Fordította

GALAMB ZOLTÁN

JAMES S. A. COREY KÖNYVEI

A TÉRSÉG

Leviatán ébredése

Kalibán háborúja

Abaddon kapuja

Cibola meghódítása

Nemezis játékai

Babilon hamvai

Perszepolisz felemelkedése Tiamat dühe

Leviatán bukása

Leviathan Falls

Copyright © 2021 by Daniel Abraham and Ty Franck All rights reserved.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2022

Hungarian translation © Fumax Kft., 2022

Szerkesztő: Németh Vladimir Korrektor: Friedrich Zoltán Borítóillusztráció: Daniel Dociu Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 275 7

Kilenc könyvvel később még mindig velünk vagytok,

ezt tehát nektek ajánljuk.

Prológus

Kezdetben volt a Winston Duarte nevű férfi. Aztán nem volt többé.

Az utolsó pillanat egészen banálisan alakult. A dolgozószobájában, a Kormányzóság legmélyén ült a kanapéján. Az íróasztalában – a laconiai esőfa szemcsés mintázata üledékkőzethez hasonlított – a beépített képernyőn ezernyi riport vetekedett a figyelméért. A birodalom óraműve komótosan haladt előre, a kerék minden fordulata után valamivel simábban és pontosabban. Duarte az Auberonról érkező beszámolókat nézte át, ahol a kormányzó a szeparatisták erőszakos akcióira válaszul helyieket kezdett toborozni a rendszer biztonsági erőinek soraiba. Duarte lánya, Teresa megint engedély nélküli kalandozásra indult az épület körüli területen túlra. Egyszemélyes kirándulásait, amelyekről úgy hitte, kívül esnek a laconiai biztonságiak figyelő tekintetén, a fejlődése szempontjából érezte fontosnak, az apja pedig nemcsak elnézte ezeket neki, hanem büszkeséggel tekintett rájuk.

Csupán nemrégiben árulta el Teresának, miféle terveket dédelget a számára: hogy Paolo Cortázar második pácienseként osztozzon a sorsában, hogy ugyanúgy megnyíljon és elmélyüljön a tudata, mint a sajátja, hogy ha talán nem is örökké, de meghatározhatatlanul sokáig éljen. Száz év múlva még mindig a Birodalmat fogják építeni. Ezer év múlva. Tízezer év múlva is.

Ha.

Ez a borzalmas nyomás nehezedett rájuk az egész mögött. A letaglózó „ha”. Ha Duarténak sikerül visszaszorítania a tespedtség emberekbe rögzült szokását. Ha meg tudja győzni az emberiségnek nevezett hatalmas, zavaros csőcseléket, tenniük kell azért, hogy elkerüljék elődeik sorsát. Vagy mindent megtesznek, hogy megértsék és legyőzzék a gyűrűkapu harmadik oldalán megbúvó sötétséget, vagy elpusztulnak annak kezétől.

A Tecoma-rendszerben folytatott kísérletek azokhoz a létfontosságú lépésekhez hasonlítottak, amelyek az emberiség történetében bekövetkeztek. Amióta az első emlős úgy döntött, két lábra támaszkodva felegyenesedik, hogy kilásson a fű felett. Ha működik a dolog, mindent újra megváltoztatna. Minden mindent megváltoztatott, ami előtte volt. Ez számított a legkevésbé meglepőnek az életben.

Ezekben az utolsó pillanatokban a teájáért nyúlt, de az egyik furcsa érzékével, amellyel dr. Cortázar megajándékozta, észrevette, hogy a csésze már kihűlt. A molekuláris rezgés észlelése a hő fizikai érzetének megfelelője volt – ugyanazt az anyagi valóságot mérte –, de a pusztán emberi érzék fűzfa sípot próbálgató kisgyerekként viszonyult Duarte óriási, szimfonikus új érzékéhez képest.

Elérkezett az utolsó pillanat.

Amint elhatározta, hogy hívatja a komornyikot, és a kommpanel felé nyúlt, Winston Duarte elméje szétröppent, akár egy szénaboglya a szélviharban.

Fájdalom támadt – mérhetetlen fájdalom –, majd félelem. De már nem volt senki, aki érezze, ezért hamar elenyészett. Nem volt tudat, sem mintázat, senki, aki felduzzadó és leapadó gondolatokat formálhatott volna a fejében. Valami törékenyebb – kecsesebb, kifinomultabb – meghalt volna. Az elbeszélési láncolat, amely Winston Duarteként gondolt magára, darabokra szakadt, de a hús, amely magában foglalta, nem. Testének szövevényes energiafolyamai láthatatlan viharként kavarogtak, az összefüggéstelenségig felkorbácsolva. Aztán anélkül, hogy bárki tudatában lett volna ennek, fokozatosan lelassultak és megnyugodtak.

Harmincbillió sejtje még mindig oxigént vont ki abból az összetett folyadékból, amely egykor a vére volt. Azok a szerkezetek, amelyek az idegszálait alkották, egymáshoz igazodtak, akár a könyöküket öntudatlan egységben behajlító ivócimborák. Keletkezett valami, ami addig nem létezett. Nem az, ami régebben volt, hanem egy mintázat, amely elfoglalta a hátrahagyott üres teret. Nem a táncos, hanem a tánc. Nem a víz, hanem az örvény. Nem egy személy. Nem egy elme. De valami.

Amikor visszatért az öntudata, először színekként jelent meg. Kékként, de a kéket jelölő szavak nélkül. Aztán pirosként. Majd fehérként, ami szintén jelölt valamit. Egy eszme töredékét. Havat.

Öröm támadt, és tovább eltartott, mint a félelem. Az ámulat mély, pezsgő érzete sodortatta magát bármivel, ami magával ragadhatta. Mintázatok bukkantak elő és tűntek el, álltak össze és estek szét. Az a néhány, amelyik lassabban hullott darabjaira, néha kapcsolatba lépett egymással, és időnként ettől még tovább megmaradtak.

Akárcsak egy kisbaba esetében, aki érintésből, látásból és érzületből lassan összerakja a képet, de még nem nevezi nevén a tapasztaltat, a tudat foszlányai megérintették a világmindenséget, és valamiféle megértés kezdett kialakulni. Valami érezte a saját lomha, otromba fizikai állapotát, ahogy vegyületeket pumpált a sejtek közötti hézagokba. Érezte a nyers, nyitott rezgést, amely a világokat összekapcsoló gyűrűkapukat övezte, és sebek és fekélyek jutottak az eszébe. Érzett valamit. Gondolt valamit. Eszébe jutott, hogyan emlékezzen, aztán elfelejtette.

Kellett lennie egy oknak, egy célnak. Valami indokolta az atrocitásokat, hogy elkerülje a még rosszabbakat. Elárulta a nemzetét. Milliárdok ellen esküdött össze. Elítélte azokat, akik holtukig hűségesek maradtak hozzá. Kellett lennie valamilyen oknak. Eszébe jutott. Elfeledte. Újra felfedezte a sárga dicső ragyogását, és ennek a színtiszta élménynek adta át magát.

Szimfóniaként hallotta a hangokat. Majd hápogásként. Meglepetten tudatosult benne, hogy létezik, és hogy ő az. Volt valami, amit meg kellett tennie. Megmenteni az emberiséget. Valami ehhez hasonló, nevetségesen nagyszabású cél.

Elfelejtette.

Gyere vissza! Apa, gyere vissza hozzám!

Mint amikor Teresa még kisbaba volt, és ő a lánya mellett aludt, megszokásból újra rá koncentrált. A lánya felnyafogott, ő pedig csak azért kelt fel, nehogy a feleségének kelljen. A kezét a kezébe fogta. Teresa mondott valamit. Ő nem emlékezett a szavakra, ezért visszatekintett arra az időpontra, amikor a lánya kimondta azokat. Dr. Cortázar? Meg fog ölni engem.

Ez nem tűnt helyesnek. Nem tudta, miért. A másik helyen tomboló vihar hangja felerősödött, majd lehalkult, majd felerősödött. Ez is ide kapcsolódott. A viharban kavargó dolgoktól kellett megmentenie őket, a vihar alkotóelemeitől. Vagy a saját túlságosan emberi természetüktől. De a lánya ott volt, és érdekelte. Látta az agyán, a testén áthömpölygő zaklatottságot. A vérét megtöltő fájdalom illata járta át a lány körül a levegőt, és a férfi akart. Lecsillapítani akarta, megnyugtatni akarta. De, ami még érdekesebb, most először akart.

A különös benyomás, hogy ilyeneket érez, a figyelmét csipkedte, és elkalandozott a fókusza. A lánya kezét fogta, és bolyongott. Amikor visszajött, még mindig a kezét szorongatta, de a lánya már másvalaki volt. Csak meg kell vizsgálnunk, uram. Nem fog fájni.

Emlékezett dr. Cortázarra. Meg fog ölni engem. Odébb hessegette Cortázart, a testet alkotó parányi szemcsék közti üres terekbe nyomult, mígnem a férfi kavarogni kezdett, akár a por. Tessék. Ez megoldódott. De az erőfeszítés kifárasztotta, és megfájdult tőle a teste. Engedélyezte magának, hogy sodródjon, de még így is felfigyelt rá, hogy a sodródás alábbhagyott. Az idegrendszere szétroncsolódott, de egyre csak összenőtt. A teste egyre kitartott amellett, hogy habár nem tarthat tovább, tovább tarthat. Csodálta ezt a makacs dacolást a halállal, mintha önmagán kívüli valami lett volna. A puszta, ész nélküli fizikai kényszert, hogy továbbhaladjon, minden egyes sejt eltökéltségét, hogy vele zötyögjön, a hajthatatlan szükséget, hogy tovább létezzen, amihez még csak akarat sem kellett. Ez az egész jelentett valamit. Fontos volt. Csak arra kellett visszaemlékeznie, hogy mit, és miért. A lányával kellett kapcsolatban lennie. Azzal, hogy biztonságban és épségben tudhassa.

Eszébe jutott. Emlékezett rá, hogy egy férfi volt, aki szereti a gyermekét, így arra is emlékezett, hogy ember volt. És ez erősebb köteléknek bizonyult, mint az ambíció, amely egy birodalmat épített fel. Eszébe jutott, hogy olyasmivé alakíttatta magát, ami nem ember volt. Hanem valami több. És megértette, hogy ez az idegen erő egyben gyengébbé is tette. Hogy a teste kegyetlen és kíméletlen agyaga miként óvta meg a megsemmisüléstől. A kard, amely angyalok milliárdjait kaszabolta le, csupán kellemetlenséget okozott a főemlősöknek a fém és levegő buborékjaikban. És egy Winstson Duarte nevű férfi, aki félúton helyezkedett el az angyal és a majom között, megtört, de meg nem ölték. A foszlányok a maguk módján megoldották.

Volt valaki más is. Egy férfi, akinek az elméjében kiszáradt folyómedrek húzódtak. Egy másik férfi, akit megváltoztattak. James Holden, az ellenség, akivel közös volt az ellenségük, még mielőtt Winston Duarte széttört, és darabokra hullva megformálódott.

Végtelen erőfeszítéssel és odafigyeléssel beljebb, egyre beljebb húzta tudata elviselhetetlen kiterjedését és összetettségét, azzá préselte össze önmagát, ami korábban volt. A kék azzá a színné fakult, amit valaha emberként ismert. A közvetlenül a másik oldalon tomboló vihar, az erőszak és fenyegetés érzete elmúlt. Érezte a keze vasszagú húsának melegét, ahogy semmit sem fog. Kinyitotta a szemét, a kommpanel felé fordult, és csatornát nyitott.

– Kelly – szólalt meg. – Behozna egy friss kanna teát?

A kivárás rövidebbnek bizonyult, mint amire az adott körülmények között számítani lehetett volna.

– Igenis, uram – felelte Kelly.

– Köszönöm. – Duarte bontotta a kapcsolatot.

Az orvosi ágyat a dolgozószobájában állították fel, rajta egy levegővel töltött habszivacs matraccal, hogy megelőzzék a felfekvéseket, de Duarte az íróasztalánál ült, mintha fel sem kelt volna onnan. Szemügyre vette a testét, felfigyelt a gyengeségére. Elvékonyodott izmaira. Felállt, a háta mögött összekulcsolta a kezét, és az ablakhoz sétált, hogy kiderítse, képes-e rá. Képes volt.

Odakint szemerkélő eső kopogott. A járdákon tócsák gyűltek össze, a fű ragyogott, és tiszta volt. Teresa felé nyúlt, és rátalált. A lánya nem a közelben járt, de nem jutott bajba. Mintha megint a vadonban látta volna csellengeni, csak nem a kamerák mesterséges lencséin át. Mérhetetlen szeretetet és engedékenységet táplált a lánya iránt. Óceánnyit. De nem nyomasztót. Szeretetének legőszintébb kifejezése a munkája volt, ezért ehhez fordult, mintha ugyanolyan nap lett volna, mint a többi.

Duarte megnyitott egy vezetői összefoglalót, ahogy mindennap reggel tette. Általában egyoldalas volt. De ez egy egész kötetnyi. Átpörgette a kategóriákat, kiválasztott egy szövegszálat, amely a gyűrűtéren áthaladó forgalommal foglalkozott.

A dolgok, finoman fogalmazva, elég rosszul alakultak a távollétében. Tudományos jelentések a Medina Állomás és a Tájfun elvesztéséről. Katonai elemzések a Laconia ostromáról, az összeszerelő platformok pusztulásáról. A hírszerzés összegzései az emberiség szétszórt rendszereiben egyre növekvő ellenállásról, és Trejo admirális próbálkozásairól, hogy nélküle tartsa életben a birodalom álmát.

Egy alkalommal, nem sokkal azután, hogy az édesanyja elhunyt, Teresa elhatározta, hogy reggelit készít Duarténak. Annyira fiatal, annyira ügyetlen volt még, hogy mindent elrontott. Duarte emlékezett a lekvárral telehalmozott kenyérhéjra, a tetején a meg nem olvadt vajjal. Az ambíció, szeretet és pátosz elegye a maga módján gyönyörű volt. Az afféle emlékek közé tartozott, amelyek azért maradtak meg, mert a szeretet és a szégyenkezés olyan tökéletesen illett egymáshoz. Ez most ugyanilyennek érződött.

Most már tisztán érzékelte a gyűrűteret. A valóság szövetében hallotta a visszhangjait, mint amikor a fülét a hajó felszínéhez szorította, hogy a hajtómű állapotáról tudakozódjon. Az ellenség tomboló dühe most már egyértelművé vált előtte, mintha hallotta volna a hangjukat. A sikolyok, amelyek szétszaggattak valamit, ami nem levegő volt – valamiben, ami nem idő volt.

– Trejo admirális! – mondta, és Anton összerezzent.

Trejo sajtókörútjának és a Naprendszer visszafoglalásának ötödik hetében jártak. Az admirális a kabinjában ült, a helyi vezetőkkel és tisztviselőkkel való szívélyeskedéssel és beszédekkel teli, hosszú nap végén elcsigázottan. Ő képviselte a nagy nyilvánosság előtt a kis híján megdöntött birodalmat, ügyelve rá, nehogy bárki megsejtse, mennyire közel jár ahhoz, hogy teljesen megbolonduljon. Miután heteken át keményen égettek kifelé a Laconiáról, teljesen kimerítette ez. Másra se vágyott, csak egy erős italra, és hogy nyolc órát az ágyban tölthessen. Vagy húszat. Ehelyett egy videókonferencián vett részt Duchet helyettes államtitkárral és marsi megfelelőjével,, akik mindketten a Lunán tartózkodtak, és elég közel ahhoz, hogy az időkésés ne zavarjon be. A politikusok az arcukon széles mosollyal hazudtak. Trejo mosolyogva fenyegetőzött.

– Természetesen megértjük a kérését, hogy a lehető leggyorsabban felállítsuk a bolygó körüli hajógyárakat, és beindítsuk a működésüket. Létfontosságú, hogy újjáépítsük a közös védelmünket – mondta Duchet. – De a Laconia elleni legutóbbi támadás után kialakult törvénytelen helyzetből kiindulva először is az üzemek biztonságával kell törődnünk. Valamiféle garanciára lesz szükségünk azt illetően, hogy a hajóik meg tudják védeni ezeket az értékes eszközöket. Nem szeretnénk könnyű célpontot kínálni a földalatti mozgalmaknak.

