Mr. Price végzett a hátizsák átkutatásával. Semmit sem talált, és ez mintha zavarba hozta volna. Szájjal lefelé fordította a zsákot. A mindenféle szirszar az iroda padlójára zúdult. Most már ugyanúgy szakadt róla a verejték, mint rólam, csak ő nem a rettegéstől izzadt, hanem dühében.

- Szóval ma nincs drog? - Nemtörődöm hangra törekedett.

- Nincs. - Én is nemtörődöm hangra törekedtem.

Szétterítette a vacakjaimat, sorra vette az összes tárgyat,

majd apró kupacokba rakta őket a tornacucc mellett. A kabátom és a hátizsákom élettelenül hevert a térdén. Sóhajtott, a falat bámulta. Sírni szerettem volna, mint a tizenhárom évesek többsége, ha egy szobába zárják egy felnőttel, aki dühösen górálja szét a vacakjaikat a padlón.

Mr. Price megtekintette a padlón szétszervezett ingóságokat. Semmi tilos vagy törvénysértő, semmi narkotikum, még olyan sem volt, ami az iskolai rendtartást sértené. Sóhajtott, majd a padlóra dobta a kabátot és a hátizsákot is. Előrehajolt, és a térdére könyökölt, hogy az arcunk egy szintben legyen.

- Mark, adok neked egy utolsó esélyt, hogy becsületes legyél. Ha becsületes leszel, sokkal jobban jössz ki ebből a dologból. Ha kiderül, hogy hazudsz, sokkal rosszabb lesz.

Nagyot nyeltem, mintegy végszóra.

- Most pedig halljam az igazat! - parancsolta Mr. Price. -Hoztál ma drogot magaddal az iskolába?

A könnyeimmel és a torkomat marcangoló ordítással küzdve néztem farkasszemet kínzómmal, és könyörögve mondtam, miközben szerettem volna elsüllyedni, amiért mutálok: - Nem, nincsen nálam drog! Fogalmam sincs, miről tetszik beszélni!

- Oké. - Megadóan felemelte a kezét. - Hát, akkor összeszedheted a cuccodat, és elmehetsz.

Még egy utolsó, vágyakozó pillantást vetett a lelappadt hátizsákomra, amely megszegett ígéretként hevert az iroda padlóján. Hanyagul rátette a talpát, topogott rajta egy kicsit búcsúzóul. Szorongva vártam, hogy abbahagyja, és menjen ki, és én élhessem tovább az életemet, elfelejtve ezt az egész iszonyatot.

Ám a lábfej megállapodott valamin. - Ez meg mi? - kérdezte, és topogott tovább.

- Mi mi? - kérdezem.

- Itt még van valami. - Felvette a zsákot, tapogatózott az aljában. A szemem előtt összemosódott és dülöngélni kezdett a világ.

Gyereknek eleven voltam. Barátságos voltam. De görény is voltam. Mármint a legszeretetreméltóbb értelemben. Lázongó, hazug kis görény voltam, dühös és duzzogó. Tizenkét évesen elrontottam a házunk riasztóját hűtőmágnesekkel, hogy észrevétlenül kiszökhessek éjnek évadján. A barátommal egyesbe tettük a barátom anyukájának a kocsiját, és kitoltuk az utcára, hogy furikázhassunk, de az anyja ne ébredjen fel. Az abortuszról írtam fogalmazásokat, mert tudtam, hogy az angoltanárom vaskalapos keresztény. Egy másik barátommal cigarettát loptunk az ő anyukájától, és eladtuk más kölyköknek az iskola mögött.

És egy titkos rekeszt is vágtam a hátizsákom aljába, hogy oda dughassam a füvemet.

Ezt a titkos rekeszt találta meg Mr. Price, amikor rálépett a dugi drogomra. Mert persze hazudtam. Mr. Price állta a szavát, és nem volt elnéző. Pár órával később, mint a legtöbb tizenhárom éves, aki bilincsben ül egy járőrkocsi hátuljában, én is azt gondoltam, hogy vége az életemnek.

Bizonyos értelemben igazam is volt. A szüleim házi fogságra ítéltek. Belátható időn belül nem számíthattam rá, hogy barátaim lesznek. Mivel az iskolából kicsaptak, az év hátralevő részére magántanuló lettem. Anya erőhatalommal levágatta a hajamat, és kidobatta az összes Marilyn Manson-és Metallica-pólómat (ami egy kamasz számára 1998-ban felért egy szélhűdéses halállal). Apa reggelenként behurcolt az irodájába, ahol hosszú órákig kellett papírokat lefűznöm. A tanév végén beírattak egy kis keresztény magániskolába, ahova - ez talán senkit sem lep meg - nem egészen tudtam beilleszkedni.

És amikor végre jóvátettem a vétkemet, és időre beadtam a dolgozataimat, és megtanultam a felelős irodista munka értékét, a szüleim úgy határoztak, hogy elválnak.

Ezt kizárólag annak a bizonyítására meséltem el, hogy a kamaszkorom extra szívás volt. Körülbelül kilenc hónap alatt veszítettem el az összes barátomat, a törvényes jogaimat és a családomat. „Igazi traumatikus szar” - mondja majd később a pszichológusom, de akkor már huszonéves vagyok, és a következő tíz-egynéhány évben azon dolgozom, hogy kioldozzam a traumás csimbókokat, és kevésbé önimádó, kevésbé előjogokkal bíró kis pöcs legyek.

Nálunk otthon nem az iszonyú szavak és tettek jelentették a problémát, hanem azok az iszonyatok, amelyeket ki kellett volna beszélni, de nem tettük. Az én családom úgy hallgat, ahogy Warren Buffett pénzt csinál vagy Jenna Jameson baszik: világbajnokok vagyunk benne. Ha a fejünk fölött égett volna a ház, arra is annyit mondtak volna: „Ó, nem, nincsen semmi baj. Kicsit talán meleg van, de igazán nincs semmi baj.”

A szüleim válásánál nem volt sem tányértörés, sem ajtócsapkodás, sem üvöltözés, hogy ki dugott félre kivel. Egyszer, amikor megnyugtatták a bátyámat és engem, hogy nem a mi hibánkból történik, volt egy kérdezz-felelek szeánsz - igen, jól olvastad! - új életünk elrendezésének gyakorlati részleteiről. Egyetlen könnyet sem ejtettek. Senki sem emelte fel a hangját. A tesóm és én egyetlen rövid bepillantást nyerhettünk szüleink fölfeslő szerelmi életébe, amikor azt hallottuk: „Senki sem csalt meg senkit.” Ó, akkor jó! Kicsit talán meleg volt a szobában, de különben nem volt semmi baj.

A szüleim jó emberek. Nem hibáztatom őket semmiért (legalábbis most már nem), és nagyon szeretem őket. Nekik is megvannak a saját történeteik, a saját útjaik és a saját problémáik, mint minden szülőnek. Mint ahogy az ő szüleiknek is megvoltak, és így tovább. Minden más szülőhöz hasonlóan és kizárólag a legjobb szándékból az én szüleim is csak a problémáik egy részét osztották meg a gyerekeikkel, mint ahogy valószínűleg én is teszem majd a sajátjaimmal.

Amikor a fentiekhez hasonlóan „traumatikus szarok” csúsznak be az életünkbe, tudat alatt kezdjük azt érezni, hogy olyan problémáink vannak, amelyeket sohasem leszünk képesek megoldani. A problémamegoldás feltételezett képtelenségétől pedig boldogtalannak és gyámoltalannak érezzük magunkat.

De történik más is. Ha megoldhatatlan problémáink vannak, a tudatalattink kitalálja, hogy vagy páratlanul különlegesek, vagy páratlanul selejtesek vagyunk bizonyos értelemben, vagyis senkihez sem vagyunk foghatók, és ezért ránk más szabályoknak kell vonatkozniuk.

Egyszerűbben fogalmazva: előjogokkal rendelkezünk.

Kamaszkorom keservei elindítottak az előjogokkal rendelkezők útján, amely átnyúlt fiatal felnőttkorom első éveibe. Jimmy előjogai az üzletben nyilvánultak meg, ahol lángésznek képzelte magát, az enyém a kapcsolatokban, mindenekelőtt a nőkkel fenntartott kapcsolataimban. A meghittség és az elfogadás volt a rögeszmém, így örökösen kompenzálnom kellett, bizonyítva magamnak, hogy engem mindig szeretnek és elfogadnak. Nekem azt jelentették a nők, amit a kokainistának a hó. Szóval szoknyavadász lettem - éretlen, önző, bár olykor kedves szoknyavadász. Majdnem tíz évet fog át sekélyes és egészségtelen kapcsolataim hosszú sorozata.

Nem annyira a szexre éheztem, bár az is élvezetes volt, hanem arra, hogy méltányoljanak. Kívántak, szerettek, életem során először voltam értékes. Vágyam a megbecsülésre hamarosan átcsapott az önistenítésbe. Úgy éreztem, hogy nekem jogom van azt tenni és mondani, amit akarok, semmibe véve mások érzéseit, megsértve a bizalmukat, amit később vacak, béna mentegetőzésekkel indokoltam.

Noha ennek az időszaknak kétségtelenül voltak mulatságos és izgalmas pillanatai, és találkoztam néhány csodálatos nővel, az életem többé-kevésbé mindvégig csőd volt. Gyakran voltam munkanélküli, a barátaimnál vagy anyánál aludtam a kanapén, jóval többet ittam, mint kellett volna, elmartam magamtól egy csomó barátomat - és amikor találkoztam egy nővel, aki komolyan tetszett, az önimádatom gyorsan megtorpedózott mindent.

Minél mélyebb a seb, annál tehetetlenebbnek érezzük magunkat a problémáinkkal szemben, és annál több előjogot követelünk, hogy kompenzálhassuk a problémákat. Ez kétféleképpen nyilvánul meg:

1. Király vagyok, ti pedig mind hülyék vagytok, úgyhogy különleges elbánást igényiek.

2. Hülye vagyok, ti pedig mind királyak vagytok, úgyhogy

különleges elbánást igényiek.

Ellentétes lelkiállapot, de mindkettőnek egyformán önző a magja. Sőt, gyakran láthatunk előjogokkal rendelkező embereket, ahogy ide-oda csapódnak a kettő között. Vagy ők az istencsászárok, vagy őket mindenki csak bántja, attól függ, éppen milyen napjuk van a héten, vagy hol tartanak egyéni elmebajukban.

A többség jól látja, hogy az ilyen Jimmy-félék eszelősen önimádó faszkalapok. Jimmy ugyanis telekukorékolja a világot a nagyszerűségével. A többség pedig nem látja, hogy az előjogokkal bírók folyamatosan alsóbbrendűnek érzik magukat, akik azt sem érdemlik meg, hogy éljenek.

Ugyanannyi önzést követel ugyanis az is, hogy a dolgokat úgy rendezgessük, hogy örök áldozatnak tüntethessük fel magunkat, mint ennek az ellenkezője. Akár azt akarjuk hinni, hogy leküzdhetetlen problémáink vannak, akár azt, hogy nincsenek is problémáink, mindkettőhöz energia és önimádat kell.

Viszont a helyzet az, hogy egyedi, személyre szabott probléma nem létezik. Ha van valamilyen problémád, nyugodj bele, hogy a múltban, a jelenben és a jövőben millióknak volt, van, és lesz ugyanez a problémája. Valószínűleg olyanoknak is, akiket ismersz. Ez nem jelentékteleníti el a problémádat, és nem is jelenti azt, hogy ne kellene szenvedned tőle. Nem azt jelenti, hogy bizonyos körülmények között ne lehetnél indokoltan áldozat.

Mindössze annyit jelent, hogy nem is vagy olyan különleges.

Gyakran épp ez az első és legfontosabb lépés a problémák megoldása felé: a felismerés, hogy a legkeservesebb, legnagyobb bajunkban sem vagyunk egyedül.

Ám valamilyen okból mintha egyre többen - és főleg fiatalok - feledkeznének meg erről az igazságról. Számos oktató és pedagógus figyelte már meg, hogy a mai fiatalokból hiányzik az érzelmi rugalmasság, ellenben túlzásba viszik az önző követelőzést. Ma nem ritkaság, hogy könyveket távolítanak el a tantervből, kizárólag azért, nehogy valaki megbántva érezze magát. Előadókat és professzorokat ordítanak le és tiltanak ki a kampuszokról semmiségekért, például azért, ha felvetik, hogy valamelyik halloweeni jelmez talán nem is olyan sértő. Iskolai tanácsadók hívták fel rá a figyelmet, hogy egyre több hallgató nem bírja idegekkel a főiskolai mindennapok olyan elcsépelt eseményeit, mint például a vitatkozást egy szobatárssal, vagy egy rossz osztályzat.

Különös, hogy épp most, amikor az emberek olyan közel kerültek egymáshoz, mint még soha, világrekordokat döntöget az előjogokkal rendelkezők követelőzése. Valamilyen okból a közelmúlt technikai fejlődése lehetővé teszi belső bizonytalanságaink példátlan ámokfutását. Minél nagyobb szabadságot kapunk az önkifejezésre, annál inkább szabadulni akarunk attól a kötelességünktől, hogy dűlőre kelljen jutnunk valakivel, aki esetleg nem ért egyet velünk, vagy valamiért idegesít. Minél több lehetőségünk van megismerni eltérő véleményeket, annál jobban kiborít, hogy ilyen vélemények egyáltalán létezhetnek. Minél könnyebb és gondtalanabb az életünk, annál inkább úgy érezzük, hogy előjogunk van még jobbat követelni.

Az internet és a közösségi média előnyei kétségtelenül fantasztikusak. Számos okból sosem volt még ilyen jó élni. Ám a robbanásszerű technológiai fejlődésnek lehetnek bizonyos nem várt mellékhatásai. Ugyanaz a technológia, amelytől olyan sokat lehet tanulni és tömegeket szabadított fel, minden eddiginél jobban felfűtötte az előjogok ábrándjait.

A kivételesség zsarnoksága

A legtöbb ember a legtöbb dologban meglehetősen átlagos. Ha egy valamiben kivételesek vagyunk, akkor is lehetünk sok más dologban átlagosak, vagy talán még az átlagot sem érjük el, mert ilyen az élet. Ha igazán nagy akarsz lenni valamiben, arra irdatlan mennyiségű időt és energiát kell szánnod. Mivel pedig az embernek csak korlátozott mennyiségben áll rendelkezésére az idő és energia, kevesen leszünk igazán kivételesek egynél több dologban, már ha egyáltalán.

Nyugodtan kijelenthetjük: statisztikailag nem valószínű, hogy ugyanaz a személy páratlan teljesítményt nyújtson az élet minden területén, vagy akár több területen. A briliáns üzletemberek gyakran elkúrják a magánéletüket. A nagyszerű atléták gyakran sekélyesek, és olyan ostobák, hogy felfelé sikítanak a hullámvasúton. Sok híresség valószínűleg olyan dinnye az élet dolgaiban, mint azok a népek, akik tátott szájjal bámulják őket, és majmolják minden lépésüket.

Az emberiség zöme roppant átlagos, de csak a szélsőség kap hírverést. Mellesleg mi is tudjuk, de ritkán foglalkozunk vele vagy beszélünk róla, és bizonyosan sosem vitatjuk meg, hogy miért lehet ez probléma.

Döbbenetes, hogy van internet, Google, Facebook, YouTube és ötszáz-plusz tévécsatorna. Csakhogy a figyelmünk korlátozott. Egyszerűen nem dolgozhatjuk fel az információ szüntelen árhullámát, amely tovahömpölyög mellettünk. Ennélfogva csak arra kapjuk fel a fejünket, ami ordítóan kirívó, ami 99,9999 tízezrelékig egyedi dolog.

Ennélfogva minden egyes nap őrülten rendkívüli dolgokkal bombáznak bennünket. A lehető legjobbakkal. A lehető legrosszabbakkal. A legbravúrosabb fizikai rekordokkal. A legröhejesebb viccekkel. A legmegrendítőbb eseményekkel. A legfélelmetesebb fenyegetésekkel. Nonstop.

A médiabiznisz telezsúfolja az életünket az emberi természet legszélsőségesebb megnyilvánulásaival, mert arra kattintunk rá, és a kattintás dollárokat fial. Ez a lényeg. Holott az élet ennél sokkal nagyobb része zajlik a középmezőny taposómalmában. Az élet ennél sokkal nagyobb része nem szélsőséges, hanem többé-kevésbé átlagos.

A szélsőségek özöne arra kondicionál, hogy azt higgyük, a kivételesség az új norma. Mivel pedig mi, emberek az életünk nagyobb részében átlagosak vagyunk, a kivételesség úthengere eléggé elkeserít és elbizonytalanít, mert úgy érezzük, hogy nem vagyunk elég jók, és ezt előjogokkal és függőséggel kell kompenzálnunk. Mással nem harcolhatunk ellene, csak az öntömjénezéssel vagy mások tömjénezésével.

Egyesek ezt úgy csinálják, hogy terveket szőnek a gyors meggazdagodásra. Mások nekivágnak a világnak, hogy éhező csecsemőket mentsenek meg Afrikában. Mások kitűnően tanulnak az iskolában, és megnyernek minden díjat. Mások lövöldöznek az iskolában. Mások megpróbálnak szexelni mindennel, ami él és mozog.

Mindez az előjogok egyre jobban terjedő kultúrájából fakad, amiről már beszéltem. Az Y-generációt gyakran hibáztatják ezért a kulturális földindulásért, valószínűleg azért, mert az Y-generáció van leginkább szem előtt, és az Y-generáció él leginkább a neten. Holott az egész társadalomban tapasztalható az előjogok elhatalmasodása, és azt hiszem, hogy ez elválaszthatatlan a kivételesség kultuszától, amelyet a tömegmédia tol.

Az a baj, hogy az élet minden területére befurakodó technológia és a tömegtermelés nagyon sok embernél elkúrja a saját magukkal szembeni elvárásokat. A kivételesség szökőárjában az emberek sokkal kritikusabb szemmel nézik magukat, úgy érzik, szélsőségesebbnek, radikálisabbnak, magabiztosabbnak kell lenniük, hogy észrevegyék őket, vagy egyáltalán tudomást vegyenek a létezésükről. Az én fiatalkori bizonytalanságomat csak még jobban fűtötték a popkultúra nevetséges közhelyei a férfiasságról. Ugyanazok a közhelyek ma is forgalomban vannak: ha jó arc akarsz lenni, úgy kell buliznod, mint egy rocksztárnak; akkor fognak tisztelni, ha elájulnak tőled a nők; a szex a férfi legnagyobb teljesítménye, tehát ennek megszerzéséért érdemes feláldozni mindent, még a méltóságodat is.

A médiaszemét szüntelen zuhogása kutyaszarként rakódik le eleve meglévő bizonytalanságainkon, és percenként szembesít olyan képtelen elvárásokkal, amelyeknek nem tudunk megfelelni. Nemcsak úgy rémlik, hogy megoldhatatlan problémákkal küzdünk, de lúzereknek is érezzük magunkat, mert egy szimpla Google-keresés is azt mutatja, hogy több ezren élik világukat, akik nem szenvednek a mi bajainktól.

A technológia megoldott régi gazdasági problémákat, és adott helyettük új lelki problémákat. Az internet nemcsak adatokat szállít korlátlan mennyiségben, de kétségbeesést, meghasonlást és szégyent is.

D-d-dde ha nem vagyok sem különleges, sem rendkívüli, akkor mi értelme?

Kultúránknak ma már szerves része, hogy minden ember titáni tettekre rendeltetett. Ezt mondják a celebek. Ezt mondják az iparbárók. Ezt mondják a politikusok. Még Oprah is ezt mondja (úgyhogy igaznak kell lennie). Minden egyes ember lehet rendkívüli. Mindenki megérdemli a nagyságot.

Hogy ez a kijelentés önellentmondás - ha mindenki rendkívüli, akkor senki sem lehet rendkívüli -, azt a legtöbben észre sem veszik. De ahelyett, hogy belegondolnánk, mit érdemiünk meg és mit nem, kanalastól megkajáljuk az üzenetet, és még többet követelünk.

Az „átlag” egyenlő a csőddel. A legrosszabb, ami érheti az embert, ha a falka közepén lohol. Ha egy kultúra a „rendkívüliségen” méri a sikert, akkor jobb legalul lenni, mint középen, mert odalent az ember legalább különleges, és odafigyelnek rá. Sokan ezt a stratégiát is választják, azt bizonygatva, hogy ők a legnyomorultabbak, a legelnyomottabbak, a legelesettebb áldozatok.

Sokan azért félnek elfogadni a középszerűséget, mert azt hiszik, ha elfogadják, akkor sosem érnek el semmit, sosem léphetnek feljebb, és hiába volt az életük.

Ez a gondolkodásmód veszélyes. Amint elfogadod a premisszát, hogy az életet csak világhírrel érdemes élni, lényegében azt a tényt fogadod el, hogy a Föld lakosságának nagyobb része (magadat is beleértve!) korcs és értéktelen. Ez a gondolkodásmód pedig nagyon gyorsan átcsaphat olyasmibe, ami ön-és közveszélyes.

Azok a kevesek, akik valóban kivételes teljesítményt nyújtanak valamiben, nem attól képesek rá, hogy kivételesnek hiszik magukat, hanem azért, mert megszállottan akarnak különbek lenni, és sziklaszilárdan meg vannak győződve róla, hogy egyáltalán nem nagy arcok. Ez szöges ellentéte az előjogosultságnak. Akik nagyok lesznek valamiben, azért lesznek azok, mert tisztában vannak vele, hogy még nem nagyok - középszerűek, átlagosak -, de teljesíthetnek sokkal jobban is.

Ez az egész „mindenki lehet rendkívüli és világszám” duma lényegében csak egy újabb nyalás a saját hiúságunknak. Nagyon fincsi üzenet, jól is csúszik, de igazából színtiszta üres kalória, amitől érzelmileg elhájasodsz és felpüffedsz. A szív és az elme hamburgere.

A lelki egészség titka a testi egészségéhez hasonlóan annyi, hogy megeszed a zöldséget - vagyis elfogadod az élet sótlan és elcsépelt igazságait, például hogy „a tetteid tulajdonképpen nem is olyan fontosak az összképben”, és „az életed nagyobb része unalmas és érdektelen lesz, és ez így oké”. Ez a zöldségdiéta elsőre rossz ízű lesz. Nagyon rossz ízű. Viszolyogni fogsz tőle.

De amint megetted, a szervezeted megerősödik és felpezsdül. Elvégre megszabadultál az örökös nyomástól, hogy neked kell a következő világhírességnek lenned. Elmúlik a stressz és a szorongás, ami abból jött, hogy mindig tökéletlennek érezted magad, ezért mindig bizonyítanod kellett. Saját átlagos léted ismerete és elfogadása felszabadít, hogy azzal foglalkozz, amit szeretnél, előítélet vagy túlméretezett elvárások nélkül.

Egyre jobban értékeled majd az élet alapélményeit: a barátságot, az alkotás örömét, ha segíthetsz valakin, ha elolvashatsz egy jó könyvet, vagy elnevetgélhetsz valakivel, aki fontos.

Unalmasan hangzik, ugye? Azért, mert ezek a dolgok normálisak. De talán nem ok nélkül normálisak, hanem azért, mert ezek azok, amelyek igazán számítanak.

4. A szenvedés értéke

1944 utolsó hónapjaiban, csaknem tízévnyi háborúskodás után a szerencse Japán ellen fordult. Gazdasági élete rogyadozott, a fegyveres erők alig bírták lefedni fél Ázsiát, a Csendes-óceánon elfoglalt területeket sorra vették be az amerikaiak. A vereség elkerülhetetlennek látszott.

1944. december 26-án Onoda Hiroo hadnagyot, a japán császári hadsereg tisztjét a Fülöp-szigetek Lubang nevű szigetecskéjére vezényelték, azzal a paranccsal, hogy minden eszközzel lassítsa az Egyesült Államok előretörését, egy lépést se hátráljon, és sose adja meg magát. Ő is, a felettese is tudták, hogy ez lényegében utasítás az öngyilkosságra.

1945 februárjában az óriási túlerőben levő amerikai hadsereg megszállta Lubang szigetét. Pár nap alatt elfogták vagy megölték az összes japán katonát, ám Onodának és három emberének sikerült elrejtőznie a dzsungelben, ahonnan gerillaháborút indítottak az amerikaiak és a helyi lakosság ellen. Támadták az utánpótlási vonalakat, lövöldöztek a magányos katonákra, minden elképzelhető módon ártottak az amerikai hadseregnek.

Fél év múlva augusztusban az Egyesült Államok atombombát dobott Hirosimára és Nagaszakira. Japán megadta magát, a történelem leggyilkosabb háborúja drámai véget ért.

Ám még mindig sok ezer japán katona maradt ott szétszórva a Csendes-óceán szigetein, és a többség, akárcsak Onoda, az őserdőkben bujkált, tehát nem tudták, hogy véget ért a háború. Ezek az utolsó dzsungelharcosok tovább küzdöttek és fosztogattak, ahogy megszokták, ami komolyan veszélyeztette Kelet-Ázsia újjáépítését a háború után. A kormányok egyetértettek abban, hogy valamit tenni kell.

Az amerikai hadsereg a japán kormánnyal együttműködve röplapok ezreit szórta le repülőkről a Csendes-óceán térségében, közölve, hogy a háborúnak vége, mindenki menjen haza. Onoda és emberei sok más japánhoz hasonlóan megtalálták és elolvasták ezeket a röplapokat, ám sok más japántól eltérően Onoda hamisítványnak hitte őket, amelyekkel az amerikaiak akarják tőrbe csalni a gerillákat. Elégette a röplapokat, és folytatta a háborút.

Eltelt öt év. A röplapozás abbamaradt, az amerikai erők nagyobb része rég hazament. A lubangi lakosság is szeretett volna visszatérni a normális életbe, a földműveléshez és a halászathoz, ám Onoda Hiroo és harcosai rendületlenül lövöldöztek a parasztokra, felgyújtották a termésüket, ellopták az állataikat, és meggyilkolták a lubangiakat, akik túl mélyen bemerészkedtek az erdőbe. A Fülöp-szigetek kormánya ismét a röplapokhoz folyamodott, és felszólította a japánokat, hogy jöjjenek elő. A háborúnak vége, Japánt legyőzték.

Onoda és katonái erről a felszólításról sem vettek tudomást.

1952-ben a japán kormány még egy erőfeszítést tett arra, hogy a Csendes-óceán térségében előparancsolja az utolsó katonákat a dzsungelből. Személyesen a császár utasította őket a röplapokon, amelyekre a gerillák családtagjainak leveleit és fényképeit is rányomtatták. Onoda ismét nem volt hajlandó elhinni, hogy ez nem hamisítvány. Ismét azt hitte, hogy a repülőről leszórt röplap csak az amerikaiak trükkje. Ő és az emberei tovább harcoltak.

Eltelt újabb néhány év. A Fülöp-szigetek lakosai torkig voltak a terrorral: fegyvert fogtak, visszalőttek. 1959-re Onoda egyik társa megadta magát, egy másikat megöltek. Tíz évvel később Onoda utolsó társa, egy Kozuka nevű ember meghalt a helyi rendőrséggel folytatott tűzharcban. Akkor lőtték le, amikor rizsföldeket gyújtott fel - még mindig háborúzott a helyiek ellen, negyedszázaddal a második világháború befejezése után!

Onoda, aki életének több mint felét töltötte a lubangi dzsungelben, magára maradt.

1972-ben Kozuka halálhíre megérkezett Japánba, ahol nagy felzúdulást keltett. A japánok meg voltak győződve róla, hogy a háború utolsó katonája már évek óta hazatért. A sajtó felvetette, hogy ha Kozuka 1972-ig élt Lubangon, nem lehetséges, hogy Onoda, a második világháború utolsó ismert veteránja ugyancsak él? Abban az évben Japán és a Fülöp-szigetek kormánya egyaránt keresőosztagokat küldött Lubangra, hogy kutassák fel a rejtélyes hadnagyot, akiből részben mítoszt, részben hőst, részben kísértetet csinált a múló idő.

Semmit sem találtak.

Ahogy teltek a hónapok, Onoda hadnagyból egyfajta modern mese lett Japánban - a háborús hős, aki olyan eszelős, hogy nem is létezhet. Egyesek eszményítették, mások bírálták, ismét mások mesének tartották, amelyet azok eszeltek ki, akik még mindig hinni akartak a rég letűnt Japánban.

Nagyjából ugyanekkor hallott először Onodáról egy Suzuki Norio nevű fiatalember. Suzuki kalandor és felfedező volt, némi hippi beütéssel. A háború után született, kimaradt a főiskoláról, és négy évet utazgatott autóstoppal Ázsiában, a Közel-Keleten és Afrikában, parkok padjain, idegen autókban, fogdákban és a szabad ég alatt hálva. Parasztokhoz állt be dolgozni ételért, és vért adott, hogy legyen miből fizetnie a szállást. Szóval szabad szellem volt, talán egy kicsit lökött.

1972-ben Suzukiban feltámadt a kalandvágy. Csavargásai után hazatért Japánba, de nyomasztónak találta a szigorú kulturális szabályokat és a társadalmi hierarchiát. Az iskolát utálta. Egyetlen állásban sem tudott megmaradni. Újra világgá akart menni, ahol senki sem szól bele a dolgába.

Onoda Hiroo legendája válasz volt Suzuki problémáira: egy új kaland, amelybe érdemes belevágni. Suzuki hitt benne, hogy ő lesz az, aki megtalálja Onodát. A japánok, a Fülöp-szigetiek, az amerikaiak kutató osztagai nem voltak képesek felkutatni a gerillát; a helyi rendőrség majdnem harminc éve tette tűvé az erdőt eredménytelenül; sok ezer röplapot szórtak el hiába; de majd a főiskoláról kimaradt, csődnek elkönyvelt hippinek sikerül, ami nekik nem ment.

Semmit sem értett a felderítéshez vagy a taktikai hadviseléshez. Fegyvere sem volt. Így utazott el Lubangra, és magányosan bevette magát a dzsungelbe. Stratégiája az volt, hogy Onoda nevét ordította, meg hogy a császár mennyire aggódik miatta.

Négy nap alatt megtalálta Onodát.

Suzuki eltöltött valamennyi időt a dzsungelben Onodával. A hadnagy már több mint egy éve egyedül volt, és megörült Suzuki társaságának, mert borzasztóan szerette volna megtudni, ráadásul olyasvalakitől, akinek hitelességében nem volt oka kételkedni, hogy mi történt a nagyvilágban. Barátságféle szövődött közöttük.

Suzuki megkérdezte Onodától, miért maradt az erdőben, miért folytatta a háborút. Onoda azt válaszolta, hogy egyszerűen azért, mert ő azt a parancsot kapta, hogy „sose adja meg magát”, tehát nem adta meg magát. Ő majdnem harminc évig csak egy parancsnak engedelmeskedett. Majd ő kérdezte meg, hogy miért éppen egy ilyen „hippi” kutatta fel. Ő, mondta Suzuki, azért jött el Japánból, mert látni akart három dolgot: „Onoda hadnagyot, egy pandát és a jetit, ebben a sorrendben.”

A körülmények különös összejátszása hozta össze a két embert, ezt a két naiv kalandort, akik a dicsőség álságos káprázatait űzték a Fülöp-szigetek nyirkos vadonában, mint egy japán Don Quijote és Sancho Panza. Hősnek képzelték magukat, noha egyedül voltak, nem volt semmijük, és nem csináltak semmit. Onoda már majdnem az egész életét elfecsérelte egy nem létező háborúért. Suzuki is odadobta a magáét a saját délibábjáért. Onodát már megtalálta, pandát is látott, amikor pár évvel később halálát lelte a Himaláján, ahol hiába kereste a jetit.

Gyakori, hogy emberek haszontalan, értelmetlen, sőt gonosz dolgokra pazarolják el az életüket. Érthetetlen, hogyan lehetett boldog Onoda harminc évig azon a szigeten. Rovarokat és rágcsálókat evett, a sárban aludt, civileket gyilkolt évtizedeken át. Vagy, hogy Suzuki miért gyalogolt bele egyenesen a halálba, pénz nélkül, társak nélkül, kizárólag azért, hogy megtalálja a nem létező jetit.

Onoda később azt mondta, hogy semmit sem bánt meg, büszke a döntéseire és a Lubangon töltött időre. Azt mondta, megtiszteltetés volt, hogy élete jelentős részét egy nem létező birodalom szolgálatának szentelhette. Suzuki, ha életben marad, vélhetőleg hasonlóképpen nyilatkozott volna, hogy pontosan azt tette, amit tennie kellett, és semmit sem bánt meg.

Ez a két ember maga választotta meg, hogyan akar szenvedni. Onoda Hiroo azt választotta, hogy szenvedni fog egy elbukott birodalomért. Suzuki azt választotta, hogy szenvedni fog a legesztelenebb kalandokért. Mindkettejük számára jelentett valamit a szenvedés, mert valamilyen magasztosabb ügyet szolgált. És mert jelentett valamit, Onoda és Szuzuki képesek voltak elviselni, sőt talán még örömüket is lelték benne.

Ha a szenvedés elkerülhetetlen, ha a problémák elkerülhetetlenek, nem azt kell kérdeznünk magunktól: „Mivel szüntethetném meg a szenvedést?”, hanem azt: „Miért, milyen célból szenvedek?”

Onoda Hiroo 1974-ben tért vissza Japánba, ahol egyfajta híresség lett belőle. Végigutaztatták az országon, nyilatkozott az összes tévének és rádiónak, politikusok álltak sorba, hogy kezet rázhassanak vele; megjelentetett egy könyvet, és a kormány még egy nagyobb összeget is felajánlott neki.

Ám ő elszörnyedt attól, ami Japánban fogadta. Az új, felületes, kapitalista Japánból kiveszett a becsület és az önfeláldozás hagyománya, amelyben Onoda nemzedékét felnevelték.