Épp most rúgták szét a seggetek, felrobbantották a gyáraitokat, elveszítettétek a két legerősebb hadihajótokat, és küszködve igyekeztek egyben tartani a birodalmatokat. Van elég hajótok, amivel rákényszeríthettek minket, hogy nektek dolgozzunk?

– Való igaz, hogy kedvezőtlen fordulatokkal kellett szembenéznünk – válaszolta a szótagokat elnyújtva Trejo, ahogy olyankor szokta, amikor mérges. – Ám aggodalomra semmi ok. Bőségesen elég Pulzár-osztályú rombolónk van ahhoz, hogy megvédhessük a Sol-rendszert.

Épp most hódítottam vissza a rendszereteket két tucat ilyen hajóval, és temérdeknyit hívhatok még ide belőlük, ha szükség lenne rá, szóval kurvára csináljátok azt, amit mondok.

– Ez nagyszerű hír – szólalt meg a marsi miniszterelnök. – Kérem, tudassa a főkonzullal, minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy teljesítsük az előírt munkatervet.

Könyörgök, ne szőnyegbombázzák a városainkat!

– Értesíteni fogom – felelte Trejo. – A főkonzul nagyra értékeli a támogatásukat és a lojalitásukat.

Duarte nyáladzó idióta, de ha megkapom tőletek a hajókat, amelyek egyben tarthatják a birodalmat, nem fogom üveggé olvasztani a rohadt bolygóitok felszínét, és talán mindannyian nyerünk.

Trejo bontotta a kapcsolatot, és hátradőlt a székében. A szekrényében várakozó üveg whisky finoman szólongatta. A frissen megvetett ágy jóval hangosabban. Egyikre sem volt ideje. A földalatti mozgalom még mindig ezerháromszáznál is több rendszerben burjánzott megfékezhetetlenül. És ez csak az emberi problémája volt. Ezután a kapukkal kellett csinálnia valamit, és a bennük megbúvó erővel, amely egyszerre egész rendszerekben kapcsolta ki az elméket, hogy az emberiség kiirtásának módjai után szaglásszon.

Nincs békességük a bűnösöknek. Nincs békéjük a jóknak.

– Kapcsolj össze a Bolygótársulás Sol-rendszerbeli képviselőjével! Nem emlékszem a nő nevére – mondta. Senki sem hallotta, csak a hajó.

KAPCSOLÓDÁS – villant fel a képernyőn. Jöhetnek az újabb, mosolyogva előadott hazugságok. Az újabb leplezett fenyegetések. A még több – és Trejo sértésként használta a szót – diplomácia.

– Trejo admirális! – szólalt meg egy hang a háta mögül. Ismerősnek tűnt, de annyira váratlanul jött, hogy az elméje sehogy sem tudta hová tenni. Egy pillanatra az a képtelen gondolat merült fel benne, hogy az attaséja mindvégig a szobában rejtőzködött, és csak most határozta el, hogy felfedi magát.

– Anton! – mondta a hang halkabban és bensőségesen, akár egy barát. Trejo hátrafordult a székében a szoba felé. Winston Duarte állt Trejo ágya végében, hátrakulcsolt kézzel. Laza, hétköznapi inget és fekete nadrágot viselt. Cipőt nem. A haja összevissza állt, mintha csak nemrég ébredt volna. Úgy nézett ki, mint aki ténylegesen ott van.

– Biztonsági riasztás! – kiáltotta Trejo. – Ebben a szobában. Teljes átvizsgálást kérek!

Duarte arcára fájdalom ült ki.

– Anton! – mondta megint.

A hajó néhány ezredmásodperc alatt a kabin minden négyzetcentiméterét átvizsgálta, talál-e valamit, aminek nem kellene ott lennie. A képernyő arról számolt be neki, hogy a helyiségben nincs sem lehallgatókészülék, sem veszélyes vegyület, sem meg nem engedett technológia. Ezenkívül ő benne az egyetlen személy. A hajó rákérdezett, kívánja-e, hogy fegyveres biztonságiak reagáljanak.

– Agyvérzést kaptam? – kérdezte a jelenéstől.

– Nem – válaszolta Duarte. – Habár valószínűleg több alvásra lenne szükséged. – A szobájában álló szellem majdhogynem bocsánatkérőn vállat vont. – Nézd! Anton. Minden tőled telhetőt megtettél azért, hogy egyben tartsd a birodalmat. Láttam a jelentéseket. Tudom, mennyire nehéz feladat lehetett.

– Nem vagy itt – jelentette ki Trejo, mint az egyetlen lehetséges magyarázatot az érzékei által közölt hazugságokkal szemben.

– Az „itt” jelentése furcsán meghatározhatatlanná vált számomra – ismerte el Duarte. – Bármennyire nagyra értékelem a munkádat, most már abbahagyhatod.

– Nem. Még nincs vége. Még mindig azért harcolok, hogy egyben tartsam a birodalmat.

– És ezt tényleg nagyra értékelem. Hidd el! De rossz úton haladtunk. Egy kis nyugalomra lesz szükségem, hogy ezt átgondoljam, de már jobban látom a dolgokat. Minden rendben lesz.

A vágy, hogy hallja ezeket a szavakat – hogy higgyen bennük –, áradatként öntötte el Trejót. Amikor először csókolta meg egy szerelme, kevésbé elsöprő erejű volt, mint ez.

Duarte szórakozott és búskomor mosollyal rázta meg a fejét.

– Mi ketten olyan birodalmat építettünk, amelyik az egész galaxisra kiterjedt. Ki gondolta volna, hogy túl kicsiben gondolkodtunk?

A jelenés, illúzió, kivetítés, bármi volt is, olyan hirtelen tűnt el, akár egy átugrott képkocka egy filmben.

– Azt a kurva életbe! – motyogta maga elé Trejo. A biztonsági figyelmeztetés még mindig az íróasztalát borító képernyőn villogott. Fél kézzel rácsapott a kommvonalra.

– Uram! – szólalt meg az ügyeletes tiszt. – Aktív riasztást észlelünk a lakosztályából. Akarja, hogy…

– Öt percük van, hogy felkészüljenek a maximális égetésre a gyűrűhöz.

– Uram?

– Adja ki a riasztást! – válaszolta Trejo. – És legyen mindenki az ülésében! Vissza kell mennünk a Laconiára. Most rögtön.

Első fejezet: Jim

– Megpingelt minket – mondta Alex. A hangja könnyednek, szinte éneklőnek tűnt, ami azt jelentette, hogy nekik annyi.

Jim, aki a vezérlőteremben ült a képernyőn a Kronosz-rendszer taktikai térképével, és a szíve kétszeres sebességgel vert, próbált nem egyetérteni.

– Attól, hogy bekopog, még nem biztos, hogy tudja, ki van itthon. Tegyünk továbbra is úgy, ahogy most teszünk!

A Rocinante úgy tett, mintha rövid távú teherszállító lenne, olyan típusú hajó, amilyenektől hemzsegett a Kronosz-rendszer. Naomi úgy állította be az Epsteint, hogy kellően koszosan működjön ahhoz, hogy túl sok pluszhőveszteség nélkül megváltozzon a hajtómű egyedi energiamintázata. A Harris-rendszer egyik földalatti hajógyárában felhegesztett borítólemezeknek köszönhetően módosultak a körvonalaik. A hajó tetején lassan csepegő folyékony hidrogén a hőmintázatukat alakította át. Amikor Naomi átnézte az álcázórétegek tervét, mindenre kiterjedőnek tűnt. Jim csak a fenyegetés miatt érezte kiszolgáltatottnak magát.

Az ellenséges fregattot Fekete Kányának hívták. Ugyan kisebb volt, mint a Vihar-osztályú rombolók, mégis jól felfegyverezték, és azzal a fajta öngyógyító külső hajótesttel szerelték fel, amely rendkívül megnehezítette a laconiai hajók elpusztítását. Annak a vadászcsapatnak volt a része, amely Teresa Duarte, Winston Duarte főkonzul szökött leánya és birodalmának törvényes örököse, emellett átmenetileg a Rocinante gépészsegédtanonca után kutatva fésülte át sorra a lakott rendszereket.

Nem először látták a hajót.

– Történt utána bármi? – kérdezte Jim.

– Csak a ladar pingelt – felelte Alex. – Gondolod, hogy a biztonság kedvéért be kéne melegítenem a csúzlit?

Az Igen, csináljuk! motoszkált Jim tudatának peremén, amikor Naomi hangja válaszolt helyette.

– Nem. Elég valószínűnek tűnik, hogy az új generációs érzékelőik felismerik a sínágyúk kondenzátorait.

– Ez nagyon nem szép – jegyezte meg Jim. – Ahhoz, amit a legénység a saját hajójuk magántereiben csinál a sínágyúik kondenzátoraival, senki másnak nem lehetne köze.

Kihallotta a mosolyt Naomi hangjából.

– Habár elvben egyetértek, addig ne indítsuk be az ágyúkat, amíg tényleg szükségünk nincs rájuk!

– Vettem – nyugtázta Alex.

– Még mindig semmi? – kérdezte Jim, noha ő is hozzáfért ugyanazokhoz a hajónaplófájlokhoz, mint Alex. Alex ennek ellenére ellenőrizte őket.

– A kommunikációs rendszerek sötétek.

A Kronosz nem volt teljesen halott rendszer, de nagyon közel állt ehhez. Az ottani csillag nagy volt, és gyorsan égett. Valaha akadt egy lakható bolygó az életre alkalmas zónában – annyi élet mindenképp lehetett rajta, hogy a protomolekula elegendő biomasszát átprogramozhasson a gyűrűkapu megépítéséhez. Ám a kapu kialakítása utáni különös eónok alatt, mire az emberiség rátalált az idegen romokra, a lakható zóna odébb vándorolt. Az eredetileg élettel benépesített bolygót még nem kebelezte be a csillag, de az óceánjai semmivé forrtak, a légkör pedig teljesen eltűnt. Őshonos életet egyedül az egyik külső gázóriás vízzel borított holdján lehetett találni a Kronoszban, de az sem volt több egymással kegyetlenül küzdő, kontinensnyi nyálkagombalemez-tenyészetnél.

A Kronosz emberi lakossága hozzávetőleg tízezer bányászból állt a hétszázharminckét aktív lelőhelyen. Nagyvállalatok, kormányok által finanszírozott érdekcsoportok, független sziklaugrók és e három szentségtelen jogi hibridjei palládiumot fejtettek a bőségesen rendelkezésre álló aszteroidákon, és elszállíttatták azoknak, akik még mindig légvisszaforgatókat építettek, vagy kiigazító-terraformáló programokon dolgoztak.

Vagyis mindenkinek.

A Kronosz valaha a Szállítószövetség felségterületének külső peremét jelölte ki, aztán a Laconiai Birodalom legtávolabbi pontja lett, most pedig senki sem tudta igazán, hol találja. Több száz hasonló rendszer létezett, mindegyikhez a kapuhálózaton át lehetett eljutni: olyan helyek, amelyek még nem váltak önellátóvá, vagy nem is akartak azok lenni, inkább saját kis piaci résüket akarták kikaparni, mintsem valamely szélesebb koalíció tagjává váljanak. Olyan helyek, ahol a földalatti mozgalom rendszerint megbújhatott, megjavíthatta a hajóit, és megtervezhette a következő lépéseket. A taktikai térképen keringési pálya, földmérési státusz, összetétel és tulajdonjog alapján jelölt kisbolygók örvénylettek a haragos csillag körül, akár tavasszal a virágpor. A hajók tucatszám gyülekeztek a bányászati és felmérési helyszínek közelében, és még több tartott magányosan az egyik kis állomástól a másik felé, vagy hogy vizet gyűjtsön be reakciós tömeg és sugárzás elleni pajzs gyanánt.

A Fekete Kánya három nappal korábban jött át a gyűrűkapun, torpedót lőtt ki a földalatti mozgalomnak a kapu felszínénél hagyott rádiójel-erősítőjére, majd finoman égetve megállapodott, akár egy fennhéjázó éjszakai mulató kidobóembere. A gyűrűkapuk nem keringtek a csillagok körül, inkább egy helyben maradtak, mintha kampóra akasztották volna őket a vákuumban. Nem ez volt bennük a legkülönösebb. Jim nem tagadta meg magától a reményt, hogy a Kánya egyedül a földalatti mozgalom kalóz jeltovábbítóját lőtte ki. Hogy az ellenség végez a kis vandál akciójával, aztán elhúz a picsába, hogy valamelyik más rendszerben vágja el a képletes távíróvezetékeket.

Ehelyett maradt, a rendszert pásztázta. Őket kereste. Teresát. Naomit, a földalatti mozgalom de facto vezetőjét. És őt.

A kommkijelző egy bejövő üzenet zöldjét villantotta fel, és Jim gyomra görcsbe rándult. A jelenlegi távolságukat figyelembe véve a csata csak órák múlva következik, de az adrenalinlöket ahhoz hasonlított, mint amikor valaki elsüt egy pisztolyt. A félelem annyira letaglózta, hogy semmi rendkívülit nem vett észre.

– Adást fogunk – jelentette be Alex a hajó hangrendszerén, a Jim feletti fedélzetről. – Fura, hogy nem irányított sugárnyaláb… Nem hiszem, hogy hozzánk beszél.

Jim megnyitotta a csatornát.

A nő azt a merev, érzelemmentes, hivatalos hangnemet használta, amely a laconiai hadseregre volt jellemző.

– …agresszióként értelmezzük, és ekként kezeljük. Itt a Fekete Kánya beszél a Romlandó Termény néven bejegyzett teherhajóhoz. Megismétlem az üzenetet. A laconiai biztonsági erők parancsára állítsák le a hajtóművüket, és készüljenek fel a fedélzet személyes átvizsgálására! Amennyiben ennek nem tesznek eleget, az akciót agresszióként értelmezzük, és ekként kezeljük. Megismétlem az üzenetet…

Jim rákeresett a taktikai térképen. A Romlandó Termény nagyjából harmincfoknyira járt perdületi irányban a Rocitól, és a széles, haragos nap felé égetett. Ha vették is az üzenetet, még nem tettek eleget a parancsnak.

– A mieink közül valók? – kérdezte Jim.

– Nem – felelte Naomi. – David Calrassi tulajdonaként szerepel a nyilvántartásban, a Bara Gaonról. Semmit sem tudok róla.

Az időkéséssel számolva tíz perccel a Rocinante előtt venniük kellett a Fekete Kánya utasítását. Jim elképzelte magában egy másik legénység pánikhangulatát, mivel azt az üzenetet kapták, amelyiktől Jim rettegett. Bármi következik is ezután, a Rocinante kikerül a célkeresztből, legalábbis átmenetileg. Azt kívánta, bárcsak mélyebb megkönnyebbülést váltott volna ez ki benne.

Jim kicsatolta magát a présülésből, és hátraperdült. A csapágyak felszisszentek, ahogy áthelyeződött a testsúlya.

– Egy pillanatra lemegyek a hajókonyhába – közölte.

– Nekem is hozz egy kávét! – kérte Alex.

– Jaj, nem. Nem kávé lesz. Talán egy kis kamilla vagy langyos tej. Valami nyugtató és szelíd.

– Jól hangzik – válaszolta Alex. – Amikor meggondoltad magad, és mégis kávét csinálsz, nekem is hozz egyet!

A felvonóban Jim a falnak döntötte a hátát, és várta, hogy a szíve már ne verjen olyan sebesen. Az ilyesmi okozza az infarktusokat, nemde? A felpörgött pulzus, ami aztán nem hagy alább, amíg valami lényeges el nem pattan az emberben. Valószínűleg ez téves elképzelés, mégis így érezte. Folyton így érzett.

Lassanként jobb lett. Könnyebbé vált. Az autodoki végig felügyelte, hogyan nőnek vissza a kihullott fogai. Attól a megaláztatástól eltekintve, hogy csecsemő módjára el kellett zsibbasztani az ínyét, jól ment a dolog. A rémálmokat már régi ismerősként üdvözölte. Még a Laconián törtek rá először, amikor Duarte főkonzul foglya volt. Arra számított, hogy elmúlnak, amint újra szabad lesz, de csak egyre rosszabbá váltak. A legújabb verzióban élve eltemették. A legtöbbször valamelyik szerette életére törtek a szomszéd szobában, neki pedig nem sikerült elég gyorsan beütnie a zárkódot, hogy megmentse. Vagy egy parazita élt a bőre alatt, és megpróbálta kivágni magát onnan. Vagy a laconiai testőrök jöttek el, hogy megverjék, és megint kiverjék minden fogát. Ahogy a valóságban is megtették.

A dolog pozitív oldalát nézve úgy tűnt, a korábbi álmok, amelyekben elfelejtett felöltözni vagy vizsgára felkészülni, kikerültek a körforgásból. Furcsán bosszúszomjas álombeli életét nem lehetett annyira borzalmasnak nevezni.

Még mindig akadtak napok, amikor sehogy sem tudott megszabadulni a fenyegetettség érzetétől. Az elméjét időnként csapdába ejtette az az alaptalan és irracionális bizonyosság, hogy laconiai kínzóinak csapata hamarosan megint rátalál. Máskor a kapuk mögötti valamiktől való, kevésbé irracionális félelem gyötörte. Az apokalipszistől való rettegés, amely elpusztította a protomolekula megalkotóit, és arra készült, hogy most az emberiséget is elsöpörje.

Ebben a megvilágításban talán nem ő volt az egyenlet hibás darabja. Talán az átfogóbb helyzet volt elég pocsék ahhoz, hogy a téboly jele lett volna annyira egésznek és épelméjűnek éreznie magát, mint a laconiai bebörtönzése előtt. Mégis örült volna, ha el tudja dönteni, hogy a reszketés hullámai a koszosan működtetett hajtómű mellékhatása voltak-e, vagy önmagából jött.

A felvonó megállt, és Jim kiszállt belőle, a hajókonyha felé vette az irányt. A fedélzethez ütődő kutyafarok halk, ritmikus dobogása elárulta neki, hogy Teresa és Pézsmapocok már ott vannak. Amos – csupa fekete szemmel, hamuszürke bőrrel, halottaiból feltámadva – ugyancsak ott volt, az asztalnál ült, az arcán a megszokott, semmitmondó mosollyal. Jim egykor nem látta fejbe lőve őt a Laconián, de tudott a drónokról, amelyek fogták az emberi test darabjait, és újra összetoldozták azokat. Naomi még mindig azzal a belső kérdéssel küszködött, vajon az a valami, ami Amosnak nevezte magát, valóban az a gépész volt-e, akivel oly sok éve együtt hajóztak, vagy valamilyen földön kívüli gépezet, amelyik csupán Amosnak hitte magát, mert az ő testéből és agyából készült. Jim arra az elhatározásra jutott, hogy még ha másmilyennek nézett is ki, még ha olyan dolgokat tudott is, amik egy ősi idegen világ darabjai voltak, Amos akkor is Amos. Nem maradt felesleges energiája arra, hogy ennél mélyebben belegondoljon.

Ráadásul a kutya kedvelte őt. Nem a legtökéletesebb igazodási pont, de talán a legkevésbé tökéletlen. A Teresa lábánál ücsörgő Pézsmapocok reménykedve felnézett Jimre, és megint a fedélzethez csapkodta a farkát.

– Nincs nálam kolbász – szabadkozott Jim a sokatmondó barna szempárnak. – Ahogy itt mindenki másnak, neked is be kell érned a darával.

– Teljesen elkényeztetted – jegyezte meg Teresa. – Nem fogja hagyni, hogy ezt elfeledd.

– Ha a mennyországba kerülök, kerüljek oda azért, mert gyerekeket és kutyákat kényeztettem – válaszolta Jim, és megindult az ételkiadó felé. Anélkül, hogy végiggondolta volna, egy ivógumó kávé kódját ütötte be. Aztán amikor rájött erre, eggyel megtoldotta, hogy Alexnek is vigyen.

Teresa Duarte vállat vont, és újra a reggelijére, vagyis az ízesítőkkel és emésztést segítő rostokkal készült gombára fordította a figyelmét. A haját sötét lófarokba összefogva hordta, a szája állandóan egy kissé elhúzva állt, ami vagy a fiziológiájának, vagy a jellemének szeszélye lehetett. A laconiai Kormányzósági Épületben Jim végignézte, ahogy koraérett gyermekből lázadó kamasszá érik. A lány mostanra betöltötte a tizenötöt, és Jimre kijózanítón hatott felidézni, ennyi idősen ő ki volt: sovány, sötét hajú montanai fiú, aki előtt azon túl, hogy tudta, ha más nem sikerül, belép a haditengerészet kötelékébe, semmilyen különösebb cél nem lebegett. Teresa idősebbnek tűnt a kamasz Jimnél, sokkal többet tudott nála a világmindenségről, és jobban is haragudott rá. Talán a kettő kéz a kézben járt.

Teresa sokáig félt tőle, amíg a férfi az édesapja foglya volt. Most, hogy Jim hajójára került, a félelem valamiképp elpárolgott. Jim annak idején a lány ellensége volt, most viszont nem tudta biztosan, vajon Teresa barátja-e. Egy teljes elszigeteltségben szocializálódott kamasz lány érzelmei valószínűleg túlzottan bonyolultak voltak ahhoz, hogy Jim valaha megértse azokat.

Az ételkiadó végzett az ő és Alex kávéjával is, és Jim fogta a gumókat, élvezte a tenyerében a melegségüket. A reszketés mostanra szinte teljesen elmúlt, és a kávé kesernyés íze nyugtatóbban hatott, mint a tea tette volna.

– Hamarosan fel kell töltenünk a készleteket – közölte Amos.

– Tényleg?

– A vízzel rendben vagyunk, de nem ártana kiegészíteni a fűtőelem-tartalékokat. A visszaforgatók közel sem működnek olyan jól, mint régebben.

– Mennyire rossz a helyzet?

– Még néhány hétig nem lehet gond – felelte Amos.

Jim bólintott. Az első reakciója az volt, hogy majd később foglalkozik ezzel. Ám ez helytelen gondolkodás volt. A krízishelyzetekre jellemző „leszarom, mert nem ebben a pillanatban történik” fajta, és ha nem sikerül kitörnie belőle, később csak újabb válságokhoz vezet.

– Beszélek Naomival – mondta. – Majd kitalálunk valamit. – Feltéve, hogy a laconiaiak nem találnak ránk. Feltéve, hogy a kapuentitások nem ölnek meg minket. Feltéve, hogy az ezer más lehetséges katasztrófa valamelyike, amikre még csak nem is gondoltam, nem pusztít el bennünket, mielőtt ez tényleg gondot jelentene. Kortyolt még egyet a kávéjából.

– Hogy érzed magad, kapitány? – kérdezte Amos. – Egy kissé idegesnek tűnsz.

– Jól vagyok – válaszolta Jim. – Csak könnyed humorral leplezem a majdhogynem folyamatos pánikot, ahogy mindenki más.

Amos egy pillanatra hátborzongató mozdulatlanságba dermedt – ez az új énje egyik jellemzője volt –, aztán valamivel szélesebben elmosolyodott.

– Akkor rendben.

Alex hangja szólalt meg a hajó hangszóróiból.

– Történt valami.

– Valami jó?

– Valami – felelte Alex. – A Romlandó Termény az előbb megszabadult valamilyen folyadéktól, és most iszonyatos erővel éget a külső Öv nagy kereskedelmi állomása felé.

– Vettem – szólalt meg Naomi, ugyancsak a hangszórókból, frissen elsajátított nyugodt hanghordozásával, amit Jim magában Nagata parancsnok beszédstílusnak nevezett. – Ellenőrzöm.

– Na és a Fekete Kánya? – kérdezte Jim a faltól.

Alex és Naomi pár másodpercig nem felelt, aztán Alex szólalt meg:

– Úgy tűnik, üldözőbe vették őket.

– Távolodnak a gyűrűkaputól?

– Úgy bizony – válaszolta Alex, és a hangjából egyértelműen kiérződött az öröm.

Jimben egyszerre szétáradt a nyugalom, de ez pár pillanatnál nem tartott tovább. Már most azon gondolkodott, hogyan lehet a dolog valamiféle csapda. Ha a Roci túl hamar a gyűrű felé fordul, azzal magukra vonnák a figyelmet. Még ha sikerülne is elszökniük a Fekete Kánya elől, lehet, hogy egy másik laconiai hajó a létét kockáztatva várakozik a gyűrűtér belsejében, hogy feltartóztasson a rendszerből kilépni igyekvő bármely hajót.

– Miért menekülnek? – kérdezte Teresa. – Ugye nem gondolják komolyan, hogy meglóghatnak? Mert az elég nagy ostobaság lenne.

– Nem a hajót próbálják megmenteni – válaszolta Amos. Ugyanazon a türelmes, már-már bölcselkedő hangon mondta ezt, mint amikor olyanokat magyarázott neki, hogyan kell hegeszteni a mikrogravitációban, vagy ellenőrizni egy cső tömítését. A tanárok szoktak így beszélni, amikor azt magyarázzák a diáknak, hogyan működik a világ. – Bármit szállítottak is azon a hajón, amivel felhúzták volna a Laconiát, nem rejthetik el. Egy ilyen gyér rendszerben lehetetlen. És kizárt, hogy kisurranhatnának és transzpondert cserélhetnének, szóval a hajónak annyi. A kereskedelmi állomás elég nagy, így talán kijuttathatják a legénységet, és fellopózhatnak más hajókra, vagy úgy tehetnek, mintha mindvégig az állomáson lettek volna.

– Oda menekülnek, ahol rejtekhelyet találni – állapította meg Teresa.

– És minél komolyabb előnnyel indulnak, annál nagyobb eséllyel találnak megfelelő helyet – egészítette ki Amos.

Mi is lehetnénk a helyükben – merengett Jim. – Ha a Fekete Kánya úgy gondolta volna, hogy szedett-vedettebbek vagyunk a Romlandó Terménynél, mi áldoznánk be a Rocit, és reménykednénk, elég parányiak vagyunk ahhoz, hogy ne vegyenek minket észre. Épp csak ez így nem volt igaz. Nem lehetett elrejtőzni a Kronosz-rendszerben, sem bármely másikban, amelyik elég kicsi volt ahhoz, hogy a Laconia ne keresse ott őket.

Az egyetlen reményt az jelentette, ha jól láthatók, mert a B tervük az erőszak volt.

Jim nem hitte, hogy ebből bármit kimondott volna, vagy olyan hangot adott volna, amelyik a szorongására utalt, de talán mégis megtette, mert Teresa valahol a bosszúság és az együttérzés közötti kifejezéssel nézett rá.

– Tudod, hogy nem fogom hagyni, hogy bántsanak.

– Tudom, hogy próbálkozni fogsz – válaszolta Jim.

– Még mindig a főkonzul lánya vagyok. Már mentettelek ki slamasztikából.

– Nem akarok erre támaszkodni – felelte Jim sokkal nyersebben, mint szerette volna. Pézsmapocok felkapta a fejét, két lábra ágaskodott, és nyugtalanul előbb Jimre, majd Teresára pillantott. Teresa tekintete megkeményedett.

– Szerintem a kapitány azt akarja mondani – szólalt meg Amos –, hogy nem száz százalékig elfogadható számára, ha húspajzsként használ téged. Nem arról van szó, hogy nem tennéd meg, hiszen csináltál már ilyet. No de a puska másik végén lévők? Nem ismerjük őket, és lehet, hogy nem a legmegbízhatóbbak, és minél kevésbé függünk tőlük, annál jobb.

Teresa még mindig haragosan ráncolta a homlokát, de enyhült a mérge.

– Igen – helyeselt Jim. – Ez így szemléletesebb volt.

– Néha megy ez nekem – mondta Amos, félig komolyan. – Akarod, hogy a hajó készen álljon, hogy meglóghassunk? Elég reakciótömeg maradt egy tisztességes égetéshez.

– Azt hittem, fűtőelemekre van szükségünk.

– Van is, de elhasználhatjuk a tartalékot ahhoz, hogy kijussunk a Kronoszból, a vizet is felírjuk a bevásárlólistára, és így minden rendben lenne. Valójában a visszaforgatók lesznek az egyedüli korlátozó tényezők.

Az elképzelés a gravitációnál is erősebben vonzotta. Begyújthatnák a hajtóművet, a hajó orrát a gyűrűkapu felé fordíthatnák, aztán elhúznának innen a francba, mielőtt az ellenség elkaphatná őket. Jim tudatosan ellazította az ivógumókat szorító ujjait.

– Naomi! Te mit gondolsz?

Pillanatnyi csend válaszolt, aztán:

– Bocs, nem figyeltem. Mi volt a kérdés?

– Hogy előkészítsük-e a Rocit, hogy egy őrült vágtával elhúzzunk innen. Amint a Fekete Kánya teljesen elkötelezi magát az égetés mellett, kihasználhatnánk az alkalmat.

– Nem – felelte Naomi, ahogy Jim előre tudta. – Nem azonosítottak minket. Ha túl korán megyünk, csak gyanússá válunk. Jobb, ha úgy teszünk, mintha egyszerűen erre járnánk. Alex! Tervezz meg egy metszési pályát a Fehértölgyével! A nagy jégszállítóra gondolok a második gázóriásnál.

– Megvan – válaszolta Alex.

Amos odébb csusszant a padján.

– Kapitány?

– Nekem megfelel.

– Ha arra lesz szükség, hogy meneküljünk – mondta Naomi –, akkor majd elmenekülünk.

Mindig menekülnünk kell. Sosem lesz nyugtunk – gondolta Jim. Értelmetlen lett volna kimondania.

Második fejezet: Tanaka

Aliana Tanaka megnyomta a gombot az inhalátorán, és mélyet lélegzett. A pára íze a vaníliáéra emlékeztetett, és puha, langyos felhőként terjedt szét a nő tüdejében. Nikotin és tetrahidrokannabinol keveredett valami egzotikusabbal. Ami élénk hipertudatossággal ellensúlyozta a THC álmosító hatását. A függönyöket behúzta a szobájában, de a széleken derengő fény csillogó szivárvánnyá változtatta a port. Aliana megmozdította az egyik lábát, és a selyemlepedő ezernyi apró szeretőként simogatta a lábát.

Tristan békésen aludt mellette, kicsiny, izmos feneke Aliana combjához préselődött. A fiú halkan horkolt, amit időnként egy rándulás vagy sóhaj szakított meg. Aliana tudta, hogy azért találja bájosnak és édesnek a zajt, mert betépett, és még az aktus hatása alatt áll. Abban a pillanatban, hogy a hortyogás idegesítővé válik, Tristannak öltöznie és mennie kell.

Aliana úgy tapasztalta, hogy kétféleképp lehet boldogulni egy merev, önkényuralmi rezsimben. Az első módszer – és a legtöbben ehhez nyúltak –, hogy az ember azt tette, amit a hatalom elvárt tőle. A Mars lojális katonákat akart, ezért úgy nevelte ki őket, mintha gépalkatrészeket nyomtattak volna. Aliana jól tudta ezt, mivel elég idős volt már, és egykor maga is közéjük tartozott. Látta, ahogy a csapata megpróbál megfojtani vagy kiűzni minden olyasmit közös lelkükből, ami nem eléggé marsias, és időnként sikerrel is jártak.

A túlélés másik módja: élvezni, hogy vannak titkaink. Élvezzük azt a hatalmat, hogy egyvalaminek tűnünk, miközben egészen mások vagyunk. És persze ezt ügyesen csináljuk. Ez még akkor is egyfajta szexuális perverziónak számított, ha nem emiatt dugott valamelyik altisztjével. A borzongató tudat, hogy egyetlen helytelen megjegyzés vagy váratlan nyelvbotlás miatt golyót repíthetnek a tarkójába, fontosabb volt neki, mint maga a szex.

Egy megengedő, nyitott társadalom, ahol a következményektől való félelem nélkül megteheti ugyanezeket, az őrületbe kergette volna. Azért imádta kezdettől fogva, hogy a laconiai kísérlet része lehet, mert Duarte víziója – előbb a Mars elleni főbenjáró vétekként, majd a veszély szüntelen motorjaként – táplálta a perverzióit. Aliana pontosan tudta, milyen is ő maga.