Megpróbálta arra használni váratlan népszerűségét, hogy feltámassza a régi Japán értékeit, de nem találta a helyét ebben az új társadalomban, amely inkább kiállítási tárgynak tekintette, mint komoly gondolkodónak. Időkapszulából szabadult érdekességnek számított, akit úgy kell bámulni, mint egy ereklyét a múzeumban.

A sors fintora folytán Onoda sokkal depressziósabb lett a hazájában, mint a dzsungelben. Ott legalább volt célja az életének, ami elviselhetővé tette a szenvedést. Ám Japán időközben léha országgá korcsosult, tele hippikkel és nyugati divat szerint öltözködő, feslett nőszemélyekkel. Onodának tudomásul kellett vennie a könyörtelen igazságot, hogy a semmiért harcolt. Az ő Japánja már nem létezett, és ez a felismerés jobban megsebezte minden puskagolyónál. Mert, ha a szenvedés értelmetlen volt, akkor ő elpazarolt harminc évet.

Így hát 1980-ban Onoda becsomagolt, és kivándorolt Brazíliába. Ott élt, amíg meg nem halt.

Az önismeret hagymája

Az önismeret olyan, mint egy hagyma. Több rétege van, és minél többet hántunk le, annál valószínűbb, hogy a legalkalmatlanabb pillanatokban sírva fakadunk.

Az önismeret hagymájának első rétege a saját érzelmeink megértése. „Ettől vagyok boldog”, „ettől elszomorodok”, „ez reményt ad”.

Sajnos sokan már az önismeret alapfokán elbuknak. Azért tudom, mert közéjük tartozom. A feleségemmel időnként vicces párbeszédeket folytatunk, amelyek valahogy így hangzanak:

Ő: Mi a baj?

ÉN: Nincs semmi baj. Az égvilágon semmi.

Ő: De nem, van valami baj. Mondd el!

ÉN: Semmi bajom. De tényleg.

Ő: Biztos? Olyan feldúltnak látszol.

ÉN, ideges kacajjal: Csakugyan? Nem, minden oké, komolyan.

[Harminc perccel később...]

ÉN: ÉS ezért vagyok olyan piszok dühös! Úgy viselkedik, mintha nem is léteznék!

Mindenkinek vannak érzelmi vakfoltjai. Ezeknek a vakfoltoknak gyakran azokhoz az érzelmekhez van közük, amelyekről gyerekkorunkban azt tanultuk, hogy nem helyénvalók. Sok éves gyakorlást és erőfeszítést igényel, hogy megtanuljuk azonosítani vakfoltjainkat, majd megfelelően kifejezhessük ezeket az érzelmeket. Ám ez a feladat rendkívül fontos, és megéri a fáradságot.

Az önismeret hagymájának második rétege a képesség annak a kérdésnek a feltevésére, hogy miért élünk át bizonyos érzelmeket.

A miért kérdések nehezek; sokszor hónapokba, sőt évekbe telik, amíg képesek leszünk következetesen és pontosan válaszolni rájuk. A legtöbb embernek pszichológushoz kell mennie csak azért, hogy először hallja ezeket a kérdéseket. Ezek a kérdések azért fontosak, mert megvilágítják azt, amit sikernek vagy kudarcnak érzünk. Miért haragszol? Azért, mert nem sikerült elérned valamilyen célt? Miért vagy letargikus és fásult? Mert azt gondolod, hogy nem vagy elég jó?

Ez a kérdésréteg segít megérteni viharos érzelmeink alapvető okát. Amint ezt megértettük, eszményi esetben tehetünk valamit a megváltoztatására.

Ám van az önismeret hagymájának egy még ennél is mélyebben húzódó rétege, amely tele van könnyekkel. A harmadik szint a mi személyes értékrendünk. Miért tekintem ezt sikernek/kudarcnak? Hogyan mérem magam? Milyen mérce szerint ítélem meg magam és a környezetemet?

Ezt a szintet, amely örökös faggatást és erőfeszítést követel, hihetetlenül nehéz elérni, ám ez a legfontosabb, mert az értékrendünk határozza meg a problémáink természetét, és a problémáink természete határozza meg az életünk minőségét.

Az értékrenden alapul, kik vagyunk, és mit teszünk. Ha értéktelen dolgokat becsülünk, ha tévesen választjuk meg, mit tartunk sikernek/kudarcnak, akkor minden, ami ezektől az értékektől függ - a gondolatok, az indulatok, a mindennapos érzelmek hamis lesz. Hogy mit gondolunk és érzünk valamiről, az azon múlik, mennyire tartjuk értékesnek.

Többségünknek halvány fogalma sincs, hogyan kell pontosan válaszolni ezekre a miérttel kezdődő kérdésekre, emiatt nem képesek mélyebben megismerni az értékrendjüket. Természetesen kijelenthetik, hogy sokra becsülik az őszinteséget és az igaz barátot, de utána fordíthatnak egyet a köpenyegükön, és hazudhatnak a hátad mögött, hogy kellemesen érezhessék magukat. Az ember érzékelheti a magányt, de amikor felteszi magának a kérdést, hogy miért érzi egyedül magát, a végén másokat kezd hibáztatni - mindenki más gonosz, senki sem elég okos, hogy megértse őt és emiatt tovább kerülgeti a problémáit, ahelyett hogy igyekezne megoldani őket.

Sokunk számára itt ér véget az önismeret. Pedig ha képesek lennénk mélyebbre hatolni, le a személyes értékrendünkig, akkor látnánk, hogy a probléma azonosítása helyett igyekeztünk kerülni saját felelősségünket a probléma létrejöttében; látnánk, hogy döntéseink az eufória hajszolásán alapultak, ami nem azonos a boldogsággal.

Az önsegélyező guruk zöme nem is vesz tudomást az ön-megismerés ezen mélyebb szintjéről. Meghallgatják az embereket, akik boldogtalanok, mert gazdagok akarnak lenni, és ellátják őket mindenféle tanáccsal, hogy miként kereshetnének többet, mindeközben a szőnyeg alá söpörve az értékrend meghatározta, fontos kérdéseket: miért olyan fontos ezeknek az embereknek a meggazdagodás? Mivel mérik a kudarcot/sikert? Nem lehetséges, hogy az értékrendjük miatt boldogtalanok, nem pedig attól, hogy még mindig nincs Bentley-jük?

Ezeknek a felszínes tanácsoknak az a célja, hogy az emberek rövid távon jól érezzék magukat, miközben igazi, hosszú távú problémáik sohasem nyernek megoldást. Az emberi érzetek és érzelmek változhatnak, de az alapjuk, az értékrend és a mérce ugyanaz marad, márpedig ez nem igazi haladás, csak egy újabb lépés az eufória felé.

Az őszinte önfaggatás nehéz. Egyszerű kérdéseket kell feltenni, amelyekre kínos a válasz. Tapasztalatom szerint minél kínosabb a válasz, annál biztosabbra vehető, hogy igaz.

Szánj rá egy percet, és gondolkozz el rajta, hogy mi zavar igazán! Utána kérdezd meg magadtól, hogy miért zavar!

Lehetséges, hogy a válaszban valamilyen kudarc rejtőzik. Ezután járd körül ezt a kudarcot, és tedd fel magadnak a kérdést, hogy miért látod „igazinak”. És ha ez a kudarc nem is volt kudarc? És ha rossz szögből nézted?

Itt egy nem is olyan régi példa a saját életemből:

„Bosszant, hogy a tesóm nem válaszol az SMS-eimre vagy az e-mailjeimre.”

Miért?

„Mert úgy érzem, hogy magasról tesz rám.”

Miért tűnik ez igaznak?

„Mert ha tartani akarná velem a kapcsolatot, rászánna tíz másodpercet a napjából, hogy velem foglalkozzon.” Miért érzed kudarcnak a kapcsolat hiányát?

„Mert testvérek vagyunk, és jó kapcsolatban kellene lennünk!”

Itt két tényező érhető tetten: egy érték, amely fontos nekem, és egy mérce, amellyel felbecsülöm, mennyit haladtam e felé az érték felé. Számomra az érték az, hogy a testvéreknek jó kapcsolatban kellene lenniük. A mércém a telefonon vagy e-mailben fenntartott kapcsolat. Ezzel mérem, hogy sikeres vagyok-e testvérként. Ragaszkodom ehhez a mércéhez, épp ezért érzem csődnek magam, ami időnként elrontja a szombat reggeleket.

Áshatunk mélyebbre is, megismételve a fenti folyamatot.

Miért kell jó kapcsolatban lenniük a testvéreknek?

„Mert ugyanahhoz a családhoz tartoznak, és a családtagoknak ragaszkodniuk kell egymáshoz.”

Miért tűnik ez igaznak?

„Mert a családodnak mindennél fontosabbnak kell lennie számodra.”

Miért tűnik ez igaznak?

„Mert a szoros családi kapcsolat számít normálisnak és egészségesnek, és nekem nincs ilyen.”

Ebben a dialógusban egyértelműen meghatározom az értéket - a jó testvéri kapcsolatot de továbbra is küzdök a mércével. Én más nevet adtam neki, „közelségnek” hívtam, de a mérték ettől nem változott: továbbra is a kapcsolatfelvétel gyakoriságából ítélem meg, és ennek a mércének az alapján viszonyítom magam az ismerőseimhez. Nekem úgy tűnik, hogy mindenki más közeli kapcsolatot ápol a rokonaival, csak én nem. Tehát nyilvánvalóan kell lennie valamilyen hibának bennem.

De mi van akkor, ha téves mércét választottam magamnak az életemhez? Mi más lehet még igaz, amit nem veszek figyelembe? Nos, talán nem is kell annyira közel lenni a testvéremhez, hogy meglegyen az a fajta jó kapcsolat, amit értéknek tartok. Talán elég a kölcsönös tisztelet (ami meg is van). Vagy talán a kölcsönös bizalomra kell törekedni (az is megvan). Talán ezekkel jobban mérhető a testvéri kapcsolat, mint azzal, hogy hány SMS-t küldünk egymásnak.

Ez így logikus, és én helyesnek is érzem. De továbbra is rohadtul fáj, hogy én és a testvérem nem állunk elég közel egymáshoz, és a távolságot nem lehet áthidalni. Nincs varázseszközöm, amellyel kiiktathatnám magamból ezt a tudást. A testvérek - még olyanok is, akik szeretik egymást - olykor nem igénylik a szoros kapcsolatot, és ebben nincs semmi kivetnivaló. Először nehéz elfogadni, pedig jól van így. Az objektív helyzet igazsága nem annyira fontos, mint az, hogyan látod, hogyan méred és értékeled. Problémák lehetnek megkerülhetetlenek, de a problémák jelentése nem az. Problémáink jelentőségét az alapján kell meghatároznunk, miként gondolunk rájuk, és milyen mérce szerint értékeljük őket.

A rocksztár problémája

1983-ban egy tehetséges fiatal gitárost a lehető legcsúnyább módon rúgtak ki a bandájából. Éppen akkor írták alá a szerződést az első albumukra. Ám két nappal a felvétel előtt a banda ajtót mutatott a gitárosnak. Nem volt előzetes figyelmeztetés, sem veszekedés vagy drámai jelenet: egy napon felkeltették, és a kezébe nyomtak egy buszjegyet.

Ahogy ült a buszon, amely New Yorkból Los Angeles felé vitte, egyfolytában azt kérdezgette magától: „Hogyan történt ez? Mit csináltam rosszul? Mihez kezdek most?” A lemezszerződések nem hullnak az égből, különösen a zajos, kezdő metálbandák számára. Lekésett volna erről az egyetlen esélyéről?

Ám mire Los Angelesbe ért, a gitáros túljutott az önsajnálaton, és megfogadta, hogy szervez egy új bandát, és az olyan sikeres lesz, hogy a régi bandája örökké bánhatja a döntését. Ő pedig olyan híres lesz, hogy a régi bandája évtizedekig kénytelen lesz őt nézni a tévében, őt hallgatni a rádióban, a plakátjaiba ütközni az utcán és a képeibe a magazinokban. A régi bandájának a tagjai majd hamburgert sütnek valahol, maguk trógerolhatják a felszerelést a kocsmai vacak haknikhoz, elhíznak, alkoholisták lesznek a csúnya feleségeik mellett, miközben őt a tévé mutatja, ahogy zsúfolásig megtelt stadionokat repít az extázis csúcsaira. Fürödni fog az árulók könnyeiben, és minden egyes könnyet egy ropogós százdollárossal töröl le.

A gitáros úgy dolgozott, mint akit megszállt a zene démona. Hónapokig tartott, amíg összetoborozta a bandáját, sokkal jobb zenészeket a korábbiaknál. Tucatszám írta a számokat, és egy szerzetes fegyelmével gyakorolt. Vad düh fűtötte a nagyravágyását, a bosszú lett a múzsája. Új bandája két éven belül aláírt egy szerződést, és az első albumuk egy év múlva aranylemez lett.

A gitárost Dave Mustaine-nek hívták, az új banda a Megadeth volt, a heavy metal legendája. A Megadeth több mint 25 millió lemezt adott el, és számtalan turnét tett a világ körül. Mustaine-t ma az egyik legragyogóbb és legnagyobb hatású zenésznek tartják a heavy metal történetében.

Sajnálatos módon a banda, amelyből kidobták, a Metallica volt, az pedig több mint 180 millió lemezt adott el világszerte, és sokan az egyik legnagyobb rockbandának tartják a világ történetében.

Mindezen okokból 2003-ban, egy ritka őszinte interjúban Mustaine könnyek között ismerte el, hogy ő továbbra is csődnek tartja magát. Mindannak ellenére, amit elért, lélekben ő mindig az a hapsi lesz, akit kirúgtak a Metallicából.

Majmok vagyunk. Rendkívül kifinomultnak hisszük magunkat a kenyérpirítóinkkal és a méretre csináltatott cipőnkkel, de akkor is csak egy csapat kiglancolt majom vagyunk. Mivel pedig majmok vagyunk, ösztönösen másokhoz mérjük magunkat, és versengünk a rangért. Nem az a kérdés, hogy másokhoz mérjük-e magunkat, hanem hogy milyen alapon mérjük?

Dave Mustaine tudatosan vagy öntudatlanul úgy döntött, hogy annak alapján méri magát, mennyivel sikeresebb és népszerűbb a Metallicánál. Kirúgatása a korábbi bandájából annyira fájt neki, hogy kitalálta mércének „a Metallicáét meghaladó sikert”, és eszerint értékelte magát és a pályafutását.

Mustaine képes volt jót kihozni élete nagy traumájából, de mivel egész életét a Metallicával mérte, még évtizedek múlva is szenvedett. Hiába volt a rengeteg pénz, a rajongók tábora, az elismerés, ő továbbra is csődnek tartotta magát.

Ha te és én ránézünk Dave Mustaine-re, csak nevetünk. Itt ez a hapsi a millióival, a sok százezer imádójával, azt csinálhatja, amit a legjobban szeret, és még mindig azon rinyál, hogy azok, akik húsz éve a haverjai voltak, híresebbek nála.

Ugyanis neked és nekem más értékrendünk van, mint Mustaine-nek, és más mintához mérjük magunkat. A mi mércénk vélhetőleg az, hogy „nem akarok olyan főnöknek dolgozni, akit utálok”, vagy „szeretném egy jó iskolába küldeni a gyereket”, vagy „örülni fogok, ha nem a kanálisban kell ébrednem”. Ebből a szemszögből Mustaine elképzelhetetlenül, irtózatosan sikeres. Ám a saját mércéje szerint - „Sikeresebb és népszerűbb akarok lenni a Metallicánál!” - teljes csőd.

Értékrendünk meghatározza a mércét, amelyhez viszonyítjuk magunkat és mindenki mást. Onoda mércéje a hűség volt a japán császársághoz, ez adott neki erőt Lubangon majdnem harminc éven át. Ám ugyanez tette boldogtalanná, miután visszatért Japánba. Mustaine különb akart lenni a Metallicánál, ez segítette, hogy beindíthassa hihetetlenül sikeres pályafutását, ám ugyanezért szenvedett minden sikerének dacára.

Ha másképp akarod látni a problémáidat, változtass az értékrendeden és a sikereid/balsikereid mércéjén!

Hadd szemléltessem ezt egy másik zenésszel, akit egy másik bandából rúgtak ki! Története kísértetiesen visszhangozza Dave Mustaine-ét, habár húsz évvel korábban történt.

1962-ben meglehetősen sokat emlegettek egy feljövőben lévő bandát az angliai Liverpoolban. Tagjai vicces fazonra nyíratták a hajukat, és vicces nevet választottak, de a zenéjük vitathatatlanul jó volt, és végre a lemezgyártás is kezdett érdeklődni irántuk.

Volt John, az énekes, aki a dalokat írta; Paul, a fiús arcú, romantikus basszusgitáros; George, a lázadó szólógitáros. És volt a dobos.

Őt tartották a legcsinosabbnak az egész bandában. A lányok megőrültek érte, és az ő képeit közölték elsőnek a magazinok. Ő volt a legkomolyabb. Nem drogozott. Állandó barátnője volt. Egyesek pedzegették, hogy inkább a dobos legyen a reklámarc John vagy Paul helyett.

Pete Bestnek hívták. 1962-ben, miután megkapták a szerződésüket az első lemezükre, a Beatles másik három tagja szép csendben összeült, és megkérték a menedzserüket, Brian Epsteint, hogy rúgja ki Bestet. Epstein sokat vívódott. Kedvelte Pete-et, így egyre halogatta a döntést, abban reménykedve, hogy a másik három meggondolja magát.

Hónapokkal később, alig három nappal a stúdiófelvételek kezdete előtt, Epstein végre behívatta Pete-et az irodájába, és nyersen felszólította, hogy lépjen le, és keressen magának másik bandát. Nem mondott indokot, nem magyarázkodott, nem sajnálkozott, csak megmondta, hogy a másik három nem akar vele játszani, vagyis sok szerencsét.

A banda új dobost talált egy Ringo Starr nevű csodapók személyében. Ringónak, aki idősebb volt a többieknél, viccesen nagy orra volt. Vállalta, hogy ugyanolyan frizurát vágat, mint John, Paul és George, de ragaszkodott hozzá, hogy polipokról és tengeralattjárókról írjon számokat, amire a többiek azt mondták, már hogy a fenébe ne?

Hat hónappal Best távozása után kitört a Beatles-mánia, amely a világ legismertebb arcaivá tette Johnt, Pault, George -ot és Ringót.

Best közben súlyos depresszióba esett, és azt tette, amit minden angol, ha okot adnak nekik: rengeteget ivott.

A hatvanas évek nem voltak kegyesek Pete Besthez. 1965-re már kétszer beperelte a Beatlest rágalmazásért, és minden zenei terve csúfos kudarcba fulladt. 1968-ban öngyilkosságot kísérelt meg, de az anyja lebeszélte. Roncs volt az egész élete.

Best nem mutathatott fel egy olyan megváltástörténetet, mint Dave Mustaine. Sosem lett világsztár, nem keresett dollármilliókat. Ám sok szempontból jobban járt Mustaine-nél. Egy 1994-es interjúban azt nyilatkozta: „Boldogabb vagyok, mint amilyen a Beatlesszel lettem volna.”

Mi a fene?

Best elmondta, a Beatlesből való kirúgásának köszönhetően ismerte meg a feleségét és lett családapa. Az értékrendje megváltozott. Más mércéje lett az élethez. Persze, jó lett volna a hírnév és a dicsőség - ám Best úgy döntött, hogy neki már megvan, ami ennél fontosabb: szerető, népes család, stabil házasság, egyszerű élet. Még a 2000-es években is dobolhatott, bejárhatta Európát, és készíthetett lemezeket. Akkor hát mit is vesztett el? Csak a fojtogató közfigyelmet és imádatot, ám neki sokkal fontosabb volt az, amit nyert rajta.

Ezek a sztorik arra utalnak, hogy egyes értékek és mércék jobbak a többieknél. Vannak olyanok, amelyek könnyen és rendesen megoldható, jó problémákhoz vezetnek. Mások rossz problémákhoz vezetnek, amelyeket nem lehet könnyen és rendesen megoldani.

Gagyi értékek

Létezik egy csomó közismert érték, amelyek nagyon vacak problémákat generálnak, olyan vacakokat, hogy szinte már megoldhatatlanok. Fussuk át őket gyorsan!

1. Élvezet. Az élvezet persze klassz, de arra borzalmasan alkalmatlan, hogy köré szervezzük az életünket. Kérdezz csak meg egy drogfüggőt, mibe torkollott a nagy élvezkedés! Kérdezz meg egy házasságtörőt, aki felrúgta a házasságát és elvesztette a gyerekeit, hogy végső soron boldoggá tette-e az élvezet! Kérdezz meg egy embert, aki kevés híján halálra ette magát, segítette megoldani a problémáit az élvezet!

Az élvezet hamis bálvány. A kutatások szerint azok az emberek, akik felszínes élvezetekre fecsérelik el az energiájukat, végső soron jobban szoronganak, érzelmileg kiegyensúlyozatlanabbak és depressziósabbak lesznek. Az élvezet az élet örömeinek legfelszínesebb változata, ennélfogva a legkönnyebben megszerezhető, és a legkönnyebben elveszíthető.

Mégis az élvezetet tolják nekünk heti hét napban és napi huszonnégy órában. Az élvezet a rögeszménk. Az élvezettel zsibbasztjuk és kábítjuk magunkat. Ám az élvezet, habár néha szükség van rá mértéktartó adagokban, egymagában nem elég.

Az élvezet nem oka, inkább velejárója a boldogságnak. Megfelelő értékrend és mérce esetén az élvezet csak melléktermék.

2. Anyagi siker. Sokan az alapján mérik az érdemüket, hogy mennyit keresnek, vagy milyen autóval járnak, vagy zöldebb és szebb-e a pázsit a házuk előtt, mint a szomszédnál.

Kutatások kimutatták, hogy amint az ember képes kielégíteni alapvető fizikai szükségleteit (evés, fedél a fejünk fölé stb.), a boldogság és az anyagi sikerek kölcsönhatása zuhanórepülésben közelít a zéróhoz. Az éhezőt, aki egy indiai utcán lakik, természetesen mérhetetlenül boldoggá tesz évente plusz tízezer dollár. De aki a középosztályhoz tartozik egy fejlett országban, annál se nem oszt, se nem szoroz évi plusz tízezer - vagyis gyakorlatilag a semmiért túlórázza magát halálra és robotol a hétvégeken.

Az anyagi sikerek túlbecsülésének másik veszélye, hogy háttérbe szorulnak az olyan értékek, mint a becsület, a jóság és a részvét. Akik nem a viselkedésük alapján mérik magukat, hanem a felmutatható státuszszimbólumok szerint, azok nemcsak sekélyesek, de valószínűleg seggfejek is.

3. Mindig nekem legyen igazam. Az agyunk nem nevezhető hatékony gépezetnek. Állandóan rossz dolgokat feltételezünk, rosszul ítéljük meg a lehetőségeket, rosszul emlékszünk tényekre, hajlamosak vagyunk az elfogultságra, és az érzelmi alapon hozott döntésekre. Mivel emberek vagyunk, gyakran tévedünk, tehát ha azzal méred a sikert, hogy neked mindig igazad van-e vagy nincs, akkor nagyon nehéz dolgod lesz, amíg megindoklod magadnak ezt a rengeteg marhaságot.

A helyzet az, hogy azok, akik azt tekintik érdemnek, hogy nekik mindig igazuk van, saját magukat akadályozzák meg abban, hogy tanuljanak a tévedéseikből. Hiányzik belőlük az adottság, hogy változtassanak a látószögükön, és együtt érezzenek másokkal. Elzárkóznak az új és fontos információk elől.

Sokkal hasznosabb azt feltételezni, hogy még nagyon sok mindent nem tudunk. Ez megvéd attól, hogy bedőljünk a babonás álhiteknek vagy rémhíreknek, és megőrzi bennünk a tanuláshoz szükséges, örök kíváncsiságot.

4. Maradjunk pozitívak! Azután vannak még olyanok is, akik azzal mérik az érdemüket, hogy képesek-e, hogy is mondjam, örökké pozitívak lenni mindenben. Elveszítetted az állásodat? Pazar! Micsoda alkalom, hogy megismerhesd az indulataidat! Megcsalt a férjed a húgoddal? Legalább megtudtad, mennyibe vesz a környezeted. A gyerek torokrákban haldoklik? Legalább nem kell tovább fizetni a főiskolai tandíjat!

Noha van abban valami, hogy „maradjunk a napos oldalon”, igazság szerint az élet néha szar, és a legegészségesebb, amit tehetünk, hogy ezt elismerjük.

Mégis, a negatív érzelmek letagadása mélyebb és tartósabb negatív érzelmeket és érzelmi diszfunkciót eredményez. Az örök pozitivitás a problémák megkerülésének egyik formája, nem pedig hathatós megoldás az élet bajaira, azokra a bajokra, amelyek a helyes értékrend és mérce mellett erőt és motivációt adnának.

Nézd, ez igazából ilyen egyszerű: a dolgok félresikerülnek, az emberek megbántanak, balesetek történnek. Mindezektől szarul érezzük magunkat, és nincs ezzel semmi baj. A negatív érzések hozzátartoznak az érzelmi egészséghez. Ha tagadod a negatív dolgokat, nem oldod meg a problémákat, hanem állandósítod őket.

A negatív dolgoknál az a lényeg, hogy 1) szociálisan elfogadható és egészséges módon fejezzük ki őket, és 2) úgy fejezzük ki őket, hogy az összhangban legyen az értékrendünkkel. Itt egy egyszerű példa: számomra alapérték az erőszak mellőzése, ezért nem ütök; vagyis ha megharagszom valakire, kifejezésre juttatom a haragomat, de tartózkodom attól, hogy behúzzak egyet. Tudom, ez radikális megoldás. Ám a harag nem probléma. A harag természetes. A harag az élethez tartozik. A harag sok helyzetben egészséges. (Ne feledjük, az érzelmek csak visszacsatolások!)

Az a probléma, ha behúzunk valakinek. Nem a harag. A harag csak a hírnöke a behúzásnak. Ne a hírnököt hibáztasd, hanem az öklömet (ha behúzok neked)!

Ha erőltetjük magunkat, hogy minden körülmények között pozitívak maradjunk, tagadjuk a problémák létezését. És ha tagadjuk a problémáinkat, megfosztjuk magunkat az esélytől, hogy megoldhassuk őket, és ily módon boldogok lehessünk. A problémák értelmet és fontosságot adnak az életnek. Vagyis problémáink kerülése értelmetlen (még ha kellemesnek is hitt) létezést eredményez.

Hosszú távon a maratont lefutni nagyobb öröm, mint felfalni egy egész csokoládétortát. Gyereket felnevelni nagyobb öröm, mint a videojátékot nyomkodni. Nadrágszíjat összehúzni és barátokkal közös kisvállalkozást beindítani nagyobb öröm, mint új számítógépet vásárolni. Ezek a tevékenységek sok stresszel járnak, fáradságosak és gyakran kellemetlenek, valamint folyamatosan szállítják a problémákat, ennek ellenére életünk legjelentőségteljesebb és legboldogabb pillanataival ajándékoznak meg. Kínnal, harccal, sőt haraggal és reménytelenséggel járnak - ám amint egyszer megvalósítottuk őket, párás szemmel idézzük fel emléküket az unokáknak.

Ahogy Freud mondta: „Egy napon, ha majd visszanézünk, a küzdelem éveit látjuk a legszebbeknek.”

Ezért van az, hogy ezek az értékek - az élvezet, az anyagi siker, a pozitivitás, meg az, hogy mindig nekünk legyen igazunk - silány eszményeket jelentenek az ember számára. Vannak az életben páratlan pillanatok, amelyek nem kellemesek, nem sikeresek, nem pozitívak, és senki sem tud róluk.

Az a fontos, hogy lehorgonyozzuk magunkat a jó értékrend és a jó mérce mellett, és ez magától értetődően megteremti a sikert és az örömöt, amelyek együtt járnak a helyes értékrenddel, ám egymagukban nem jelentenek üres eufóriánál többet.

A jó értékrend és a rossz értékrend meghatározása

A jó értékrend 1) a valóságon alapul, 2) társadalmi szempontból építő, 3) közvetlen és kezelhető.

A rossz értékrend 1) tévhiteken alapul, 2) társadalmi szempontból romboló, 3) nem közvetlen és nem kezelhető.

Az őszinteség jó érték, mert kezelhető, a valóságot tükrözi és használ másoknak (még ha időnként kellemetlen is). A népszerűség viszont rossz érték. Ha azzal méred magad, hogy te légy a legnépszerűbb csaj/srác a buliban, sok olyasmi történik majd, amit nem tarthatsz kézben: nem tudod, ki más lesz még jelen az összejövetelen, és valószínűleg a jelenlevők felét nem ismered. Másodszor, az érték és a mérce nem a valóságon alapul: népszerűnek vagy népszerűtlennek érezheted magad, holott a valóságban gőzöd sincs, hogy mások mit gondolnak rólad. (Széljegyzet: azok az emberek, akik rettegnek attól, hogy mások miket gondolnak róluk, valójában mindig attól rettegnek, hogy azokat a rohadt dolgokat kell látniuk mások szemében, amiket ők gondolnak magukról.)

Néhány példa a jó, egészséges értékrendre: becsületesség, újító szellem, érzékenység, kiállás önmagunkért, kiállás másokért, önbecsülés, kíváncsiság, jóság, alázat, alkotó tehetség.

Néhány példa a rossz, beteges értékrendre: másokon manipulációval vagy erőszakkal átgázolni, válogatás nélkül szexelni, örökké optimistának lenni, örökké középpontban lenni, örökké társaságban lenni, közimádat tárgyának lenni, gazdagnak lenni a gazdagság kedvéért, pogány isteneknek kisállatokat áldozni.

Bizonyára észrevetted, hogy a jó értékrend belülről fakad. Az alázatot vagy az alkotó tehetséget máris átélheted, csak egy bizonyos irányba kell fordulnod lélekben. Ezek az értékek közvetlenek, irányíthatók, és olyanná teszik a világodat, amilyennek szeretnéd.

A rossz értékrend általában külsőségeken alapul - magángépen röpködni, bahamai palotában lakni, azt hallani, hogy mindig nekünk van igazunk, csokihabos rolót enni, egyidejűleg három sztriptíztáncosnővel furulyáztatni. A gagyi értékek, noha néha viccesek vagy élvezetesek, nem hagyják kezelni magukat, és sokszor téves vagy közveszélyes módszerekkel kell megszerezni őket.

Az értékek a fontossági sorrendről szólnak. Mindenki szeretne egy jó csokihabos rolót vagy egy házat a Bahamákon. A kérdés a fontossági sorrend. Melyek azok az értékek, amelyek mindennél fontosabbak számodra, és mindennél jobban befolyásolják a döntéshozásodat?

Onoda Hiroo számára a japán császárság vakhitű szolgálata volt a legmagasztosabb érték. Ez az érték, ha eddig nem vetted volna észre, büdösebb volt a romlott szusinál, és nagyon szar problémákat zúdított Onodára: például ottragadt egy félreeső szigeten, ahol harminc évig bogarakat és kukacokat evett. Ja, és ez az érték hajtotta ártatlan civilek meggyilkolására is. Tehát annak dacára, hogy Onoda sikerembernek látta magát, és meg is ütötte a saját mércéjét, én azt hiszem, egyetérthetünk abban, hogy nagy szart ért az egész élete - kétlem, hogy alkalomadtán bármelyikünk is cserélne vele, vagy megdicsérné azért, amit tett.

Dave Mustaine elérte a dicsőséget és a világhírt, ő mégis csődtömegnek érezte magát, ugyanis az ő fuser értékrendje szerint az érdem mások sikerétől függött. Ettől pedig olyan szörnyű problémái lettek, mint: „El kell adnom még 150 millió lemezt, és akkor minden príma lesz”, és: „A következő turnémon csak stadionokban léphetek fel!” Azt hitte, ilyen problémákat kell megoldania a boldogsághoz. Hát nem is csoda, ha nem volt boldog.

Pete Best viszont tudott változtatni. Noha depresszióba süllyedt, amikor kirúgták a Beatlesből, ahogy öregedett, megtanulta módosítani az értékrendjét, és új fényben látni az életét. Éppen ezért boldog és egészséges öregkort élvezhetett. Jó élet és remek család jutott neki. A sors fintora, hogy ugyanezért a négy Beatle-nek évtizedekig kellett küzdenie.

Ha gagyi az értékrendünk - azaz gagyi elvárásaink vannak önmagunk és mások iránt lényegében ügyet csinálunk jelentéktelen dolgokból, amelyek csak elrontják az életünket. De ha különb értékekhez ragaszkodunk, képesek leszünk értékesebb dolgokkal foglalkozni, olyanokkal, amelyek számítanak, amelyektől jobban érezzük magunkat, amelyeknek a mellékhatása boldogság és siker.

Dióhéjban ennyit jelent az „öntökéletesítés”: jobb értékrendet, értelmesebb elfoglaltságot. Mert aki jobb dolgokkal foglalkozik, annak jobb problémái lesznek. És a jobb problémák az életen is javítanak.

Ennek a könyvnek a hátralevő részét öt rendhagyó értéknek szentelem. Szerintem a legüdvösebb értékek, amelyek beolvaszthatok az értékrendünkbe. Mindegyik a korábban említett „fordított törvénynek” engedelmeskedik, vagyis „negatívak”. Mindegyik megköveteli, hogy nézzünk szembe a mélyebben rejtőző problémákkal ahelyett, hogy eufóriába menekülnénk előlük. Ez az öt érték szabálytalan és kényelmetlen, de ezek változtatták meg az életemet.

Az első, amellyel a következő fejezetben foglalkozunk, a felelősség radikális formája: felelősséget kell vállalni mindenért, ami velünk történik, függetlenül attól, hogy ki a hibás. A második a bizonytalanság: saját tudatlanságunk elismerése, és örök kételkedés abban, amit hiszünk. A következő a kudarc: a hajlandóság gyarlóságaink és hibáink felfedezésére, annak érdekében, hogy javíthassunk rajtuk. A negyedik a visszautasítás: a képesség, hogy kimondjuk és meghalljuk a „nem” szót, amely meghatározza, mit fogadunk el, és mit nem. Az utolsó érték pedig az elmélkedés a halandóságunkon, mert talán csak azon az egy módon láthatjuk megfelelő perspektívából az értékrendünket, ha sohasem feledkezünk meg róla, hogy halandók vagyunk.