– Ébresztő! – mondta, és az ujjait a fiatal férfi hátához nyomta.

– Alszom – felelte kásás hangon Tristan.

– Tudom. Most ébresztő! – Megint megbökte a fiút. Hetente tíz órát töltött bokszolással és birkózással. Amikor megfeszítette az ujjait, olyanok voltak, akár az acélrudak.

– A rohadt életbe! – fortyant fel Tristan, és átfordult. Álmosan rámosolygott Alianára. Kócos szőke hajával és simára borotvált arcával, amit mély gödrök ékítettek, úgy nézett ki, mint egy kerub egy klasszikus festményen. Mint Raffaello valamelyik puttója.

Aliana még egyet szippantott az inhalátorból, és odanyújtotta a fiúnak. Tristan a fejét rázta.

– Mért keltettél fel?

Aliana kéjesen elnyújtózott a puha lepedők alatt, nyurga teste alig fért el a hatalmas ágyon.

– Betéptem. Dugni akarok.

Tristan eltúlzott sóhajjal a hátára huppant.

– Allie, alig maradt folyadék a testemben.

– Akkor menj ki, és igyál egy pohár vizet, vegyél be egy sótablettát, és igyekezz vissza az ágyamba!

– Igenis, ezredes! – felelte nevetve Tristan.

A nevetés hirtelen uhhban ért véget, amikor Aliana áthemperedett rá, és rácsattant a fiú hasára, miközben a bokájával és lábfejével az ágyhoz szorította Tristan lábát, a kezével pedig a csuklóját ragadta meg. A fiú meglepetten pillantott fel rá, majd mivel azt hitte, az egész csak szexuális játék, küzdeni kezdett. A karja és a melle szépen kikerekedett volt, de puha, inkább egy egészséges tinédzseré, mint egy húszas éveiben járó fiatal férfié. Aliana karja viszont vékony volt és inas, egy hosszútávfutó izmaival, amelyeket a leglényegükig égetett a folyamatos kemény igénybevétel, és erős volt, akár az acélrugó.

– Allie, te most… – szólalt meg a fiú, de Aliana megint megszorította, és Tristan elhallgatott. Aliana feldühödött, és a fiú jól látta ezt. Aliana élvezte, amikor mérges. Élvezte, hogy a fiú észreveszi ezt.

– Ebben a szobában Aliana vagyok. Te pedig Tristan – mondta egészen lassan, ügyelve rá, nehogy a drogok miatt összemosódjanak a szavai. – Az ajtón kívül te Reeves tizedes vagy, én pedig Tanaka ezredes. Ezeket sosem szabad összekeverni köztünk.

– Tudom – mondta erre Tristan. – Csak vicceltem.

– Nincs viccelődés. Nincs poénkodás. Nem csúszhat ki semmi a szádon. Ha hibázol, ha elfeledkezel arról a szigorú fegyelemről, ami lehetővé teszi, hogy ez létezzen, minimum fegyelmivel leszerelnek.

– Sosem tennék…

– Neked pedig – folytatta Aliana, mintha a fiú meg se szólalt volna –, neked pedig nem fog tetszeni az az Aliana, aki utána megkeres.

Pár pillanatig lebámult rá, kivárta, amíg a hirtelen támadt félelem megértésbe megy át. Aztán eleresztette a fiú csuklóját, és lemászott róla, majd visszafeküdt az ágya saját felére.

– Nekem is hoznál egy kis vizet? – kérte.

Tristan nem válaszolt, csak felkelt, és kiment a szobából. Aliana figyelte, ahogy megy, élvezte a járás közben megfeszülő combok és fenék látványát, a háta és a válla lágy V vonalát. A fiú nagyon-nagyon csinos volt. Amikor óhatatlanul véget ér majd, ami kettejük között kialakult, Alianának hiányozni fog. Ám ez nem változtatott a tényen, hogy véget fog érni. Eddig mindegyikkel ez történt. Ez is része volt az élvezetnek.

Néhány pillanat múlva Tristan két pohár vízzel jött vissza. Megállt az ágy lábánál, bizonytalannak tűnt. Aliana megveregette maga mellett a lepedőt.

– Ne haragudj, ha megsértettelek! – mondta.

– Semmi gond – felelte a fiú, aztán odanyújtotta neki a poharat, és leült mellé. – Ne haragudj a nyelvbotlásért! Még mindig van kedved dugni?

– Csak egy percet kérek – válaszolta Aliana. Egy darabig mindketten a vizet kortyolgatták.

– Találkozunk még? – kérdezte végül a fiú. Alianának hízelgett a Tristan hangjából kiérződő reménykedés.

– Ezúttal elvileg hosszabb ideig a Laconián maradok – felelte. – És szeretnék még találkozni veled. Csak óvatosnak kell lennünk.

– Értem – mondta a fiú. És Aliana tudta, hogy így van. Szerette, ha a játékszerei nála jóval fiatalabbak és jóval alacsonyabb rangúak. Így minden egyszerű maradt. Ostoba férfiakra viszont nem fecsérelte az idejét.

Miután csillapodott a szomja, a tüdejét melengető érzés igencsak kellemesen terjedt lefelé a hasába. Odanyúlt, és Tristan combjára tette a kezét.

– Szerintem most már…

Az éjjeliszekrényén megszólalt a marokterminál. Aliana korábban „Ne zavarjanak”-ra állította, ami annyit tett, hogy az eszköz kellően fontosnak ítélte a bejövő hívást ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja ezt. Aliana már régóta használta, és jól betanította, vagyis valószínűleg igaza lehetett. Aliana felvette, hogy ellenőrizze a kapcsolatkérést. A Kormányzóságról keresték. Kép nélkül fogadta a hívást.

– Itt Tanaka ezredes beszél.

Tristan lecsusszant az ágyról, és a nadrágjáért nyúlt.

– Jó napot, ezredes. Itt Sanchez hadnagy az ütemezési és logisztikai részlegről. Két óra múlva meg kell jelennie a Kormányzóságon.

– Először hallok erről – válaszolta Aliana, és már nyúlt is az éjjeliszekrény felé a józanítóért. – Elárulhatja, miről lesz szó?

– Sajnálom, ezredes. Ennek nem tudok utánanézni. Milan admirális vette fel a résztvevők listájára.

A buli véget ért.

Amikor megérkezett a Kormányzósághoz, finoman szemerkélt az eső. Parányi vízcseppek változtatták egyszerre sötétté és csillogóvá a burkolatot. A park melletti alacsony hegy valamilyen 17. századi ukijo-e stílusú japán nyomatra emlékeztetett. Jositosira vagy Hirosigére. A Tudományos Igazgatóság egyik attaséja egy csésze kávéval és egy esernyővel várta. Tanaka egy kézmozdulattal mindkettőt elhárította.

Tanaka ismerte a járást a Kormányzóságon. A legtöbb megbízatása terepre szólt, de elég barátot szerzett és elég szakmai kapcsolatot alakított ki a hatalom legmagasabb köreiből, hogy amikor a Laconián járt, gyakran ellátogasson ide. A Laconia ostroma, az összeszerelő platform megsemmisítése és Teresa Duarte elrablása vagy tán önfelszabadítása óta nem tért vissza ide. Az épület fizikailag nem változott. Az öntött beton ugyanolyan szilárd maradt, mint mindig, a vázákban tartott vágott virág ugyanolyan frissen illatozott. Az őrök az élre vasalt egyenruhákban ugyanolyan egykedvűen és nyugodtan álltak. Mégis mulandónak érződött minden.

Az attasé bevezette őt egy irodába, ahol Tanaka járt már. A helybéli fából készült sárga falak, beléjük dolgozva a Laconia kék címerével, plusz két puritán kanapé. Milan admirális – aki a megbízott vezérkari főnök tisztjét töltötte be, amíg a főkonzul visszavonult a közügyektől, Trejo admirális pedig a Sol-rendszerben teljesített szolgálatot – egy széles íróasztalnál ült. Nagydarab férfi volt, az arca durva, mákos haját tövig leborotválta. Ezenkívül megkérgesedett öreg tengerész volt a marsi időkből, aki nem tűrte a mellébeszélést, és hirtelen haragú volt, akár egy borz. Tanaka mérhetetlenül kedvelte őt.

Az egyik kanapénál a laconiai haditengerészet hagyományos kék egyenruháján a szignálfelderítés címerét viselő hadnagy állt. Mellette dr. Ochida ült a Tudományos Igazgatóságtól, a kezét a térdére helyezve, összekulcsolt ujjakkal. Kínos némaságuk azt sejtette, hogy félbeszakították őket.

Elsőként Milan admirális szólalt meg.

– Egy kissé elhúzódott a megbeszélés, ezredes. Foglaljon helyet! Mindjárt végzünk.

– Igenis, uram – felelte Tanaka, és kisajátította magának a másik kanapét. Milan admirális az álló – a kitűzője alapján Rossif nevű – hadnagyra nézett, és az ujjával egy kört rajzolt a levegőbe. Folytassa csak!

– A Gedara-rendszer. A népesség egy hajszállal kisebb kétszázezernél. A felső kéregben nagy koncentrációban találhatók hasadóanyagok, így az elmúlt években mélykérgi bányászattal próbálkoztak. Beindult a mezőgazdaság is, de még egy évtized kell ahhoz, hogy önellátóvá válhasson.

– Na és a behatolás? – kérdezte Milan admirális.

– Huszonhárom perc és tizenegy másodperc – felelte Rossif. – Teljes öntudatvesztés. Néhány baleseti halál, az infrastruktúra szórványos sérülése. Az emberek többnyire járművekkel karamboloztak, vagy leestek valahonnan. A naplóbejegyzések szerint másodpercekkel a behatolás előtt két nehéz teherhajó haladt át előzetes egyeztetés nélkül a gyűrűkapun, majd tűnt el nyomtalanul.

Dr. Ochida megköszörülte a torkát.

– Ez alkalommal történt valami különös.

– Annál is különösebb, mint hogy húsz percre mindenkinek leállt az agya?

– Igen, admirális – felelte Ochida. – Az esemény alatti eszközvizsgálat másféle időveszteséget is kimutatott.

– Magyarázatot kérek!

– Röviden, a fény gyorsabban haladt.

Milan admirális megvakarta a nyakát.

– Lehetséges, hogy a „magyarázat” szó jelentése megváltozott, és erről senki sem szólt nekem?

Tanaka elnyomott egy mosolyt.

– Egyszerűen fogalmazva a fény sebessége az univerzum alaptulajdonságainak egyik funkciója. Mondjuk úgy… hogy a leggyorsabb, amivel az ok-okozatiság a vákuumban terjedni képes – válaszolta Ochida. – A Gedara-rendszerben huszon-egynéhány percen át úgy változott a tér-idő jellege, hogy módosította a fénysebességet. Gyorsabbá tette. A Gedara gyűrűjénél lévő hajóktól a bolygóig ebben az időszakban alig valamivel kevesebb mint negyvenperces időkésést mértek. Az esemény naplóbejegyzései szerint a behatolás alatt ez csaknem négyezer nanoszekundummal csökkent.

– Négyezer nanoszekundummal – ismételte el Milan.

– A tér-idő jellege húsz percre megváltozott abban a rendszerben – hangsúlyozta Ochida, aztán a reakcióra várt, de hiába. Láthatólag elcsüggedt.

– Nos – mondta végül Milan –, egyértelműen el kell gondolkodnom ezen. Köszönöm a beszámolójukat, hadnagy. Doktor. Mindketten távozhatnak. Maga marad, ezredes.

– Igenis, uram – felelte Tanaka.

Amint a szoba kiürült, Milan hátradőlt.

– Valamit inni? Ajánlhatok vizet, kávét, bourbont, meg valami gyógytea vackot, amit mindkét férjem inni szokott, és az íze leginkább olyan, mint a fűdaraboké.

– Szolgálatban vagyok?

– Nem hiszem, hogy a protokoll megszegése miatt kellene aggódnia, ha erre gondol.

– Akkor a bourbon nagyszerűen hangzik, uram – válaszolta Tanaka. Milan admirális egy percig az íróasztalánál matatott, aztán visszajött egy metszett kristálypohárral, amelyben kétujjnyi füstös barna folyadék örvénylett.

– Egészségére! – mondta Tanaka, és kortyolt egyet az italból.

– Akkor hát – mondta Milan, és egy olyan öregember önkéntelen nyögésével ült le, akit rengeteg elhasznált ízülete gyötör. – Maga szerint mit jelent ez a fénysebességes szarság?

– Halvány sejtelmem sincs, uram. Lövész vagyok, nem okostojás.

– Mindig is ezért kedveltem – jegyezte meg Milan, aztán hátradőlt a székében, és egymáshoz illesztette az ujjbegyeit. A csend ezúttal másfélének tűnt, és Tanaka nem tudta biztosan, hogy mit jelent. – Tehát, kizárólag kettőnk között… egyik öreg róka a másiknak… van bármi, amit el kellene mondania nekem?

Tanaka érezte, ahogy az adrenalin szétárad a vérében. Nem hagyta, hogy meglátsszon rajta. Túlságosan gyakorlott volt már a megtévesztésben ehhez.

– Fogalmam sincs, mire gondol.

Az admirális félrebillentette a fejét.

– Nekem sincs. Ezt az egészet kurvára titokzatosnak érzem. És már nem tudom olyan könnyen visszafojtani a kíváncsiságomat, mint fiatal korunkban.

– Még mindig egyáltalán nem tiszta előttem, miről beszél. Valakinek közölnie kellett volna velem, miért hívattak ide?

– Nem én hívattam ide. Trejo kívánsága volt, és el is végeztetett velem egy kis papírmunkát maga helyett. – Előhúzott egy ténylegesen papírból készült piros dossziét, amit ezüstszínű zsineg zárt le, majd átnyújtotta Tanakának. Nem odaillőnek tűnt, mintha egy kőtáblát nyomtak volna a kezébe. Tanaka lehajtotta a maradék bourbont, mielőtt átvette. A dosszié könnyebb volt, mint amire számított, és a zsineget egyszerűen ki tudta oldani. Egyetlen, háromrétegű biztonsági pergament talált benne, a dokumentum hitelességét igazoló áramkörök törékenyen tekergőztek, akár a csipke. Az ő képe volt rajta a biometrikus profiljával, a nevével, rangjával és azonosító nyilvántartási számaival. És egy rövid bekezdéssel az Ómega besorolásáról, amelyet a Főkonzuli Hivatal személyes kérésére a laconiai Hírszerzési Igazgatóság állított ki neki.

Ha levágott fej lett volna benne, az sem lepi meg jobban.

– Ez most… – kezdte.

– Nem vicc. Trejo admirális azt az utasítást adta, hogy adjuk át magának a királyság kulcsát. A felhatalmazást, hogy bármilyen küldetést felülbíráljon. Biztonsági besorolástól függetlenül bármilyen információhoz hozzáférhet. A bevetés ideje alatt védettséget élvez mindenféle feddés vagy büntetőeljárás alól. Egészen aranyos. Komolyan azt akarja mondani, hogy fogalma sincs, mi ez az egész?

– Feltételezem, lesz valamiféle küldetés.

– Valószínűleg, habár nem kaptam engedélyt, hogy megtudjam, mi az. Csak maradjon a helyén! Egyedül is kitalálok.

Amikor Milan admirális betette maga mögött az ajtót, az iroda rendszere kommunikációs üzenetet küldött a fali képernyőre. Egy pillanattal később Trejo admirális jelent meg rajta. Amióta az eszét tudta, Tanaka ismerte őt. A férfi szeme még mindig ugyanolyan hátborzongatóan zöld volt, de most sötét táskák lógtak alatta. A haja gyérült, a bőre egészségtelenül sápadt volt. Űzöttnek tűnt.

– Tanaka ezredes! – szólalt meg. – A birodalom számára létfontosságú küldetéssel szeretném megbízni. Jelenleg a Sol-rendszerből való kemény égetést pihenem ki, és ha a feladat várhatna, amíg megérkezem a Laconiára, személyesen igazítanám el. De nem várhat.

Tanaka a poharába bámult. Üres volt, és az üveg alig egyméternyire állt tőle, de hirtelen nem kívánta már az italt. Érezte, hogy élesen összpontosul a figyelme.

– Biztosra veszem, hogy akárcsak a birodalomban mindenki más, ön is tudni szerette volna, vajon visszavonultságában a főkonzul mivel tölti az idejét. A kapukon belülről hogyan vezetheti a minket fenyegető erők elleni harcot. Tudom, hogy mindenféle spekulációk terjedtek arról, hogy valamiképp megsérült vagy cselekvőképtelenné vált. Szóval, őszintén, tudnia kell, hogy amikor a Sol-rendszerbe indultam, a főkonzul nyáladzó, agykárosult idiótaként vegetált, akit etetni kellett, és a saját fenekét sem tudta kitörölni. Azóta ilyen az állapota, hogy a támadásban megsemmisült a Tájfun és a Medina Állomás.

Tanaka mély levegőt vett, aztán a fogai közt szűrve lassan kiengedte.

– Dr. Cortázar előtte a módosított protomolekula-technológiák segítségével jelentősen megváltoztatta a főkonzul biológiáját. Emiatt a főkonzul bizonyos… képességek birtokába került, amelyeket nem dokumentáltak és vizsgáltak meg kimerítően dr. Cortázar halála előtt. Ami azt illeti, Duarte ölte meg őt. Csak intett a kezével, és az a hibbant seggfej a fél szobát beterítette. Még sosem láttam ehhez hasonlót. Jelenleg mindössze maga, én, dr. Okoye a Tudományos Igazgatóságról és Teresa Duarte tud erről, aki elszökött a földalatti mozgalom támadó erőivel, miután felmosták velünk a padlót. Vagyis gyakorlatilag az összes kibaszott ellenségünk.

Ilyen háttérrel meg fogja érteni, mennyire összezavarodtam, amikor a főkonzul megjelent nekem úgy nyolcvan… nyolcvanöt órával ezelőtt a Sol-rendszerbeli irodámban. A szenzorok nem érzékelték. Nem lépett interakcióba semmilyen fizikai tárggyal, és a jelenléte nem hagyott külső megfigyelő által ellenőrizhető bizonyítékot maga után. De ott volt. És még mielőtt belelovalná magát az „Anton Trejónak idegösszeomlása van” teóriába, létezik külsődleges bizonyíték. Csak nem itt, a Solban.

Nem sokkal azután, hogy megtapasztaltam, amit megtapasztaltam, Duarte eltűnt a Kormányzóság épületéből. Nem szertefoszlott, és hűlt helye maradt. Nadrágot húzott, és új inget vett fel, megteázott, és udvariasan elbeszélgetett a komornyikkal, aztán kisétált a parkból. Azóta is minden bolygófelszíni érzékelő a környéket pásztázza. Senki sem látta őt.

Több ezer naprendszer-kolónia tanakodik azon, maradt-e bármi is a kormányzatból. Extradimenzionális ellenségek próbálják megtalálni a módját annak, hogy cakompakk eltöröljenek minket. És meggyőződésem, hogy mindkettőre Winston Duarte a megoldás, vagy az a kibaszott entitás, amivé átváltozott. Hosszú ideje ismerem, és megbízom magában. A feladata az, hogy megkeresse és visszahozza őt. Hallott már biankó csekkről, de higgye el, hogy ennyire üres papírlapot még életében nem látott. Nem érdekel, mennyit áldoz rá, sem pénzben, sem felszerelésben, sem emberi életben, feltéve, hogy visszahozza Winston Duartét onnan, ahová távozott. Ha nem akar jönni, győzze meg finoman, ha tudja, de ez csak azzal végződhet, hogy biztos helyen legyen nálunk.

Kellemes vadászatot, ezredes!

Az üzenet véget ért. Tanaka hátradőlt a kanapén, oldalt kinyújtotta a két karját, mint amikor egy madár bontja ki a szárnyait. Az agya már kattogott. Az egész dolog furcsaságán, a felfedett döbbenetes titkokon, a fenyegetésen, amelyet a dolog jelentett. Mindez a fejében kavargott. Érezte az egészet. Ugyanakkor érezte az elvégzendő feladat miatti nyugalmat és az örömöt, amely mélyebbről fakadt, mint sejtette volna, amiért efféle hatalmat adtak a kezébe.

Halkan kinyílt az ajtó, és Milan admirális lépett be újra rajta.

– Minden rendben? – kérdezte.

Tanaka felnevetett.

– Közel sem.

Harmadik fejezet: Naomi

Megvárták, amíg a Fekete Kánya kellően messze került a gyűrűkaputól, hogy egy elfogó égetés már problémásnak vagy akár lehetetlennek számítson. Aztán vártak még egy keveset, hogy ne tűnjön gyanúsnak, amiért az első lehetséges alkalommal megkezdik az égetést, hogy átkeljenek a kapun. Aztán Naomi már nem bírt tovább várni.

Három órával ezután a laconiai fregatt irányított sugárnyalábbal kereste őket, hogy hivatalos nyelvezettel és nyers hanghordozással beszámoltassa őket arról, kicsodák, és mégis mit gondolnak, hová mennek.

– Itt a Vincent Soo független teherszállító a földi Atmosphëre Közösségi Zóna megbízásából. Ércmintákat viszünk minőségi ellenőrzéshez. Csatoltuk a nyilvános szerződéseinket és engedélyeinket. Megismétlem az üzenetet.

A hangot tíz különböző férfi hangmintáiból keverte ki egymásba csúsztatással a Roci rendszere, hogy még ha a laconiaik rájönnének is, hamis az üzenet, akkor se vezethessék vissza a hangmintázatokat egyetlen személyhez. A Vincent Soo létező hajó volt, hasonló egyedi energiamintázattal, a körvonalai pedig a Roci jelenlegi, módosított változatáéval egyeztek, habár a Sol-rendszeren kívül sosem járt. Az üzenettel továbbított szerződéseket valódiként azonosíthatták, hacsak valaki mélyebbre nem ásott. Ez tűnt a leghihetőbb álcának, amit Naomi össze tudott rakni.

– Nem válaszolnak – jegyezte meg Alex.

Mindketten a vezérlőfedélzeten ültek. A világítást lejjebb kapcsolták, habár Naomi észrevette, hogy Alex az utóbbi időben a tompított beállítást is egy kissé magasabbra állította annál, mint amikor mindkettejük szeme fiatalabb volt még.

– Ez bármit jelenthet – válaszolta Naomi.

– Igazán örülnék, ha meg tudnám mondani, hogy jót vagy rosszat jelent.

– Ha ropogó fegyverekkel üldözőbe vesznek minket, akkor a rossz.

Alex bólintott.

– Ja. Logikus. De azért jó lenne, ha ideszólnának: „Hahó, úgy döntöttünk, nem vadászunk le és pusztítunk el benneteket.” Csak úgy illendőségből.

– Ekkora távolságból bőségesen lesz időnk végignézni, ahogy az erőszakos halál lecsap ránk. Semmiből sem fogsz kimaradni.

– Ó, hála istennek!

Ahogy egymás után teltek a percek, és a Fekete Kánya nem válaszolt és nem fordította át a hajtóműveket, hogy utánuk eredjenek, Naomi egyre kevésbé félt attól, hogy elfogják és elpusztítják őket, ám egyre inkább tartott az átkeléstől. Nehéznek tűnt elhinni, hogy volt idő, amikor az élete nem arról szólt, hogy egyik trauma felől a másikhoz tart, mintha egy díszkert lépőkövein járna. Egész évtizedek teltek el, amikor a gyűrűkapukon való átkelés nem jelentett többet átmeneti kellemetlenségnél. Igen, ha túl nagy volt a forgalom, a hajó nyomtalanul eltűnhetett – csendben megszűnt létezni, vagy ki tudja, hová került. De ez ugyanolyan fokú fenyegetés volt, mint bármi más. Összeütközhettek akár egy mikrometeorral is, amelyik tönkretette a hajtóművüket. Csődöt mondhatott a mágnespalack, hogy a szabad magfúzió a hajó testébe ömöljön. Naomi agyvérzést is kaphatott.

Valaha léteztek szabályai annak, hogyan működnek a kapuk. Ember alkotta szabályok azt illetően, miféle szállítóeszközöket engednek át. Nem ember alkotta szabályok arra vonatkozóan, mennyi anyag és energia haladhat át egy adott időtartam alatt anélkül, hogy feldühítené a sötét, hajófaló isteneket.

Mindez mostanra eltűnt.

– Szerinted hány hajóval kerestetnek minket? – kérdezte Alex.

– Úgy érted, hány hajójuk lehet, vagy hány tartozik abba a kijelölt vadászcsapatba, amelyiket azzal bíztak meg, hogy megtaláljanak minket?

Alex néma maradt, aztán halkan csettintett a nyelvével.

– Valószínűleg egyik válasz sem tetszene, ugye?

– Mennyi idő kell még, hogy elérjük a kaput?

– Ha nem fékezünk az átkelés előtt, nagyjából tizennyolc óra.

Naomi kicsatolta magát az üléséből, és felállt. A fedélzet felemelkedett alatta, a tolóerő biztosította nehézkedés valamivel fél g felett volt.

– Lepihenek egy keveset. Szólj oda, ha valaki úgy dönt, hogy megölne minket.

– Úgy lesz – válaszolta Alex, miközben Naomi megindult a lift felé. Aztán: – Jim hogy van?

Naomi hátrapillantott. Alex arcát kék színűre festette a képernyője fénye. A gyér, fehér borosta, ami a halántékához és a tarkójához tapadt, a dús földre hullott hóról készült képekre emlékeztette őt, a férfi tekintetéből áradó nyájasság elárulta Naominak, hogy a kérdés valójában nem kérdés volt.

– Igen, tudom – felelte. – De mit tehetek?

Levitette magát a legénységi fedélzetre, a hajó megnyugtató zümmögését hallgatta. Az egymás társaságában eltöltött sok év után a zajokból fel tudta mérni a Roci egészségi állapotát. Még ha nem tudta volna, hogy egy kissé kiegyensúlyozatlanul működtetik a hajtóművet, akkor is képes lenne kiszűrni ezt abból, ahogy a fedélzetek mormoltak és nyikorogtak.

Amikor Jimet foglyul ejtette a Laconia, Naomi meggyászolta őt. Meggyászolta azt az önmagát, amelyik mindig maga mellett tudhatta Jimet. Amikor Jim az esélyeket meghazudtolva mégis visszatért, Naomit némileg felkészületlenül érte a dolog. Olyasmi volt, amit nem mert remélni, ezért nem gondolt bele alaposabban, mit jelent majd ez.

A présülést úgy szerelték fel, hogy ketten osztozzanak rajta. A hosszas kemény égetések idejére az egyikük az egyik üres kabint vagy – jóval gyakrabban – a vezérlőfedélzet egyik ülését foglalta el. A megkettőzött ülést nem a legideálisabb működéshez, inkább az életminőséghez igazítva rakták össze. A gyönyörért, hogy valaki mellett ébredhessen. A bensőségességért, hogy figyelhesse, amíg a másik alszik, érezze a lélegzését. Hogy sejtszinten tudja, nincs egyedül.

Jim még aludt, amikor Naomi belépett a kabinba. Még mindig soványabbnak tűnt, mint a börtönben töltött ideje előtt. Naomi önkéntes száműzetése előtt. Talán csak az őszülő haja tette, de a bőre és a szemhéja sötétebbnek látszott, mint azelőtt, mintha olyan zúzódások borították volna, amelyek sosem gyógyulnak. Még alvás közben is merevnek hatott a teste, mintha egy ellene intézett támadásra készülne.

Naomi azzal nyugtatta magát, hogy Jim lassanként gyógyul, és ez valószínűleg igaz is lehetett. Érezte, hogy a napok és hetek múlása őt is megváltoztatja. Engedte, hogy egy kissé jobban kiterjeszkedjen arra a helyre, amelyhez nem férhetett hozzá, amíg egymástól elválasztva éltek. Bobbie már nem volt velük. Clarissa sem. Amos olyan módokon alakult át, amelyektől a bőre borsódzott, amikor jobban belegondolt. És Teresa meg a kutyája is ott volt velük, félig-meddig állandó utasokként, félig-meddig fenyegetésként. De még így is sokkal közelebb állt a korábbi életéhez annál, mint amire joggal számíthatott. A családja egy változata újra egyesült. Ez néha vigaszt nyújtott. Máskor abban segített, hogy nosztalgiával gondoljon vissza arra, ami már sosem tér vissza.

Ha megállhattak, felépülhettek, ellazulhattak volna, ki tudja, mi mást menthetnének még meg, de nem tehették.

Lefeküdt Jim mellé, a férfi behajlított karját párnaként használva. Jim megmozdult, ásított, résnyire felnyitotta a szemét. A mosolya ugyanaz maradt: kisfiús, ragyogó, öröm sugárzott belőle, amiért láthatja Naomit. Ez az idő: ajándék – gondolta Naomi. És visszamosolygott Jimre.

– Szia, szexi kislány! – szólalt meg Jim. – Miről maradtam le?

Évekről – gondolta Naomi. – Évekről maradtunk le. Az igazság helyett elmosolyodott.

– Semmi életbe vágóról – válaszolta.

– Nagyon szeretnék lelassítani – mondta Alex.

Naomi a hajókonyhában rakta a visszaforgatóba, ami az ételéből megmaradt. Mostanra leállították a hajtóművet, és az ételdarabokat beszippantó vákuum zúgása majdnem olyan hangosnak hatott, mint Alex hangja a hajó hangszóróiból. A fali képernyőn a Kronosz-gyűrűkapu lebegett a széles csillagmező előtt, peremének furcsa, sötét és tekergőző tömege csupán a Roci képnövelésének köszönhetően vált láthatóvá. A nagyítás minden eltelt másodperccel csökkent. A gyűrűt, noha az átmérője ezer kilométert tett ki, az átkelésig pedig csak tizenkét perc volt hátra, szabad szemmel mégsem figyelhették volna meg.

– Finoman ráléphetsz a fékre, ha akarsz – válaszolta Naomi. – De ha barátságtalan társaság várakozik a gyűrűtérben, csak könnyebb lesz eltalálniuk minket.

– Szeretném feltölteni a sínágyút – közölte Alex. – De úgysem hagyod.

– Ellenőrizhetnéd a torpedókat és a PVÁ-kat.

– Amos és Teresa már nekiálltak. Nem szeretném, ha úgy tűnne, hogy nem bízom bennük.

– Élesíthetnéd a hajótest robbanótölteteit, hogy készen állj az álcalemezek levetésére.

Alex egy hosszú, lassú lélegzetvételnyi ideig néma maradt. A kicsiny helyiség másik végében Jim helyeslőn feltartotta a hüvelykujját.

– Igen, ezt fogom csinálni – szólalt meg végül Alex. – Viszont tényleg jó lenne, ha lövésre készen állna a sínágyúm.

– Amint a másik oldalon leszünk, kedvedre feltöltheted – felelte Naomi.

– Ígéret, csupa ígéret. – Egy kattanás jelezte, hogy Alex bontotta a kapcsolatot. A gyűrűkapu nagyítása továbbra is lassanként csökkent. Naomi megnyitott egy kis hátrafelé irányzott PIP-ablakot. A hajtóműcsóva zaja elmosódottá, szemcséssé és hozzávetőlegessé tette a képet, de még így is látni lehetett, hogy a Fekete Kánya nem közelít feléjük.

– Nem látok jelerősítőt – jegyezte meg Jim. – A miénket felrobbantották, de nem hagytak ott másikat.

– Észrevettem. Nem izgatják magukat amiatt, hogy koordináljanak valakivel a másik oldalon. Vagyis legalább némi esély van rá, hogy nem egyenesen egy csapdába égetünk be.

– Juhé!

Tíz perc maradt.

– Felkészültetek? – kérdezte Naomi. Jim válaszképp egy fali kapaszkodóhoz húzta, majd ellökte magát a központi felvonó felé. Naomi kapcsolatot nyitott Amoshoz. – A vezérlőfedélzeten elfoglaljuk az állásainkat. Nem mintha bármi problémára számítanánk, de ha mégis gond lenne…

– Értelek, főnök. A kutyuli már a házába került. Ha esetleg zötyögnénk egy keveset.

A „zötyögnénk egy keveset” annyit tett: „ránk célzott lövedékeket kerülgetnénk”.