5. Mindig választunk

Képzeld el, hogy valaki pisztolyt szegez a fejedhez, és azt mondja, hogy öt órán belül le kell futnod 42 kilométert, különben kinyír téged és a családodat!

Szar lenne, ugye?

Most képzeld el, hogy vásároltál egy csinos edzőcipőt és futóruhát, vasfegyelemmel edzettéi hónapokig, és lefutottad az első maratonodat, ahol családod és barátaid éljeneztek a célvonalnál!

Ez pedig életed egyik fénypontja lenne.

Pontosan ugyanaz a 42 kilométeres táv. Ugyanaz az ember futná le. Ugyanúgy sajogna a lába. De ha szabadon választod és felkészülsz rá, életed dicső és emlékezetes mérföldköve lesz, míg ha kényszerítenek, életed egyik legfélelmetesebb és legfájdalmasabb élményévé válik.

A nagyszerűt gyakran csak az különbözteti meg a keservestől, hogy az előzőt önként választjuk, és felelősséggel tartozunk érte.

Ha boldogtalannak érzed magad jelenlegi helyzetedben, lehet, hogy azért, mert a helyzetednek van egy eleme, amelyet nem tarthatsz kézben - létezik egy probléma, amelyet nem oldhatsz meg, amelyet a te megkérdezésed nélkül erőltettek rád.

Amikor érezzük, hogy mi választottuk meg a problémáinkat, hatalmasnak látjuk magunkat. Ha úgy érezzük, hogy a problémáinkat mások kényszerítik ránk, boldogtalannak, áldozatnak érezzük magunkat.

A választás

William Jamesnek problémái voltak. Nagyon súlyos problémái.

Noha gazdag és tekintélyes családba született, rendkívül beteges volt. Gyerekkorában egy időre elvesztette a látását; gyenge gyomra nem bírta az ételt, csak egy aggályosan betartott diéta mentette meg a kínzó hányásoktól; bajok voltak a látásával; és a háta olyan fájdalmasan görcsölt, hogy volt, amikor napokon át nem bírt ülni vagy állni.

Betegségei miatt James az ideje nagy részét otthon töltötte. Kevés barátja volt, és nem szerepelt különösebben jól az iskolában. Inkább festett. A festés volt az egyetlen, amit szeretett, és amiben különösen jónak érezte magát.

Sajnos, senki más nem osztotta ezt a véleményt. Egyetlen képére sem akadt vevő, és ahogy vonszolták magukat az évek, az apja, a gazdag üzletember kezdett epés megjegyzéseket tenni a fia lustaságára és tehetségtelenségére.

Ugyanakkor a fivéréből, Henry Jamesből világhírű író lett; a nővére, Alice James szintén jól megélt az írásból. William volt a család csodabogara, a fekete bárány.

Apja kétségbeesett kísérletet tett, hogy megmentse a fiatalember jövőjét; üzleti kapcsolatait latba vetve elérte, hogy Jamest felvegyék a Harvard orvosi karára. Közölte a fiával, hogy ez az utolsó esélye. Ha ezt is elfuserálja, számára nincs több remény.

James boldogtalan volt a Harvardon. Sosem vonzotta az orvostudomány. Az egyetemen csalónak és selejtnek érezte magát. Hiszen még a saját bajait sem tudta leküzdeni, miként remélhette hát, hogy lesz energiája segíteni másokon? Egy napon, amikor meglátogattak egy elmegyógyintézetet, azt jegyezte fel a naplójába, hogy több közösséget érzett az ápoltakkal, mint az orvosokkal.

Pár hét után otthagyta az egyetemet, és egyszerűen megszökött az atyai harag villámai elől. Jelentkezett egy antropológiai expedícióra, amely az Amazonas esőerdeibe indult.

Ez az 1860-as években történt, amikor az egyik kontinensről a másikra utazni veszélyes és nehéz vállalkozás volt. Ha srác korodban játszottad valaha az Oregon-ösvényt a számítógépeden, akkor tudod, milyen lehetett. Vérhas, vízbe fúló ökrök, megvolt ott minden.

James ettől függetlenül eljutott az Amazonasig, ahol elkezdődött az igazi nagy kaland. Már az is hihetetlen volt, hogy eddig bírta törékeny egészségével. Csakhogy az expedíció első napján himlőbe esett, és majdnem ott halt meg az őserdőben.

Utána kiújultak a hátizomgörcsei, olyan fájdalmasan, hogy nem bírt járni. A himlőtől csont-bőrré fogyva, a hátfájásoktól bénultan hagyták hátra Dél-Amerika közepén (az expedíció nélküle ment tovább). Azt sem tudta, hogyan jut haza. Az út több hónaposnak ígérkezett, amibe bizonyosan belehalt volna.

Valahogyan mégis hazavergődött Új-Angliába, még a szokottnál is jobban fanyalgó apjához. Akkor már nem is volt olyan fiatal, majdnem betöltötte a harmincat, állása továbbra sem volt, továbbra is belebukott mindenbe, amit elkezdett, a teste következetesen cserbenhagyta, és nem is remélhette, hogy javul az állapota. Noha dúskált az előnyökben és az alkalmakban, széthullóban volt az élete, amelynek két állandója volt: a szenvedés meg a csalódás. James mély depresszióba esett, és az öngyilkosságot fontolgatta.

Aztán egy este, Charles Peirce filozófus értekezésének olvasása közben elhatározta, hogy végez egy kis kísérletet. Beírta a naplójába, hogy egy teljes évet úgy fog élni, mintha ő lenne a felelős élete minden eseményéért. Ebben az időszakban megtesz minden tőle telhetőt, hogy megváltoztassa a körülményeit, függetlenül a kudarc eshetőségétől. Ha semmi sem javul ez alatt az egy év alatt, akkor bebizonyosodik, hogy valóban nincsen hatalma a körülményeken, és akkor eldobja az életét.

Hogy mi ebben a tanulság? William James lett az amerikai pszichológia atyja. Munkáit számtalan nyelvre lefordították, őt magát nemzedéke egyik legnagyobb hatású véleményformálójának gondolkodójának filozófusának tekintették. A Harvardon tanított, az Egyesült Államokban és Európában tartott előadókörutakat. Házasságot kötött, amelyből öt gyermeke született (köztük Henry, a Pulitzer-díjjal kitüntetett, híres életrajzíró). James később úgy emlegette ezt a kis kísérletet, mint az ő „újjászületését”, és ennek tulajdonította minden későbbi teljesítményét.

Létezik egy szimpla igazság, minden haladás és fejlődés alapja: az, hogy a külső tényezőktől függetlenül személyesen felelünk az életünk összes eseményéért.

Nem mindig szólhatunk bele abba, ami velünk történik. De mindig mi döntjük el, hogyan értelmezzük a velünk történt dolgokat, és miként válaszoljunk rájuk.

Tudatosan vagy öntudatlanul mindig mi felelünk a tapasztalatainkért. Nekünk kell felelnünk értük. Ha úgy döntünk, hogy tudatosan tartózkodunk életünk eseményeinek értelmezésétől, az is egy értelmezés. Ha úgy döntünk, hogy tudatosan nem reagálunk életünk eseményeire, az is egy reagálás. Ha elgázol egy bőregér, vagy pimaszok hozzád a kölykök az iskolabuszon, akkor is a te felelősséged, hogy értelmezd az esemény jelentését, és eldöntsd, mi a megfelelő válasz.

Ha tetszik, ha nem, mindig tevékeny szerepünk van abban, hogy mi történik velünk és bennünk. Mindig értelmezzük minden perc és minden körülmény jelentését. Mindig megválasztjuk az értékeket, amelyek szerint élünk, és a mércét, amely szerint értékeljük, mi történik velünk. Mércétől függően ugyanaz az esemény egyszerre lehet jó és rossz.

Lényeg, hogy mindig választunk, akár tudomást veszünk róla, akár nem. Mindig.

És itt visszakanyarodtunk ahhoz, hogy miért nem lehet magasról szarni mindenre. Azért, mert ez képtelenség. Mindenkinek van valamije, amit nem intézhet el egy vállrándítással. Már csak az a kérdés, hogy mi az, amire nem rántunk vállat. Milyen értékrendet választunk, amelyre cselekedeteinket alapozzuk? Milyen mérce szerint értékeljük az életünket? Biztos, hogy jó az értékrendünk és a mércénk?

A „felelősség = hiba" téveszméje

Számos éve, amikor jóval fiatalabb és butább voltam, írtam egy blogbejegyzést, amelyet valahogy így fejeztem be: „És ahogy egy nagy filozófus mondta egyszer: Nagy hatalom, nagy felelősség.” Szépen, parancsolóan hangzott. Nem emlékeztem, ki mondta, és a Google sem dobott ki rá találatot, de azért ragaszkodtam hozzá, mert jól illett a poszthoz.

Körülbelül tíz perc múlva jött az első komment: „Azt hiszem, a nagy filozófus, akire hivatkozol, Ben bácsi a Pókemberből”

Ahogy egy másik nagy filozófus mondta valamikor: „Hö!”

„Nagy hatalom, nagy felelősség.” Ben bácsi utolsó szavai, mielőtt egy emberektől nyüzsgő járdán minden különösebb ok nélkül meggyilkolja egy tolvaj, akit Peter Parker elengedett. Ben bácsi volt az a nagy filozófus.

Ettől függetlenül állandóan halljuk ezt a bölcsességet. Rengeteget hajtogatják, általában gúnyosan és a hetedik sör után. Egyike azoknak a tökéletes mondásoknak, amelyek nagyon intelligensen hangzanak, de gyakorlatilag csak azt mondják, amit már tudunk, még akkor is, ha sosem foglalkoztunk vele.

„Nagy hatalom, nagy felelősség.”

Igaz, de van ennek egy jobb változata, ami valóban mély értelmű. Csak a szórendet kell megváltoztatni: „Nagy felelősség, nagy hatalom.”

Minél inkább hajlandók vagyunk felelősséget vállalni az életünkért, annál nagyobb hatalmunk lesz felette. Ha elfogadjuk, hogy felelősek vagyunk a problémáinkért, megtettük az első lépést a megoldásuk felé.

Ismertem egyszer egy férfit, aki meg volt győződve róla, hogy a nők azért nem hajlandók randevúzni vele, mert túl alacsony. Tanult, érdekes, jóképű ember volt - igazi jó fogás -, de feltétel nélkül hitte, hogy a nők azért nem hajlandók randevúzni vele, mert túl alacsony.

És mivel túl alacsonynak érezte magát, keveset járt el hazulról, és meg sem próbált nőkkel találkozni. Ama néhány alkalommal, amikor mégis megtette, a nők hangulatának minden árnyalatában azt az áruló jelet kutatta, hogy az aktuális nő nem találja elég vonzónak, és utána meggyőzte magát, hogy egyáltalán nem tetszett a nőnek, még akkor is, ha ennek az ellenkezője volt igaz. Képzelheted, milyen tré volt az érzelmi élete.

Nem is vette észre, hogy ő választotta magának ezt a kínzó mércét: a magasságot. Feltételezte, hogy a nőknek kizárólag a magasság tetszik, vagyis felesleges fárasztania magát.

Ez az értékválasztás elszívta ennek az embernek az erejét, és nagyon pocsék problémát okozott: nem volt elég magas egy olyan világban, amelyet (gondolta ő) a magasaknak teremtettek. Holott sokkal különb feltételeket is választhatott volna az érzelmi életéhez. „Csak olyan nőkkel akarok randevúzni, akik elfogadnak ilyennek, amilyen vagyok” - ez például egész ügyes kezdet, mert fontosnak tartja a tisztességet és az elfogadást. De a mi emberünk nem ezeket az értékeket választotta. Valószínűleg nem is volt tudatában, hogy ő maga választja (vagy választhatja) meg, mit tart értékesnek. Nem jött rá, hogy ő a felelős a bajaiért, csak panaszkodott tovább:

„Nincs választásom” - mondta a csaposnak. „Semmit sem tehetek! A nők felületesek, hiúk és sose fognak szeretni!” Igen, a világ összes nője külön-külön tehet arról, hogy nem tetszik nekik egy önsajnálatban dagonyázó, sekélyes hapsi, akinek vacak értékrendje van. Még szép.

Sokan azért haboznak vállalni a felelősséget a problémáikért, mert azt hiszik, hogy a felelősség egyet jelent azzal, hogy a mi hibánk, ha problémáink vannak.

Kultúránkban gyakran együtt jelenik meg a felelősség és a hiba, holott a kettő nem ugyanaz. Ha elgázollak, egyszerre vagyok hibás és valószínűleg jogilag is felelős azért, hogy valamilyen kárpótlást kapj. Még ha véletlen baleset volt, akkor is felelős vagyok érte. Társadalmunkban így működik a hiba: ha elszúrtad, jóvá kell tenned, és ennek így is kell lennie!

Ám vannak problémák, amelyekért nem mi vagyunk a hibásak, mégis felelünk értük.

Például, ha egy napon arra ébredsz, hogy egy újszülött baba van a küszöbödön, nem a te hibád, hogy a babát odatették, de most már te felelsz érte. Neked kell döntened, hogy mit tegyél, és akármit is döntesz (megtartod, lepasszolod, levegőnek nézed, megeteted egy bullterrierrel), mindenképpen problémákkal jár a döntésed - és azokért is te leszel a felelős.

A bírák nem választhatják meg az ügyeiket. Ha egy ügy a bíróság elé kerül, nem a kirendelt bíró követte el a bűnt, nem volt szemtanú, nem befolyásolta károsan az életét a bűn, ám akkor is felelős érte. Mérlegelnie kell a következményeket, azonosítania kell a mértéket, amely szerint a bűncselekményt megítélik, és gondoskodnia kell a választott mérce érvényesítéséről.

Mindig felelősek vagyunk olyan tapasztalatokért, amelyekben nem vagyunk hibásak. Ez az élet része.

Ha meg akarod különböztetni a két fogalmat, gondolj rájuk úgy, hogy a hiba a múlt idő, a felelősség a jelen idő! A hiba a már meghozott döntéseid eredménye. A felelősség a jelenlegi, másodpercről másodpercre hozott döntéseid eredménye. Az is egy döntés, hogy ezt olvasod. Az is egy döntés, hogy elgondolkozol ezeken a fogalmakon. Te döntesz, hogy elfogadod-e vagy elveted ezeket a fogalmakat. Én lehetek a hibás, ha nem tetszenek az elképzeléseim, de te vagy a felelős a saját következtetéseidért. Nem a te hibád, hogy én éppen ezt a mondatot írtam le, de a te felelősséged, ha úgy döntesz, hogy elolvasod (vagy nem olvasod el).

Más dolog hibáztatni valakit a helyzetedért, és megint más, ha valóban egy illető juttatott abba a bizonyos helyzetbe. Mert a saját helyzetedért kizárólag te vagy a felelős. Sok ember hibáztatható a boldogtalanságodért, de ugyanezért kizárólag te vagy a felelős. Ugyanis mindig neked kell döntened, hogyan látod a dolgokat, hogyan reagálsz rájuk, hogyan értékeled őket. Mindig te választod meg a mértéket, amely szerint az élményeidet értékeled.

Az első barátnőm látványosan dobott. Megcsalt engem a tanárával. Pokoli volt. Olyan pokoli, mintha kétszázötven-háromszor vágtak volna gyomorszájon. Ráadásul, amikor felelősségre vontam, tüstént faképnél hagyott a tanárért, csak úgy lehúzva három közös évet a klotyón.

Hónapokig boldogtalan voltam. Tulajdonképpen számítottam rá, mégis őt tettem felelőssé a boldogtalanságomért, amivel nem jutottam messzire, nekem elhihetitek, csak még nyomorúságosabban éreztem magam tőle.

Nem parancsolhattam a volt barátnőmnek. Akárhányszor hívtam fel, vagy ordítottam vele, vagy könyörögtem, hogy fogadjon vissza, vagy épp váratlanul beállítottam hozzá, vagy más esztelenségeket csináltam a kirúgott pasik szokása szerint, de nem befolyásolhattam az érzelmeit vagy a tetteit. Valóban hibás volt abban, hogy így éreztem magam, de sohasem volt felelős érte.

Kellő mennyiségű könny és alkohol után változni kezdett a gondolkodásom, és kezdtem felfogni, hogy bár a barátnőm szörnyűséget művelt velem, amiért hibáztatható, most már az én felelősségem, hogy boldoggá tegyem magam. Ő sosem toppan be, sosem teszi rendbe helyettem a dolgot. Magamnak kell helyrehoznom.

Ettől a megközelítéstől azonnal történt néhány dolog. Először magamat tettem rendbe. Sportolni kezdtem, és több időt töltöttem addig elhanyagolt barátaimmal. Tudatosan ismerkedni kezdtem új emberekkel. Nagy külföldi tanulmányutat tettem, önkéntes munkát vállaltam, és lassanként kezdtem jobban érezni magam.

Még mindig haragudtam a volt barátnőmre azért, amit csinált, de most már legalább felelősséget vállaltam az érzelmeimért. Ezzel pedig javítottam az értékrendemen. Többet törődtem magammal, megtanultam, hogy jobban érezzem magam a bőrömben, és nem tőle vártam, hogy ragassza meg, ami eltörött.

(Mellesleg az, hogy a barátnőmet tartottam felelősnek az érzéseimért, valószínűleg szerepet játszott abban, hogy otthagyott, de erről majd a későbbi fejezetekben.)

Aztán körülbelül egy évvel később különös dolog történt. Ahogy visszatekintettem a kapcsolatunkra, olyan problémákat vettem észre, amelyeket addig még soha, amelyekért én voltam a hibás, és amelyeket nekem kellett volna megoldanom. Rájöttem, hogy nem voltam eszményi pár, mert valaki nem csalja meg a másik valakit csak úgy. Ahhoz valamilyen okból boldogtalannak kell lennie.

Nem azt mondom, hogy ettől megbocsátottam az exemnek, egyáltalán nem. De a hibáim elismerése segített belátnom, hogy talán nem az az ártatlan áldozat voltam, akinek hittem magam, és nekem is volt szerepem abban, hogy olyan sokáig elhúzódott az a vacak kapcsolat. Végül is azoknak, akik együtt járnak, általában hasonló az értékrendjük. És ha olyasvalakivel jártam, akinek gagyi értékrendje volt, mit is mond ez rólam és az én értékrendemről? Fájdalmas módon tanultam meg, hogy ha egy kapcsolatban a partner önzőn viselkedik és sértő dolgokat művel, akkor valószínűleg a másik fél sem különb, legfeljebb nem látja be.

Visszanézve a barátnőm jellemében is felfedeztem olyan figyelmeztető jeleket, amelyekről a kapcsolatunk idején vagy nem vettem tudomást, vagy elbagatellizáltam őket. Ez az én hibám volt. Visszanézve láttam, hogy én sem voltam éppen az Év Fiúja. Gyakran tanúsítottam iránta rideg pökhendiséget; máskor lehurrogtam és megsértettem. Ezekben a dolgokban is én voltam a hibás.

Igazolták az én hibáim az ő hibáit? Nem. Ám ennek dacára is vállaltam a felelősséget, hogy soha többé nem ismétlem meg azokat a hibákat, soha többé nem tévesztem szem elől ugyanazokat a jeleket, nehogy ismét el kelljen szenvednem ugyanazokat a következményeket. Vállaltam a felelősséget, hogy a jövőben sokkal jobb kapcsolatokat építek ki a nőkkel, és örömmel jelenthetem, hogy sikerült. Nem lett több csalfa barátnőm, aki elhagyjon, nem kaptam még egyszer kétszázötvenhárom gyomorszájast. Vállaltam a felelősséget a problémáimért, és fejlődtem a segítségükkel. Vállaltam a felelősséget a szerepemért abban a sikertelen kapcsolatban, és ennek a segítségével sikerült javítanom a jövőbeli kapcsolataimon.

És most jól figyelj! Kétségtelenül életem egyik legfájdalmasabb tapasztalata volt, amikor az exem elhagyott, de ugyanakkor ez volt az egyik legfontosabb, legmélyebb hatású tapasztalatom is, mert arra serkentett, hogy fejlődjek. Többet tanultam meg abból az egy problémából, mint több tucat sikerből együttvéve.

Mindnyájan szívesen vállaljuk a sikert és a boldogságot, sokszor még harcolunk is érte, hogy ki legyen az, aki vállalhatja. Ám a problémáinkért vállalni felelősséget sokkal fontosabb, mert onnan jön az igazi tanulság, az életre szóló fejlődés. Ha másokat hibáztatunk, csak magunknak okozunk fájdalmat.

Válasz a tragédiára

De mi van az igazán szörnyű eseményekkel? Sokan készek vállalni a felelősséget a munkahelyi gondokért meg talán a túlzásba vitt tévézésért, amikor igazából a srácaikkal kellene játszaniuk vagy hasznosabb tevékenységet kellene folytatniuk. Ám a szörnyűségeknél meghúzzák a vészféket a felelősség vonatán, és ahogy a szerelvény megáll, már ugranak is le róla. Vannak dolgok, amelyek túlságosan fájnak ahhoz, hogy vállalják őket.

Viszont gondolj bele: a tapasztalat keserűsége nem változtat az igazságon! Teszem azt, ha kirabolnak, akkor igazán nem a te hibád, hogy megtörtént. Ki akarna átesni ezen?

Viszont, ha ott a küszöbödön a baba, tüstént felelős leszel egy élet-halál helyzetben. Tiltakozol? Bepánikolsz? Lefagysz? Szólsz a rendőrségnek? Megpróbálod elfelejteni, és úgy tenni, mintha sosem történt volna meg? Ezek azok a választások és reagálások, amelyeknél a te felelősséged, hogy elfogadod-e vagy elutasítod-e őket. A rablást nem te választottad, de akkor is a te felelősséged az esemény érzelmi, lélektani (és törvényes) hatásainak a kezelése.

2008-ban a tálibok elfoglalták az isten háta mögötti Swat-völgyet valahol Északkelet-Pakisztánban, és tüstént átültették a gyakorlatba szélsőséges ideológiájukat. Nincs tévé! Nincs mozi! Nő ki ne jöjjön az utcára férfi kísérő nélkül! Lányoknak nincs helye az iskolában.

2009-ben egy Malála Júszafzai nevű, tizenegy éves pakisztáni kislány felemelte a szavát a tanulási tilalom ellen. Továbbra is eljárt a helyi iskolába, kockáztatva a saját és az apja életét; még konferenciákon is részt vett a közeli helységekben. „Hogy merik elvenni a tálibok az én jogomat a tanuláshoz?” - írta a neten.

2012-ben, amikor tizennégy éves volt, éppen jött hazafelé az iskolából, amikor a buszon arcba lőtték. A buszra felszállt egy maszkos tálib puskával, és azt kérdezte: „Melyik itt Malála? Mondjátok meg, különben mindenkit agyonlövök!” Malála jelentkezett (már ez egyedül hihetetlen lelkierőre vall), mire a tálib fejbe lőtte ott, mindenki szeme láttára.

Malála kómába esett, majdnem meghalt. A tálibok hivatalosan bejelentették, hogy ha a lány valamiként túlélné a merényletet, megölik őt is, az apját is.

Malála ma is él, és továbbra is felszólal az erőszak és a nők elnyomása ellen a muzulmán országokban. Bestseller szerzőnek számít. 2014-ben kitüntették a Nobel-békedíjjal. A fejlövés óta csak még bátrabb, és még messzebb hallatszik el a hangja. Könnyű lett volna meglapulnia, és azt mondania: „Mit tehetek én?”, vagy: „Nincs választásom” Az is egyfajta választás lett volna, de ő épp az ellenkezőjét tette.

Pár éve, amikor ezeket a gondolatokat fejtegettem a blogomban, egy kommentelő beírta, hogy sekélyes és felületes vagyok, nem értem sem az élet problémáit, sem a felelősséget. Azt írta, hogy a fia nemrég halt meg közúti balesetben. Azzal vádolt, hogy nem tudom, mi az igazi szenvedés, egyébként pedig seggfej vagyok, amiért olyasmire célozgatok, hogy ő a felelős a fájdalomért, amellyel a fia halála töltötte el.

Ennek az embernek kétségtelenül nagyobb szenvedés jutott, mint amit legtöbbünknek valaha is el kellett viselnie. Nem ő döntött úgy, hogy a fia meghaljon, nem is az ő hibája volt. Akarata ellenére zúdult rá a gyász kezelésének felelőssége. Ám ennek ellenére is felelős volt az érzelmeiért, gondolataiért és tetteiért. Ő választotta meg, miként reagál a fia halálára. Valamilyen formában mindnyájunknak kijut a szenvedés, de nekünk kell megválasztanunk, hogy mit jelent számunkra. Ez az ember már azzal választott, amikor kijelentette, hogy ebben a dologban nem volt választása, és ő csak vissza akarja kapni a fiát. Ez is egy út, amelyen el lehet indulni a gyászban.

Ezt persze nem írtam meg neki. Elszörnyedtem és gondolkodóba estem: lehet, hogy valóban olyasmibe kaptam bele, amiről fingom sincs? Egyáltalán miket hordok itt össze? Ennek a munkának ez a kockázata. Ezt a problémát én választottam, tehát az én felelősségem, hogy kezeljem.

Először borzasztóan éreztem magam. Pár perc múlva mérges lettem, és arra gondoltam, hogy a kommentelő kifogásainak nem sok köze van ahhoz, amit igazából mondok. Egyébként pedig a fene egye meg, csak azért, mert nekem nem halt még meg gyerekem, attól még van tapasztalatom a szenvedés mélységéről!

De aztán bevettem a saját orvosságomat, és fontolóra vettem a választási lehetőségeimet. Lehetek dühös erre az emberre, vitatkozhatok vele, megpróbálhatok rálicitálni a szenvedésére, amitől mindketten ostobának és érzéketlennek látszanánk. Vagy választhatom azt, hogy gyakorlom a türelmet, az olvasóim jobb megértését, és megőrzöm az emlékezetemben ezt az embert minden eljövendő alkalomra, amikor kínról és fájdalomról írok. Azóta is ezt próbálom tenni.

Csak annyit feleltem, hogy őszinte részvétem, és ennyiben hagytam a dolgot. Mi mást lehetett volna még itt mondani?

Genetika és leosztás

2013-ban a BBC összeterelt fél tucat kényszerbetegségben szenvedő tizenévest, és közvetítette az intenzív terápiát, amellyel szakemberek próbáltak segíteni nekik felülemelkedni rögeszméiken és kényszercselekvéseiken.

A tizenhét éves Imogennek az volt a rögeszméje, hogy meg kellett kopogtatnia minden felületet, amely mellett elment; ha elmulasztotta, iszonyú gondolatok rohanták meg a családja pusztulásáról. Joshnak mindent két kézzel és két lábbal kellett csinálnia; ismerkedésnél két marokra fogva rázta meg a másik ember kezét, két kézzel evett, az ajtón két lábbal ugrott be stb., mert ha nem volt „igazságos” a jobb és a bal oldalához, súlyos pánikrohamokat kapott. Jack, a klasszikus bacillofóbiás csakis kesztyűben lépett ki a házból, felforralta az ivóvizét, és kizárólag olyasmit evett, amit ő maga tisztított meg és készített el.

A kényszerbetegség szörnyű neurológiai-genetikai rendellenesség. Nem lehet gyógyítani, legfeljebb kezelni, és mint majd meglátjuk, a fóbia kezelése egyet jelent az értékrend kezelésével.

A programban részt vevő pszichológusok először is azt közölték a srácokkal, hogy el kell fogadniuk saját tökéletlenségeiket. Vagyis amikor Imogent megrohanják a szörnyű gondolatok a családja haláláról, el kell fogadnia, hogy a családtagjai valóban meghalhatnak, és ő semmit sem tehet ellene; más szavakkal, nem az ő hibája, ha ez megtörténik. Josh kénytelen tudomásul venni, hogy az „igazságos” bánásmód a jobb és a bal oldala iránt jobban árt neki, mint az esetleges pánikrohamok. Jacket figyelmeztetik, hogy tegyen akármit, a mikrobák mindenütt jelen vannak, és folyamatosan fertőzik.

A programnak meg kellett értetnie a srácokkal, hogy értékrendjük észszerűtlen, még csak nem is az övék, hanem a betegségüké, és ragaszkodásuk ezekhez az észszerűtlen értékekhez károsítja az életminőségüket.

A következő lépésben arra bátorították a srácokat, hogy válasszanak egy olyan értéket, amely fontosabb a fóbiás értéküknél, és összpontosítsanak erre az újra. Josh számára ez egy lehetőség arra, hogy ne rejtegesse a rendellenességét a barátai és a családja elől, és normális, működő közösségi élete lehessen. Imogen számára ez a gondolatok és érzések uralása, aminek eredményeként visszanyerheti az örömteli életet. Jack számára pedig ez a képesség, hogy hosszabb időszakokra elhagyhassa a házat anélkül, hogy meg kellene szenvednie érte.

Miután sikerült rögzíteni ezeket az új értékeket, a tizenévesek intenzív deszenzibilizációs gyakorlatokat kezdtek el, hogy az új értékek szerint tudjanak élni. Pánikrohamok következnek, könnyek hullnak, Jack képzeletbeli tárgyakat soroz meg az öklével, majd azonnal kezet mos. De a dokumentumfilm végére látványos haladás történik. Imogennek már nem kell megkopogtatnia minden tárgyat, amely mellett elmegy. „Még mindig vannak szörnyek a tudatom alatt, valószínűleg mindig is lesznek, de most már csendesebbek” - mondja. Josh huszonöt-harminc percig is kibírja a nélkül, hogy „igazságot tegyen” a jobb és a bal oldala között. Talán Jacknél mutatkozik a leglátványosabb javulás: képes elmenni éttermekbe, olyan poharakból és palackokból inni, amelyeket nem mosott el előzőleg. Jack találóan foglalja össze, mit tanult: „Nem én választottam az életet, nem én választottam ezt a borzasztó állapotot, de én választottam, hogy együtt élek vele, és meg kell választanom, hogyan élek együtt vele.”

Sokan úgy kezelik a velük született hátrányokat, például a kényszerbetegséget, az alacsonyságot vagy a feltűnő másságot, mintha aljasul kifúrták volna őket valami nagyon értékesből. Úgy érzik, semmit sem tehetnek ellene, tehát kerülik a felelősség vállalását a helyzetükért. Így mentegetőznek: „Nem én választottam ezt a szar genetikai leosztást, nem az én hibám, ha gajra mentek a dolgok.”

Ez igaz: valóban nem az ő hibájuk.

De akkor is az ő felelősségük.

A főiskolán volt egy idő, amikor abban a hiú álomban ringattam magam, hogy hivatásos pókerjátékos leszek. Nyertem is, meg minden, szórakoztató is volt, de majdnem egy évi komoly játék után kiszálltam. Nem volt nekem való ez az életstílus, hogy egész éjszaka mereven bámulok egy képernyőt, egy napon nyerek több ezer dollárt, a következő napon majdnem az egészet elveszítem. Nem volt a legegészségesebb vagy érzelmi szempontból a legkiegyensúlyozottabb pénzkereset. Ennek ellenére pókerező napjaim meglepően mély hatással voltak arra, ahogyan ma látom az életet.

A pókerben az a szép, hogy bár mindig figyelembe kell venni a véletlent, a hosszú távú eredményeket nem a szerencse határozza meg. Valaki kaphat rémes handet, de legyőzheti azt, aki príma lapokat kapott. Természetesen az, akinek jó a handje, nagyobb eséllyel nyerhet a partiban, de végső soron a győzelmet az határozza meg - igen, kitaláltad! -, hogy a játékosok miként választanak a játszma során.

Az életet ugyanígy látom. Mindenki megkapja a lapokat: van, aki jobbakat, mint mások. És bár lehet ragaszkodni a lapjainkhoz és azt érezni, hogy kiszúrtak velünk, az igazi játék abban rejlik, hogyan variáljuk a kártyákat, milyen kockázatokat vállalunk, milyen következményekkel vagyunk hajlandók együtt élni. Az emberek, akik következetesen a legjobb döntéseket hozzák a változó helyzetekben, előbb-utóbb előrejutnak a pókerben és az életben. És nem szükségszerűen ők kapták a legjobb lapokat.

Vannak, akik lelkileg és érzelmileg is megszenvedik neurológiai és/vagy genetikai defektusaikat. Ám ez semmin sem változtat. Igen, rossz leosztást örököltek, és senkit sem lehet hibáztatni. Az alacsony ember nem azért nem képes barátnőt szerezni, mert elkövette azt a hibát, hogy nem nőtt magasabbra. Az illető, akit kiraboltak, ugyancsak nem hibás abban, hogy kirabolták. De ami történt, akkor is az ő felelősségük. Végső soron ők választanak, amikor eldöntik, menjenek-e pszichológushoz, vagy ne csináljanak semmit sem. Aztán vannak azok, akiknek szomorú gyermekkor jutott. Vannak, akiknek testi, lelki, anyagi bántalmakat kellett elszenvedniük. Nem ők a hibásak a problémáikért, amelyek hátráltatják őket, de továbbra is felelősek - mindig felelősek - azért, hogy a problémáik ellenére is elinduljanak előre, és adott körülmények között a lehető legjobbat hozzák ki abból, amit kaptak.

Lássunk tisztán! Ha össze kellene szedned az összes embert, akiknek van valamilyen lelki zavara, depresszióval vagy öngyilkossági gondolatokkal küzdenek, elhanyagolták vagy bántalmazták őket, meg kellett birkózniuk egy szerettük tragédiájával vagy halálával, túléltek súlyos betegségeket, baleseteket vagy traumát, ha össze kellene terelned mindezeket az embereket egy szobába, akkor valószínűleg oda kellene bezsúfolnod az egész emberiséget, mert senki sem képes úgy végigmenni az életen, hogy távozásáig ne szedjen össze néhány sebet.