– És Teresa?

Megint a furcsa kivárás, mielőtt válaszolt.

– Épp becsatoljuk magunkat idelent a gépteremben. Ha szükség van ránk, csak szólj!

Naomi bontotta a kapcsolatot, és Jim után eredt. A felvonó az akna alján állt, lezárva, amíg valaki nem hívja, ők pedig az akna üres levegőjében úsztak, míg a vezérlőfedélzethez nem értek. Ott a megszokott állomásaikhoz mentek, áthúzták a testük előtt a szíjakat, a képernyőket azokra a vezérlőkre váltották, amelyeket ki-ki használni fog, ha az átkelés után valamiképp veszélybe kerülnének. A félelem és a megszokottság kombinációja olyasfajta szertartássá változtatta a műveletet, mint amikor lefekvés előtt fogat mosnak. A gyűrű kitartott, de az optikai teleszkópok lencséi már kevesebb csillagot mutattak körülötte.

– A vezérlés készen áll – jelentette Naomi.

– Irányítás szintén – jelentkezett be Alex.

– Aha – mondta Amos. – Megvagyunk. Csináljátok!

A visszaszámláló nullához ért. Jim élesen levegőért kapott. A kapu a szemcsés hátsó képre villant át – ugyanaz a szerkezet, de már mögöttük, és egyre zsugorodott. A csillagok mind egyszerre hunytak ki.

– És átjutottunk – szólalt meg Alex. – Amennyire meg tudom állapítani, semmiféle fenyegetés, de aztakuvva, túl sokan vannak itt. Átfordítom magunkat, és bekapcsolom a fékeket, amíg nem tudjuk, hová tartunk.

Megszólalt a tolóerő-gravitációs riasztás, noha Alex csak az imént jelentette be, és pár pillanatnyi szédítő pörgés után a fel és a le helyet cserélt. Az ülést kitöltő gél Naomi hátának szorult. A taktikai térkép mostanra kikerült a kijelzőre.

A gyűrűtér – amire Naomi még mindig lassú zónaként gondolt, habár azóta, hogy Jim és Miller nyomozó protomolekula-visszhangja évtizedekkel ezelőtt kikapcsolta, nem ütköztek durva sebességkorlátba – valamivel kisebb volt, mint a Sol-rendszer napja. Milliónyi Föld elfért volna benne, de most csupán 1371 gyűrűkaput, a középpontjában elhelyezkedő rejtélyes állomást és a Rocival együtt ötvenkét hajót foglalt magában, amelyek mindegyike a saját átkelési útvonalán haladt. Alexnek igaza volt. Ez túl soknak számított. Veszélyesnek.

– Szerinted hányat veszítettünk el? – kérdezte Jim. Amikor Naomi odanézett, Jim előtt ugyanazt a képernyőt látta megnyitva.

– Most csak a földalatti mozgalom hajóira gondolsz?

– Nem, a nagybetűs „MI”-re gondolok. Mindenkire. A laconiaiakra. A földalatti mozgalomra. A civilekre, akik csak készleteket próbáltak eljuttatni oda, ahol szükség volt rájuk. Szerinted hányat veszítettünk el?

– Nem lehet tudni – felelte Naomi. – Már senki sem tartja számon. Háború dúl.

Beállította a Rocit, hogy a transzponderjelek, az egyedi energiamintázatok, a hőprofilok és a körvonalak alapján azonosítsa a hajókat, figyelje meg az eltéréseket, és jelöljön meg minden olyan hajót, amelyik a földalatti mozgalomhoz vagy a Laconiai Birodalomhoz köthető. A hajó rendszereinek három másodpercbe telt összeállítani a listát a kereszthivatkozásokkal és egy böngészhető interfésszel. Naomi belekezdett az átlapozás emberi munkájába. A Laconiával legszorosabb kapcsolatban álló hajók egyike a Busido Nyolc Tantétele nevű teherszállító volt a Bara Gaonról, a másik a Repülő Bivaly, a Solban bejegyzett, de egy olyan nagyvállalati hálózat tulajdonában lévő hajó, amelyik abban a pillanatban elfogadta Duarte fennhatóságát, hogy a Föld és a Mars megadta magát. Egyik sem hadihajó volt, és Naomi mindkettőt inkább érdekszövetségesnek vélte, mintsem a Laconia igaz híveinek. Mindenesetre nem tartoztak bele a hivatalos laconiai hierarchiába.

A földalatti mozgalommal a tudomása szerint kapcsolatban álló egyetlen hajó egy sziklaugró volt a Sol-rendszerből, amely az Epés Ribanc név alatt repült, a nyilvántartásban viszont PinkWinkként szerepelt. Valószínűleg valamilyen történet állhatott emögött, de Naomi nem volt biztos benne, hogy meg szeretné ismerni.

Ezenkívül egy palack is repült ott tolóerő nélkül.

– A tieid egyike? – kérdezte Jim.

– Remélem – felelte Naomi. – Meglátjuk.

Az emberiség kommunikációs hálózata egykor robusztus struktúrát alkotott. A naprendszereken belüli jeleket jelerősítők továbbították a gyűrűkapuknál, és vagy elég erősek voltak ahhoz, hogy túlkiabálják a kapukon belüli zavarást, vagy ténylegesen fizikailag átvezettek rajtuk, mindkét oldalon egy-egy adóvevővel. Sokáig a gyűrűtér szívében elhelyezkedő Medina állomás tartotta fenn ezeket, és figyelte az átmenő üzeneteket. Évtizedekig egy nap se kellett, hogy a Földről küldött üzenetek elérjenek a Bara Gaonra, és választ is kapjanak rájuk még úgy is, hogy összetorlódtak az átküldésre váró jelek. A Medina pusztulása és a földalatti mozgalom megerősödése azonban véget vetett ennek.

Az ezerháromszáz világ most jeltovábbítók folyton változó, kusza szövete, üzeneteket továbbító hajók és a palacknak nevezett, módosított torpedók révén kommunikált. A szóban forgó darab a fejlett konstrukciók közé tartozott, amit úgy állítottak be, hogy várjon, és közben összegyűjtse a földalatti mozgalom neki szánt üzeneteit, s megőrizze azokat, amíg ki nem oldják. Tökéletlen rendszer volt, és Naomi biztosra vette, hogy menet közben jó néhányat elveszített, ugyanakkor könnyen lehetett igazolni a hitelességet, nehezen lehetett hamisítani, és nehéz, ha nem egyenesen lehetetlen volt lenyomozni.

Megnyitotta az Epstein-hajtómű vezérlését, és beütött egy valamelyest módosított töltési sémát. A palackon kívül bárki számára észrevétlen maradt volna – jóval a szokványos hajtómű-fluktuációk keretein belül. A palack felszínén elhelyezett érzékelőrendszer számára egy adott mintázattal egyezne meg.

Megegyezett.

A palack harsányan kicsippantott magából egy sűrűn összetömörített adatcsomagot, a lassú zónában bármely hajó számára elérhetővé tette. Egy irányított sugárnyaláb jóformán ujjal mutogatott volna, ha bárki visszaverődő jeleket kapna el belőle. Így a többtucatnyi hajó bármelyikének szólhatott, aki hallhatta. És a földalatti mozgalom időről időre hamis palackokat csempészett a lassú zónába vagy egy kapuba, hogy hamisított adatokat köpjön ki, és összezavarja a mintázatokat.

A Roci rendszere beszippantotta a rádiójelet, és csendben hozzálátott, hogy dekódolja, míg a gyűrűtér peremén a palack begyújtotta a saját hajtóművét, és keresztülszáguldott a kapuk egyikén. Naomi földalatti mozgalma tisztában volt vele, hogy figyelnie kell, mikor robban, hogy aztán, amint lehet, újabbat küldjenek ki helyette. Ha a laconiaiak észrevették – még ha tudták is, mit jelent –, semmit sem tehettek ezzel kapcsolatban.

Az egész úgy működött, mint egy KBSZ-sejt, csak nagyobb léptékben, és Naomi dolgozta ki. A múltja bűnei végre hasznossá váltak.

– Nos, ez sokkal rosszabbul is alakulhatott volna – szólalt meg Jim. – A kérdés most, gondolom, az, hogy innen hová menjünk.

– Ez attól függ majd, mit tartalmaznak az adatok – válaszolta Naomi. – Nem szívesen töltök több időt a gyűrűtérben, mint amennyit feltétlenül szükséges.

– Én arra sem vágyom különösebben, hogy felfaljanak minket mindenféle téren és időn kívüli erők, mielőtt kitelne az időm. – A könnyedség és humor, amit Naomi régtől megszokott, még mindig megmaradt, de valahogy üresnek hatott. Mégsem nihilizmus volt. Kimerültség.

– Ha muszáj – kezdte Naomi –, bármikor meg tudunk…

Teresának a hajószintű kommrendszerből megszólaló hangja szakította félbe.

– Segítség kellene. A gépteremben. Azonnal kellene a segítség.

Jim már kicsatolta magát, mire a lány befejezte a mondatot. Minden fáradtság elpárolgott belőle. Nem várta meg, hogy a felvonó működésbe lépjen, hanem az akna kapaszkodóit megragadva ereszkedett, mintha egy létrán mászott volna le. Naomi alig valamivel mögötte követte. A lénye egy része örült, hogy újra határozottan látja mozogni őt. Mintha a korábbi Jimet pillantotta volna meg. Még ha jókora darabja elbújt is, még mindig megvolt.

– Mi a probléma? – kérdezte Alex az irányítófedélzetről.

– Valami történik Amosszal – felelte Teresa. A sürgősségiek feszült nyugalma érződött rajta.

– Már úton vagyunk – mondta Naomi. Jim egyáltalán nem válaszolt. Amikor a gépterem fedélzetére értek, Naomi meghallott valamit. Egy hangot, Amos hangját, de tagolt szavak híján. Halk, cuppogós hang volt, félig-meddig morgás, félig-meddig hörgés. Volt benne valami, ami a fuldoklásra emlékeztette őt. Jimmel együtt siettek oda a gépészműhelybe.

Teresa a fedélzeten ült keresztbe rakott lábakkal, és Amos széles, kopasz fejét tartotta az ölében, miközben Amos vonaglott és rázkódott. A szájából fakó hab bugyogott elő, csupa fekete szeme kikerekedett, ahogy üres tekintettel meredt maga elé. A levegőben émelyítő – legalább annyira fémes, mint szerves – szag terjengett.

– Rohama van – közölte Jim.

Teresa hangja reszketett, amikor megszólalt.

– Miért? Miért történik ez?

Negyedik fejezet: Elvi

– Hozzátok ki! – mondta Elvi. – Megszakítjuk.

– Nem – válaszolta Cara. A lány hangja még mindig reszketett, de a szavai egyértelműek voltak. – Menni fog.

Cara agyfunkcióját hét különböző adatsor térképezte fel kétszer ennyi képernyőn. A „KNS”-ből – a technikusok ugyanis Kibaszott Nagy Smaragdnak becézték a jupiternyi méretű zöld kristálytömböt, amely az Adro-rendszer egyetlen látnivalója volt – érkező adatok emellett jelentek meg. A fejlett mintázat-egybevető protokollok hat dimenzióban térképezték fel egyszerre a két adatfolyamot. Az instabilitásnak mindkettőben vége szakadt, a roham – feltéve, hogy az volt – örvénylésből stabilabb árammá szelídült.

A kutatók a laboratórium minden pontjáról csodálkozó és bizonytalan tekintettel fordultak Elvi felé. Elvi az egész csapat részéről érezte a vágyat a folytatásra. Önmaga is ugyanerre vágyott. Arra emlékeztette, amikor az egyetemi kollégiumban diákfelügyelőként véget kellett vetnie a folyosón tartott buliknak.

– Én vagyok a kutatás vezetője. Ő a vizsgálat alanya. Amikor azt mondom, megszakítjuk, akkor megszakítjuk. – Amint a csapata hirtelen feléledt, és végett vetett a kísérletnek, Elvi Carához fordult, aki a képalkotó-érzékelőkkel teli ágy felett lebegett. – Sajnálom. Nem arról van szó, hogy ne bíznék benned. Ebben az egészben nem bízom.

A csupa fekete szemű lány bólintott, de a figyelmét valami más kötötte le. Cara látó-és hallókérge ragyogott, akár szilveszter éjszakáján Párizs, és mély, lassú lüktetés haladt végig a lány hátsó központi tekervényén, amely megegyezett a KNS déli féltekéjéből érkező energiaértékekkel. Bármit érzett is Cara ebben a pillanatban, jobban lefoglalta a figyelmét, mint Elvi, aki úgy érzékelte, hogy akár Cara fülébe is ordíthatna, és ez mégis elenyésző hányadát tenné ki a lány agyába zúduló információnak.

Vagy, ami azt illeti, a lány egész testébe, ami része volt a problémának. Elvi korábban tanulmányozta a szomatikus észlelés elméletét, ám az, hogy a KNS ilyen mértékben Cara teljes idegrendszerének igyekezett átadni az információt – beleértve az izmokat és a belső szerveket is –, megbonyolította a dolgokat. Feljebb görgetett az adatokban, miközben a csapata a leállítási folyamattal volt elfoglalva, és visszahozta Carát a pusztán emberi valóságba.

A Sólyom, Elvi privát, államilag finanszírozott tudományos hajója az ezerháromszáz világ legfejlettebb egyfunkciójú laboratóriumának számított. Ami egészen imponálónak hangzott mindaddig, amíg eszébe nem jutott, hogy az ezerháromszáz bolygó többsége csak az 1880-as évek európai földműveseinek színvonalát ütötte meg, akik elegendő élelmet próbáltak megtermelni ahhoz, hogy ne kelljen levágniuk a marháik felét minden tél beköszöntével. A Sólyom volt az egyetlen hajó, amelyik túlélte a Tájfunt és a Medina Állomást megsemmisítő támadást, és mindenfelé megmutatkoztak a sérülések. A hajópadló helyenként kissé szedett-vedettnek tűnt, ahol a sötétség, amely valamiképp valósabb volt a valóságnál, leszaggatta a hajó tömegének egyharmadát. Az energiaellátó és környezeti rendszereket mind az eredeti alkatrészeiből tákolták össze. Elvi saját lábán is egy vonal jelezte, ahol új bőrt és izmot növesztettek a baseball-labda méretű üreg helyén, amit a támadásban szerzett. A Sólyomon dolgozni olyan érzést keltett, mintha egy trauma felidézésében élt volna. Segített Elvinek, amikor összpontosítani igyekezett az adatokra és a KNS-re, Carára és Xanra.

Dr. Harshaan Lee, Elvi kutatásvezető-helyettese a szemébe nézett, és bólintott. Energikus, fiatal tudós volt, és Elvi kedvelte őt. Mi több, megbízott benne. A férfi tudta, Elvi mit akar tenni, és egy kézmozdulattal jelezte: majd ő gondoskodik róla, hogy Cara a protokoll szerint lépjen ki a kísérletből. Elvi visszabólintott, elfogadta az ajánlatot.

– Jól van, emberek – szólalt meg Lee, és összecsapta a tenyerét. – Mindent az előírások és szabályok szerint.

Elvi a felvonóaknához húzta magát a levegőben, a hajó hátulja és a hajtómű, az izolációs kamra és Cara öccse, Xan felé.

Fayez az egyik fal mellett lebegett, a bal lábát egy kapaszkodóba akasztotta, a kézi terminálján szöveg fénylett. Mellette a katalizátornak nevezett valami – egy női test, amelybe a protomolekula ellenőrzött, de eleven mintáját oltották bele –, a kerekes hordágyához szíjazva hevert. A katalizátor világtalan tekintete rátalált Elvire, és Fayez ugyanarra fordult, amerre az üveges szemek.

– Hogy viselte? – kérdezte Elvi, és az izolációs kamra, következésképp Xan felé biccentett. Többnyire a katalizátort tartották odabent, de azokra az időszakokra, amikor az ősi, földön kívüli technológiák aktiválására használták, Xen került a helyére. A fiatal fiú és a protomolekula egyedül a helycserék alkalmával érintkezett.

Fayez megnyitotta a biztonsági kamera képernyőjét. Xan az izolációs kamrában lebegett. A szeme lecsukva, a szája résnyire nyitva, mintha aludt vagy fulladozott volna.