Persze, az egyik embernek nagyobb bajai vannak, mint a másiknak. Vannak, akik valóban iszonyú dolgoknak estek áldozatul, de ez akármennyire felzaklat vagy felháborít bennünket, még nem szabadít meg a felelősségtől, amellyel önmagunkért tartozunk.

Áldozatnak lenni sikkes

A felelősség = hiba tévhit lehetővé teszi, hogy másokra lőcsöljük a problémamegoldás felelősségét. Ez a képesség, hogy mások hibáztatásával könnyítsünk a felelősségen, átmeneti eufóriával és az erkölcsi magasabbrendűség illúziójával ajándékoz meg.

Sajnos az internet és a közösségi média egyik mellékhatása megkönnyítette, hogy a felelősséget - akár egy hajszálnyival is - áttoljuk egy másik személyre vagy csoportra. Ez a nyilvános hibáztatós/megszégyenítős játék nemcsak népszerű, de bizonyos körökben „menőnek” számít. Az „igazságtalanságok” nyilvános megosztása nagyobb figyelmet és érzelmi ömlenyeket generál, mint más események a közösségi médiában, így a megosztok folyamatosan áldozatnak érezhetik magukat, akiket egyre fokozódó sajnálat és figyelem övez.

Az „áldozati sikk” ma egyformán divatos a jobb-és a baloldalon, a gazdagok és a szegények között. Alighanem ez az első korszak az emberi történelemben, amikor az összes demográfiai csoport egyszerre érezheti magát áldozatnak, és lubickolhat a vele járó erkölcsi felháborodás eufóriájában.

Jelen pillanatban mindenki, aki meg van sértve valamiért - legyen az egy rasszizmusról szóló könyv a főiskolai tantervben, vagy a karácsonyfák kitiltása a helyi plázából, vagy a beruházási alapok adójának félszázalékos emelése -, úgy érzi, hogy ő el van nyomva, ennélfogva joga van felháborodni és figyelemre tarthat igényt.

A mai médiakörnyezet egyszerre bátorítja és állandósítja ezeket a reakciókat, mert végül is jót tesz az üzletnek ez a valami, amit Ryan Holiday író és kommentátor csak „síró pornó”-nak hív. Ahelyett, hogy komoly esetekről és komoly kérdésekről tudósítana, a média sokkal könnyebbnek (és hasznosabbnak) találja, hogy keres valami mérsékelten sérelmes dolgot, továbbítja a széles közönségnek, felháborodást szít, majd ezt a felháborodást olyan módon közvetíti, hogy attól meg a lakosság másik része háborodjon fel. Beindul a folyamat, amelyben két képzelt oldal között pattog a vadbaromságok labdája, és közben senki sem figyel a súlyos társadalmi problémákra. Nem csoda, hogy nálunk még sosem volt ennyire sarkított a politizálás.

Ennek az áldozati sikknek a legnagyobb problémája, hogy elrabolja az igazi áldozatoknak járó figyelmet. Mint a farkast kiáltó pásztorfiúnál. Minél többen hirdetik magukat áldozatoknak csipszar bosszúságok miatt, annál nehezebb meglátni, kik a valódi áldozatok.

Az emberek rákaptak, hogy folyamatosan meg legyenek sértve, mert az olyan eufóriás; erényesen pöffeszkedni az erkölcsi magaslaton jó érzés. Ahogy Tim Kreider politikai humorista írta a New York Times egyik vezércikkében: „A felháborodás ugyanolyan, mint az a sok más dolog, ami jólesik, de idővel belülről fal fel minket. És alattomosabb még a bűnök többségénél is, mert nem ismerjük el róla, hogy élvezzük.”

Ám a demokráciához és a szabad társadalomhoz az is hozzátartozik, hogy el kell viselnünk olyan nézeteket és embereket, akikkel nem szükségszerűen rokonszenvezünk. Ez az ára a szabadságnak - úgy is fogalmazhatnánk, hogy ez a rendszer lényege, ám úgy látszik, egyre többen feledkeznek meg róla.

Körültekintően kell kiválasztanunk, miért harcolunk, egyidejűleg megpróbálva együtt érezni egy kicsit az úgynevezett ellenséggel. A tömegtájékoztatáshoz pedig egy rendes adag szkepszissel kellene közelednünk, tartózkodva attól, hogy ördöggé fessük át azt, aki nem ért egyet velünk. Alapvetően fontosnak kellene tartanunk a tisztességet és az átláthatóságot, és kételkednünk az egyetlen igazságban, az okvetlenül jó kedvben és a bosszúszomjban. A demokratikus értékrendhez nehezebb ragaszkodni az internet örökös ricsajában, ennek ellenére vállalnunk kell a felelősséget, és védenünk kell ezeket az értékeket, mert politikai rendszerünk stabilitása múlhat rajta.

Nincs olyan, hogy „hogyan"

Ezt hallva sokan mondanak valami olyat: „Oké, de hogyan? Tudom, hogy az értékrendem ciki, és kerülöm a felelősséget a problémáimért, és beképzelt kis szarcsimbók vagyok, aki azt hiszi, hogy a világnak körülötte kell forognia, és csak az számít, hogy én mit nyafogok - de hogyan változzak meg?”

Amire én azt felelem, a legjobb Yoda-hangomon: „Csináld, vagy ne csináld! Nincs olyan, hogy hogyan

Már így is választasz, a nap minden percében, amikor eldöntöd, hogy mi az, amit le sem szarsz; a változás annyiból áll, hogy valami mást válassz erre a célra.

Valóban ilyen egyszerű, csak nem ilyen könnyű.

Azért nem könnyű, mert kezdetben lúzernek, kamunak, ostobának érzed majd magad. Ideges leszel. Ki fogsz borulni. Akár még zabos is lehetsz a feleségedre, vagy a barátaidra, vagy az apádra a folyamat közben. Ezek mind az értékrend átalakításának mellékhatásai, amelyek elkerülhetetlenek.

Szóval egyszerű eljárás, de nagyon kemény.

Vizsgáljunk meg néhány ilyen mellékhatást! Előre szavatolom, hogy el fogsz bizonytalanodni. „Valóban le kell mondanom erről? Helyes ez?” A lemondás egy értékről, amelyre éveken át hagyatkoztál zavaró lehet; olyan, mintha többé nem tudnád megkülönböztetni a jót a rossztól. Nehéz, de normális reakció.

Ezután csődnek érzed magad. Fél életedben aszerint a régi érték szerint mérted magad, tehát amikor változtatsz a fontossági sorrenden, a mércéden és a viselkedéseden, nem találod majd a régi, megbízható mércét, és azon nyomban senkinek fogod érezni magad. Ez is normális és ez is kínos.

És bizonyosan el kell viselned az elutasításokat is. Sok kapcsolatod épült a régi értékeidre, tehát abban a pillanatban, ahogy változtatsz rajtuk - abban a pillanatban, amikor úgy döntesz, hogy a tanulás fontosabb a bulizásnál, a házasság és a család fontosabb a zabolátlan szexnél, a hivatás fontosabb a pénznél -, a fordulat végiggyűrűzik a kapcsolataidon, és sokukat romba dönti. Ez is normális és ez is kínos.

Ezek szükséges, habár fájdalmas mellékhatásai az értékrended megváltoztatásának, az energiád átirányításának egy másik, fontosabb és értelmesebb helyre. Külső-belső ellenállásba ütközöl, amikor átértékeled a fontossági sorrendedet. De leginkább bizonytalannak érzed majd magad, mert nem tudod, hogy nem helytelen-e, amit teszel.

Majd meglátod, hogy ez így a jó.

6. Semmiben sincs igazad (de nekem sem)

Ötszáz éve a kartográfusok azt hitték, hogy Kalifornia sziget. Az orvosok azt hitték, hogy a beteg karjának megvágása (vagy bárminemű kivéreztetés) meggyógyítja a bajt. A tudósok azt hitték, hogy az égést egy flogiszton nevű anyag okozza. A nők azt hitték, hogy ha kutyahúggyal dörzsölik be az arcukat, lelassítják a hervadást. A csillagászok azt hitték, hogy a Nap forog a Föld körül.

Kisfiú koromban mindig azt hittem, hogy a lappantyú egy zöldség, amit nem akartam megenni. Azt hittem, hogy a fivérem talált egy titkos alagutat a nagyanyám házában, mert úgy meg tudott lógni, hogy ki sem kellett jönnie hozzá a fürdőszobából (spoiler: a fürdőszobának ablaka volt). Azt is hittem, hogy amikor a barátom és a családja ellátogattak Washington B. C.-be, valamiként visszautaztak az időben a dinoszauruszokig, mert hiszen a B. C. az nagyon régen volt. (Szójáték a D. C. (Columbia Kerület) és B. C. (Kr.e.) rövidítésekkel, amit a gyerekek könnyen félrehallhatnak.)

Kamaszkoromban fennen hirdettem, hogy engem semmi sem izgat, holott igazság szerint nagyon is sok minden izgatott. Tudtom nélkül mások dirigáltak a világomban. Azt gondoltam, hogy a boldogság a sors ajándéka, és nem választás dolga. Azt gondoltam, hogy a szerelem csak úgy jön, és nem kell megdolgozni érte. Azt gondoltam, hogy a „menőség” másokról lemásolható és gyakorlással elsajátítható, nem pedig olyasmi, amit nekünk kell kitalálnunk.

Az első barátnőmnél azt hittem, hogy boldogan élünk, míg meg nem halunk. Amikor az a kapcsolat megszakadt, azt gondoltam, hogy soha többé nem fogom ezt érezni egy nő iránt. Amikor pedig ugyanezt éreztem egy másik nő iránt, azt gondoltam, hogy a szerelem néha nem elég. Aztán rájöttem, hogy mindenki kénytelen meghatározni, mi az „elég”, a szerelem pedig az lehet, amivé hagyjuk lenni.

Utam minden egyes lépésénél hibáztam. Semmiben sem volt igazam. Egy életen át rosszul láttam magam, másokat, a társadalmat, a kultúrát, a világot, a világegyetemet - mindent.

Remélem, hogy ez így folytatódik életem végéig.

Mint ahogy Jelen Mark vissza tud nézni Múlt Mark minden hibájára és botlására, úgy néz vissza Jövő Mark majd egy napon Jelen Mark feltételezéseire (beleértve ezt a könyvet), és lát meg bennük hasonló tévedéseket. És ez jó, mert azt jelenti, hogy fejlődök.

Michael Jordannek van egy híres mondása a sorozatos botlásairól és a sikere okáról: „Újra és újra és újra hibáztam mindenben, ezért tudtam előrelépni.”

A fejlődés örök ismétlés. Ha tanulunk valami újat, nem a „rossztól” lépünk tovább a „jóhoz” hanem a rossztól haladunk a kevésbé rossz felé, és a tanulás segít tovább a még annál is kevésbé rosszhoz, és így tovább. Örökösen úton vagyunk az igazság és a tökéletesség felé, anélkül, hogy valaha is odaérhetnénk.

Nem a „végső igazságra” kellene törekednünk, hanem inkább addig kellene farigcsálnunk mai hibáinkat, hogy holnapra kevésbé hibásak lehessünk.

Ebből a szemszögből nézve az emberi fejlődés tudományos terminológiával is magyarázható. Értékeink a hipotézisek: ez a viselkedés jó és jelentőségteljes, a másik nem az. Tetteink a kísérletek; az ebből következő érzelmek és gondolkodási minták jelentik az adatállományunkat.

Nincs korrekt tanítás vagy tökéletes ideológia, csak az van, amit tapasztalataink alapján magunkra nézve helyesnek tartunk - de még az a tapasztalat is lehet tévedés. Mivel pedig mindenkinek mások az igényei, előélete és életkörülményei, mindenkinek más a „helyes” válasza azokra a kérdésekre, hogy mi az élet értelme, és hogyan is helyes élni az életet. Az én helyes válaszomban benne van, hogy több évig bolyongtam magányosan, kétes helyeken laktam, és röhögtem, ha elfingtam magam. Vagy legalábbis nemrég még ez volt. Ám ez a felelet is változik és fejlődik, mert magam is változok és fejlődök; ahogy öregszem és tapasztaltabb leszek, lefaragok a hibáimból, hogy minden reggel kevésbé hibásan ébredhessek.

Sok embernek annyira mániája lesz a „helyes” élet, hogy egyszerűen nem marad ideje élni.

Van egy magányos, szingli nő, aki szeretne társat, de sosem tesz érte semmit, ki sem teszi a lábát a házból. Van egy férfi, aki agyondolgozza magát, és hiszi, hogy megérdemli az előléptetést, de ezt sosem közli a főnökével.

Azt olvassák a fejükre, hogy félnek a kudarctól, a visszautasítástól, félnek attól, hogy valaki nemet mond.

Pedig ez nincs így. Persze, a visszautasítás fáj. A kudarc rossz dolog. Csakhogy vannak bizonyosságok, amelyekhez ragaszkodunk - bizonyosságok, amelyeket félünk megkérdőjelezni vagy elengedni, értékek, amelyek értelmet adtak az életünknek az évek során. Az a nő azért nem jár el hazulról, és azért nem randevúzik, mert akkor kénytelen lenne szembenézni azzal, amit ő maga hisz a saját kívánatosságáról. A férfi azért nem kér előléptetést, mert akkor kénytelen lenne szembenézni azzal, amit ő maga hisz a saját képességeiről.

Könnyebb veszteg maradni azzal a fájdalmas bizonyossággal, hogy senki sem talál vonzónak, hogy senki sem értékeli a tehetségünket, mint próbára tenni magunkat.

Az ilyen hitek - hogy nem vagyok elég vonzó, akkor meg minek fárasszam magam; vagy a főnököm egy seggfej, akkor meg minek fárasszam magam - mérsékelt megnyugváshoz segítenek bennünket a jelenben, de nagyon megterhelik a jövőbeli boldogságunkat és sikerünket. Mi mégis ragaszkodunk ezekhez a borzalmas, hosszú távú stratégiákhoz, mert feltételezzük, hogy igazunk van, mert feltételezzük, hogy már tudjuk, mi fog történni. Más szavakkal, feltételezzük, hogy ismerjük a mese végét.

A bizonyosság a fejlődés ellensége. Semmi sem biztos, amíg meg nem történt - de még akkor is vitatható. A fejlődéshez ezért szükséges elfogadni értékrendünk elkerülhetetlen hiányosságait.

Bizonyosság helyett inkább a kételyre kellene törekednünk. Kételkednünk kellene hiedelmeinkben, érzéseinkben, abban, hogy mit tartogat számunkra a jövő, ha csak nem vállaljuk, hogy mi teremtjük meg magunknak. Ahelyett, hogy mindig nekünk legyen igazunk, inkább azt kellene keresnünk, hogy miben tévedhetünk. Mert tévedünk.

A tévedés nyitottá tesz a változtatás lehetőségére. A tévedés megajándékoz a fejlődés lehetőségével. Azt jelenti, hogy nem kellene megvágnunk a karunkat a náthánk gyógyításához, és nem kell kutyahúggyal mosni az arcunkat, hogy fiatalabbnak látsszunk. Azt jelenti, hogy nem hisszük zöldségnek a lappantyút, és nem félünk nekigyürkőzni a dolgoknak.

Mert van itt egy bizarr igazság: tulajdonképpen nem is tudjuk, mi a pozitív és mi a negatív élmény. Életünk legnehezebb, leggyötrelmesebb pillanatairól kiderülhet, hogy ezeknek volt a legfontosabb szerepük a jellemfejlődésünkben. Ne bízzunk a saját elképzelésünkben a pozitív/negatív élményekről, hiszen csak annyit tudunk biztosan, hogy az adott pillanatban mi fáj és mi nem, az pedig nem sokat ér!

Amilyen elszörnyedéssel tekintünk mi vissza a félezer éve élt emberek elképzeléseire, úgy fog nevetni rajtunk és bizonyosságainkon a félezer évvel utánunk következő nemzedék. Kinevetnek bennünket, amiért hagytuk, hogy a pénzünk és a foglalkozásunk határozza meg az életünket. Kinevetnek bennünket, amiért féltünk kimutatni megbecsülésünket a legfontosabb dolgok iránt, viszont agyonmagasztaltunk tökéletesen érdemtelen közszereplőket. Kinevetik rítusainkat, babonáinkat, aggályainkat és háborúinkat; csak hápognak majd a kegyetlenségünkön. Tanulmányozni fogják művészetünket, és vitatkoznak a történelmünkön. Olyan igazságokat tudnak majd rólunk, amelyekről nekünk most még sejtelmünk sincs.

És ők is tévedni fognak. Csak nem akkorákat, mint mi.

Hiedelmeink építészei

Próbáljuk ki ezt! Találomra válasszunk ki embereket, küldjük be őket egy szobába, ahol gombokat kell nyomkodni! Mondjuk nekik, hogyha valamilyen különleges dolgot csinálnak - egy meghatározatlan valamit, amire nekik kell rájönniük -, kigyúl egy lámpa, mutatva, hogy szereztek egy pontot! Utána mondjuk nekik azt, hogy minél több pontot kell szerezniük harminc perc alatt!

Amikor pszichológusok csinálták meg ezt, el lehet képzelni, mi történt. Az emberek leültek, és találomra nyomkodni kezdték a gombokat addig, amíg ki nem gyúlt egy lámpa, mutatva, hogy szereztek egy pontot. Logikus módon ugyanezt próbálták ismételgetni, hogy még több pontot szerezzenek. Csakhogy most nem gyúlt ki a lámpa. Ekkor kísérletezni kezdtek bonyolultabb mozdulatsorokkal - az egyik gombot megnyomták háromszor, a másikat egyszer, kivártak öt másodpercet, és - ding! Újabb pont. Ám ez is csak egyszer működött. Ekkor az emberek azt gondolták, hogy talán nem is a gombokat kell nyomkodni. Talán azon múlik, hogyan ülnek. Vagy mit érintenek meg. Vagy hova teszik a lábukat. Ding! Újabb pont. Igen, talán ide kell tennem a lábamat, és utána nyomok meg egy másik gombot. Ding!

Általában tíz-tizenöt perc alatt mindenki rájött, milyen mozdulatsort kell végigcsinálni a pontszerzéshez. Rendszerint valami furcsaságot, például fél lábra kell állni, vagy be kell magolni a gombok nyomkodásának hosszú sorozatát, meghatározott idő alatt, meghatározott irányba nézve.

Ám most jön a vicces része: a pontokat valóban találomra osztogatják. Nincsen sem sorozat, sem minta, csak egy lámpa, amelyik csengőszóra kigyúl, és az emberek cigánykerekeznek, mert azt hiszik, hogy ez pontot szerez nekik.

A kísérlet célja nem a szadizás, hanem annak a bemutatása, milyen gyorsan képes előállni az emberi agy egy nagy határ baromsággal, aminek semmi köze a valósághoz. Ebben mindnyájan jók vagyunk. Minden ember abban a meggyőződésben távozik a szobából, hogy sikerült megnyernie a játszmát. Mindegyik szentül hiszi, hogy rájött a gombnyomogatás „tökéletes” sorrendjére, és ezért szerzett pontokat. Ám a módszerek, amelyeket kiagyaltak, ugyanolyan egyediek, mint ők. Az egyik kieszelt egy hosszú sorozatot, amelynek csak az ő számára van értelme. Egy lány elhitte, hogy néhányszor meg kell kopogtatnia a mennyezetet a pontokhoz, és a sok ugrálástól kimerülten távozott a szobából.

Az agyunk okadatoló gépezet. Az „okadatolást” a képzettársítások gerjesztik, amelyeket az agyunk hoz létre két vagy több tapasztalatból. Megnyomunk egy gombot, kigyullad egy lámpa: ebből feltételezzük, hogy a gomb miatt gyúlt ki a fény. Lényegében ezt jelenti az okadatolás: okokkal történő bizonyítást. Gomb, fény; fény, gomb. Látunk egy széket. Látjuk, hogy szürke. Ezután az agyunk társítja a színt (szürke) és a tárgyat (szék), és megállapítja: „A szék szürke”.

Agyunk egyfolytában berregve ontja a képzettársításokat, amelyek segítenek megérteni és irányítani a környezetünket. Minden külső-belső tapasztalatunk új képzettársításokat gerjeszt. Ennek az oldalnak minden egyes szava - az őket megfejteni segítő nyelvtani fogalmaktól a disznóságokig, amikor az agyad elkalandozik, valahányszor az írásom unalmas vagy önmagát ismétlő lesz -, gondolata, impulzusa, érzéklete idegi csatlakozások ezreiből áll össze, amelyek bevilágítják agyadat a tudás és a megértés villámával.

Csakhogy van két probléma. Először is, az agy nem tökéletes. Félreértjük, amit látunk és hallunk. Könnyen felejtünk, vagy rosszul értelmezünk dolgokat.

Másodszor, amint megteremtettük az oksági kapcsolatot, az agyunk ragaszkodni fog hozzá. Mi is ragaszkodni fogunk agyunk okadatoló művéhez, és nem akarjuk elengedni. Még ha látjuk is a bizonyítékot, amely ellentmond az általunk teremtett oksági kapcsolatnak, gyakran nem veszünk tudomást róla, és tovább hiszünk.

Emo Philips komikus mondta egyszer: „Mindig azt gondoltam, hogy az agyam a legcsodálatosabb szervem. Aztán észbe kaptam, hogy ki mondja ezt.” Sajnálatos módon minden, amit „tudunk” és hiszünk, agyunk ösztönös pontatlanságainak és részrehajlásainak terméke. Számos értékünk - mondhatni szinte minden értékünk - olyan eseményekből fakad, amelyek nem tükrözik megfelelően a világot, vagy egy teljesen félreértelmezett múlt eredményei.

Hogy ebből mi következik? Annak, amit hiszünk, a zöme hibás. Illetve pontosabban, amit hiszünk, az mind hibás -többé-kevésbé. Az emberi elme a pontatlanságok zűrzavara.

Lehet, hogy ettől kellemetlenül érzed magad, de majd meglátod, milyen fontos, hogy ezt elfogadd.

Vigyázz, hogy mit hiszel!

1988-ban Meredith Maran újságírónak és feminista szerzőnek döbbenetes felismerésben volt része az egyik terápiás ülésen: az apja megerőszakolta kislány korában. Ezt a sokkoló emléket annyira elfojtotta, hogy felnőtt életében eszébe sem jutott. Ám harminchét évesen felelősségre vonta az apját, és a családjának is elmondta, mi történt.

A család elszörnyedt, az apja természetesen tagadta a vádat. A családtagok egy része Meredith mellé állt, a többiek az apja mellé. A rokonság két táborra szakadt. A keserűség, amely jóval az erőszak vádja előtt megmérgezte Meredith és az apja kapcsolatát, üszög módjára terjedt szét a családfa gyökerétől a legapróbb ágakig.

1996-ban újabb döbbenetes felismerés következett: az apa nem erőszakolta meg a lányát. (Tudom: hoppácska.) Az egész emléket Meredith agyalta ki egy jó szándékú pszichológus segítségével. A bűntudattól emésztett Meredith kétségbeesetten próbálta békíteni és engesztelni az apját és a rokonokat, de elkésett. Az apja meghalt, Maranék családja soha többé nem lett a régi.

Meredith nem volt egyedül. Mint ahogy Hazugságom: egy hamis emlék igaz története című önéletrajzában írja, az 1980-as években sok nő vádolta férfirokonait nemi erőszakkal csak azért, hogy évekkel később visszavonjanak mindent. Ugyanebben az időszakban rengetegen állították azt is, hogy sátánista szekták fajtalankodnak gyermekekkel. A rendőrség városok tucatjaiban nyomozott, ám sosem találtak semmiféle bizonyítékot a tébolyult rítusokra.

Mi ütött az emberekbe, hogy egyszer csak elkezdtek ocsmány vádakat koholni családtagok és szekták ellen? És miért éppen az 1980-as években?

Játszottál gyerekkorodban szóbeszédet? Tudod: súgsz valamit valakinek, aki súgva tovább adja egy másik valakinek, és amit a tizedik valaki hall, annak már az égvilágon semmi köze ahhoz, amit mondtál. Lényegében így működik az emlékezet.

Átélünk valamit. Alig pár nappal később már kissé módosult formában emlékszünk rá, mintha súgott szavakat értettünk volna félre. Aztán elmeséljük valakinek, és pár helyen ki kell töltenünk a hézagokat a saját fantáziánkkal, hogy legyen értelme a dolognak, különben még bolondnak néznének. Utána el is hisszük ezeket a kis lelki hézagpótlásokat, és legközelebb így adjuk tovább. Csakhogy ez nem igaz, ennélfogva az élő beszédben még jobban eltorzul. Egy évre rá részegen meséljük el a sztorit, úgyhogy még tovább szépítünk rajta - oké, őszintén szólva az ujjunkból szopjuk legalább az egyharmadát. Egy héttel később már józanok vagyunk, csakhogy nem akaródzik bevallanunk, mekkorát hazudtunk, vagyis ragaszkodunk a sztorink átdolgozott és bővített szeszközi változatához, és öt évvel később a mi úgy-éljek, itt-süllyedjek-el-ha, az-édesanyám-sírjára sztorinknak legfeljebb 50%-a igaz.

Mindenki megcsinálja. Te is, én is. Akármilyen becsületesek és jó szándékúak vagyunk, folyamatosan félrevezetjük saját magunkat és másokat is, és erre nincs más okunk azon kívül, hogy az agyunkat hatékonyságra, és nem pontosságra tervezték.

Nemcsak a memóriánk kutyaütő - annyira, hogy a szemtanúk vallomásait nem okvetlenül veszik komolyan a tárgyalásokon de az agyunk is borzasztó részrehajlóan működik.

Hogyhogy? Úgy, hogy az agyunk mindig az alapján próbálja értelmezni az aktuális helyzetünket, amiben már hiszünk és már átéltünk. Minden új adatot a létező értékekkel és következtetésekkel vet össze. Ennek eredményeként az agyunk mindig arrafelé hajlik, amit az adott pillanatban igaznak érzünk. Tehát ha remek kapcsolatban vagyunk a nővérünkkel, a róla őrzött emlékeink zömét pozitív megvilágításban látjuk. Ám ha a kapcsolat megromlik, gyakran másképp látjuk ugyanezeket az emlékeket, úgy dolgozzuk át őket, hogy megfeleljenek a haragnak, amelyet ma érzünk a nővérünk iránt. Karácsonyi kedves ajándékára most úgy emlékezünk, mint a vállveregető lenézés megnyilvánulására. Nem ártatlan bakinak, hanem szívtelen közönynek látjuk, hogy elfelejtett meghívni bennünket a tóparti házába.

Jobban értjük Meredith hamis emlékét a nemi erőszakról, ha tudjuk, milyen értékrend táplálta a hiedelmeit. Először is: majdnem egész életében feszült, rossz viszonya volt az apjával. Másodszor: sorozatos rossz kapcsolatai voltak a férfiakkal, a házassága is válással végződött.

Tehát az ő értékrendjében rossz dolognak minősült „a szoros kapcsolat a férfiakkal”.

Az 1980-as évek elején radikális feminista lett, és a gyermekbántalmazást választotta kutatási témának. Szörnyűbbnél szörnyűbb esetekkel szembesült, éveken át foglalkozott incesztustúlélőkkel, főleg nőkkel. Riportjainál rendszeresen merített akkori pontatlan tanulmányokból, amelyekről később kiderült, hogy alaposan eltúlozták a gyermekmolesztálási esetek számát. (A leghíresebb tanulmány szerint a nők egyharmadát molesztálták gyermekkorukban. Erről a számról ma már tudjuk, hogy alaptalan.)

Mindennek a tetejébe Meredith beleszeretett egy nőbe, aki gyermekként ugyancsak incesztusnak esett áldozatul, és viszonyt is kezdett vele. Beteges megszállottsággal csüngtek egymáson: Meredith kitartóan próbálta „megváltani” szerelmét a múltban elszenvedett traumáktól, amit a nő arra használt, hogy bűntudatot ébresztve zsaroljon szeretetet a partnerétől (erről a nyolcadik fejezetben írok bővebben). Közben Meredith és az apja kapcsolata még jobban megromlott (az apát nem hozta lázba, hogy a lányának éppen leszbikus kapcsolata van). Meredith úgy fogyasztotta a pszichológusokat, ahogy más drogozik, és miután a terapeutáknak is megvoltak a saját értékeik és meggyőződéseik, amelyek megszabták a viselkedésüket, csökönyösen hangoztatták, hogy Meredith boldogtalanságát nem lehet kizárólag a nagyon stresszes riporteri munkával vagy a siralmas kapcsolatokkal magyarázni; kell ott lenni valami másnak, valahol mélyebben!

Ebben az időben hihetetlenül népszerű lett az elfojtott emlékterápia nevezetű új eljárás. A terapeuta transzféle állapotot idézett elő a páciensénél, majd arra biztatta, hogy ássa ki és élje át ismét az elfelejtett gyermekkori emlékeit, amelyek többnyire kellemesnek bizonyultak, de elvileg kellett köztük lennie traumásaknak is.

Tehát itt van ez a szegény Meredith, aki nap mint nap gyermekbántalmazással és -molesztálással foglalkozik, dühöng az apjára, csőd volt az összes kapcsolata a férfiakkal, láthatólag senki sem érti meg azon a másik nőn kívül, aki ugyancsak gyermekfővel elszenvedett incesztus áldozata. Minden második nap ott sír a pszichológus díványán, és a terapeuta egyre csak követeli, hogy emlékezzen valamire, amire nem emlékszik. Voilá, meg is van a tökéletes recept a soha meg nem történt nemi erőszak hamis emlékéhez.

Adatfeldolgozó agyunk legfontosabb feladata, hogy úgy értelmezze az élményeket, hogy az összhangban legyen a korábbi tapasztalatokkal, érzelmekkel és hiedelmekkel. Ám gyakran kerülünk olyan helyzetekbe, amikor a múlt és a jelen nincs összhangban; ilyenkor a jelen tapasztalata szembemegy mindennel, amit a múltban igaznak és észszerűnek fogadtunk el. Az ilyen eseteknél az összhang érdekében az elme időnként hamis emlékeket gyárt. Hogy összekapcsolja jelenlegi tapasztalatainkat a képzelt múlttal, lehetővé teszi, hogy ragaszkodjunk ahhoz, amit korábban felépítettünk.

Mint említettük, Meredith története nem egyedi. Az 1980-as évek végén és az 1990-es évek elején ártatlan emberek százait vádolták alaptalanul nemi erőszakkal. Sokan börtönbe is kerültek miatta. Valóságos tömeghisztériát okozott a nemi erőszak és a sátánista fajtalankodás vádja. Bárkiből lehetett áldozat. A szuggesztív magyarázatok, amelyeket a szenzációhajhász média mérhetetlenül felfújt, arra ösztökélték az életükkel elégedetlen emberek tudatalattiját, hogy az emlékek megkavarásával szolgáltassanak indoklást a jelen szenvedéseire, olyan módon, hogy ezek az emberek áldozatok lehessenek, és ne kelljen vállalniuk a felelősséget. Az elfojtott emlékterápia felszínre hozta a tudatalatti vágyakat, és konkrétnak tűnő emlékké gyúrta át őket.

A folyamat és a belőle következő tudatállapot annyira általános lett, hogy nevet is találtak neki: hamisemlék-szindrómának hívták. A hamisemlék-szindróma megváltoztatta a bírósági gyakorlatot. Pszichológusok ezreit perelték be, akik el is veszítették az engedélyüket. Az elfojtott emlékterápia kiment a divatból; gyakorlatiasabb módszerek váltották fel. A közelmúltban végzett kutatások igazolták annak a kornak a gyászos leckéjét: hiedelmeink alakíthatók, emlékeink pedig ijesztően megbízhatatlanok.

Rengeteg olyan kényelmes bölcsesség van forgalomban, mint „bízz magadban”, „hallgass a megérzéseidre”, és még sorolhatnám a kellemesen hangzó közhelyeket.

Holott inkább kevésbé kellene bíznunk magunkban. Elvégre, ha a szívünk és az eszünk ennyire megbízhatatlan, talán többször kellene megkérdőjeleznünk a szándékainkat és az indokainkat. Ha soha sincs igazunk, nem az önmagunkban való kételkedés, nem a hiedelmeink és feltételezéseink szigorú megrostálása lenne az egyetlen logikus út?

Lehet, hogy ez ijesztően és önpusztítóan hangzik, holott épp az ellenkezője az igaz: nemcsak biztonságosabb, de fel is szabadít.

A feltétlen bizonyosság veszedelmei

Erin velem átellenben ül a szusibárban, és azt próbálja elmagyarázni, hogy miért nem hisz a halálban. Majdnem három órája vagyunk itt, és ez alatt az idő alatt megevett négy ubor-kás tekercset, és megivott egy egész palack szakét. (Pillanatnyilag a második palack felénél tart.) Kedd van, délután négy.

Nem én hívtam ide. Ő kutatott fel az interneten, és repült el hozzám.

Ismét.

Nem először csinálja ezt. Erin meg van győződve róla, hogy képes gyógyítani a halált, de arról is meg van győződve, hogy ehhez szüksége van az én segítségemre. De nem üzleti értelemben. Más lenne, ha csak promóciós tanácsra lenne szüksége. Igen ám, de ennél többről van szó: Erinnek arra van szüksége, hogy a fiúja legyek. Miért? Háromórányi faggatás és másfél palack szaké után ez még mindig nem tiszta.

Mellesleg a menyasszonyom is velünk van az étteremben. Erin fontosnak tartotta, hogy vonjuk be a beszélgetésbe; Erin tájékoztatni akarta, hogy „hajlandó osztozni” rajtam, és hogy a barátnőmnek (ma már feleségemnek) „nem kell fenyegetve éreznie” magát.

Erint 2008-ban ismertem meg egy önsegítő szemináriumon. Egész kellemes teremtésnek látszott. Kicsit olyan lila, New Age-típusú, ugyanakkor vitathatatlanul okos volt, a keleti part egyik elit egyetemén szerzett jogi diplomát. Nevetett a vicceimen, én meg aranyosnak találtam - és mivel vagyok, aki vagyok, persze lefeküdtem vele.

Egy hónap múlva azt proponálta, hogy szedjem fel a sátorfámat, és költözzek át az ország túlsó végébe, hozzá. Ez megszólaltatta bennem a vészcsengőt, úgyhogy szakítani próbáltam vele. Azt felelte, megöli magát, ha nem vagyok hajlandó vele élni. Oké, ez már szirénát indított el. Azonnal blokkoltam a postafiókomban, és minden elérhetőségemen.

Ez lelassította Erint, de nem állította le.

Évekkel a találkozásunk előtt Erin autóbalesetet szenvedett, és majdnem meghalt. Tulajdonképpen a szó orvosi értelmében meg is halt pár percre - leállt az agytevékenysége -, de valamilyen csoda folytán életre kelt. Amikor „visszajött”, azt állította, hogy minden megváltozott. Nagyon spirituális valaki lett belőle. Hinni kezdett az energiagyógyításban, az angyalokban, az univerzális tudatban és a tarot-ban. Azt is elhitte, hogy gyógyító empata lett belőle, és látja a jövőt. Amikor pedig megismert engem, valamilyen okból úgy döntött, hogy ő és én arra rendeltettünk, hogy közösen mentsük meg a világot. Hogy „meggyógyítsuk a halált”, ahogyan ő fogalmazott.

Miután blokkoltam, új címeket regisztrált magának, és időnként egy tucat dühös e-mailt is küldött egyetlen napon. Hamis Facebook-és Twitter-fiókokat nyitott, azokról zaklatott engem és a hozzám közel álló embereket. Készített magának egy weboldalt, pontosan olyat, mint az enyém, tucatszám írta a cikkeket, amelyekben azt állította, hogy az exe vagyok, és hazudtam neki és megcsaltam és megígértem, hogy feleségül veszem, és mi ketten összetartozunk. Amikor felszólítottam, hogy törölje az oldalát, azt felelte, törölni fogja, amint elrepülök hozzá Kaliforniába. Ez volt az ő elképzelése a kompromisszumról.

Az egész mindenséget azzal igazolta, hogy engem neki rendelt az Isten, és ő angyali szózatokra ébred éjnek évadján, amelyek azt parancsolják, hogy „a mi különleges kapcsolatunk” hozza el az új aranykort és a világbékét, (igen, ezekkel a szavakkal!)

Mire odakerültünk abba a szusibüfébe, már több ezer e-mailt kaptam. Akár írtam neki, akár nem, akár udvariasan, akár dühösen válaszoltam, ő nem adta fel, egy jottányit sem engedve a hitéből. És ez így ment már több mint hét éve.

Abban a kisvendéglőben jöttem rá, miközben ő szakét nyakait és órákon át karattyolt arról, hogyan hajtotta ki a macskája vesekövét energiacsapolással, hogy Erin önsegítésfüggő. Több tízezer dollárt költ könyvekre, szemináriumokra, kurzusokra.

De az benne az igazi őrület, hogy szóról szóra meg is valósítja, amit tanul. Neki megvan az álma, és ragaszkodik hozzá. Vizualizál, akcióba lendül, átvészeli a visszautasításokat, a bukásokat, ismét feláll, ismét próbálkozik. Fáradhatatlanul pozitív. Roppant jó véleménnyel van önmagáról. Ez a macskagyógyítás az ő számára egyenlő azzal, ahogy Urunk feltámasztotta Lázárt. Na, ne bassza már meg!

Csak hát olyan elcseszett az értékrendje, hogy ez az egész nem ér egy hajítófát sem. Attól, hogy mindent helyesen csinál, még nem lesz igaza.

Erin tántoríthatatlanul biztos önmagában. Tőle magától hallottam, hogy tudja, mennyire irreális és beteges a rögeszméje, mennyire szerencsétlenné teszi vele önmagát is és engem is, de valamilyen okból annyira helyesnek érzi, hogy muszáj tudomást vennie róla, és nem állhat le.

Roy Baumeister pszichológus az 1990-es évek közepén kezdte kutatni a gonosz fogalmát. Érdekelte, hogy milyen emberek a gonosztevők, és miért követik el a gonoszságaikat.

Akkoriban feltételezték, hogy az emberek azért követnek el gonosz tetteket, mert rémségesen rossznak tartják magukat, vagyis alacsony az önbecsülésük. Baumeister egyik első és meglepő eredménye az volt, hogy ez gyakran nem igaz. Sőt, ennek túlnyomórészt az ellenkezője az igaz. A legocsmányabb bűnözők épphogy odáig vannak magukért, és az önimádatukban találják meg a felhatalmazást arra, hogy bántsanak és megalázzanak másokat.

Aki feljogosítva érzi magát arra, hogy szörnyűségeket műveljen másokkal, annak sziklaszilárdan kell hinnie a saját jóságában, elveiben és előjogaiban. A fajgyűlölők azért fajgyűlölők, mert bizonyosak a genetikai felsőbbrendűségükben.

A vallási fanatikusok azért robbantják fel magukat és visznek magukkal több tucat embert a halálba, mert bizonyosak benne, hogy a vértanúknak járó díszpáholy várja őket a mennyekben. Férfiak azért erőszakolnak meg és bántalmaznak nőket, mert biztosak benne, hogy előjogaik vannak a nők testére.

A sokat vitatott Milgram-kísérletekben, amelyek a kitalálójukról, Stanley Milgram pszichológusról kapták a nevüket, a kutatók azt mondták „normális” embereknek, hogy különböző kihágásokért meg kell büntetniük más önkénteseket. Azok büntettek is, olyan lelkesen, hogy meg sem álltak a testi sértésig. A büntetőknek csak nagyon kis százaléka tiltakozott vagy kért magyarázatot, míg a többiek láthatólag élvezték a szigorú erényt, amellyel a kísérletek ruházták fel őket.

Itt nemcsak az a probléma, hogy feltétlen bizonyosság nem létezik, de az is, hogy a bizonyosság hajszolása gyakran csak még több (és rosszabb) bizonytalanságot kelt.

Sokan rendíthetetlenül hisznek a szakmai rátermettségükben vagy a fizetésben, amelyet kapniuk kellene. Ám ettől a bizonyosságtól nem jobban érzik magukat, hanem rosszabbul. Látják, amint másokat előléptetnek, és úgy érzik, hogy őket semmibe veszik, nem ismerik el és nem méltányolják.

A bizonyosság kínzó vágya és a saját bizonytalanságunk sarkall még az olyan apróságokra is, hogy alattomban megnézzük a pasink SMS-eit, vagy megkérdezzük a barátunktól, mit mondanak rólunk az emberek.

Tegyük fel, megnézed a pasid SMS-eit, és nem találsz semmit, ám ezzel ritkán van vége a dolognak; azon kezdesz morfondírozni, hogy nincs-e neki egy második telefonja. Téged lenéznek, ezzel magyarázod magadnak, miért hagytak ki az előléptetésből, ám ettől kételkedni kezdesz a munkatársaidban, gyanakszol minden szavukra (és az irántad való, feltételezett érzéseikre), ami viszont még tovább rontja esélyeidet az előléptetésre. Üldözheted tovább azt a különleges lényt, akit szerinted neked szánt a sors, de minden átvirrasztott éjszaka és visszautasított kezdeményezés után azon kell rágódnod, hogy mit csinálsz rosszul.

A bizonytalanság, a mélységes kétségbeesés e pillanataiban leszünk fogékonyak az előjogok alattomos kísértésére. Elhisszük, hogy nekünk szabad csalni egy kicsit a célunk eléréséhez, mert megérdemeljük; hogy mások megérdemlik a büntetést; hogy mi elvehetjük, amit akarunk, akár erőszakkal is, mert ezt is megérdemeljük.

Itt ismét a fordított törvény érvényesül: minél inkább biztos akarsz lenni valamiben, annál bizonytalanabbnak érzed magad.

Ám ennek az ellenkezője is igaz: minél inkább elismered a bizonytalanságodat és a tudatlanságodat, annál jobban megbékélsz magaddal.

Aki bizonytalan, nem ítélkezik mások felett: a bizonytalanság megment a szükségtelen beskatulyázástól és elfogultságtól, amit egyébként automatikusan megcsinálunk, mihelyt meglátunk valakit a tévében, az irodában vagy az utcán. A bizonytalanság attól is megment, hogy önmagunkat kelljen megítélnünk. Nem tudjuk, szeretetreméltóak vagyunk-e vagy sem; nem tudjuk, mennyire vonzók vagyunk; nem tudjuk, mennyire sikeresek lehetnénk. Mindezt kizárólag akkor tudhatjuk meg, ha megmaradtunk a bizonytalanságban, és nyitottak maradunk a kísérletezésre.

A bizonytalanság a fejlődés és a haladás alapja. Aki azt képzeli, hogy mindent tud, semmit sem tanul. Kizárólag akkor tanulhatunk, ha tudjuk valamiről, hogy nem tudjuk. Minél inkább beismerjük a tudatlanságunkat, annál több esélyünk lesz a tudásra.

Értékeink tökéletlenek és hiányosak. Teljesnek és tökéletesnek hinni őket veszélyesen dogmatikus gondolkodás-módra vall, amelynek következtében azt fogjuk gondolni, hogy előjogaink vannak, és kerüljük a felelősséget. Problémáink megoldásához előbb el kell ismernünk, hogy helytelenül jártunk el és gondolkodtunk.

Ha igazán változtatni vagy fejlődni akarunk, akkor nyitottnak kell lennünk a hibáink elismerésére.

Mielőtt felülvizsgálhatnánk az értékrendünket, hogy lecseréljük valami jobbra és egészségesebbre, előbb kételkednünk kell benne. Le kell csupaszítanunk, meg kell látnunk a hibáit, az elfogultságait, tudomásul kell vennünk, mennyire nincs összhangban a valósággal, farkasszemet kell néznünk a tudatlanságunkkal, és be kell ismernünk, hogy nagyobb, mint mi.

Manson törvénye az elkerülésről

Bizonyára hallottad már Parkinson valamelyik törvényét: „A hivatali munka úgy szaporodik, hogy kitöltse az elvégzéséhez rendelkezésre álló időt.”

Kétségtelenül hallottad Murphy törvényét is: „Ami elromolhat, az el is romlik.”

Nahát, ha legközelebb egy menő koktélpartin vagy, és be akarsz vágódni valakinél, próbáld meg bedobni Manson törvényét az elkerülésről:

Minél jobban fenyegeti valami az identitásodat, annál

jobban próbálod elkerülni.

Vagyis minden áron kerülöd azt, amitől változtatnod kellene az énképeden, ami ráébresztene, hogy nem is vagy olyan sikeres/sikertelen, nem is élsz annyira az értékrended szerint, mint képzeled.

Ha tudod, hogy beilleszkedtél, az kényelmes. Ami megrendíti ezt a komfortérzetet - még akkor is, ha a segítségével képes lennél jobbá tenni az életedet -, az ijesztő.

Manson törvénye egyformán érvényes a jó és a rossz dolgokra. Egymillió dollárhoz jutni ugyanúgy fenyegetheti az identitásodat, mint minden pénzedet elveszíteni; híres rocksztárrá lenni ugyanúgy fenyegetheti az identitásodat, mint a munkanélküliség. Ezért van az, hogy az emberek sokszor félnek a sikertől, pontosan úgy, mint a kudarctól, mert a siker is fenyegeti azt, amit magukról hisznek.

Félsz megírni a forgatókönyvet, amelyről mindig álmodtál, mert az megkérdőjelezné biztosítási árbecslő identitásodat. Óvakodsz szóba hozni a férjednek, hogy legyen vakmerőbb a hálószobában, mert az kétségbe vonná derék, erkölcsös hitvesi identitásodat. Nem mered közölni a barátoddal, hogy ne találkozzatok többé, mert az megkérdőjelezné kedves, megbocsátó identitásodat.

Vannak jó és fontos lehetőségek, amelyeket következetesen kihagyunk, mert attól félünk, hogy hatásukra másnak kellene látnunk és éreznünk magunkat. Ezek az alkalmak fenyegetnék az értékeket, amelyeket magunk választottunk, hogy azok szerint éljünk.

Volt egy barátom, aki folyton azt emlegette, hogy most már igazán felteszi az alkotásait a netre, és megpróbálkozik a hivatásos (vagy legalább félhivatásos) művészélettel. Évekig beszélt erről, pénzt tett rá félre, még néhány weboldalt is tervezett, ahová feltöltötte a képeit.

De sosem rugaszkodott neki. Mindig volt rá valamilyen kifogása. Most nem elég jó a felbontás; most éppen festett valami jobbat, vagy most nincs rá elég ideje.

Futottak az évek, és az én barátom sosem adta fel az „igazi munkáját”. Miért? Mert hiába álmodott arról, hogy a művészetéből fog megélni, a lehetőség, hogy olyan festő lesz, aki senkinek sem tetszik, sokkal ijesztőbb volt, mint megmaradni olyan művésznek, akit senki sem ismer. Azt legalább már megszokta.

Volt egy másik barátom is, igazi bulibáró: egyfolytában piált, meg a lányokat hajtotta. Jó pár év „nagy élet” után hirtelen rájött, hogy borzasztóan magányos, depressziós és nem is egészséges. Fel akart hagyni a bulizással. Fájó irigységgel emlegetett minket, többieket, akik „lehiggadtak”. De sosem változott meg, csak csinálta tovább újabb éveken át, egyik üres este a másik után, egyik palack a másik után. Mindig volt valamilyen kifogás. Mindig volt valamilyen indok, hogy miért nem lassíthat.

Ennyire fenyegetőnek érezte, hogy feladja az életstílusát. Nem értett máshoz a bulibáróságon kívül. Azt feladni felért volna egy lélektani szeppukuval.

Mindenkinek vannak értékei. Védelmezzük, követni próbáljuk, igazoljuk, fenntartjuk őket. Még ha esetleg mégsem ezt akarnánk, az agyunk akkor is az értékrendünk védelmére van programozva. Mint már írtam, elfogultak vagyunk az iránt, amit már ismerünk és biztosnak hiszünk. Ha azt hiszem, hogy kedves ember vagyok, kerülöm a helyzeteket, amelyek cáfolhatnák a meggyőződésemet. Ha azt hiszem, hogy fantasztikus szakács vagyok, keresem az alkalmakat, hogy ezt minél többször bebizonyíthassam magamnak. A hit mindig lépéselőnyben van. Amíg meg nem változtatjuk az énképünket, nem győzhetjük le az elkerülést meg a szorongást, és nem változhatunk meg.

Ebben az értelemben az „önismeret” vagy az „önmegtalálás” veszélyes lehet, mert bebetonozhat egy szigorúan megszabott szerepbe, és szükségtelen elvárásokkal sújthat, lezárva külső-belső lehetőségeidet.

Azt mondom, ne találd meg magad! Azt mondom, sose tudd meg, ki vagy, mert így maradhatsz törekvő és kíváncsi, aki kellő alázattal ítélkezik és elfogadja a másságot!

Öld meg magad!

A buddhizmus szerint az „énkép” önkényes szellemi konstrukció, fel kellene hagynod azzal a gondolattal, hogy „te” egyáltalán létezel, mert az önkényes mérce, amellyel képet alkotsz magadról; csapdába ejt, így jobb, ha lemondasz róla. Akár úgy is mondhatnánk, hogy a buddhizmus szerint szarni kell mindenre.

Elcseszettül hangzik, holott bizonyos pszichológiai előnyökkel jár, ha így közelítünk az élethez. Ha nem sztorizunk tovább magunkról másoknak (és magunknak), felszabadítjuk magunkat a cselekvésre, a kudarcra és a fejlődésre.

Ha valaki bevallja önmagának: „Talán nem is vagyok olyan alkalmas a kapcsolatokra”, akkor hirtelen szabad lesz, és véget vethet egy rossz házasságnak. Többé nem kell védenie az identitását azzal, hogy megmarad egy vacak, boldogtalan házasságban, csak mert bizonyítani akar magának valamit.

Amikor a főiskolás bevallja önmagának: „Talán mégsem vagyok lázadó, talán csak félek”, akkor felszabadul, és ismét lehet ambiciózus. Nincs oka félni a kutatói álmoktól és az esetleges kudarctól.

Amikor a biztosítási kárbecslő bevallja önmagának: „Talán nincsen semmi különleges vagy izgalmas a foglalkozásomban”, akkor végre szabad lesz, és komolyan nekiláthat annak a színdarabnak, és majd meglátjuk, mi sül ki belőle.

Van számotokra egy jó és egy rossz hírem: a problémátok nem nevezhető sem egyedinek, sem különlegesnek. Ezért olyan felszabadító élmény elengedni.

Létezik egyfajta énközpontúság, amely az észszerűden bizonyosságon alapuló félelemből fakad. Ha feltételezed, hogy a te géped fog lezuhanni, vagy a te ötleted a legnagyobb ostobaság, amelyen mindenki nevetni fog, vagy hogy téged szemelnek ki csipicsirkének, akit mindenki gúnyol vagy levegőnek néz, lényegében azt mondod magadnak: „Én vagyok a kivétel; senkihez sem vagyok fogható; én másfajta és különleges vagyok.”

Ez a legtisztább nárcizmus. Érzésed szerint a te problémáid megérdemlik, hogy másképp kezeljék őket, hogy a te problémáidnak van valami különleges matematikájuk, amely nem engedelmeskedik az anyagi világ törvényeinek.

Javaslom, hogy ne légy se egyedi, se különleges. Inkább az értékrendedet fogalmazd újra világos, körülhatárolható és evilági mércék mentén! Ne egy feljövőben levő sztárhoz vagy egy fel nem fedezett zsenihez, és ne is egy megtiport áldozathoz vagy egy lehangoló csődtömeghez mérd magad, hanem valami egyszerűbb személyiséghez: egy diákhoz, egy partnerhez, egy baráthoz, egy alkotóhoz.

Minél szűkebb és rendhagyóbb körből választasz magadnak identitást, annál inkább úgy érzed, hogy minden összeesküszik ellened. Éppen ezért határozd meg magad minél egyszerűbben!

Ez gyakran azt jelenti, hogy búcsút kell venned az önmagadról alkotott grandiózus képeidtől, miszerint egyedülállóan intelligens vagy látványosan tehetséges, vagy lélegzetelállítóan szépséges vagy, esetleg olyan gyalázatosan elbántak veled, amit mások el sem képzelhetnek. Ugyanakkor le kell mondanod arról, hogy előjogaid lennének, és nem képzelheted, hogy bármivel is tartozik neked a világ. Le kell mondanod az eufóriáról, amellyel éveken át feldobtad magad, és el kell szenvedned az elvonási tüneteket, ugyanúgy, mint a drogosnak, aki lejön a szerről, de hidd el, sokkal jobban leszel a végén!

Hogyan legyél egy kicsit kevésbé biztos magadban?

Az egyik legnehezebb mesterség megtanulni kételkedni magunkban, a gondolatainkban, a hiteinkben, de megcsinálható. Itt van néhány kérdés, amelyek segítenek, hogy egy kicsit kevésbé légy biztos az életedben.

Első kérdés: És ha nincs igazam?

Az egyik barátomat nemrég eljegyezték. A kérő rendes, szolid pasi. Nem iszik, nem bántalmazza a menyasszonyát sem szavakkal, sem tettleg. Barátságos természete és jó állása van.

Ám amióta a barátom felhúzta a gyűrűt, a bátyja egyfolytában nyaggatja, hogy ne döntsön ilyen hebehurgyán, csak szenvedésre számíthat emellett a pasi mellett, súlyos hibát követ el és felelőtlenül viselkedik. De valahányszor a barátom rákérdez: „Mi a bajod? Miért zavar ez ennyire?” a báty úgy viselkedik, mintha nem lenne itt semmiféle probléma, semmi sem zavarja az eljegyzésben, ő csak segíteni akar, és vigyázni próbál a húgára.

Persze egyértelmű, hogy zavarja valami. Talán ellentmondásos érzései vannak a nősüléssel kapcsolatban. Talán testvérféltékenységről van szó. Talán irigykedik. Talán annyira belekergült saját áldozat mivoltába, hogy nem tudja kimutatni, mennyire örül mások boldogságának anélkül, hogy előbb ne próbálná elrontani a kedvüket.

Általában elmondható, hogy magunkat ismerjük a legkevésbé. Gyakran mi ébredünk rá utolsónak, hogy dühösek, vagy féltékenyek, vagy bosszúsak vagyunk, és azon az egy módon ébredhetünk rá, hogy megrepesztjük bizonyosságaink páncélját a folyamatos kétkedéssel önmagunk igazságában.

„Féltékeny vagyok? És ha igen, miért?” „Dühös vagyok?” „Neki lenne igaza, és én csak a hiúságomat védem?”

A kérdezősködés szokását be kell építenünk magunkba. Sok esetben ez az egyszerű szokás, hogy ilyen kérdéseket teszünk fel magunknak, egymagában kiváltja az alázatot és a részvétet, amelyekre szükségünk van számos problémánk megoldásához.

Ugyanakkor jegyezzünk meg valamit! Feltenni magunknak a kérdést, hogy nem tévedünk-e, nem szükségszerűen jelenti azt, hogy valóban tévedünk. Ha a férjed laposra ver, amiért odaégetted a ragut, akkor felesleges firtatnod, hogy helyese bántalmazottnak látnod magad. A kérdezgetés célja az önismeret, nem az önutálat.

Érdemes megjegyezni: minden változtatáshoz az kell, hogy ne legyen igazad valamiben. Ha csak ülsz és keseregsz nap mint nap, az azt jelenti, hogy máris nincs igazad valami fontos dologban, és amíg azt meg nem találod, nincs változás.

Második kérdés: Mit jelentene, ha nem lenne igazam?

Sokan képesek feltenni maguknak a kérdést, hogy igazuk van-e, de kevesen képesek megtenni a következő lépést, és beismerni, hogy mit jelentene, ha nem lenne igazuk. Ez azért lehet, mert tévedésünk lehetséges indoka gyakran fájdalmas. Nemcsak azért, mert megkérdőjelezheti az értékrendünket, hanem azért is, mert arra kényszerít, hogy fontolóra vegyük, milyen lehet egy másik, a miénkkel szögesen ellentétes értékrend.

„A tanult elme ismertetőjele, hogy képes foglalkozni egy gondolattal anélkül, hogy elfogadná” - írta Arisztotelész. Életünk jelentős megváltoztatásának talán a legfontosabb feltétele, hogy képesek legyünk átgondolni a miénktől különböző értékeket anélkül, hogy szükségszerűen elfogadnánk őket.

Az én barátom bátyjának azt kellett volna kérdeznie magától: „Mit jelentene, ha nem lenne igazam a húgom esküvője kérdésében?” A válasz az ilyen kérdésekre általában a gorombaságig egyenes: „Azt, hogy önző/bizonytalan/önimádó seggfej vagyok.” Ha nincs igaza, és a lány eljegyzése jó és örvendetes esemény, akkor a báty viselkedésére csakugyan nincs más magyarázat a fiú bizonytalanságain és elbaszott értékrendjén kívül. A fiú feltételezi, hogy ő tudja, mi a jó a húgának, mert az nem képes dönteni ennyire életbevágó kérdésekben; továbbá feltételezi, hogy az ő joga és felelőssége dönteni a húga helyett, mert nyilvánvalóan neki van igaza, és mindenki más téved.

A barátom bátyjának is és nekünk is nehéz bevallanunk, hogy előjogokat vindikálunk magunknak, mert az fáj. Ezért van az, hogy kevesen teszik fel maguknak a nehéz kérdéseket. Pedig a nehéz kérdésekre szükség van, ha meg akarjuk találni a problémákat, amelyek miatt ennyire pöcs módon viselkedünk.

Harmadik kérdés: Rossz lenne-e nekem és másoknak egy, a jelenlegi problémámnál jobb vagy rosszabb probléma?

Itt a lakmuszpapír: ez mutatja meg, hogy stabil értékrenddel dicsekedhetünk-e, vagy neurotikus pöcsmácsikok vagyunk, akik másokon és magunkon verjük le az impotenciánkat.

A cél, hogy eldöntsük, melyik probléma a jobb, hiszen már Kiábrándító Panda is megmondta, hogy az élet problémái kifogyhatatlanok.

Mi közül választhat a barátom bátyja?

A. Tovább drámázik, szítja a feszültséget a családban, agyonkomplikálja ezt az egyébként örömteli pillanatot, amivel lerombolná az addigi bizalmat és tiszteletet közte és a testvére között, csak mert az a spúrja (ahogy egyesek mondanák, a megérzése), hogy az a pasi nem való a húgához.

B. Nem bízik abban, hogy képes lenne eldönteni, mi a jó és mi a rossz a húgának, befogná a száját, elhinné, hogy a testvére tud önállóan dönteni, de még ha nem hinné, akkor is elviselné a következményeket, mert szereti és tiszteli a húgát.

A legtöbben az A megoldást választják, mert ez a könnyebb út. Kevés gondolkodást igényel, lehet türelmetlenkedni másokkal, akiket nem kedvelünk.

Továbbá az összes érintettnek ez fáj a legjobban.

A B változat szavatolja a bizalmon és a szereteten alapuló, egészséges, boldog kapcsolatokat. A B változat bírja rá az embereket, hogy legyenek szerények, és ismerjék el a tudatlanságukat. A B változat teszi lehetővé, hogy az emberek felülemelkedjenek a bizonytalanságaikon, és felismerjék azokat a helyzeteket, amikor lobbanékonyan, tisztességtelenül vagy önző módon viselkedtek.

Ám a B változat nehéz és fájdalmas, ezért kevesen választják.

A barátom testvére, amikor tiltakozott a húga eljegyzése ellen, önmagával szállt harcba. Persze, ő azt hitte, hogy csak védelmezni próbálja a húgát, de mint láttuk, a hiedelmek önkényesek, sőt, ami ennél is rosszabb, gyakran csak kitaláljuk őket az értékrendünk és a mércénk igazolására. Ez a báty inkább tönkretenné a kapcsolatát a húgával, de nem ismeri el, hogy tévedhet, holott ettől akár ki is nőhetné a bizonytalanságait, amelyek miatt nincs igaza.

Igyekszem kevés szabály szerint élni, de egyhez évek óta ragaszkodom: ha egy elkúrás egyformán tulajdonítható nekem vagy másoknak, sokkal valószínűbb, hogy én kúrtam el. A tapasztalat tanított meg erre. Számát sem tudom, hányszor játszottam meg magam merő bizonytalanságból. Nem voltam szép látvány.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy az elkúrásnak nem lehetnek külső okai. Sőt, az is előfordulhat, hogy nekünk van igazunk másokkal szemben.

Mindenesetre, ha úgy érzed, hogy egymagad állsz szemben az egész világgal, lehet, hogy csak saját magaddal állsz szemben.

7. A kudarc a haladás útja

Komolyan mondom, szerencsés voltam.

2007-ben végeztem el a főiskolát, ugyanakkor, amikor bedőltek a bankok, és jött a válság. Nyolcvan év óta a legrosszabb álláspiacon kellett próbálkoznom.

Nagyjából ugyanekkor jöttem rá, hogy a lány, aki az albérletem egyik szobáját bérelte, három hónapja nem fizetett lakbért. Amikor kérdőre vontuk, bőgött, majd felszívódott. Én és a lakótársam fizethettünk mindent. Agyő spórolt pénz. A következő hat hónapban beköltöztem egy barátom díványára, alkalmi munkákat vállaltam, és próbáltam minél kevesebb adósságot csinálni addig, amíg nem találok egy „rendes állást”. Azért mondom, hogy szerencsés vagyok, mert eleve egy kudarccal kerültem be a felnőttek világába. A béka feneke alatt kezdtem, és ez az ember legnagyobb félelme, amikor új vállalkozást kell beindítani, pályát kell változtatni, vagy ott kell hagyni egy pocsék állást. Én rögtön a kapuban megkaptam az ízelítőt. Innen csak jobb lehetett a dolog.

Ja, igen, szerencsés. Ha az ember egy büdös matracon alszik, és számolnia kell a garast, hogy megengedheti-e magának azon a héten a McDonald'sot, és már húsz életrajzot küldött szét, de még egy szót sem válaszoltak, akkor nem is olyan ijesztő blogot kezdeni, és egy ostoba netes vállalkozást indítani. Ha minden tervem besül, ha egyetlen posztomat sem olvassák el, csak oda kerülök vissza, ahol elkezdtem, akkor meg miért ne próbáljam meg?

A kudarc relatív fogalom. Ha az lett volna a mércém, hogy anarchista-kommunista forradalmár leszek, őrült nagy sikernek könyvelem el, hogy 2007 és 2008 között egy vasat sem kerestem. De ha a többséghez hasonlóan egy rendes állás lett volna a mércém, hogy kiegyenlíthessek néhány még az iskolából maradt számlát, akkor csúnyán megbuktam volna.

Tehetős családban nőttem fel. Nálunk a pénz sosem volt probléma, épp ellenkezőleg, gyakrabban használtuk a pénzt a problémák elkerülésére, mint a megoldásukra. Ebben ismét szerencsém volt, mert korán megtanultam, hogy sok pénzt keresni egymagában silány mérce. Az ember kereshet egy rakat pénzt, és lehet boldogtalan, mint ahogy leégve is lehet vidám. Tehát miért is használjam a magam mérésére a pénzt?

Én mást értékeltem: a szabadságot, a függetlenséget. Mindig vonzott a vállalkozás gondolata, mert rühelltem, ha megmondták, mit csináljak, és jobb szerettem a saját fejem után menni. Az internetes munka azért tetszett, mert akárhonnan csinálhattam, és ott dolgozhattam, ahol akartam.

Feltettem magamnak a kérdést: „Inkább keressek rendes pénzt, és dolgozzak egy utált állásban, vagy játsszam az internetes vállalkozót, és legyek sóher egy darabig?” Azonnal megkaptam magamtól az egyértelmű választ: legyen a második. Utána azt kérdeztem magamtól: „Ha belevágok ebbe a dologba, és pár év múlva megbukok, mely esetben úgyis kerítenem kell egy állást, veszítettem valamit?” A válasz az volt, hogy nem. Tapasztalatlan, munkanélküli, sóher huszonkét éves helyett tapasztalatlan, munkanélküli, sóher huszonöt éves leszek. Kit érdekel?

Ezzel a mércével az lett volna a kudarc, ha nem folytatom a tervemet, nem pedig a pénztelenség, sem az alvás a rokoni és baráti díványokon (mert ezt csináltam a következő két évben), sőt nem is az, hogy nincs mit írnom a szakmai önéletrajzomba.

A siker/kudarc paradoxon

A koros Pablo Picasso egy spanyol kávéházban firkált egy gyűrött szalvétára. Oda sem figyelve rajzolgatta, ami éppen az eszébe jutott - ugyanúgy, ahogy kamasz fiúk rajzolnak hímvesszőket a vécé falára, csakhogy ő Picasso volt, tehát az ő hímvesszői inkább kubista-impresszionista csodák voltak elmosódott kávéfoltalapon.

Mindenesetre a közelében ülő nő áhitattal nézte. Picasso pár perc múlva kiitta a kávéját, és összegyűrte a szalvétát, hogy távozás előtt kidobja.

- Várjon! - állította meg a nő. - Megkaphatnám azt a szalvétát, amelyikre rajzolt? Kifizetem.

- Hát persze - felelte Picasso. - Húszezer dollár.

A nő úgy kapta fel a fejét, mintha a mester egy téglát vágott volna hozzá. - Micsoda? De hiszen csak két percig tartott megrajzolni!

- Nem, asszonyom - felelte Picasso. - Több mint hatvan évig tartott megrajzolni. - A zsebébe gyűrte a szalvétát, és kivonult a kávéházból.

Minden fejlődés több ezer apró kudarcon alapul, és a siker nagyságát ahhoz kell mérni, hogy hányszor vallottunk kudarcot a tárgyban. Ha valaki jobb nálunk valamiben, az attól van, hogy ő többször vallott kudarcot, mint mi. Ha valaki rosszabb, vélhetőleg azért, mert nem esett át azon a keserves tapasztalaton, amelyen mi.

Gondolj csak egy járni tanuló kisgyerekre: több százszor esik el, és üti meg magát! De az a gyerek egyszer sem áll meg, és nem gondolja: „Á, a járás nem nekem való. Nem értek hozzá.”

A kudarc kerülését valamivel később tanuljuk meg. Biztosra veszem, hogy ez nagyrészt az oktatási rendszerünknek köszönhető, amely megköveteli a teljesítményt, és bünteti azokat, akik nem jól teljesítenek. Ugyancsak nagy szerepe van benne a basáskodó vagy kritizáló szülőknek, akik nem tűrik, hogy a gyerekük a saját kárán tanuljon, inkább megbüntetik, ha olyasmivel próbálkozik, ami új vagy nincs előírva. Vegyük hozzá a tömegtájékoztatást, amely folyamatosan tolja a képünkbe a sikerembereket, de sosem mutatja az ezer és ezer óra dögunalmas gyakorlást, ami ezekhez a sikerekhez kellett.

Előbb-utóbb a legtöbb ember elér arra a pontra, ahol félni kezd a bukástól, ahol ösztönösen kerüli a kudarcot, és ahhoz ragaszkodik, ami az orra előtt van, vagy amit már megtanult.

Ez pedig sorvasztó és fojtogató. Akkor lehetünk sikeresek valamiben, ha vállaljuk a bukást. Ha nem vagyunk hajlandók orra esni, nem vállaljuk a sikert.

A félelem a kudarctól főleg a silány értékrendből fakad. Például, ha az a mércém, hogy „minden szembe jövővel meg kell szerettetnem magam”, akkor szorongani fogok, mert a kudarcot itt 100 százalékban mások tettei határozzák meg, és nem a sajátjaim. Mivel nem én irányítok, az érdemem ki van szolgáltatva mások ítéletének.