– Hallgatott egy kis zenét, elolvasta a Naka és Corvalis néhány számát, aztán elaludt – felelte Fayez. – Teljesen úgy, mintha az a kiskamasz lenne, akinek látszik.

Elvi megkapaszkodott, és a férje mellé húzta magát. A Fayez kézi terminálján látható adatok a laboratóriumi és a Xanra irányított monitorok adatai sorakoztak egymás mellett. Elvinek csak rá kellett pillantania, hogy megállapítsa, semmiféle korrelációt nem lehet felfedezni köztük. Bármin ment át Cara, Xan nem tapasztalta meg ugyanazt a nővérével együtt. Vagy legalábbis nem nyilvánvalóan. Elvi mindenesetre mindent át fog futtatni a mintázat-egybevetésen.

Elvi nem volt tudatában, hogy sóhajtott volna, de Fayez úgy érintette meg a karját, mintha ezt tette volna.

– Hallottál a Gedara-rendszerről?

Elvi bólintott.

– Megváltozott a fénysebesség. A sötét istenek a padláson csörömpölnek. Úgy érezni, mintha az ilyesmi egyre gyakrabban megtörténne.

– Több adatpontra van szükségünk egy elfogadható frekvenciaelemzéshez – válaszolta Fayez. – De igen. Gyakrabban. Gyűlölöm az érzést, hogy valami hatalmas és haragos kaparássza a valóság sarkait, és próbál rájönni, hogyan ölhetne meg.

– Csak azért rémisztő, mert igaz.

Fayez beletúrt a hajába. Már teljesen megőszült, és amikor tolóerő nélkül repültek, gyakran úgy nézett ki, mint valami gyerekképregényből való figura. Elvi haja lassanként hófehér lett, de ő mindig rövidre vágta. Leginkább azért, mert utálta a több g-s gyorsulásra tervezett ülések présfolyadékát, és egy örökkévalóságba telt, amíg a hosszabb hajból kiment a szaga.

– Már lekapcsoltad?

– Instabilitást tapasztaltam, amikor Cara összehangolódott a KNS-sel.

Most Fayezen volt a sor, hogy sóhajtson.

– Örülnék, ha nem így neveznék. Gyémánt, nem smaragd.

– Tudom. Bocsánat.

– A KNGY egyébként is viccesebb – mondta a férfi, de különösebb meggyőződés nélkül. A házasságuk csak kettejük számára érthető tréfák, könnyed komikus jelenetek, közös érdeklődés és együtt átélt traumák szövedéke volt. Az évtizedek során úgy dolgozták ki, mint valami kettejük közötti kódot. Elvi ismerte azokat a hanglejtéseket, amelyek azt jelezték, hogy Fayez valami érdekeset talált, és hogy mennyire másképp hangzott, amikor felmérgesedett valamin. Amikor védelmezni próbálta őt, és amikor sehogy sem sikerült megbirkóznia valamivel, amit látott, de nem értett.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte Elvi.

– Nem vetted észre az összehangolódást?

– Miféle összehangolódást?

Fayez újra megnyitotta az adatsort. Az egyik oldalon a tinilány agya és teste szerepelt, aki változatlanul megmaradt annyi évesnek, ahány akkor volt, amikor az idegen technológia „megjavította”. A másikon annak a hatalmas kristálynak a részecskeszórása és mágneses rezonanciája, amely – ha szerencséjük volt – egy galaxisszerte terjeszkedő faj történelmét rejtette magában, akiknek a nyomdokaiban haladtak most a kipusztulás felé. Elvi az ujjaival követni tudta a hasonlóságokat. Fayez felvonta a szemöldökét, várta, hogy Elvi észrevegyen valamit. Elvi a fejét rázta. Fayez egy parányi értékre mutatott a kijelző oldalán: KERETEN BELÜLI IDŐKÉSÉS-KORREKCIÓ MIATTI ELTOLÓDÁS: –0,985mp.

Elvi a homlokát ráncolta.

– Nulla egész kilencszáznyolcvanöt ezredmásodpercnyire vagyunk a gyémánttól – magyarázta Fayez. – Egyazon csillag körüli pályán, nem közelítünk hozzá, és nem távolodunk tőle. Amikor legutóbb próbálkoztunk ezzel, Cara és a gyémánt felváltva beszéltek. Kérdés és felelet. Most összhangban énekelnek. Időkésés nélkül.

Elvi olyannak érezte az elméjén átözönlő következtetéseket, mint ahogy egy kis öbölbe ömlik a víz. Mindig is tudták, hogy a protomolekula furcsa dolgokat képes művelni a lokalitással, de mindeddig úgy gondolták, hogy ez a részecskék kvantum-összefonódásával áll kapcsolatban. Cara és a KNS a tudomása szerint nem cseréltek ki egymás közt részecskéket, ezért ez a látszólagosan azonnali információátvitel újnak számított. A protomolekula-technológia egyik alapfeltételezésére komoly csapást mértek.

Ugyanakkor azt is jelentette, hogy az eszközzel való kapcsolatkeresés elérte, hogy az eszköz viszonozza a kapcsolatkeresést. Elvi kísérlete eredményt hozott.

Arra számított, hogy a siker kevésbé félelmetes.

Amikor Elvi annak idején a Laconiai Birodalomnak kezdett dolgozni, kényszer hatására tette. Winston Duarte egy járvány sebességével és teljességével vette át az uralmat az emberiség felett. Amikor felkérte Elvit, hogy vezető pozíciót töltsön be a Tudományos Igazgatóságán, a válasz igen volt. Álommunka lett volna, eltekintve a visszautasítás következményeitől.

Aztán Duarte terve, hogy szembeszálljon azokkal az erőkkel, amelyek elpusztították a gyűrűkapukat megépítő civilizációkat, rosszul sült el. Duarte belerokkant. Elvi közvetlen főnöke, Paolo Cortázar helyén pedig csak egy ritkás, bűzlő felhő maradt. Elvit, aki az állásra vágyott, az alkalmazójára nem, váratlanul a Laconiai Tudományos Igazgatóság élére léptették elő azzal a ki nem mondott feltétellel, hogy elsődleges feladataként arra kell rájönnie, miként állítsa meg a néha önálló rendszerekben, máskor az egész birodalomban minden tudatot kiütő támadásokat. Hacsak nem az volt az elsődleges feladata, hogy helyrehozza Duarte összekuszált elméjét. Vagy az, hogy megakadályozza, hogy még több hajó tűnjön el nyomtalanul, miközben a világmindenségből átlép a gyűrűtér furcsa csomópontjába.

A birodalom jóformán korlátlan erőforrásai álltak a rendelkezésére, az emberiség túlélésének terhe nyomta a vállát, és egy olyan mértékben racionalizált kutatási tervhez kellett tartania magát, amely egy etikai vizsgálóbizottságnál már a tartalomjegyzék alapján elbukott volna.

Mindeddig két szintet sikerült azonosítania. Elsőként azt a civilizációt, amelyik megalkotta a protomolekulát és a kapukat, aztán azokat az erőket, amelyek elpusztították őket. A jobb napokon középkori szerzetesként gondolt magára, aki a szenteket igyekszik megérteni, hogy jobban láthassa Isten arcát. Egyre gyakrabban úgy érezte magát, akár egy termesz, amely a kutyák létét próbálja elmagyarázni fajtársainak, hogy mindannyian a fúziós jazzről elmélkedhessenek.

Az emberiségből mindenki másnál jobban értette a protomolekula mérnökeit, és azt, mi ölte meg őket. Kivéve, ha ez bejön Caránál. És Xannál.

– Mintha egy álomba kerültem volna – magyarázta Cara –, csak ez valami több volt. Nem emlékszem olyasmire, hogy álmomban éreztem volna ízeket. Itt ízeket éreztem és hangokat hallottam, és a testem formája mintha változott volna. Egyszerre… minden volt.

– Én semmit sem éreztem – szólalt meg Xan. Csalódottnak tűnt.

Elvi eredetileg külön-külön kérdezte ki a testvéreket, előbb Carával beszélt, aztán Xannal. Abból a megfontolásból tette, hogy amennyiben nem hagyja, hogy hallják egymás beszámolóit, nem befolyásolhatják egymás jelentéseit, viszont ezzel kihangsúlyozta az elkülönítettségüket.

Most már együtt hívta be őket a magánlaboratóriumába, mindketten a levegőben lebegtek, miközben Elvi megkapaszkodott az íróasztalánál, és jegyzetelt. A berendezés egy gazdag pszichiáter rendelőjére emlékeztetett: a falakat aranysárga fűszínű párnázat borította, a falmélyedésekben hajszálcsövekkel táplált zöldikék nőttek, a külön légvisszaforgató halkan lüktetett. Mindent úgy terveztek meg benne, hogy arról árulkodjon, a nő, aki használja, nagyon fontos személy. Elvi az indokoltnál jobban utálta, de nem szánt rá energiát, hogy megvizsgálja magában, miért.

– Miben tért el a legutóbbi alkalomtól? – kérdezte Elvi.

– Volt benne valamiféle… akadozás? Mármint egy pillanat, amikor minden szétesett, és amikor újra összeállt, minden fényesebb és közvetlenebb lett? Ez nem a megfelelő szó. Lehet, hogy nincs rá megfelelő szó.

– Milyen volt „a könyvtárbeli” élményedhez képest? – kérdezte Elvi.

Cara egy pillanatra hátborzongatóan mozdulatlanná vált, ami néha előfordult vele és Xannal is. Elvi egy lélegzetvételnyi időt kivárt, aztán Cara visszatért.

– A könyvtár egyáltalán nem érzékszervi élmény. Csak a dolgok tudása. De ez? Ez nem a könyvtár, hanem az a hely, ahonnan az összes információ származik. Ebben biztos vagyok.

Xan halkan hümmögött. Cara a fiú karjára tette a kezét, és közelebb húzta őt magához. A főemlősök ösztöne, hogy dédelgetéssel vigasztalják társukat, semmit sem változott attól, hogy fényévekkel távolabbra tevődött át egy kerámia, acél és széncsipke buborékba.

– Kapcsolatba tudtál lépni vele valahogy?

– Azt hiszem – felelte Cara. – Mármint nem értettem, amit csináltam, de azt hiszem, rá tudok jönni. Jól érzem magam. Készen állok, hogy újra belépjek.

Elvi begépelte, hogy: AZ ALANY ERŐS VÁGYAT ÉREZ ARRA, HOGY VISSZATÉRJEN AZ INTERFÉSZHEZ, AMI EGYBEVÁG A DOPAMIN-ÉS A SZEROTONIN-SZINTJÉNEK KÍSÉRLET UTÁNI CSÖKKENÉSÉVEL. FÜGGŐSÉGET OKOZ?

– Ez jó – mondta fennhangon. – Még át kell kalibrálnunk néhány dolgot, de pár műszak múlva készen állunk majd egy újabb menetre. És közben szeretnék elvégezni egy-két képalkotó vizsgálatot. Hogy ellenőrizzem az alapértékeket.

– Oké – válaszolta Cara, és csaknem sikerült ellepleznie türelmetlenségét. – Ahogy akarja.

Xan a nővére karjához dörgölőzve izgett-mozgott, így mindketten elfordultak egy kicsit.

– Éhes vagyok.

– Akkor egyél! – válaszolta Elvi. – Meg kell írnom a jelentést, de ti csak egyetek és pihenjetek! Nemsokára visszajövök.

Cara biccentett, magához húzta Xant.

– Köszönöm, doktor. – Egyik hosszú, kecses lábával ellökte magát Elvi íróasztalától. A gyerekek (vagy kísérleti alanyok, vagy ember-földönkívüli hibridek, vagy bármiként is gondolt rájuk e pillanatban Elvi) betették maguk mögött az ajtót. Elvi a szeméhez szorította a tenyerét, amíg szét nem terjedtek előtte a színek, aztán felsóhajtott. A teste reszketett a kimerültségtől, izgalomtól és szorongástól. Úgy érezte, mintha túlzásba vitte volna a kávézást, pedig egyet sem ivott.

Lejegyezte a Carával és Xannal kapcsolatos egyéb észrevételeit, és a jelentéshez csatolta a feldolgozatlan adatokat. Ezután már csak az összefoglaló maradt hátra. Diktálásra állította át az interfészt, és hagyta, hogy ellebegjen az íróasztaltól. A lába azt szerette volna elérni, hogy kinyújtózzon, ugyanakkor görcsbe is akart rándulni. Amióta újranövesztette a combjában támadt lyukat, időnként ilyeneket csinált.

– Egyértelmű fejlődést észlelünk – kezdte, és a szavak kiírták önmagukat a képernyőre. – A protomolekula-katalizátor, a tudattal bíró alany és a KNS… – Elvi összevonta a szemöldökét, csettintett a nyelvével, és visszavonta az utolsó két szót – …a feltételezett földön kívüli adatmag közti hármas kapcsolat a jelek szerint hamarosan végez a kézfogásprotokollnak nevezett folyamattal. Félek tőle, hogy az elsődleges alanyt és az interfészt nem egymáshoz tervezték, és így a kettejük közti interakció könnyen lehet… – megint kétszer csettintett – …esetlegesen elpusztíthatja mindkettejüket.

Kinyílt az irodája ajtaja, és Fayez lebegett be. Elvi felemelte az egyik kezét, és csendet kért, ahogy a férje egy kapaszkodót megragadva megállította magát. Elvi megvárta, hogy becsukódjon az ajtó, mielőtt folytatta.

– A következő fázisban a már meglévő információt próbáljuk majd megerősíteni. Konkrétan egyszerű kérdések sorát fogom feltenni az alanynak olyan, különféle rendszerekben talált eszközökkel és régészeti leletekkel kapcsolatos kutatásokról, amelyekhez nyilvánvalóan nem férhetett hozzá. Ha meg tudja erősíteni a már meglévő információt, valamelyes magabiztossággal haladhatunk tovább azt illetően, hogy amit az alanytól a későbbiekben hallunk, hiteles információ. Ám mivel Cara jelen volt Cortázar magánlaboratóriumában, és nem tudjuk, a doktor miféle információs higiéniához tartotta magát az alanyok esetében, nagy gonddal szükséges kiválasztanom az ellenőrző kérdéseket.

Úgy tűnik, egyik alanyra sem voltak hatással a Gedara-rendszerben történt események. Az itteni személyzet, önmagamat is beleértve, sem emlékezetkiesést, sem eszméletvesztést nem tapasztalt a hónapokkal ezelőtti rendszerszintű támadás óta. Anélkül, hogy tudnám, az ellenfél milyen megkötésekkel tevékenykedik, a gedarai támadás korlátozott hatályát annak jeleként értelmezhetem, hogy még a kísérleti fázisban jár, és olyan interakciókat keres, amelyek hatékonyan megbéníthatnak minket. Vagy hogy az újabb támadások több erőfeszítést igényeltek, és az ellenség nem akarja szélesebb körre kiterjeszteni azokat. Vagy hogy még nincs elegendő információnk ahhoz, hogy tudjuk, mit látunk, én pedig mindenféle baromságokat beszélek.

Csettintett a nyelvével, és kitörölte a végén bedobott szarkasztikus megjegyzést, aztán lezárta a jelentéseket. Nekilátott, hogy átnézze a szövegeket, hátha hibákat vagy elgépeléseket talál. Fayez áthúzódott az ő oldalára, a válla fölött nézte a képernyőt.

– Azt nem említetted, hogy: „Ha nem sikerül hamar megoldanunk a dolgot, a rosszfiúk kiókumlálják, hogyan oltsák ki mindannyiunk elméjét, akárcsak többmilliárdnyi gyertyát, és a csótányoknak megfelelő evolúción kell átesniük ahhoz, hogy átvegyék a stafétát, és megkapjuk a választ.”

– Szerintem a hangyák megelőznék a csótányokat – jegyezte meg Elvi. – Ragadozó szuperorganizmusok. A csótányok csupán mozgó ételtokok hozzájuk képest.

– Úgy látom, komolyan elgondolkodtál már ezen.