Viszont, ha azt választom mércének, hogy „javítok a társasági életemen”, mások reagálásától függetlenül megfelelhetek annak a követelménynek, hogy „jó kapcsolatokat alakítok ki másokkal”. Érdemem itt a saját viselkedésemen múlik.

A silány értékrend, mint a negyedik fejezetben olvashattuk, olyan külsődleges célokat jelöl ki számunkra, amelyekre nincs befolyásunk. Ezeknek a céloknak a hajszolása súlyos szorongást okoz. De még ha sikerül is megvalósítanunk őket, kiégettnek érezzük magunkat, mert ezek után nem marad megoldásra váró probléma.

A különb értékrend, mint láthattuk, a folyamatra irányul, mint például: „tisztességesen beszélni másokkal”, ugyanis a „tisztesség” sohasem érhető el, mert ennek a fogalma szakadatlanul változik. Minden beszélgetés, minden új kapcsolat új és új kihívásokat és lehetőségeket hoz a tisztességes önkifejezésnek. Az értékhez csak közeledhetünk, de sosem érjük el, mert ez egy folyamat.

Ha a siker „általánosan elfogadott mércéjét” abban látod, hogy vásárolsz egy házat meg egy elegáns autót, és húsz évig hajtasz, hogy megszerezd őket, semmid sem marad.

Ez esetben nyugodtan üdvözöld a klimaxos válságot, mert a problémát, amely egész felnőtt életedben ellátott energiával, épp most vették el tőled. Nincs több lehetőség a növekedésre és a fejlődésre, pedig ez tesz boldoggá, nem a szerzemények önkényes listája.

Ebből a szempontból a hagyományosan meghatározott célok - főiskolai diploma, tóparti ház, nyolc leadott kiló - csak korlátozottan tehetnek boldoggá. Segíthetnek a gyors, rövid távú örömök elérésében, de élethossziglan nem jönnek be.

Picasso termékeny alkotó volt egész életében. Már elmúlt kilencven, de még mindig festett. Ha az lett volna a mércéje, hogy „híres leszek” vagy „keresek egy stráfkocsi pénzt”, vagy „ezer képet fogok festeni”, bizonyosan elakad valahol, és áldozatul esik a szorongásnak vagy a meghasonlásnak. Valószínűleg nem tökéletesíthette és újíthatta volna meg a művészetét évtizedről évtizedre.

Picasso azért lett sikeres, mert még öregen is boldogan rajzolgatott kávéházi magányában egy szalvétára. Az ő értéke egyszerű, becsületes és örök. Úgy szól: „becsületes kifejezés”. Ez tette azt a szalvétát olyan értékessé.

A szenvedés benne van a pakliban

Az 1950-es években egy Kazimierz Dabrowski nevű lengyel pszichológus azt vizsgálta, hogy a II. világháború túlélői miként birkóztak meg traumatikus élményeikkel. Lengyelországról beszélünk, ahol rémségek történtek. Azok az emberek átélték vagy látták az éhínséget, városok romhalmazzá bombázását, holokausztot, hadifoglyok megkínzását, rokonok megerőszakolását és/vagy meggyilkolását (ha nem a nácik voltak a tettesek, megtették pár évvel később a szovjetek).

A túlélők tanulmányozása meglepő és döbbenetes felfedezéssel ajándékozta meg a pszichológust. Jelentős hányaduk hitte, hogy az elszenvedett háborús élmények, minden gyötrelmük és traumájuk ellenére tulajdonképpen jobb, felelősebb, sőt, igen, még boldogabb emberekké tették őket. Sokan úgy írták le a háború előtti életüket, mintha akkor más emberek lettek volna: lusták és hálátlanok, akik nem méltányolták szeretteiket, kicsinyes problémákra fecsérelték el az idejüket, magától értetődőnek vették, hogy nekik jogaik vannak. A háború után magabiztosabbak lettek, hálásabbak voltak az életért, nem foglalkoztak piszlicsáré bosszúságokkal.

Persze irtózatos dolgok történtek velük, és egy cseppet sem örültek neki, hogy ilyesmiket kellett átélniük. Sokan még mindig viselték a háború korbácsának lelki sebhelyeit. Ám voltak, akik épp ezeket a sérüléseket használták fel önmaguk pozitív és hathatós átalakításához.

Ebben nincsenek egyedül: sokunkból éppen a legnagyobb veszély hozza ki azt a teljesítményt, amelyre a legbüszkébbek vagyunk. A szenvedés gyakran erősebbé, rugalmasabbá tesz. Például a rák számos túlélőjétől hallhatjuk, hogy erősebbek és hálásabbak lettek a győzelemtől. Sok katona állítja, hogy lélekben rugalmasabbak lettek attól, hogy kibírták a háborús zóna veszedelmeit.

Dabrowski azt hangoztatta, hogy a félelem, a szorongás és a bánat nem okvetlenül jelent kerülendő vagy káros lelkiállapotot; gyakran a lelki növekedés szükségszerű fájdalmát jelentik. Ezt a fájdalmat tagadni annyit jelent, mintha saját lehetőségeinket tagadnánk. Mint ahogy az atlétának is el kell szenvednie a fizikai kínokat, úgy a nagyobb érzelmi rugalmasságért, a fokozott magabiztosságért, együttérzésért és általában a boldogabb életért is el kell viselni a lélek kínjait.

Életszemléletünk leggyökeresebb változásaira általában a legrosszabb pillanatainkban kerül sor. Csak a szenvedésben vagyunk hajlandók felülvizsgálni értékeinket, és megkérdezni magunktól, hogy miért nem segítenek. Egyfajta egzisztenciális válságra van szükségünk, hogy tárgyilagosan megállapíthassuk, miből merítettük életünk értelmét, és merre kell folytatnunk az utunkat.

Nevezheted „egzisztenciális válságnak”, vagy mondhatod rá, hogy „ennél nincs lejjebb”. Részemről maradok az „átvészelni a szarvihart” kifejezésnél. Válaszd, amelyik jobban tetszik!

Talán most is ilyen helyzetben vagy. Talán éppen kifelé jössz életed egyik válságából, és nem győzöl hüledezni, mert minden, amit előzőleg igaznak, normálisnak, jónak hittél, pontosan az ellenkezőjének bizonyult.

Ez pedig jó, mert ez a kezdet. Nem hangsúlyozhatom eléggé, hogy a szenvedés benne van a pakliban. Fontos, hogy érezd. Mert, ha csak futsz az eufória után, hogy legyen mivel borogatni a sérelmeidet, ha tovább lubickolsz a képzelt előjogaidban, áltatod magad a pozitív gondolkodással vagy habzsolod a pótszereket és a pótcselekvéseket, akkor sosem lesz kellő motivációd a változtatáshoz.

Kölyökkoromban, amikor a család beszerzett egy új videomagnót vagy sztereót, végignyomkodtam az összes gombot, hol kihúztam, hol bedugtam a csatlakozókat, csak hogy lássam, mi mit csinál. Idővel megtanultam, hogyan működik a rendszer. És mivel tudtam, hogyan működik, gyakran én voltam az egyetlen a házban, aki használta a cuccot.

Ahogy ez az Y generációnál szokás volt, rám is úgy tekintettek a szüleim, mint valami csodára, Tesla reinkarnációjára, csak mert használati utasítás nélkül is képes voltam programozni a videót.

Könnyű vigyorogni a szüleim nemzedékének műszaki analfabetizmusán, ám minél felnőttebb leszek, annál inkább belátom, hogy mindenki életében vannak vakfoltok. Csak ülünk, bámulunk, csóváljuk a fejünket és azt mondjuk: „De hogyan?” Mint annak idején az én szüleim a videomagnóval. Pedig hát egyszerű, csak bele kell vágni.

Hány e-mailben tették már fel nekem ugyanezt a kérdést, amelyre évekig nem tudtam mit felelni!

Van például a lány, akinek a bevándorló szülei egész életükben arra spóroltak, hogy a gyereknek legyen miből elvégezni az orvosit. A lány immár medika, és utálja, hogy az; nem akar orvos lenni, nincs nagyobb vágya, mint kimaradni az egyetemről. Igen, de úgy érzi, hogy itt leblokkolt. Annyira leblokkolt, hogy végül a neten írt e-mailt egy vadidegennek (nekem), és annak tette fel a buta és nyilvánvaló kérdést: „Hogy hagyhatnám ott az orvosit?”

Vagy a főiskolás tag, aki belezúgott az oktatójába. Agonizálva elemez minden jelet, minden kacajt, minden mosolyt, minden odavetett szót, és nekem ír egy huszonnyolc oldalas novellát, amelyet ezzel a kérdéssel zár: „Hogyan hívjam el randizni?” Vagy az egyedülálló anya, akinek immár felcseperedett srácai befejezték az iskolát, és ott döglenek az anyai díványon, eszik az anyjuk főztjét, költik a pénzét, és nem tisztelik a személyes terét, sem az igényét a zavartalanságra. Az anya azt akarja, hogy éljék már a saját életüket. Ő is élni akarja a saját életét. Csakhogy halálosan retteg ellökni magától a gyerekeit, annyira retteg, hogy engem faggat: „Hogyan kérjem meg őket, hogy költözzenek el?”

Videomagnós kérdések. A kívülállónak egyszerű a válasz: dugulj el, és csináld!

Ám belülről, ezeknek az embereknek az egyéni nézőpontjából ezek hihetetlenül bonyolult és átláthatatlan kérdések, egzisztenciális kirakósok, rébuszok, enigmák, Rubik a hatodik hatványon.

A videomagnós kérdésekben az a vicces, hogy a válasz nagyon nehéz a kérdezőknek, és egy cseppet sem nehéz azoknak, akiknek nincsenek kérdéseik.

A probléma itt a szenvedés. Kitölteni a megfelelő űrlapokat, amelyek ahhoz kellenek, hogy töröljenek bennünket a hallgatók közül, szimpla és nyílt akció; a szüleink szívét összetörni nem az. Randevút kérni az oktatónktól olyan egyszerű, mint kimondani a szavakat; a megszégyenülést és a visszautasítást kockáztatni sokkal bonyolultabb. Felkérni valakit, hogy költözzön ki a házadból egyértelmű döntés; azt érezni, hogy cserbenhagyod a gyerekeidet, nem az.

Serdülőként és fiatalfelnőtt-koromban mindvégig küzdöttem a szociális szorongással. A nappalok nagy részében lefoglaltam magam a videojátékokkal, éjszakánként ivással és füvezéssel fojtottam el a rossz érzéseimet. Éveken át lehetetlennek éreztem, hogy megszólítsak egy idegent, főleg, ha az idegen különösen vonzó/érdekes/népszerű/okos volt. Kábulatban ténferegtem évekig, egyre ilyen buta videomagnós kérdésekkel gyötörve magamat:

„Hogyan? Hogy megyünk oda valakihez csak úgy, hogyan szólítjuk meg? Hogy bírja ezt megtenni valaki?”

Irtóra elcseszett tévhiteim voltak erről a témáról, például hogy valakit csak akkor szabad megszólítani, ha valamilyen praktikus okunk van rá, vagy hogy az a nő undorító szatírnak fog gondolni, ha csak annyit mondok neki, hogy helló.

Az volt a baj, hogy az érzelmeim határozták meg a valóságomat. Mivel úgy éreztem, hogy az emberek nem akarnak beszélni velem, el is hittem, hogy az emberek nem akarnak beszélni velem. Ennélfogva a videomagnós kérdésem így hangzott: „Hogy van az, hogy csak úgy odamész egy emberhez, és megszólítod?”

Mivel nem választottam szét az érzelmeimet a tényektől, képtelen voltam kilépni önmagamból, és annak látni a világot, ami: egyszerű helynek, ahol két ember bármikor odamehet egymáshoz beszélgetni.

Sok ember úgy van vele, hogy ha szenvednek vagy haragszanak, vagy szomorúak, félbehagynak mindent, hogy elzsibbaszthassák a keserveiket, mert ismét jól akarják érezni magukat, méghozzá minél előbb akkor is, ha ehhez drogokra vagy önáltatásra van szükség, esetleg vissza kell térniük a régi silány értékeikhez.

Tanuld meg elviselni a szenvedést, amit választottál! Ha új értéket választasz, az értékkel egy újfajta szenvedést engedsz be az életedbe. Élvezd ki, kóstolgasd, fogadd tárt karokkal! Aztán menj szembe vele mindenben!

Nem hazudok: kezdetben iszonyú nehéz lesz. Viszont kezdheted egyszerűen. Azt fogod érezni, mintha nem tudnád, mit tegyél. De hát már megegyeztünk abban, hogy nem tudsz te semmit. Még ha hiszed is, hogy tudod, igazából nem tudod, mi a faszt művelsz. Úgyhogy mit veszíthetsz?

Az élet arról szól, hogy semmit sem tudunk, és mégis csinálunk valamit. Az egész élet ilyen, és ez sosem változik. Még akkor sem, amikor boldog vagy. Még akkor sem, ha tündérport fingasz. Még ha nyersz a lottón, és vásárolsz egy kisebb flotta jet skit, akkor sem tudod, mi a fenét csinálsz. Ezt sose feledd, és ne ijedj meg tőle!

A„csinálj valamit" elve

2008-ban, hatheti kötött munkaidős állás után otthagytam az egész mindenséget, hogy internetes vállalkozásba kezdjek. Abszolút nem volt fogalmam róla, hogy mit csinálok, de úgy képzeltem, hogy ha mindenképpen szakadt csórónak kell lennem, lehetek a saját feltételeim szerint is. Akkoriban úgyis kizárólag az érdekelt, hogy a lányokat hajthassam. Úgyhogy bassza meg a jegesmedve, elhatároztam, hogy blogot indítok az őrült érzelmi életemről.

Az első reggelen, amikor önálló vállalkozóként ébredtem, megrohant a pánik. Ültem a laptopom mellett, és akkor döbbentem rá először, hogy mostantól kizárólag én felelek minden egyes döntésemért és ezeknek a döntéseknek a következményeiért. Az én felelősségem volt megtanulni a netes tervezést, az internetes reklámozást, a böngészőmotor optimalizálását és a többi ezoterikus témát. Minden az én vállamat nyomta. Így hát azt tettem, amit minden más huszonnégy éves tett volna, aki frissen hagyta ott az állását, és fogalma sincs, mihez kezdjen most: letöltöttem pár netes játékot, és úgy kerültem a munkát, mint az Ebola-vírust.

Ahogy teltek a hetek, és a bankszámlám átment feketéből vörösbe, rájöttem, hogy ki kell agyalnom valamiféle stratégiát, át kell állítanom magam a huszonnégy órás munkanapokra, amelyek egy új vállalkozás beindításához kellenek. A terv egy olyan helyről ugrott be, amire végképp nem számítottam.

A középiskolai matektanárom, Mr. Packwood mondogatta: „Ha megakadsz egy problémánál, ne ülj ölbe tett kézzel, és ne töprengj rajta, hanem menj neki és csináld! Még ha nem is tudod, mit csinálsz, előbb-utóbb bejön a helyes válasz pusztán attól, hogy dolgozol.”

Önálló vállalkozói létem kezdetén, amikor küzdelem volt minden napom, fogalmam sem volt róla, hogy mit csinálok, és rettegtem az eredményektől (meg a hiányuktól), integetni kezdett agyam rejtett zugaiból Mr. Packwood üzenete. Úgy hallottam, mint egy mantrát:

Ne ülj ölbe tett kezekkel! Csinálj valamit! A feleletek majd jönnek.

Mr. Packwood tanácsának alkalmazása megtanított egy fontos leckére a motivációról. Körülbelül nyolc év kellett hozzá, hogy igazán felfogjam ezt a leckét, de amit felfedeztem a bóvli termékbemutatók, röhejes hirdetések, barátok kényelmetlen díványain áthánykolódott éjszakák és a sok százezer leírt (és valószínűleg sohasem olvasott) szavak hosszú, idegtépő hónapjaiban, az talán a legfontosabb dolog volt, amit életemben megtanultam:

Az akció nemcsak következménye a motivációnak, de az oka is.

Az emberek többsége kizárólag akkor kezd el csinálni valamit, ha megfelelő motivációt érez. Motivációt pedig akkor érzünk, ha megvan a kellő érzelmi inspiráció. Feltételezzük, hogy ezek a szavak egyfajta láncreakcióban követik egymást, például így:

Érzelmi inspiráció —> Motiváció —> Kívánatos akció

Ha tenni akarsz valamit, de nem érzel sem motivációt, sem inspirációt, akkor feltételezed, hogy veled van a baj, és ez ellen úgysem tehetsz, addig nem, amíg be nem következik érzelmi életedben egy olyan hatalmas változás, amely kellően motivál majd ahhoz, hogy feltápászkodj a kanapéról, és csinálj valamit.

Igen, de a motiváció nemcsak az egyik szem egy három szemből álló láncban, hanem végtelen hurok is:

Inspiráció —> Motiváció —> Akció -> Inspiráció —> Motiváció —> Akció — > stb.

Akcióink további érzelmi reakciókat és inspirációkat gerjesztenek, és motivációt adnak további akciókhoz. Ezt a tudást kihasználva képesek leszünk átállítani a gondolkodás-módunkat:

Akció —> Inspiráció —> Motiváció

Ha nincs motivációd egy fontos változtatáshoz, csinálj valamit, akármit, majd az akcióra adott reakciót használd az önmotivációhoz.

Én ezt hívom a „csinálj valamit” elvnek. Miután felhasználtam a saját vállalkozásom kiépítésére, elkezdtem tanítani az olvasóknak is, akik hozzám fordultak megválaszolhatatlan videomagnós kérdéseikkel: „Hogyan jelentkezzek állásra?”, vagy: „Hogyan mondjam meg ennek a srácnak, hogy szeretnék vele járni?” stb.

Önállóságom első két évében hetek teltek el úgy, hogy szinte semmit sem csináltam, egyedül azért, mert szorongtam és stresszeltem attól, amit tennem kellett, és túl könnyű volt mindent csak halogatni. De azért hamar megtanultam, hogy ha kényszerítem magam, hogy csináljak valamit, akár a legunalmasabb, legpiszlicsárébb munkát, rögtön sokkal könnyebbnek látszanak a nagyobb feladatok. Ha át kell terveznem egy egész weboldalt, megparancsolom magamnak, hogy üljek le, majd azt mondom: - Oké, most csak a fejlécet tervezem meg. - Ám ahogy a fejléc elkészül, máris áttérek a többi feladatra, és mire észbe kapok, pezseg bennem az energia, és nyakig ülök a munkában.

Tim Ferriss bloggertől hallottam egy regényíróról, aki több mint hetven kötetet mondhat a magáénak. Valaki megkérdezte tőle, hogy bírt ilyen sokat írni, hogyan őrizte meg az ihletét és a motivációját, mire ő azt felelte: „Csak napi kétszáz szót kell leírni, és megvan.” Az elképzelés az volt, hogy ha megvan a kétszáz szó, maga az írás ad ihletet a folytatáshoz, és a kétszázból egykettőre több ezer szó lesz.

Ha tartjuk magunkat a „csinálj valamit” elvhez, lényegtelennek érezzük a kudarcot. Ha az akció lesz a siker mércéje - ha minden eredményt fontos haladásnak tekintünk, ha nem előfeltételt, hanem jutalmat látunk az ihletben -, akkor hajtani fogjuk magunkat előre. Nem esünk kétségbe a kudarc lehetőségétől, és a kudarc segít továbblépni.

A „csinálj valamit” elv nemcsak segít legyőzni a halogatást, de a cselekvés az a folyamat, amelynek során új értékekre teszünk szert. Ha éppen belekerültünk egy egzisztenciális szarviharba, ahol látszólag semminek sincs értelme, ha megméretett és könnyűnek találtatott minden mérce, amely alapján értékeltük magunkat, ha fogalmunk sincs, mihez fogjunk következőnek; ha tudjuk, hogy magunknak okozunk fájdalmat a légvárak építésével, vagy ha tudjuk, hogy jobb mércét kellene használnunk, de nem tudjuk, hogyan, minderre ugyanaz a megoldás:

Csinálj valamit!

Ez a „valami” lehet az első apró lépés valami más felé. Bármi lehet.

Belátod, hogy pöcs voltál minden kapcsolatodban, aki előjogokat képzelt magának, és ezentúl emberségesebb akarsz lenni másokhoz? Csinálj valamit! Kezdd egyszerűen! Legyen az a célod, hogy meghallgatod valakinek a problémáját, és adsz az idődből valamennyit annak az embernek a megsegítésére! Csak egyszer csináld meg! Vagy ígérd meg magadnak, hogy amikor legközelebb felkapod a vizet, feltételezni fogod, hogy magad okozod a bajaidat! Csak próbáld ki az ötletet, és majd meglátod, milyen érzés.

Gyakran ennyire van szükség, hogy beinduljon a lavina, az akció, amely kicsiholja a cselekvés tartósításához szükséges motivációt. Magad lehetsz a motivációd forrása. Az akció mindig ott van a kezed ügyében. És ha azt az egyszerű mércét választod, hogy mindig csinálj valamit, akkor még a kudarc is előrevisz.

8. Miért fontos nemet mondani?

2009-ben összeszedtem a holmim, eladtam mindent vagy bevágtam egy raktárba, otthagytam a lakásomat, és elindultam Latin-Amerikába. Randitanácsadó kis biogomnak már volt némi forgalma, sőt szerény jövedelemre is szert tettem az eladott írásokból és online kurzusokból. Azt terveztem, hogy az elkövetkező évek nagyobb részét külföldön töltöm, új kultúrákkal ismerkedem, és a vállalkozásom bővítéséhez kihasználom, hogy Ázsia és Latin-Amerika fejlődő országaiban olcsóbb a megélhetés. Ez minden internetes nomád álma, én pedig, mint huszonöt éves kalandor, pontosan ezt kívántam az élettől.

De akármilyen vonzónak és hősiesnek is hangzott ez az álom, az értékrend, amely erre a nomád életstílusra ösztökélt, nem volt tökéletes. Persze voltak benne csodálatos elemek: kíváncsiság a világra, emberekre, kultúrákra, régimódi kalandvágy. Viszont ezek alatt ott bujkált a szégyen. Akkoriban alig voltam tudatában, ám ha tökéletesen becsületes akartam lenni magammal, akkor bevallhattam, hogy ebben az értékrendben van egy szuvas elem. A felszín alatt lappangott valahol. Nem láthattam, de őszinte pillanataimban éreztem.

Korai húszas éveim képzelt előjogai mellett a kamaszkori „traumatikus szaroknak” is szerepe volt abban, hogy problémáim voltak az elköteleződéssel. Az utóbbi éveket azzal töltöttem, hogy túlkompenzáljam kamasz éveim szociális szorongását és hiányosságait, és ennek következtében azt éreztem, azzal randizhatok, akivel akarok, azokkal barátkozhatok, akikkel kedvem tartja, azt szerethetek, akit jólesik, szexelhetek mindenkivel, akire beindulok - akkor miért kötném le magam egyetlen személy, vagy akár egyetlen társadalmi csoport, város, ország vagy kultúra mellett? Ha egyformán kipróbálhatok mindent, akkor egyformán kipróbálhatok mindenkit is, nem?

Ettől a fennkölt univerzalitástól fütve pattogtam ide-oda földrészek között és óceánokon át egy több mint öt évig tartó ugróiskolában. Ötvenöt országban jártam, több tucat barátra tettem szert, számtalan szerető karban ébredtem. Gyorsan cserélgettem őket, volt, akit már el is felejtettem, mire a következő ország felé vitt a gép.

Különös élet volt, tele fantasztikus, átütő élményekkel és felszínes eufóriával a bujkáló fájdalom zsibbasztására. Máig mélyrehatónak, ugyanakkor értelmetlennek látom. Ezen az úton nagy leckéket kaptam, és jellemformáló perceket éltem át. Ám ugyanezen az úton pazaroltam el a legtöbb időmet és energiámat.

Most New Yorkban élek. Van házam, bútoraim, villanyszámlám és feleségem. Egyik sem különösebben észbontó vagy izgalmas. A kalandozás éveinek a legnagyobb leckéje az volt, hogy az abszolút szabadság önmagában semmit sem jelent.

A szabadság lehetőséget kínál a nagyobb jelentőségre, de önmagában nem szükségszerűen jelentős. Végső soron az ember úgy lesz jelentős és fontos valakinek az életében, ha elutasítja az alternatívákat, leszűkíti a szabadságát, és úgy dönt, hogy elkötelezi magát egy hely, egy hit vagy (nagyot nyel) egy személy mellett.

Ez a felismerés lassan alakult ki bennem a vándorévek alatt. A legtöbb kilengésben is meg kell mártózni, hogy az ember rájöhessen, mennyire nem boldogítanak. Nekem ilyen volt az utazás. Ahogy lubickoltam az ötvenharmadik, az ötven negyedik, az ötvenötödik országban, kezdtem felfogni, hogy bár csupa remek, izgalmas élményt szereztem, egyiknek sincs tartós jelentősége. A barátaim hazatértek, megállapodtak, megnősültek, házat vásároltak, és érdekes társaságnak vagy a politikának szentelték az idejüket, én pedig csak sodródtam egyik eufóriából a másikba.

2011-ben elutaztam Oroszországba, Szentpétervárra. A kaja szar volt. Az időjárás szar volt. (Havazás májusban? Most hülyéskedsz?) A lakásom szar volt. Semmi sem működött. Mindent túláraztak. Az emberek gorombák voltak és bűzlöttek. Senki sem mosolygott, viszont mindenki rengeteget ivott. Én mégis imádtam. Az egyik kedvenc utazásom volt.

Van valami érdesség az orosz kultúrában, ami általában horzsolja a nyugatiakat. Itt ne keress hazug bájolgást és udvarias szóvirágokat! Itt nem mosolyogsz a vadidegenekre, és nem játszod meg, hogy tetszik, ami nem tetszik. Az ostobaságról Oroszországban meg is mondják, hogy ostobaság. Ha valaki úgy viselkedik, mint egy seggfej, közlöd vele, hogy seggfej. Ha valaki nagyon szimpatikus, és remekül érzed magad vele, megmondod neki, hogy szimpatikusnak találod, és remekül érzed magad vele. Nem érdekes, hogy az illető a barátod, egy idegen, vagy valaki, akivel öt perce találkoztál az utcán.

Az első héten eléggé feszélyezett a dolog. Beültem egy kávéra egy orosz lánnyal, és alig ültünk ott három perce, amikor valahogy furcsán nézett rám, és közölte, hogy amit mondok, az szamárság. Majdnem félrenyeltem az italt. És nem is agresszíven mondta, hanem úgy, mint a világ legtermészetesebb dolgát, például hogy milyen az időjárás vagy hányas a cipője, de én akkor is megdöbbentem. Elvégre Nyugaton az ilyen karakánság súlyos sértésnek számít, főleg olyasvalakitől, akit épphogy megismertünk. De ott mindenki ilyen pokróc volt, és az én Nyugaton babusgatott lelkem úgy érezte, hogy körkörös offenzívába került. Nyomasztó bizonytalanságok bukkantak fel bennem, olyan helyzetekben, amelyek évek óta nem zavartak.

De ahogy múltak a hetek, ugyanúgy megszoktam az oroszok nyersségét, mint a fehér éjszakákat és a vodkát, amely úgy csúszott, akár a jeges víz, és egyszer csak méltányolni kezdtem benne az egyenes beszédet, azt a szó szoros értelmében vett őszinteséget. Közlés feltételek nélkül, megszorítások nélkül, hátsó gondolatok nélkül; nem a házaló dumája, nem a görcsös magakelletés.

Az utazással töltött számos év után különös módon ezen a legkevésbé amerikaias helyen kaptam az első kóstolót abból a különös szabadságból, amikor azt mondhattam, amit gondoltam vagy éreztem, és nem kellett retorziótól tartanom.

Különösen felszabadító élmény volt elfogadni a visszautasítást. Én, aki szinte egész életemben éheztem erre a bárdolatlan őszinteségre - először egy érzelmileg elfojtott családi életben, aztán a gondosan megtervezett, hamis magabiztosság álcája mögött úgy berúgtam tőle, mint a legfinomabb vodkától. Villámgyorsan elrepült ez a szentpétervári hónap, és a végén el sem akartam jönni.

Az utazás páratlan eszköze a jellem fejlesztésének, mert kiszakít a saját kultúrádból, és megmutatja, hogy a másik társadalom egészen más értékrend szerint élve is működik, minden önutálat nélkül. Ez a találkozás a másfajta kulturális értékekkel és mércékkel arra kényszerít, hogy vizsgáld felül a saját életedet, és vedd fontolóra, hogy talán nem is okvetlenül a tied a létezés legjobb módja. Ebben az esetben Oroszország hatására kellett felülvizsgálnom azt a mellébeszélős, műbájos közlésmódot, amely annyira elterjedt az angol kultúrában. Nem lehetséges, kérdeztem magamtól, hogy ettől vagyunk bizonytalanok egymással szemben? Hogy ezért nem tudunk feloldódni?

Emlékszem, egyszer ennek a dinamikájáról beszélgettünk az orosztanárommal, aki előhozakodott egy érdekes elmélettel. Miután több emberöltőt vészelt át a kommunizmus alatt a rettegés ketrecében, nulla gazdasági lehetőségek mellett, az orosz társadalom rájött, hogy a bizalom a legértékesebb valuta. A bizalom záloga pedig az őszinteség. Vagyis, ha valami szar, akkor azt ki kell mondani, mentegetőzés nélkül. Nagy becsülete volt a látványosan goromba őszinteségnek abból az egyszerű okból, hogy ez kellett a túléléshez. Meg kellett tudnod, méghozzá minél gyorsabban, kiben bízhatsz és kiben nem.

Ám a szabad Nyugat, folytatta az én orosztanárom, dúskál a gazdasági lehetőségekben. Annyi a lehetőség, hogy sokkal kifizetődőbb álarcot viselni. A bizalom elvesztette az értékét. A látszat és a házalás sokkal előnyösebb kifejezési módok lettek. Sok futó ismeretség hasznosabb lett néhány közeli jó ismerősnél.

Ezért norma a nyugati kultúrában mosolyogni és udvarias dolgokat mondani, akkor is, ha semmi kedvünk hozzá, ártatlan kis hazugságokat mondani, színleg egyetérteni valakivel, holott egészen más a véleményünk. Ezért tanuljuk meg a barátot játszani másoknak, akik nem is rokonszenvesek, de így megveszik tőlünk azt, amire nincs szükségük. A gazdasági rendszer elősegíti ezt a színlelést.

Ennek az a hátulütője, hogy Nyugaton sosem tudhatjuk, megbízhatunk-e az emberben, akivel beszélünk. Néha így van még jó barátok és családtagok között is. Nyugaton akkora a társadalmi nyomás a szeretetreméltóságra, hogy az emberek gyakran átgyúrják az egész egyéniségüket, attól függően, hogy éppen kivel van dolguk.

Az elutasítás javít az életeden

Minden áron pozitív, fogyasztói kultúránkból eredően sokunkat „beoltották” azzal, hogy amennyire csak lehet, legyünk zsigerből elfogadók és igenlők. Ez a talpköve a pozitív gondolkodásról szóló számtalan könyvnek is: nyisd meg magad a lehetőségeknek, légy elfogadó, mondj igent mindenre és mindenkinek és a többi!

Csakhogy időnként el kell utasítanunk valamit, másképp soha, semmiért nem állunk ki. Ha minden egyformán jó és kívánatos, akkor üresek vagyunk, és az életünk értelmetlen; akkor nincsenek értékeink, és céltalanul éljük az életünket.

Az elutasítás (akkor is, ha kapjuk, és akkor is, ha adjuk) kerülését sokszor úgy adják el nekünk, hogy attól majd jobban érezzük magunkat. Csakhogy az elutasítás kerülése csupán rövid távú öröm; hosszú távon kormány nélküli tévelygéshez vezet.

Ha igazán értékelni akarsz valamit, akkor ne törődj mással! Az életnek van olyan öröme és értelme, amelyet csupán akkor érhetsz el, ha évtizedeken át egyetlen kapcsolatba, egyetlen mesterségbe, egyetlen foglalkozásba ruházol be. Ez a több évtizedes beruházás kizárólag akkor lehetséges, ha elutasítod az alternatívákat.

Értéket választani magadnak azt jelenti, hogy elutasítod az alternatív értékeket. Ha úgy döntök, hogy számomra a házasságom a legfontosabb, akkor (valószínűleg) nem kapnak nagy szerepet életemben a kokainos orgiák kurvák társaságában. Ha az alapján ítélem meg magam, mennyire vagyok nyílt és elfogadó barát, akkor nem fogom leprázni a barátaimat a hátuk mögött. Csupa egészséges döntés, mégis minden percben megkövetelik az elutasítást.

Lényeg, hogy mindenkinek kell valami fontos, hogy értékelhessen valamit. Valaminek az értékeléséhez pedig el kell utasítanunk azt, ami nem azonos azzal a valamivel. X értékeléséhez el kell utasítanunk azt, ami nem X.

Ez az elutasítás szerves és szükséges része értékünk, vagyis identitásunk megőrzésének. Az határoz meg bennünket, hogy mit utasítunk el. És ha semmit sem utasítunk el (talán mert félünk az elutasítástól), akkor gyakorlatilag nincsen identitásunk.

Az emberben él a vágy az elutasítás, az összecsapás, a konfliktus minden áron való kerülésére; tulajdonképpen szeretne mindent elfogadni, szeretné, ha minden harmonikus lenne. Ez nem más, mint az előjogok alattomos, lappangó formája. Mivel az előjogokkal rendelkező ember úgy érzi, ő megérdemli, hogy minden pillanatban csodálatosan érezze magát, óvakodik az elutasítástól, mert akkor ő vagy valaki más rosszul érezhetné magát. Mivel pedig semmit sem hajlandó elutasítani, örömök körül forgó önimádó, értéktelen életet él. Kizárólag az érdekli, hogy minél hosszabbra nyújthassa az eufóriát, kerülhesse az élettel járó buktatókat, színlelhesse, hogy nem létezik szenvedés.

Az elutasítás életfontosságú készség. Senki sem akar megrekedni olyan kapcsolatban, amely nem teszi boldoggá. Senki sem akar megrekedni olyan munkában, amelyet utál, és amelyben nem hisz. Senki sem akarja azt érezni, hogy nem mondhatja ki, ami a szívét nyomja.

Az emberek mégis folyton ezeket választják.

Az őszinteség vágya természetes ösztön. Ám az őszinte, becsületes élethez hozzátartozik, hogy az se bántson, ha ki kell mondanunk, vagy másoktól kell hallanunk a „nem” szót. Ebből a szempontból az elutasítás jobb kapcsolatokat és egészségesebb érzelmi életet jelent.

Határok

Hajdanában-danában élt két kamasz, egy fiú és egy lány. A családjaik rühellték egymást, de a fiú besurrant egy bálba, amit a lány családjánál tartottak, mert ilyen dinka volt. A lány meglátja a fiút, és annyira bezsong, hogy azonnal bele is szeret, csak úgy ripsz-ropsz. A fiú tehát beoson a lány kertjébe is, és elhatározzák, hogy már másnap összeházasodnak, mert ez totál gyakorlatias, főleg, hogy az öregek meg akarják gyilkolni egymást. Ugorjunk át néhány napot! A családok tudomást szereznek a házasságról, és kiborítják a bilit. Mercutio meghal. A lány annyira kiborul, hogy báj italt iszik, amitől elalszik két napra. Ám sajnálatos módon az ifjú pár még nem sajátította el a jó házastársi kommunikáció csínját-bínját, és a fiatalasszony totál elfelejt beszámolni mindenről az új férjnek, minek következtében az ifjú férj öngyilkosságnak hiszi az önkéntes kómát. Ettől aztán végképp elmennek neki hazulról, és elköveti az öngyilkosságot, valami olyan hitben, hogy akkor majd egyesülnek a halál után vagy valami hasonló rizsa. Ám ekkor a menyecske felébred a kétnapos kómából, és megtudván, hogy a férje öngyilkos lett, követi a példáját, és ő is megöli magát. Vége.

Angol nyelvű kultúránkban Rómeó és Júlia a „románc”, a szerelmi tragédia, az érzelmi eszmény. Holott, ha jobban megnézzük, mi történik a darabban, rá kell jönnünk, hogy ezeket a srácokat kőbölcsőben ringatták, aminek bizonyításaként még meg is ölték magukat!

Több kutatónak is az a véleménye, hogy Shakespeare nem a szerelem dicsőítésére, hanem kicsúfolására írta a drámáját; a Rómeó és Júlia azt hivatott megmutatni, mennyire lökött tud lenni a szenvedély. A szerző nem a szerelem apoteózisának szánta, hanem épp az ellenkezőjének: tiltó táblának, nagy, villogó neonbetűkkel, körös-körül sárga helyszínelő szalaggal, amire azt írták: RENDŐRSÉG ÁLTAL LEZÁRT

TERÜLET.

Az emberi történelem során a szerelem sosem kapott a mostanihoz fogható reklámot. Legalább a tizenkilencedik század közepéig szükségtelen valaminek látták, ami veszélyeztetheti az élet fontosabb dolgait, például a rendes gazdálkodást vagy a jó partit egy olyan pasival, akinek sok birkája van. A fiatalokat gyakran erőszakkal terelték át regényes ábrándjaiktól a praktikus házassághoz, amely szavatolta mind-kettejük és családjaik stabilitását.

De manapság mindenki meg van veszve ezért a hülye kelekótya szerelemért, amely elterpeszkedett a kultúránkban. Minél drámaibb, annál jobb. Ben Affleck szét akarja verni az aszteroidát, hogy megmentse a Földet a lánynak, akit szeret, Mel Gibson százával kaszabolja az angolokat, és kínhalála közepette a megerőszakolt és meggyilkolt feleségéről álmodik, az a tündérlány meg lemond a halhatatlanságáról, hogy feleségül mehessen A Gyűrűk Ura Aragornjához. És akkor még nem is beszéltünk azokról a buta filmvígjátékokról, mint amelyikben Jimmy Fallon lemond a Red Sox-jegyéről, mert Drew Barrymore-nak éppen, na szóval, szükségletei vannak, vagy valami ilyesmi.

Fia a szerelemnek ez a típusa kokain lenne, akkor kulturálisan olyanok lennénk, mint Tony Montana a Sebhelyesarcúban, amikor belefúrja az arcát a fehér porba, és azt bőgi: „Köszönj szépen az én kis dráháhágámnak!”

Az a baj, hogy az őrült szerelem egyfajta kokain. Kísértetiesen hasonlít a kokainhoz. Mindkettő ugyanazt az agytartományt stimulálja. Mindkettőtől eufóriásak leszünk egy időre, és mindkettő ugyanannyi problémát gerjeszt, mint amennyit megold.

Az általunk hajszolt szerelem legtöbb eleme - a drámaian és szédítően látványos érzelmek, a feje tetejére álló világ - nem egészséges és nem őszinte szerelemre utal, hanem gyakran csak az előjogok megnyilvánulása a kapcsolatok szintjén.

Tudom, hervasztó vagyok. De komolyan, miféle alak az, aki szarik a szerelemre? Na, csak hallgass végig!

Van egészséges szerelem, és van egészségtelen. Az egészségtelen szerelemben két ember a kölcsönös érzelembe próbál menekülni a problémáik elől - más szavakkal, vészkijáratnak használják egymást. Az egészséges szerelemben a társak azonosítják a problémáikat, és egymást támogatva oldják meg őket.

Az egészséges és az egészségtelen kapcsolatot két dolog különbözteti meg: 1) mennyire vállalja a kapcsolat két szereplője a felelősséget, és 2) mennyire hajlandók elutasítani a másikat, illetve mennyire hajlandók elviselni tőle az elutasítást.

Minden egészségtelen kapcsolatban tetten érhető a felek felelőtlensége és képtelensége az elutasításra. Viszont az egészséges, szerető kapcsolatban egyértelmű határ választja el a két embert és értékrendjüket, széles helyet hagyva szükség esetén az elutasításra.

Határok alatt két ember felelősségeinek elkülönítését értem. Az egészséges kapcsolatban biztos kézzel meghúzzák a határokat: ki-ki maga vállalja a felelősséget a problémáiért, és nem szól bele a partnere dolgába. Az egészségtelen kapcsolatban, ahol gyenge vagy, nem létező a határ, a felek módszeresen kerülik, hogy felelősséget vállaljanak a problémáikért, és/vagy a partnerük problémáiért vállalják a felelősséget.

Milyen a gyenge határ? Itt van néhány példa.

„Nélkülem nem mehetsz el a barátaidhoz! Tudod, milyen féltékeny leszek ilyenkor. Itthon kell maradnod velem!”

„A munkatársaim hülyék! Mindig elkések miattuk az értekezletekről, mert nekem kell megmagyarázni, hogyan végezzék a munkájukat!”

„Ezt nem hiszem el, hogy ekkora hülyét csináltál belőlem a tulajdon nővérem előtt! Még egyszer ne vitatkozz velem a füle hallatára!”

„Szeretném elfogadni azt a milwaukeei állást, de anyám sosem bocsátaná meg, ha olyan messzire költöznék.” „Randizhatok veled, de ugye, nem mondod el Cindy barátnőmnek? Nagyon elbizonytalanodik, valahányszor nekem van fiúm, neki pedig nincs!”

A beszélő mindegyik forgatókönyvben mások problémáiért/érzéseiért vállalja a felelősséget, vagy megköveteli, hogy más vállalja a felelősséget az ő problémáiért/érzelmeiért.

Általános szabály, hogy az előjogokkal bírók számára kétféle csapdát tartogatnak a kapcsolatok. Vagy azt várják, hogy mások vállaljanak felelősséget az ő problémáikért: „Én egy kellemes, laza hétvégét szerettem volna itthon! Igazán tudhattad volna, és felfüggeszthetted volna a terveidet!”, vagy túl sok felelősséget vállalnak mások problémáiért: „Már megint elbocsátották, de ez nyilván az én hibám, mert nem támogattam annyira, mint kellett volna. Holnap segítek átírni a szakmai életrajzát.” Az előjogokkal rendelkezők azért alkalmazzák kapcsolataikban ezt a stratégiát, hogy ne kelljen felelősséget vállalni a saját problémáikért. Ennek következtében kapcsolataik gyengék és hamisak, mert nem a társ iránti őszinte imádat és elismerés nyilvánul meg bennük, hanem a menekülés a lélek szenvedése elől.

Mellesleg ez nemcsak a szerelemre, de a családi kapcsolatokra és a barátságra is igaz. A hatalmaskodó anya képes vállalni a felelősséget a gyerekei összes problémájáért. Előjogai megismétlődnek a gyerekeiben is, akik felnőttként azt hiszik majd, hogy mindig valaki másnak kell vállalnia a felelősséget a problémáikért.

(Ezért van az, hogy romantikus kapcsolataink problémáiban kísértetiesen tükröződnek a szüleink kapcsolatainak problémái.)

Ha homályos elképzeléseid vannak a felelősségről, amellyel az érzelmeidért és a tetteidért tartozol - ha vakfoltjaid vannak, mert nem tudod, miért ki felelős, kinek mi a hibája, miért csinálod, amit csinálsz -, sosem alakítasz ki magadnak egy erős értékrendet. Az lesz az egyetlen értéked, hogy boldoggá tedd a partneredet, vagy az lesz az egyetlen értéked, hogy a partnered boldoggá tegyen téged.

Ez természetesen önsorsrontás, és a kapcsolatok, amelyeknek hasonló vakfoltjai vannak, általában úgy elsüllyednek, mint a Hindenburg.

Mások nem oldhatják meg helyetted a problémáidat. Ne is próbálkozzanak vele, mert ezzel nem tesznek boldoggá! Te sem oldhatod meg a problémáikat, mert ugyancsak nem teszed őket boldoggá. Ha két ember akkor érzi jól magát, ha kölcsönösen próbálják megoldani egymás problémáit, az az egészségtelen kapcsolat jele. Egészséges kapcsolatban az emberek megoldják a saját problémáikat, hogy jobban érezzék magukat együtt.

A határok meghúzása nem azt jelenti, hogy ne segíthetnéd és támogathatnád a társadat, vagy ő ne segíthetne és ne támogathatna téged. Mindketten támogathatjátok egymást, de csak azért, mert ti választották ezt, nem pedig kényszerből, vagy vélt előjogok miatt.

Az előjogokkal rendelkező emberek azért hibáztatnak másokat a saját érzelmeikért és cselekedeteikért, mert azt hiszik, hogy ha örökös áldozatnak állítják be magukat, előbb-utóbb jön valaki, és megmenti őket, és akkor megkapják a szerelmet, amelyet mindig is akartak.

Az előjogokkal rendelkező emberek azért vállalják a felelősséget mások érzelmeiért és cselekedeteiért, mert azt hiszik, hogy ha „rendbe szedik” és megmentik a partnerüket, megkapják a szeretetet és a megbecsülést, amelyet mindig is akartak.

Minden egészségtelen kapcsolatban ez a jin és a jang, az áldozat és a megmentő; az egyik gyújtogat, mert ettől fontosnak érzi magát, a másik tüzet olt, mert ettől fontosnak érzi magát.

Ez a két embertípus erősen vonzódik egymáshoz, és általában összehozza őket a sors, mert a patológiáik tökéletesen kiegészítik egymást. Gyakran olyan szülők nevelik őket, akik ugyanezeket a tulajdonságokat mutatják, így hát elképzelésük a „boldog” kapcsolatról az előjogokon és az elmosódó határokon alapul.

Sajnálatos módon egyikük sem képes megfelelni a másik szükségleteinek. Sőt, a kívülállók hibáztatása és a gáncs elfogadása állandósítja a képzelt előjogokat és az önlebecsülést, amelyek eleve megakadályozták érzelmi szükségleteik kielégítését. Az áldozat egyre több megoldandó problémát gerjeszt - nem azért, mintha valós problémák merültek volna fel, hanem mert a problémákkal figyelmet és szeretetet csikarhat ki. A megmentő megold, és ismét csak megold - nem azért, mert fontosnak tartaná a problémákat, hanem mert azt hiszi, hogy kizárólag mások problémáinak megoldásával nyerheti el a figyelmet és a szeretetet. A szándékok mindkét esetben önzők, feltételhez kötöttek, önsorsrontók és ritkán hozzák meg az igaz boldogságot.

Ha valóban szeretné a megmentőt, az áldozat azt mondaná: „Nézd, ez az én problémám, nem neked kell megoldanod helyettem. Csak addig támogass, amíg megoldom!” Ez lenne az igazi szerelem, ha vállalnád a felelősséget a saját problémáidért, és nem a partneredet tartanád felelősnek értük.

Ha valóban meg akarná menteni az áldozatot, a megmenté azt mondaná: „Nézd, te másokat hibáztatsz a problémáidért; ezt oldd meg magad!” Segíteni valakinek, hogy önállóan rendezhesse a problémáját: ez az igazi szeretet.

Ehelyett áldozatok és megmentők kölcsönösen arra használják egymás, hogy kicsikarják maguknak az érzelmi eufóriát. Mintha egymás függői lennének. A sors fintora, hogy mikor megismerkedhetnek érzelmileg egészséges emberekkel, általában unatkoznak, vagy az „interakció” hiányára panaszkodnak. Azért nem foglalkoznak érzelmileg egészséges partnerekkel, mert a biztos kézzel meghúzott határok nem elég „izgalmasak”, hogy szítsák a folyamatos eufóriát, amelyre az előjogosultnak szüksége van.

Az áldozatok számára a legnehezebb feladat vállalni a felelősséget a problémáikért. Egész életükben azt hitték, hogy mások a felelősek a sorsukért. Gyakran rettegnek a felelősségvállalás első lépésétől.

A megmentők legnehezebb feladata felhagyni azzal, hogy felelősséget vállaljanak mások problémáiért. Életük során kizárólag akkor értékelték és szerették őket, amikor megmentettek valaki mást, ezért ők is rettegnek lemondani a megmentésről.

Ha áldozatot hozol a szeretett emberért, azért tedd, mert így akarod, és ne azért, mert kötelességednek érzed, vagy félsz, hogy mi lesz a következménye, ha vonakodsz az áldozattól! Ha a partnered áldozatot hoz érted, azért tegye, mert szívből kívánja, és ne azért, mert te manipuláltad, haraggal vagy bűntudattal. A szeretet nem ismer feltételt vagy elvárást.

Mivel pedig nehéz lehet megkülönböztetni az önkéntes és a kényszerű cselekedetet, itt egy lakmuszpapír. Kérdezd meg magadtól: „Ha nemet mondanék, mit változtatna az a kapcsolaton?” Hasonlóképpen kérdezd meg azt is: „Ha a partnerem megtagadna valamit, amit akarok, mit változtatna az a kapcsolaton?”

Ha a válasz úgy hangzik, hogy a visszautasításból dráma és tányértörés lesz, az rosszat ígér a kapcsolatnak, mert azt sejteti, hogy a kapcsolat feltételekhez van kötve; az egymástól várható felületes előnyökön alapul, nem pedig egymásnak és egymás problémáinak a feltétel nélküli elfogadásán.

Azok, akik biztos kézzel húzzák meg a határokat, nem félnek a hisztitől, a veszekedéstől vagy a sérüléstől. Az ilyesmitől azok rettegnek, akiknél gyengék a határok, és ők állandóan a szerint módosítják a viselkedésüket, hogy éppen hol tartanak érzelmeik hullámvasútján.

Azok, akik biztos kézzel húzzák meg a határokat, tisztában vannak vele, mennyire észszerűtlen elvárni két embertől, hogy száz százalékig alkalmazkodjanak, és kölcsönösen teljesítsék egymás minden kívánságát. Azok, akik biztos kézzel húzzák meg a határokat, tisztában vannak vele, hogy időnként megbánthatnak másokat, de végső soron nem írhatják elő mások érzéseit. Azok, akik biztos kézzel húzzák meg a határokat, tisztában vannak vele, hogy az egészséges kapcsolatban nem egymás érzelmeinek dirigálunk, hanem egymást támogatjuk a fejlődésben és a problémamegoldásban.

Nem arról van szó, hogy szolgaian visszhangozzuk partnerünk rokonszenveit és ellenszenveit; arról van szó, hogy szeressük, rokon-és ellenszenveitől függetlenül. Ez az igazi szeretet, bébi.

A bizalom építése

A feleségem azok közé a nők közé tartozik, akik sok időt töltenek a tükör előtt. Szeret szenzációsan kinézni, és én is szeretem (érthető módon), ha szenzációsan néz ki.

Az estéken, amikor házon kívül van programunk, egy óráig tartó sminkelés/fésülködés/öltözködés után kerül elő a fürdőszobából, és megkérdezi, milyen. Általában isteni. Bár időnként rosszul néz ki. Talán a haján próbált ki valami újat, vagy olyan csizmát húzott, amelyet egy milánói fantáziadús tervező nagyon avantgárdnak képzelt. Akárhogyan is, van, hogy nem jön be.

Amikor felhívom rá a figyelmét, általában begurul. Visszarohan a gardróbba vagy a fürdőszobába, újracsinál mindent, amitől harminc percet késünk, és közben csúnyákat mond, időnként nekem címezve.

Ilyenkor a férfiak közhelyszerűen hazudnak, nehogy felpaprikázzák a barátnőjüket/feleségüket. De én nem. Miért? Mert számomra fontosabb a kapcsolat őszintesége annál, hogy mindig jól érezzem magam, és az utolsó, akivel szemben cenzúráznám magam, az a nő, akit szeretek.

Szerencsére olyan nő a feleségem, aki helyesli ezt, és cen-zúrázatlanul akarja hallani a gondolataimat. Természetesen ő is a fejemre olvassa a hülyeségeimet - többek között ezért olyan remek társam. Időnként megsértődök, nyavalygok és vitatkozni próbálok, de pár óra múlva visszakullogok, és elismerem, hogy neki volt igaza. Jobb ember leszek mellette, még akkor is, ha utálom ezt hallani.

Ha az a legfőbb célunk, hogy mindig jól érezzük magunkat, vagy a társunk mindig jól érezze magát, akkor a végén senki sem érzi jól magát, és mire észbe kapnánk, már szét is esett a kapcsolatunk.

Konfliktus nélkül nincs bizalom. A konfliktusok mutatják meg, ki az, aki feltétel nélkül áll mellettünk, és ki az, akit csak az előnyök érdekelnek. Senki sem bízik egy Fejbólintó Jánosban. Ha Kiábrándító Panda itt lenne, most azt mondaná, hogy a keservek a kapcsolatban elengedhetetlenek a kölcsönös bizalom megszilárdításához és a meghittség növeléséhez.

Az egészséges kapcsolatban mindkét félnek készen kell állnia rá, hogy szükség esetén tudjon nemet mondani, és képes legyen elviselni, ha nemet mondanak neki. Tagadás nélkül, alkalmankénti elutasítás nélkül a határok elporlanak, az egyik személy problémái és értékei felülkerekednek a másikén. A konfliktus nemcsak normális, de elengedhetetlen az egészséges kapcsolat fenntartásához. Ha két ember, aki közel áll egymáshoz, nem képes kitárgyalni a problémáit, akkor az a kapcsolat manipuláción és megtévesztésen alapul, és fokozatosan elromlik.

Minden kapcsolatban a bizalom a legfontosabb, azon egyszerű okból, hogy bizalom nélkül a kapcsolat értelmetlen. Valaki mondhatja, hogy szeret, veled akar lenni, bármiről lemondana érted, de ha nem bízol benne, semmi hasznod ezekből a kijelentésekből. Addig nem hiszed el, hogy szeret, amíg nem bízol abban, hogy ez a szeretet feltétel nélküli.

Ezért olyan romboló a megcsalás. Itt nem a szexről van szó, hanem a szex miatt megsemmisült bizalomról. Bizalom nélkül a kapcsolat működésképtelen lesz. Tehát vagy újjáépítjük a bizalmat, vagy vesszük a kalapunkat.

Sűrűn kapok e-maileket olyan emberektől, akiket megcsalt a partnerük, de ők nem akarnak szakítani vele, csak nem tudják, hogyan bízhatnának meg benne még egyszer. Bizalom nélkül, mondják, a kapcsolat olyan lett, mint egy teher, egy fenyegetés, amelyet örökösen figyelni kell, ahelyett, hogy élveznék.

Itt az a probléma, hogy a lebukottak többsége mentegetőzni kezd, és előadja a „nem fordul elő még egyszer” dumát meg a többit, mintha a péniszek csak úgy véletlenül találnának be bizonyos nyílásokba. Sok megcsalt ember készpénznek veszi ezt a választ, és nem gyanakszik a partnere értékrendjére; sokan nem kérdezik meg maguktól, hogy megéri-e kitartani egy ilyen valaki mellett. Annyira kapaszkodnak a kapcsolatukba, hogy nem ismerik fel benne a fekete lyukat, amely javában szippantja be az önbecsülésüket.

Az emberek azért csalnak, mert valami fontosabb számukra a kapcsolatnál. Lehet az a mások feletti hatalom. Lehet a szexben keresett önérzet. Lehet az ösztönök parancsa.

Akárhogyan is, a csaló értékrendje összeegyeztethetetlen az egészséges kapcsolattal. És ha a csaló nem vallja be ezt, vagy nem lát benne semmi különöset, vagy előhozakodik az ócska „nem tudom, mi volt velem; ki voltam készülve, és be voltam rúgva, és ő éppen kéznél volt” dumával, akkor nélkülözi a párkapcsolati problémák megoldásához szükséges, komoly önismeretet.

A csalóknak rétegenként kell lehántaniuk önismeretük hagymáját, hogy megtudják, miféle elbaszott értékek bírták rá őket, hogy csalással sértsék meg a bizalmat (és hogy egyáltalán jelent-e még nekik valamit a kapcsolat). Tudniuk kell kimondani: „Nézd, önző vagyok. Fontosabbnak tartom magam a kapcsolatnál. Őszintén bevallom, egy cseppet sem fontos már számomra ez a kapcsolat.” Ha a csalók nem képesek elmagyarázni a silány értékrendjüket, és nem mutatják meg, hogy felülkerekedtek rajta, akkor nem lehet bízni bennük. És ha nem lehet bízni bennük, akkor a kapcsolat nem lesz jobb, és nem változik meg.

A megsértett bizalom visszanyerésének másik tényezője gyakorlatias: ez pedig nem más, mint statisztika. Dumálni könnyű, ha valaki megsérti a bizalmadat, de látnod kell a statisztikát a következetesen javuló magatartásról. Csupán ekkor kezdheted elhinni, hogy a csaló kellően átalakította az értékrendjét, és komolyan meg fog változni.

Sajnos a bizalom statisztikájához idő kell, kétségtelenül több idő, mint a bizalom megsértéséhez, és az építkezés idején elég szar tud lenni az élet, vagyis a feleknek tisztában kell lenniük vele, milyen küzdelemre vállalkoznak.

Tételem szemléltetésére érzelmi kapcsolatot választottam, ám ez a folyamat egyformán érvényes minden kapcsolatra.

Ha a bizalom megsemmisül, csupán akkor épül újjá, ha megtesszük az alábbi két lépést: 1) az, aki a bizalmat megsértette, beismeri, hogy ezt miféle értékrend okozta, és 2) megbízható statisztikával szemlélteti megjavulását. Az első lépés nélkül remény sem lehet a békülésre.

A bizalom olyan, akár a porcelántányér. Ha eltörted, egy kis figyelemmel és gonddal még megragaszthatod. De ha ismét eltöröd, még apróbb cserepekre hullik szét, és sokkal tovább tart ismét összerakni. Ha pedig sorozatosan eltöröd, egy idő után nem javítható többé. Túl sok a cserép, túl sok a por.

A kötelesség szabadsága

A fogyasztói kultúra nagyon ügyesen ösztökél arra, hogy többet, többet és még többet akarjunk! Az összes reklám azt üzeni, hogy a több a jobb. Évekig megettem ezt a csalit. Keress több pénzt, juss el még több országba, szerezz még több tapasztalatot, legyél még több nővel!

De ez nem mindig jobb, sőt, az ellenkezője az igaz. Igazából boldogabbak vagyunk a kevesebbel. Ha dúskálunk a lehetőségekben, attól szenvedünk, amit a pszichológusok a választás paradoxonának neveznek. Minél több a választásunk, annál kevésbé vagyunk elégedettek azzal, amit választunk, mert tudatában vagyunk a többi lehetőségnek, amelyeket kihagytunk.

Tehát, ha két hely közül kell kiválasztanod, hol lakj, valószínűleg elégedett leszel a választásoddal, és az lesz a véleményed, hogy helyesen döntöttél.

De ha huszonnyolc lakás közül kell választanod, valószínűleg évekig gyötrődsz, kínlódsz, emészted magad azzal, hogy „helyesen” választottál-e, és valóban az általad választott házban leszel-e a legboldogabb. Ez a szorongás, ez a vágy a tökélyre, a sikerre és a bizonyosságra boldogtalanná tesz.

Akkor hát mit tegyünk? Nos, ha olyan vagy, mint én, kerülni fogod, hogy választanod kelljen, és a lehető legtovább halogatod a választást és az elköteleződést. Ha lehorgonyzod magad egy személy, egy hely, egy foglalkozás, egy tevékenység mellett, nem szerzel olyan széles körű tapasztalatot, mint amilyenre vágysz.

Ám a széles körből szerzett tapasztalatok lehetetlenné teszik az elmélyülést. Egyes tapasztalatokhoz kizárólag akkor juthatsz hozzá, ha öt évig élsz ugyanazon a helyen, több mint tíz évet élsz le ugyanazzal a személlyel, fél életedben ugyanazzal foglalkozol. Most, túl a harmincon, végre rájöttem, hogy az elköteleződés a maga módján olyan választások és tapasztalatok gazdagságát kínálja, amelyekre különben soha, sehol, semmivel sem tehetnék szert.

Minél szélesebb körből gyűjtesz élményeket, annál ritkábban térsz vissza az új kalandokhoz, személyekhez vagy dolgokhoz. Ha még sosem hagytad el a szülőfölded, addigi korlátozott tapasztalataid miatt az első idegen ország hatalmas változást jelent majd a világlátásodban. De ha már húsz országban jártál, a huszonegyedik keveset ad hozzád, és ha ötvenben, akkor az ötvenegyedik még kevesebbet.

Ugyanez érvényes a tárgyakra, a pénzre, a hobbikra, az állásokra, a barátokra és a partnerekre, az összes felületes értékre, amelyeket az emberek választanak maguknak. Minél idősebb leszel, annál több a tapasztalatod, annál kevesebb jelentősége van az új tapasztalatoknak. Először izgalmas volt inni egy buliban. Századszor vicces. Ötszázadszor olyan érzés volt, mint egy átlagos hétvége. Ezredszer unalmas volt és jelentéktelen.

Számomra az volt az utóbbi évek szenzációja, hogy képes lettem megnyílni az elköteleződésnek. Úgy döntöttem, hogy kirostálok mindent és mindenkit, a legjobb embereket, élményeket és értékeket leszámítva. Felhagytam üzleti terveimmel, és az írásnak szenteltem magam. Azóta a weboldalam népszerűbb, mint valaha. Lehorgonyoztam hosszú távra egy nő mellett, és rájöttem, hogy ez jobb az összes flörtnél és egyéjszakás kalandnál. Megállapodtam egy helyen, és leszűkítettem fontos, őszinte és igazi barátságaim körét.

És amit felfedeztem, az teljességgel rendhagyó: a kötelék szabaddá tesz. Amikor az alternatívákat elutasítva azt választottam, ami igazán fontos volt számomra, több lett a lehetőségem.

Az elköteleződés azért tesz szabaddá, mert többé nem terelik el a figyelmedet a jelentéktelen léhaságok. Az elköteleződés azért tesz szabaddá, mert javítja az összpontosítási képességedet, arra fókuszálja a figyelmedet, ami fontos a boldogságodhoz és az egészségedhez. Az elköteleződés megkönnyíti a döntéshozatalt, és megszünteti a félelmet, hogy lemaradsz valamiről. Ha tudod, hogy az, amid van, épp elég jó, miért vállalnád a stresszt és a hajtást, hogy még többet szerezz? Az elköteleződés lehetővé teszi, hogy néhány fontos célra összpontosítva nagyobb sikereket érj el, mint egyébként.

Ilyen módon a lehetőségek elutasítása felszabadít. Szabadok leszünk, ha elutasítjuk, ami nem egyeztethető össze a legfontosabb értékeinkkel, a választott mércénkkel, elutasítjuk a sekélyességet, és a mélységet választjuk.

Igen, a tapasztalatok széles köre kívánatos és szükséges, amikor fiatal vagy, elvégre fel kell fedezned, mibe érdemes befektetni az energiádat. De az aranyat a mélységben találod, és le kell kötnöd magad valamihez, hogy mélyre áshass. Ez érvényes a kapcsolatokra, a karrierre, a nívós életstílus kialakítására és mindenre.

9. ...és aztán meghalsz

Keresd az igazságot, és ott megtalálsz!

Ezek voltak Josh utolsó szavai hozzám. Gunyorosan mondta ezt a szeszbe és füstbe pácolt bölcsességet, mintha azokat csúfolná, akik bölcsnek akarnak látszani. Nagyon jó barátom volt.

Életem igazi sorsfordító pillanatát akkor éltem át, amikor tizenkilenc éves voltam. Barátom, Josh, elvitt egy buliba egy tó partján, amely északra van a texasi Dallastól. Nyaralók voltak egy dombon, és a domb tövében volt egy úszómedence, és a medencén túl egy szírt, amely a tóra nézett. Nem volt nagy szírt, talán kilencméteres - ahhoz kétségtelenül elég magas, hogy meggondoljuk az ugrást, de ahhoz elég alacsony, hogy az alkohol és a virtuskodás kellő kombinációja mellett mégse gondoljuk meg.

Valamivel a buli kezdete után Josh és én a medencénél söröztünk és beszélgettünk, világfájdalmas fiatal hímek szokása szerint. Volt szó ivásról, bandákról, lányokról és mindazokról a menő dolgokról, amiket Josh csinált azóta, hogy kimaradt a zeneiskolából. Beszélgettünk róla, hogy alakítunk egy bandát, és átköltözünk New Yorkba, ami megvalósíthatatlannak látszó álom volt akkoriban.

Kölykök voltunk.

- Oké leugrani onnan? - kérdeztem, a tó fölé magasodó sziklára bökve az állammal.

- Ja - felelte Josh. - Itt folyton megcsinálják.

- Te megcsinálod?

Vállat vont. - Lehet. Meglátjuk.

Később Josh és én elszakadtunk egymástól. Engem lekötött egy csinos ázsiai lány, aki szerette a videojátékokat; nekem, a tizenéves gyíknak ez olyan volt, mint egy telitalálat a lottón. Nem érdekeltem, de barátságos volt, és hagyott beszélni, én meg beszéltem. Néhány sör után elég bátorságot gyűjtöttem, hogy megkérdezzem, feljön-e velem a házba enni valamit. Azt felelte, hogy persze.

Ahogy mentünk felfelé a dombon, találkoztunk a lefelé igyekvő Joshsal. Kérdeztem, nem éhes-e, de nem volt az. Megkérdeztem, hol találom később. Elmosolyodott, és azt felelte: - Keresd az igazságot, és ott megtalálsz!

Komoly képpel bólintottam. - Oké, majd ott kereslek -mondtam, mintha mindenki tudná, hol van az igazság, és hogyan lehet odajutni.

Josh nevetett, és ment tovább a lejtőn a szirthez. Én is nevettem, és mentem tovább a dombon a házhoz.

Nem emlékszem, mennyi ideig voltam bent, csak arra emlékszem, hogy mire kijöttünk, senkit sem láttunk, és szirénák vijjogtak. A medence üres volt. Emberek rohantak le a lejtőn a tópartra a szirt lábánál. Mások már lent is voltak a víznél. Ketten már a vízben úszkáltak. Sötét volt, nehezen lehetett bármit is kivenni. A zene szólt, de senki sem figyelt oda.

Továbbra sem értettem semmit. Én is rohantam a partra, futás közben falva a szendvicsemet. Kíváncsi voltam, hogy mi az, amit néznek. Félúton azt mondta a szép ázsiai lány: -Szerintem valami szörnyűség történt.

Ahogy leértem a domb lábához, megkérdeztem valakit, hogy hol van Josh. Senki sem nézett rám, tudomást sem vettek rólam. Mindenki a vizet bámulta. Ismét megkérdeztem, mire egy lány vigasztalhatatlanul zokogni kezdett.

Akkor már értettem.

Három óra kellett a könnyűbúvároknak, hogy megtalálják Josht a tó fenekén. A boncolás megállapította, hogy a lába görcsöt kapott az alkohol okozta kiszáradás és a vízbe való becsapódás miatt. Sötét volt, amikor elmerült, az éjszaka feketén tapadt a fekete vízre. Senki sem látta, honnan jönnek a segélykiáltásai. Csak a csobogás hallatszott, meg a sikoltozás. Később hallottam a szüleitől, hogy nagyon rossz úszó volt. Ezt nem is sejtettem.

Nekem tizenkét óra kellett, hogy sírni tudjak. Másnap reggel volt, amikor mentem vissza a kocsimmal Austinba. Felhívtam apát, hogy még mindig Dallas közelében vagyok, és csúsztatnom kell a mai napon. (Azon a nyáron neki dolgoztam.) - Miért, mi történt? - kérdezte. - Minden rendben? - Akkor aztán kizúdult belőlem minden: könnyek, sírás, ordítás, takony. Lehúzódtam az útról, szorongattam a telefont, és úgy zokogtam bele, mint egy kisfiú az apjának.

Nyáron mély depresszióba estem. Azt hittem, már voltam depressziós, de ez egészen új szintje volt az értelmetlenségnek - olyan mély bánat, hogy fizikailag fájt. Jöttek hozzánk, és próbáltak felvidítani, én meg csak ültem, és hallgattam, ahogy csupa helyes dolgot mondanak és helyes dolgot tesznek, és mosolyt mímelve hazudtam, hogy már jobban vagyok, de az álarcom alatt semmi sem volt.

Pár hónapig álmodtam Joshról. Álmaimban hosszú dialógusokat folytattunk életről és halálról, meg mindenféle ostobaságról. Addig a pontig jellegzetes, füvezős középosztálybeli kölyök voltam: lusta, felelőtlen, szorongó és mélységesen bizonytalan. Josh több értelemben is a példaképem volt: idősebb, magabiztosabb, tapasztaltabb, nyitottabb a világra. Egyik utolsó álmomban együtt ültünk egy jacuzziban (igen, tudom, bizarr), és valami ilyet mondtam: „Úgy sajnálom, hogy meghaltál.” Nevetett. Pontosan nem emlékszem, mit felelt, de valami olyasmit mondott: „Miért érdekel, hogy meghaltam, amikor még most is félsz élni?” Sírva ébredtem.

Azon a nyáron, anya díványán gubbasztva, a Josh barátságának helyén maradt érthetetlen semmi szakadékába bámulva éltem át a döbbenetes felismerést: ha valóban nincs értelme bármit is tenni, akkor annak sincs értelme, hogy semmit se tegyünk; mivel a halál úgyis elkerülhetetlen, nincs értelme engedni a félelemnek vagy a szorongásnak, mert úgyis csak picsafüst az egész, és miután rövid életem nagy részét azzal töltöttem, hogy kerültem mindent, ami fájdalmas és kínos, lényegében kerültem, hogy éljek.

Azon a nyáron leszoktam a fűről, a cigarettáról és a videojátékokról. Lemondtam ostoba rocksztári álmaimról, kimaradtam a zeneiskolából, és beiratkoztam a főiskolára. Eljártam az edzőterembe, és leadtam egy csomót. Új barátokat szereztem. Meglett az első barátnőm. Életemben először komolyan tanultam az órákra, és rádöbbentem, hogy tudok én jó osztályzatokat szerezni, ha odafigyelek. Következő nyáron azt a célt tűztem ki magam elé, hogy ötven nap alatt elolvasok ötven kötet tényirodalmat, és sikerült. A következő évben átiratkoztam egy kiváló egyetemre az ország másik végében, ahol életemben először vizsgáztam kitűnőre a tantárgyakból és a társaságban.

Josh halála életem legélesebb választóvonala volt. A tragédia előtt gátlásos és lusta voltam, örökké azon ettem magam, mit gondolhatnak rólam mások. A tragédia után új ember lett belőlem: felelősségteljes, kíváncsi, szorgalmas. Továbbra is megvoltak a bizonytalanságaim meg a nyavalyáim, mint mindenkinek, de most már valami fontosabb is érdekelt. Ez volt a különbség. Különös, hogy éppen valakinek a halálától kaptam meg végre az engedélyt az élethez, és életemnek talán ez a legrosszabb pillanata gyúrt át a legjobban.

Rettegünk a haláltól, és mert rettegünk, igyekszünk nem gondolni rá, nem beszélni róla. Időnként még a létezését is tagadjuk, még akkor is, ha valaki hozzánk közel állóval történik.

Ám valamilyen bizarr és fonák módon a halál az a fény, amelynél az élet árnyékainak jelentését mérjük. Halál nélkül semminek sem lenne következménye, önkényes lenne minden tapasztalat, nullára csökkenne minden érték és mérce.

Túl önmagunkon

Ernest Becker a tudósvilág páriája volt. 1960-ban doktorált antropológiából; disszertációjában a zen buddhizmus képtelen és formabontó gyakorlatait vetette össze a pszichoanalízissel. Akkoriban a zenről az volt a vélemény, hogy drogosoknak és hippiknek való, a freudi pszichoanalízist pedig a kőkorszakból ottmaradt kuruzslásnak tartották.

Első, tanársegédi állásában rögtön abba a csoportba került, amely harsányan szidta a pszichiátriát, mint a fasizmus egyik formáját, a gyengék és a kiszolgáltatottak elnyomásának tudománytalan gyakorlatát.

Csak az volt a baj, hogy Becker főnöke pszichológus volt. Most képzeld el, hogy beállítasz az első munkahelyedre, és büszkén közlöd a főnököddel, hogy olyan, mint Hitler!

Persze, hogy kirúgták.

Így hát Becker elment a radikális eszméivel máshova, ahol talán elfogadhatták őket: a kaliforniai Berkeley-re. Ott sem maradhatott sokáig.

Beckert nemcsak a felforgató hajlamai, de a sajátos tanítási módszerei is bajba sodorták. Shakespeare segítségével oktatott pszichológiát, pszichológiai tankönyvekből tanított antropológiát, antropológiai adatokkal tanított szociológiát. Beöltözött Lear királynak, karddal hadonászott az előadásain, és terjengős politikai szónoklatokat tartott, amelyeknek kevés köze volt a tantervhez. A diákjai imádták. A másik karon gyűlölték. Nem egészen egy év múlva ismét kirúgták.

Becker a San Franciscó-i egyetemre került, ahol több mint egy évig sikerült megmaradnia. Ám amikor kirobbantak a vietnami háború miatti diáklázadások, az egyetem odavezényeltette a Nemzeti Gárdát, és elszabadult az erőszak.

Amikor Becker a diákok mellé állt, és nyilvánosan elítélte a rektort (Hitler-maradvány meg minden), prompt kirúgták.

Hat év alatt négyszer változtatott állást, és mielőtt az ötödik helyről is kirúghatták volna, végbélrákot állapítottak meg nála. A jövő sötétnek ígérkezett. A következő éveket ágyban töltötte, és kevés reménye maradt a túlélésre, így hát elhatározta, hogy ír egy könyvet, amely a halálról szól.

Becker 1974-ben meghalt. Könyve, A halál tagadása elnyerte a Pulitzer-díjat, és egyike lett a XX. század legmélyebb hatású szellemi alkotásainak. Felrázta a pszichológiát és az antropológiát, ugyanakkor olyan mélyenszántó filozófiai igazságokat hirdetett, amelyek máig nem koptak meg.

A könyv mondanivalója két pontban foglalható össze:

1. Az ember egyedülálló abból a szempontból, hogy egyedül ő képes elvont fogalmakban gondolkodni magáról. A kutyák nem izgulnak a karrierjükért. A macskák nem elmélkedhetnek régi disznóságaikról, nem találgathatják, mi lett volna, ha másképp csinálják. A majmok ugyanúgy nem vitatkoznak a jövőről, mint ahogy a halak sem tűnődnek rajta, hogy jobban tetszenének-e más halaknak hosszabb uszonnyal.

Az ember meg van áldva azzal a képességgel, hogy bele tudja képzelni magát feltételezett helyzetekbe, összevetheti a múltat és a jövőt, elképzelhet más valóságokat vagy helyzeteket, ahol másmilyen az élet. Ennek a páratlan adottságnak a következtében, mondja Becker, minden ember előbb-utóbb rádöbben a saját halandóságára. Mivel képesek vagyunk elképzelni alternatív valóságokat, elképzelhetünk olyan valóságot is, amelyben nem szereplünk.

Ez a felismerés okozza az úgynevezett „halálterrort”, azt a mély, egzisztenciális szorongást, amely aláfesti minden gondolatunkat és tettünket.

2. Becker második tétele abból indul ki, hogy az embernek két „énje” van. Az első én a fizikai, amelyik eszik, alszik, horkol és kakál. A második a fogalmi én, az identitás, az, ahogyan látjuk magunkat.

Becker gondolatmenete szerint valamilyen szinten mindnyájan tudjuk, hogy a fizikai énünk egyszer meghal. Ez a halál elkerülhetetlen, és ez az elkerülhetetlenség - valahol a tudat alatt - a frászt hozza ránk. Hogy ellensúlyozzuk félelmünket a fizikai én kikerülhetetlen elvesztésétől, megpróbálunk egy fogalmi ént teremteni, amely örökké élni fog. Ezért igyekszik ennyire az ember, hogy a neve felkerüljön épületekre, szobrokra, könyvek gerincére. Ezért érezzük szükségesnek, hogy olyan sok időnket adjuk másoknak, különösen a gyerekeknek, azt remélve, hogy a hatásunk - a fogalmi énünk - túléli a fizikai ént, hogy emlékezni fognak ránk, tisztelni és imádni fognak jóval az után is, amikor a fizikai énünk megszűnik létezni.

Becker „halhatatlansági terveknek” nevezte el ezeket az erőfeszítéseket, amelyek lehetővé teszik, hogy a fogalmi én túlélje a fizikai ént. Az egész emberi civilizáció, mondja Becker, alapjában véve ennek a halhatatlansági tervnek az eredménye. A mai városok, a kormányok, az épületek és az államok mind az előttünk élt férfiak és nők halhatatlansági tervei, a halhatatlan fogalmi ének megtestesülései. Az olyan nevek, mint Jézus, Mohamed, Napóleon és Shakespeare ma is olyan hatalmasak, mint amikor a viselőik éltek, ha ugyan nem hatalmasabbak. Ez itt a lényeg. Szenteljük bár az életünket valamilyen művészetnek, egy új földrész meghódításának, nagy gazdagság felhalmozásának, vagy legyen egyszerűen csak egy nagy és népes családunk, amely több emberöltő múlva is létezni fog, életünk értelmét mindig az ösztönös vágy határozza meg, hogy nem akarunk mindenestől meghalni.

A vallás, a politika, a művészet, a technológiai újítások a halhatatlansági tervek eredményei. Becker érvelése szerint a háborúk, a forradalmak, a tömeggyilkosságok akkor következnek be, amikor az egyik csoport halhatatlansági tervei ütköznek a másikéval. Több évszázados elnyomást, milliók kiontott vérét igazolták azzal, hogy az egyik csoport halhatatlansági tervét kellett védeni a másikétól.

De amikor a halhatatlansági terveink csődöt mondanak, amikor az értelem elvész, amikor már nem valószínű, hogy fogalmi énünk túléli a fizikait, elménkbe visszaszivárog a halálterror iszonyú szorongása. Ugyanúgy okozhatja a trauma, mint a szégyen és a közröhej, valamint, mutat rá Becker, az elmebetegség.

Ha még nem jöttél volna rá, a mi halhatatlansági tervünk az értékrendünk. Értékeink barométerként mutatják életünk értelmét és jelentését. Ha az értékeink elbuknak, pszichológiai értelemben velük bukunk mi is. Becker lényegében azt mondja, hogy félelemből izgatjuk magunkat túlságosan mindenféle dolgok miatt, mert ez az egyetlen, ami elterelheti a figyelmünket halálunk elkerülhetetlenségéről. Aki őszintén nem izgatja magát semmin, az majdhogynem a megvilágosodás szintjén veszi tudomásul a múlandóságát, és az embert ebben az állapotában sokkal kevésbé fenyegeti a veszély, hogy mindenféle előjogokat képzel be magának.

Becker a halálos ágyán jutott arra a döbbenetes felismerésre, hogy a halhatatlansági tervek tulajdonképpen nem a megoldást jelentik, hanem a problémát, és az emberiség, ahelyett hogy gyakran gyilkolással igyekszik ráerőltetni fogalmi énjét a világra, inkább megkérdőjelezhetné ezt a fogalmi ént, és szoktathatná magát a halál elháríthatatlanságához. Becker ezt nevezte el a „keserű ellenméregnek”, és erejét megfeszítve próbálta lenyelni, miközben végignézte saját felbomlását. A halál rossz, de elkerülhetetlen, vagyis nem kitérnünk kellene a tény elől, hanem inkább bele kellene nyugodnunk, amennyire bírunk. Mert, ha egyszer tudomásul vettük a halálunkat, az ősi iszonyatot, a zsigeri szorongást, amely ott van az élet összes könnyelmű ambíciójában, onnantól szabadabban választhatjuk meg értékeinket, mert letörtük a halhatatlanság hajszolásának logikátlan bilincsét, és megtisztultunk a veszedelmes dogmáktól.

A halál napos oldala

Szikláról sziklára lépve kapaszkodok, a lábizmaim feszülnek és sajognak. A lassú, ismétlődő fizikai erőfeszítésből fakadó transzszerű állapotban közeledek a csúcshoz. Az ég kitágul és elmélyül. Egyedül vagyok. A barátaim mélyen alattam fényképezgetik az óceánt.

Végül fellépek egy kis görgetegre, és kitárul előttem a végtelen láthatárig nyújtózó panoráma. Úgy érzem, mintha a világ végét bámulnám, ahol a tenger egy lesz az éggel, kék a kékkel. A szél sivítva karistolja a bőrömet. Felnézek. A világ ragyogó. A világ gyönyörű.

Dél-Afrikában vagyok, a Jóreménység fokán állok, amelyet valamikor Afrika déli csücskének és a világ legdélibb pontjának képzeltek. Zabolátlan hely, örökös viharok, álnok vizek. Olyan hely, amely több száz évet látott kereskedelemből, utazásból, emberi erőfeszítésből. A sors fintora folytán az elveszett remények helye.

Ele dobra o Cabo da Boa Esperanga - mondja a portugál, vagyis: „Kerüli már a Jóreménység fokát.” - Ironikus módon ez olyan embert jelent, aki a végét járja, már nem tud többet tenni.

Elindulok a köveken a kékség felé, megtöltöm vele a szememet. Izzadok, mégis fázom. Izgatott vagyok, mégis félek. Ez lenne az?

A szél süvít a fülemben. Semmit sem hallok, de látom a peremet, ahol a kő összeér a halállal. Megállok. Odáig még több méter. Látom a mélyben az óceánt, ahogy tajtékosan törik meg a zátonyok ék alakú sáncán. Az ár dühösen ostromolja az áthatolhatatlan falakat. Előttem legalább ötven méter mélységben forr a tenger.

Jobbra lent turisták nyüzsögnek: fényképeznek, csoportokba állnak. Balra Ázsia. Előttem az ég, mögöttem minden, amit valaha reméltem, és magammal hoztam.

És ha ez az? És ha csak ennyi?

Körülnézek. Egyedül vagyok. Megteszem az első lépést a perem felé.

Az emberrel vele születik a halállal kísértő helyzetek radarja. Például amikor három méternél közelebb kerülünk egy szakadék széléhez, ahol nincs korlát, a belsőnk megfeszül. A hátunk megmerevedik. A testünk libabőrös lesz. A szemünk hihetetlen élességgel érzékel minden részletet. A lábunk mintha kőből lenne. Mintha egy láthatatlan, óriási mágnes húzna vissza gyöngéden bennünket a biztonságba.

De én harcba szállok a mágnessel. Közelebb vonszolom kőlábamat a peremhez.

Másfél méternél az ész is beszáll a buliba. Most már nemcsak a szikla peremét látjuk, de lelátunk az oldalán is, amelyre most mindenféle kellemetlen képek vetülnek, ahogy pattogunk le rajta a csobbanós halálba. Kurva mélyen van! - figyelmeztet az ész. Tényleg kurva mélyen. Öreg, mit csinálsz? Ne mozogj! Állj meg!

Mondom az észnek, hogy duguljon el, és továbbaraszolok előre.

Kilencven centinél a szervezet bekapcsolja az összes szirénát. Ha most megbotlanék a kioldódott cipőfűzőmben, vége lenne az életemnek. Egy erősebb széllökés elrepíthetne abba a kettéosztott, kék örökkévalóságba. A lábam reszket. A kezem reszket. A hangom is reszketne, ha emlékeztetni kellene magam, hogy nem azért vagyok itt, mert le akarok zuhanni a halálba.

A legtöbb ember számára a kilencven centi az abszolút határ. Elég közel van, hogy előrehajolva egy pillantást vethessünk a szikla aljára, de még mindig elég messze, hogy ne kelljen tudomásul vennünk az életveszélyt. Ilyen közel állni a szakadékhoz, még a Jóreménység fokához hasonlóan delejes szépségű helyen is erős szédülést okoz, és azzal fenyeget, hogy viszontlátjuk, amit legutóbb ettünk.

Ez az? Ennyi lenne? Tudok már mindent, amit megtudhatok?

Még egy mikrolépés. Még egy. Hatvan centi. Előretolt lábam vibrál, ahogy ránehezedek. Csoszogok tovább. Dacolva a mágnessel. Dacolva az eszemmel. Dacolva az önfenntartó ösztönnel.

Már csak harminc centi. Egyenesen lelátok a szakadék oldalára. Váratlanul kiáltani szeretnék. A testem ösztönösen meggörbül, mintha egy képzelt, megmagyarázhatatlan valami ellen védekezne. A szél viharosan fúj, a gondolatok belém öklöznek.

Harminc centiméternél úgy érzed, mintha úsznál. Ha nem lefelé nézel, úgy érzed, hogy egy vagy az éggel. Szinte várod, hogy zuhanj.

Kuporgok egy darabig, lihegek, összeszedem a gondolataimat. Kényszerítem magam, hogy lenézzek a vízre, amint megtörik a mélyben a sziklákon. Majd ismét jobbra nézek a hangyácskákra, ahogy fotóznak, futnak a túrabuszok után. Hátha meglát valaki. Teljesen irracionális, hogy azt szeretném, ha figyelnének rám. De hát az egész dolog irracionális. Idefent úgyis láthatatlan vagyok. De ha nem lennék, azok a távoli emberek akkor sem tehetnének vagy mondhatnának semmit.

Csak a szelet hallom.

Ennyi?

Didergek. A félelem mámorít és vakít. Összpontosítok, valamilyen meditációfélével kitisztítom a gondolataimat. Semmi sem tesz olyan figyelmessé és éberré, mint a halál párhüvelyknyi közelsége. Kiegyenesedek, megint a láthatárt nézem, és azt veszem észre, hogy mosolygok. Emlékeztetem magam, hogy meghalni teljesen oké.

Ennek a készséges, sőt lelkes összhangnak a saját halálunkkal ősi gyökerei vannak. Az ókori Görögország és Róma sztoikusai arra buzdították az embereket, sose feledkezzenek meg a halandóságról, mert akkor jobban becsülik az életet, és alázatosak maradnak a sorscsapások közepette. A buddhizmus több iskolájában oktatják úgy a meditációt, mint a felkészülést a halálra még az életben. Énünk feloldódását a végtelen semmiben, a nirvána megvilágosodását próbamenetnek tekintik a túlsó partra. Még Mark Twain, az a Halley-üstökösön érkező és távozó, loboncos kelekótya is azt mondta: „A halál félelme az élet félelméből fakad. Az az ember, aki teljes életet él, minden pillanatban készen áll a halálra.”

Fent a sziklán kissé hátradőlök, megtámaszkodok a kövön, és óvatosan fenékre ereszkedek. Azután kicsúsztatom a lábamat a semmibe. Van egy kis kiszögellés a sziklán, arra teszem a talpamat. A másik lábamat ugyanúgy kicsúsztatom a tenger fölé, majd leengedem a kiszögellésre. Ülök egy percig a tenyeremre támaszodva. Szél borzolja a hajamat. A szorongás már elviselhető, addig, amíg a láthatárra összpontosítok.

Aztán kiegyenesedek, és ismét lenézek a mélybe. Ismét belém nyilall a félelem, a tagjaim bizseregnek, az elmém a lézer élességével összpontosít testhelyzetem minden centiméterére. Időnként fojtogat a félelem, de én minden fojtogatásnál kiürítem a gondolataimat, a mélységre összpontosítok, kényszerítem magam, hogy belenézzek lehetséges halálomba, és egyszerűen tudomást vegyek a létezéséről.

Így ültem a világ peremén, a reménység legdélibb fokán, Kelet kapujában. Részegítő élmény volt. Éreztem magamban az adrenalin lüktetését. Még sosem volt ennyire izgalmas ilyen mozdulatlannak és tudatosnak lenni. Hallgattam a szelet, figyeltem az óceánt, néztem a világ végét - aztán belenevettem a fénybe, mert láttam, hogy minden, amit megérint, jó.

Azért fontos szembenézni halandóságunk tényével, mert kisöpri az életünkből az összes felszínes, gyarló vacakot. Az emberek többsége arra pocsékolja az idejét, hogyan szerezzen még valamivel több pénzt, még egy kicsivel több hírnevet és figyelmet, még egy kicsivel több bizonyosságot arra, hogy igaza van, vagy szeretik, a halál viszont egy ennél sokkal fájdalmasabb és fontosabb kérdéssel szembesít: mi az örökséged?

Miben lesz más és jobb a világ, miután elmentél? Milyen nyomot hagysz magad után? Mire és kire hatottál? Azt mondják, az afrikai pillangó szárnycsapása hurrikánt kelthet Floridában; az, hogy te arra jártál, milyen hurrikánt kavar?

Becker rámutatott, hogy alighanem ez az egyetlen fontos kérdés az életünkben, mi mégis óvakodunk rágondolni, mert először is nehéz, másodszor ijesztő. Harmadszor, mert fingunk sincs róla, hogy mit csinálunk.

Márpedig, ha megkerüljük ezt a kérdést, hagyjuk, hogy silány és gyűlöletes értékek térítsék el az elménket, irányítsák vágyainkat és törekvéseinket. Ha nem veszünk tudomást a halál örökké figyelő szeméről, a felületeset látjuk fontosnak, és a fontosat felületesnek. A halál az egyetlen, ami biztos, tehát az ő iránytűje szerint kell tájolnunk minden értékünket és döntésünket. A halál a pontos válasz mindazokra a kérdésekre, amelyeket fel kellene tennünk, de sohasem tesszük fel őket. Egyedül akkor férhetünk össze a halállal, ha megértjük, hogy túl kell emelkednünk önmagunkon, olyan értékeket kell választanunk, amelyek meghaladják önmagunk igényeit, amelyek egyszerűek, közvetlenek, irányíthatóak és türelmesek a körülöttünk fortyogó, zavaros világhoz. Ez minden boldogság alapja. Fordulj bár Arisztotelészhez, vagy a harvardi pszichológushoz, vagy Jézus Krisztushoz, vagy a nyavalyás Beatleshöz, mind azt mondják, hogy a boldogság ugyanabból jön, nevezetesen abból, ha az érdeklődésünk meghaladja önmagunkat, ha hisszük, hogy mi csupán hozzájárulunk cselekedeteinkkel egy nálunk sokkal nagyobb egységhez, és az életünk csak mellékszála egy felfoghatatlan, irdatlan produkciónak. Az emberek ezért az érzésért járnak a templomba, indítanak háborúkat, ezért alapítanak családot, tesznek félre nyugdíjra, építenek hidakat, találják fel a mobiltelefont; ezért a múló érzésért, hogy részei lehetnek valaminek, ami hatalmasabb és megismerhetetlenebb, mint ők.

Ettől fosztanak meg a képzelt előjogok. Az előjogok befelé vonzzák minden figyelmünket, elhitetik velünk, hogy mi vagyunk a világ közepe, egyedül mi szenvedünk igazságtalanságoktól, egyedül mi érdemeljük meg a nagyságot mindenek felett.

Az előjogok lehetnek csábítók, ugyanakkor el is szigetelnek. Kíváncsiságunk a világra visszafordul önmagába, elfogultságunkat és előítéleteinket vetíti ki mindenkire, akivel találkozunk, és minden eseményre, amelyet átélünk. Igézően szexi érzés, ami egy darabig még kellemes is, sőt nézőtábora is lehet, de végső soron szellemi méreg.

Ez a mi korunk mételye. Anyagilag irtó jól el vagyunk eresztve, ám lelkileg elcsigáz a silányság és a sekélyesség. Az emberek elutasítanak minden felelősséget, követelik, hogy a társadalom az ő igényeik és finnyásságaik szerint ugráljon. Kapaszkodnak önkényes bizonyosságaikba, igyekeznek másokra erőltetni őket, gyakran véres módszerekkel, valamilyen koholt nemességű ügy érdekében. A saját fölényétől elszállt ember tétlenségbe, letargiába süllyed, mert fél, hogy belebukna, ha próbálkozna valamivel.

Az agyonkényeztetett modern szellem olyan populációt eredményezett, amely úgy érzi, mindent megérdemel és mindenhez joga van, anélkül, hogy bármit is tenne vagy bármilyen áldozatot hozna érte. Ezek az emberek minden élettapasztalat nélkül nyilvánítják magukat szakértőknek, vállalkozóknak, feltalálóknak, újítóknak, kalandoroknak, életvezetési tanácsadóknak. Nem azért teszik, mert komolyan azt gondolják, hogy nagyobbak mindenki másnál, hanem mert úgy érzik, nagynak kell lenniük ahhoz, hogy befogadják őket abban a világban, amely a rendkívüliségen lovagol.

Mai kultúránk összetéveszti a nagy figyelmet és a nagy sikert. Azt hiszi, a kettő ugyanaz. Holott ez nem így van.

Te már nagy vagy. Akár tudod, akár nem. Akár tudják rólad, akár nem. És nem azért, mert bevezettél a piacra egy iPhone-appot, vagy egy évvel hamarabb végezted el az iskolát, vagy vettél magadnak egy cuki hajót. Nem ezek a dolgok határozzák meg a nagyságot.

Azért vagy nagy, mert ebben az örökös zűrzavarban és a biztos halállal szemben is sorra hozod a döntéseidet, megválasztod, mi az, amiért hajlandó vagy izgatni magad, és mi az, amiért nem. Ez a tény, a saját értékrended vállalása máris gyönyörűvé tesz, máris sikeressé tesz, máris szeretnek miatta. Még akkor is, ha nem veszed észre. Még akkor is, ha éhesen alszol egy kanálisban.

Te is meg fogsz halni, ezért volt részed abban a szerencsében, hogy élhess. Talán nem érzed, de állj csak ki egyszer egy szakadék szélére, és akkor talán megérzed!

„Meg fogunk halni mind egy szálig” - írta Bukowski. „Micsoda cirkusz! Már ettől az egytől szeretnünk kéne egymást, de nem. Agyonrémítenek és lelapítanak az élet banalitásai; megesz bennünket a semmi.”

Visszatekintek arra az éjszakára kint a tónál, amikor végignéztem, hogyan halásszák ki Josh barátomat a vízből a mentősök. Emlékszem, hogyan bámultam bele a texasi fekete éjszakába, és láttam, hogyan olvad fel benne semmivé a hiúságom. Josh halála sokkal több mindenre megtanított, mint kezdetben hittem. Igen, segített kihasználni az időt, vállalni a felelősséget a választásaimért, kevésbé szégyenkezve és feszengve törekedni az álmaim megvalósítására.

Ám ezek csak mellékhatásai voltak egy mélyebb, elemi tanulságnak, ami így szól: nem kell félni. Soha, semmitől. Ezt pedig kizárólag úgy tudtam megjegyezni, hogy újra és újra emlékeztettem magam a halandóságomra az évek során, akár meditációval, akár filozófiai művek olvasásával, akár olyan eszelős baromságokkal, hogy kiállok egy szakadék szélére Dél-Afrikában. A halálom elfogadása, saját esendőségem megértése mindent megkönnyített - szabadulni a függőségeimtől, felismerni és leküzdeni képzelgéseimet az előjogaimról, felelősséget vállalni a problémáimért, megszenvedni a félelmeiért és a bizonytalanságaimért, elfogadni a kudarcaimat, kibírni, ha visszautasítottak. Csak arra kellett gondolnom, hogy halandó vagyok, és máris minden könnyebb lett. Minél mélyebben bámulok bele a sötétbe, annál ragyogóbb lesz az élet, annál csendesebb a világ, és annál kevésbé viszolygok öntudatlanul - nos, mindentől.

Ülök pár percig a Fokon, magamba szívom a mindenséget. Amikor úgy döntök, hogy ideje felállni, a kezemre támaszkodok, és evickélve hátrálok. Majd lassan felegyenesedek.

Terepszemlét tartok, hogy nincs-e laza kő, amely elbuktathatna. Látva, hogy biztonságban vagyok, visszaindulok a valóságba. Másfél méter, három méter - a testem lépésenként szedi össze magát. A járásom könnyebb lesz. Hagyom, hogy az élet mágnese magához rántson.

Ahogy a köveket átlépegetve igyekszem vissza a főcsapáshoz, felnézek, és meglátok egy embert, aki engem bámul. Megállok, a szemébe nézek.

- Hm, láttam, ahogy kiült ott szélre - szólal meg ausztrál kiejtéssel, és a Déli-sark felé mutat.

- Ja. Hát nem isteni a kilátás? - kérdezem, és mosolygok. Nem mosolyog vissza. Komoly az arca.

A sortomba törlöm a tenyeremet, a testem még mindig bizsereg a megadástól. Félszeg hallgatás következik.

Az ausztrál értetlenül ácsorog még egy darabig, továbbra is engem figyel, láthatólag azon töpreng, mit mondjon most. Gondosan illeszti egymáshoz a szavakat:

- Minden oké? Hogy érzi magát?

Pillanatnyi szünetet tartok, továbbra is mosolyogva. - Elevennek. Nagyon elevennek.

Mosoly váltja fel a gyanakvását. Könnyedén biccent, majd lefelé indul a csapáson. Állok felette, töltekezek a látvánnyal, várom a barátaimat, hogy megérkezzenek a csúcsra.

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv éktelen nagy gubancként kezdődött, és nem csak az én kezem kellett hozzá, hogy valami érthetőt bogozzon ki belőle.

Legelőször is köszönet Fernandának, az én ragyogó eszű, csodaszép feleségemnek, aki sosem habozik nemet mondani akkor, amikor épp azt kell hallanom. Nemcsak jobb emberré teszel, de feltétlen szereteted és kitartó visszajelzésed létfontosságú számomra írás közben.

Köszönet a szüleimnek, amiért elviselték a hülyeségemet és rendületlenül szeretnek. Sok szempontból nem éreztem magam teljesen felnőttnek, amíg jó pár dolgot meg nem értettem ebből a könyvből. Épp ezért volt olyan nagy öröm, hogy az utóbbi pár évben immár felnőttként ismerhettelek benneteket. Továbbá köszönet a fivéremnek: sosem kételkedtem kölcsönös szeretetünkben és tiszteletünkben, akkor sem, ha időnként nyavalyogtam, hogy miért nem válaszolsz az SMS-eimre.

Köszönet Philip Kempernek és Drew Birnie-nek, a két nagy koponyának, akik összefognak, hogy az én koponyám is nagyobbnak látsszék, mint amekkora. Továbbra is paff vagyok kemény munkátoktól és fényes értelmetektől.

Köszönet Michael Covellnek, amiért vállalta a stresszlabda szerepét, főleg a pszichológiai kutatásokban, és fáradhatatlanul boncolgatta feltételezéseimet. Köszönet szerkesztőmnek, Luke Dempsey-nek, amiért könyörtelenül kritizálta írásomat, és még nálam is mocskosabb szájú; ügynökömnek, Mollie Glicknek, amiért segített meghatározni ennek a könyvnek a célját, és sokkal nagyobb ismertséget szerzett neki, mint vártam. Köszönöm Taylor Pearsonnak, Dan Andrewsnak és Jodi Ettenburgnek a támogatást, mert ti hárman őriztétek meg az épelméjűségemet és beszámíthatóságomat, márpedig egy írónak erre a kettőre szüksége van.

Végül pedig köszönet a millióknak, akik valamilyen okból úgy döntöttek, hogy elolvassák, mit ír a blogjában egy nyomdafestéket nem tűrő bostoni seggfej az életről. Alázatra int és ihletet ad az e-mailek áradata tőletek, akik hajlandók voltatok megvilágítani előttem, egy vadidegen előtt életetek legtitkosabb zugait. Több ezer órát töltöttem már ezeknek a témáknak az olvasásával és tanulmányozásával, ám valójában ti vagytok az én igazi tanítóim, és ezt köszönöm.

MARK MANSON blogger, író és vállalkozó. Szakterülete az ütős tanácsok osztogatása az egyénfejlesztéshez, és magasztos eszmék írása. Weboldalát kétmilliónál többen olvassák havonta. New Yorkban él.

Tudjon meg többet a könyvről:

www.markmanson.net „Ez a könyv olyan ütős, mint egy, a legjobb barátunk által lekevert igencsak időszerű pofon: vicces, szókimondó és nagyon elgondolkoztató. Csak az olvassa, aki hajlandó félretolni minden kifogást, és tevékeny szerepet vállalni abban, hogy sokkal jobb élete legyen.”

Goodreads

„Manson részletesen elmagyarázza, milyen ostoba volt kamasznak, és miként tették épp a botlásai jobb, azaz boldogabb emberré. Boldogabbá, nem őrülten boldoggá. Ez a könyv nem annyira arról szól, hogyan legyünk boldogok, hanem arról, miként nőjünk fel - ami, ha belegondolunk, nem is olyan borzasztó.”

New York Times

„Szöges ellentéte minden eddigi önsegítő tanácsnak. Ne próbáld! Add fel! Ne legyen igazad! Szállítsd le az igényeidet! Ne higgy magadban! Fogadd el a szenvedést! Mindegyik tanács mélységesen igaz, és sokkal hatalmasabb erőt képvisel a szokásos pozitív szemléletnél. Tömör, de meghökkentően mély.”

Barnes & Noble

„Goromba útikönyv a tisztességes élethez, az olykor kínos helyeken termő boldogsághoz... Ezt a rendhagyó, ugyanakkor nagyon okos tanácsokban bővelkedő könyvet öröm olvasni, és megéri újraolvasni. Kiváló mérce lenne az egész önsegélyező műfajban.”

Kirkus Reviews

Table of Contents

A „LESZ*ROM" RÁFINÁLT MŰVÉSZETE

Tartalomjegyzék

1. Ne próbáld!

2. A boldogságprobléma

3. Nem is vagy olyan különleges

4. A szenvedés értéke

5. Mindig választunk

6. Semmiben sincs igazad (de nekem sem)

7. A kudarc a haladás útja

8. Miért fontos nemet mondani?

9. ...és aztán meghalsz

Köszönetnyilvánítás