Elvi elküldte a jelentés másolatait dr. Ochidának a Laconián működő Tudományos Igazgatóságra és nem hivatalosan Anton Trejo admirálisnak, aki pillanatnyilag a legközelebb állt ahhoz, hogy a saját ragadozó szuperorganizmusukat összeszervező elmének tekintse. Valahol a Sólyomon egy irányított sugárnyaláb öntötte magából akadozva a fényt a jeltovábbítóknak, amelyeket azt feltételezve indítottak útnak maguk mögött, hogy még mindig megfelelően működnek. Fénysebességgel az információnak egy óra kell ahhoz, hogy elérjen a gyűrűkapuhoz, aztán keresztülhaladjon az összetákolt, háború tépázta, megbízhatatlan kommunikációs hálózaton, amely befonta a gyűrűteret, és sejtelme sem volt róla, mennyi idő kell még, hogy eljusson Trejóhoz.

Becsomagolta a jelentés egy újabb példányát, megjelölte, hogy a földalatti mozgalom könnyen elfoghassa, és Naomi Nagatának címezte. Ezt is elküldte.

– Ezzel egy nap még bajba sodorsz minket – jegyezte meg Fayez.

– Már most bajban vagyunk.

– Igen, de ez a „téren és időn túli kozmikus erők mindannyiunkkal végezni fognak” típusú baj. Ha minden adatunkat elküldöd a földalatti mozgalomnak, az „a hajó biztonsági szolgálata lepuffant minket árulásért” fajta.

Elvi elnevette magát, de feszes, mérges kacaj volt.

– Amit itt csinálunk, az túlmutat a politikán.

– Tudom – válaszolta Fayez. – Reménykedem, hogy a politikusok is így látják.

Mintha csak erre reagált volna, jelzett a rendszer. Elsőbbségi üzenet a Laconiáról. Egyedül Elvi láthatta.

– Ez kurvára félelmetes – mondta Fayez. – Szeretnél magadra maradni?

– Nem – felelte Elvi. – De mégis szerencsésebb, ha fogadom.

Az ajtó becsukódott Fayez mögött, és Elvi beindította a lejátszást. Kelly, Winston Duarte komornyikja hajolt bele a kamerába. A férfi szája vékonynak és szürkének látszott. Bármit készült is közölni, rossz hírnek ígérkezett.

– Dr. Okoye! Trejo admirális felhatalmazott, hogy beszámoljak egy olyan biztonsági problémáról, amely az ön munkáját is érintheti. Változás állt be Duarte főkonzul állapotában…

Ötödik fejezet: Tanaka

A laconiai gyalogság gépesített szkafandere – különleges felderítőegység, avagy gyengédebben becézve: a Cserkész – a mérnöki tervezés csodájának számított. A hosszas felderítéshez készített űrruha könnyebb és gyorsabb volt a hagyományosnál, és fegyverzet helyett érzékelőktől és nyomkövető rendszerektől hemzsegett a felszíne. Nem frontharcra szánták. A feladata abból állt, hogy beosonjon, bemérje az ellenséget, és megjelölje a célpontokat, aztán kisurranjon, mielőtt a felfegyverzett rohamcsapatok megérkeznek, és elvégzik a feladatukat. A szkafander jobb karjába épített kis kaliberű, gyors tüzelésű Gatling géppisztolynak köszönhetően a Cserkész mégis el tudott boldogulni egymagában, ha úgy hozta a szükség.

Több évtizedes szolgálata során, előbb a Marsi Tengerészgyalogságnál, majd a Hekaté Bázis Felderítő Zászlóaljában, később pedig az újonnan alakult Laconiai Tengerészgyalogság taktikai tisztjeként Tanaka gyakorlatilag a valaha gyártott összes motorosszkafander-modellt viselte már. A Cserkészt kedvelte a legjobban. A nyurga és vékony nő, aki fürge volt, mint egy agár, és szívós, mint az acél, mindig önmaga robotverziójaként gondolt az űrruhára.

Amelyiket éppen viselte, finom, foltos zöldben játszott, a színjátszó felület a hullámzó erdőt és a laconiai cserjést hivatott imitálni, amelyeket a szkafander harminchat optikai lencséje befogott. Nem tette láthatatlanná, ugyanakkor azt jelentette, hogy a szkafander álcázása mindig a környezethez igazodott. A hátán két nagy akkumulátorcsomag helyezkedett el, kilencvenórás hatótávot biztosítva neki. A fegyvert páncéltörő és robbanó lőszerekkel vegyesen megtöltött hevederrel szerelték fel. Tanaka könnyen tartható húsz kilométer per órás sebességgel lopakodott át az erdőn, előtte mindenfelé szétrebbentek a kisállatok. Értelmetlen lett volna elővigyázatosan haladnia. Hacsak nem ténylegesen idekint talál rá a főkonzulra, a vadonban semmi sem jelentett veszélyt rá.

A munkát azzal kezdte, hogy átnézett néhány, számára korábban nem hozzáférhető fájlt és háttéranyagot.

A főkonzul magánéletével kapcsolatos tényleges információkat és adatokat nem nagyon lehetett találni még úgy sem, hogy ómega-státuszával milyen fájlokat nyithatott meg. Duarte orvosi kartonjai vázlatosan és homályosan fogalmaztak. A magánélete szentségét leginkább azzal őrizték meg az évek során, hogy eleve semmilyen adatot nem rögzítettek róla. Ezzel szemben a Laconián mindenki másról részletes dokumentáció készült. Tanaka először is fogta a főkonzul szennyesét, és bezárta egy szobába a szkafander érzékelőcsomagjával, miközben előkészült az útra. Amikor felvette az űrruhát, az már azonosította minden olyan személy kémiai markerjeit, aki valaha kapcsolatba került a szövettel. Egy kivétellel mindegyik azonosítható volt. Kizárásos alapon a fennmaradó jel csak a főkonzulé lehetett.

És most szagot fogott. A biztonsági felvételek alapján nyomon tudta követni Duartét a Kormányzósági Épület parkjának pereméig, majd még valamivel tovább. Ezután elenyészett a nyom. A szél elsodorta a szagokat, az eső pedig elmosta.

A Laconiát nem lehetett nagynak nevezni, de mégiscsak egy egész bolygó volt. Duarte napokkal korábban gyalog távozott. Optimális esetben még mindig gyalogolt, és Tanakának egy hosszú délután kell, hogy rátaláljon. A gyarmatbolygóknak azonban megvolt az a szokásuk, hogy ősrégi közlekedési hálózatokat rejtettek – olyan megoldásokat, amelyeket a helyet beépítő földönkívüliek használtak arra, hogy mindenfélét mozgassanak. Ha Duarte használta valamelyiket, bárhol lehetett a Laconián, vagy akár mérföldekkel a felszín alatt. Ha Tanakának sikerülne megtalálnia, hol fért hozzá, jöhetne a következő lépés. Csak ennyi kellett: egyik lépés a másik után, mígnem teljesíti a küldetést.

Elég gyorsan mozgott ahhoz, hogy meglepjen egy csontvapiticsaládot, amelyik a földet túrta fel élelem után lenyűgözően szerteágazó szarvakkal. Megriadtak, ahogy hirtelen felbukkant, aztán ahányan voltak, annyi irányba szökkenve próbáltak eliszkolni előle. A szkafandere mindegyiket végigpásztázta, és alacsony szintű fenyegetésként jelölte meg őket. Ha felülbírálja a rendszert, és magas szintűre állítja át a fenyegetést, a karján lévő géppisztoly az egész csordát péppé lőtte volna szét.

Úgy döntött, nem teszi meg.

Először a bizonytalan jeleket követte. Egy 15 százalékos egyezés, amelyik alig jobb egy átgondolt feltételezésnél, egy ezüst levelű bokrokkal szegélyezett vadcsapást követett. Egy 20 százalékos egyezés egyenesen egy meredek sziklafalon vezetett fel, és Tanaka hamis pozitívként elvetette ezt. Keresztül-kasul bejárta a tájat, az elméje a kutatás élményébe lazult, és az idő már kevésbé konkrétnak érződött. Már hallott róla, hogy a művészek tapasztalnak meg ehhez hasonló flow-élményt, amikor belemerülnek a munkájukba. Rendkívül kellemes állapot volt – egyedül maradt a fejében, és egyedül a feladatra összpontosított.

Egyenletes tempóban vágott át a keskeny erdősávok között egy hegy sziklás lábához. Amikor odaért, már kezdte sejteni, hová is tart valójában. A topográfiai térképek egy kanyargós, zárt kanyonon át egy barlang bejáratához vezették. Alaposan elbújt a kósza tekintetek elől. Nem csoda, hogy koncentrált erőfeszítés nélkül senki sem talált rá. Teresa nyilván úgy gondolhatta, hogy a világ legjobb rejtekhelyére lelt.

A bejáratnál két méretes rágcsálószerű lény – fekete prém és szem, megkérgesedett száj és tengeri kagylóra emlékeztető fülek – verekedett vagy párzott, vagy a kettő valamilyen kombinációja foglalta le őket. Abbahagyták, és rásziszegtek, ahogy közeledett feléjük, elővicsorították barnás horgolótűfogaikat. Tanaka félrerúgta őket. Cuppogós puffanással nekicsapódtak a falnak, és többé nem mozdultak. Tanaka pár pillanatig a kicsi testeket vizsgálta, aztán a fejét lehúzva belépett a szikla alatti sötétségbe.

Az ellenséges kém a bejárat közelében lévő alagutakban élt évekig. A bűze mindent betöltött. A szkafander Teresa és tucatnyi más laconiai szagnyomait is azonosította. A mentőcsapatét, akik megölték Timothyt avagy Amos Burtont, vagy bárki volt is az a férfi, aztán a kutatócsapatét, amely a holttestét és a felszerelését jött megkeresni. A jelentésben az állt, hogy a férfi mindvégig egy hátizsákba rejtett atombombán ült. Az uralkodó nézet szerint arra várt, hátha sikerül kimenekítenie James Holdent, mielőtt beveti a fegyvert. Tanaka bizonyos fokig tisztelte őt ezért. Valamiféle tisztaság jellemezte azt, aki gond nélkül a kezében képes tartani a halált, amíg el nem érkezik a megfelelő pillanat.

A szkafander úgy vélte, észlelte Duarte szagát, de ha a főkonzul átment is itt, a nyom vagy túlságosan gyenge volt, vagy túlságosan összekeveredett mindenki máséval, hogy az érzékelők kellő bizonyossággal követhessék. Tanaka keresztülhaladt a barlangon, próbált visszazökkenni abba a tiszta állapotba, amelyet az erdőben érzett, de az, hogy elpusztította a kis nem-patkányokat, és bizonyosságot nyert a kém tanyájának létezéséről, elgondolkodtatta. A tiszta és gyönyörű pillanat elszállt, még ha a vadászat folyt is tovább.

A szikla itt fakó és szinte porhanyós volt. Tanaka a szkafandere motoros ujjaival átjárót tudott volna vájni bele. Emiatt némileg aggódott amiatt, hogy esetleg beomlik a mennyezet, különösen azután, hogy túljutott a bejárat környékén, a tábor egykori helyén, ami után az alagútrendszer útvesztővé változott. A szkafander inerciaérzékelője lehetővé tette, hogy valós időben háromdimenziós térképet készítsen mindenről, amerre járt, de a hegy hatalmas volt. Ha a járatok az egészet behálózták, napokig is itt maradhat. Ha nem tévedett, és Duarte valóban behúzódott ide, nehéznek ígérkezett kihoznia.

A hatékony módszer az lett volna, ha mikrodrónok raját rendeli ide, és elárasztja velük az alagutakat. De Trejo a lelkére kötötte, hogy a műveletnek szigorúan titkosnak kell maradnia, és azzal, ha egy technikuscsapatot von be, hogy kezeljék a drónokat, felesleges kockázatot vállalt volna. Viszont ha mégsem sikerülne kézre kerítenie a férfit, B tervként bevethette ezt.

Ugyanakkor nem akarta feladni. Még nem.

Minél beljebb került, a barlang annál kevésbé tűnt természetesnek. A bejárathoz közeli járatok véletlenszerű geológiai képződménynek érződtek, ám fokozatosan itt-ott különös textúrák és kiszögellések lepték el a falakat vagy nőttek ki a földből a nagyobb barlangüregekben. Fekete és ezüstszínű csigavonalak, amelyek mintha önmaguktól fénylettek volna. Tanaka elég időt töltött a furcsa bolygó körüli hajógyárakban készült laconiai hadihajókon, hogy amikor látja, felismerje a protomolekula megépítőinek technológiáját.

Ez a hely egyértelműen az egyik létesítményük lehetett, de a rendeltetését elfedte az idő. A nyomozócsoport jelentése további tanulmányozást igénylőként jelölte meg, de a Laconia ellen intézett támadás után úgy tűnt, mindenki elfeledkezett róla. Senki nem tartotta kiemelten fontosnak. Hacsaknem Duarte.

Tanaka túljutott egy összetett útelágazáson – egy felső, kelet–nyugati irányú alagút keresztezett egy lenti, ívelt észak–délkeleti irányút, és a szkafander jelzett. Tanaka a kis képernyőre pillantott. Hetvenöt százalékos egyezés a felső járatban.

– Megvagy – mondta.

Épp csak nem találta meg. A szkafander javaslatait követte a tekervényes alagútszakaszban, miközben a kémiai jel erőssége végig 75 és 60 százalék között maradt, aztán egy bonyolult kristályképződményekkel teli, nagy csarnokba ért. A kristályok úgy emelkedtek ki a földből, mintha finom, öt méter magas üvegcsipke tornyok lettek volna, és lágy pasztellszínekben ragyogtak, ahogy a szkafander fénye visszaverődött róluk. Más kontextusban lélegzetelállítóan csodálatosnak tűntek volna. Egyfajta újjászületés utáni absztrakt szobornak. Tanaka kíváncsi lett volna, vajon a földön kívüli intelligenciák hozták-e létre, vagy a természet vak, ostoba erői. A tény, hogy ezt nem tudta megállapítani, vagy szépségesnek, vagy lesújtónak hatott, de így is, úgy is lényegtelen volt.

A szkafander biztosra vette, hogy a főkonzul járt a barlangcsarnokban. Tanaka most először látott 100 százalékos egyezést. Akár ott volt még, akár nem, Duarte korábban egyértelműen állt ott, ahol most ő, vagy ahhoz egészen közel. Látta a kristályokat a furán megváltozott szemével. Tanaka szíve most egy kissé gyorsabban vert a felismeréstől, hogy talán tényleg rá fog bukkanni. A siker tényleges esélye miatt érzett megkönnyebbülés azt mutatta meg, mennyire gondosan a szőnyeg alá söpörte a kudarc lehetőségét.

A nyom az egyik torony alapja mellett vezette el. Két kutyaszerű szerkezet harapdált egy földön heverő kristályszilánkot. Tanaka látta a hézagot a torony tetején, ahonnan valószínűleg letörhetett és lezuhanhatott. A jelentésekben a laconiai hírszerzés javítódrónokként említette ezeket a szerkezeteket, azzal a megjegyzéssel, hogy nem jelentenek fenyegetést. Időnként bemerészkedtek a város peremére, és elromlott tárgyakat loptak el, hogy később megjavítva, de némileg módosítva visszavigyék azokat. Annak kiderítése, hogy mi alapján választják ki a megjavítandó dolgokat, és miképp következtetik ki az eredeti rendeltetésüket, a Tudományos Igazgatóság azon kutatási feladatai közé tartozott, amelyekkel mostanában terveztek foglalkozni.

A szkafander jelezte, hogy a főkonzul szagmintáját érzékeli az egyik drónon. Tanaka értetlenül ráncolta a homlokát. Ha Duarte úgy hagyta a kutyán a szagnyomát, hogy megérintette azt – ha Tanaka valójában ezt a nyomot követte –, akkor a nő hoppon maradt. Bárhol kapcsolatba kerülhettek, mielőtt a kutya idejött, és neki fogalma sem lehetett arról, hogy ez hol történhetett.

Már épp újabb szagnyom után kezdett volna kutatni, amikor az egyik kutya annyit mondott, hogy ki-ka-ko, aztán fura, bábszerű szájával felkapta a törött kristályt, és elballagott. Tanaka utánaeredt.

Kanyarok és fordulók összezavaró sorozatát követően egy másik kamrában kötöttek ki, méretre tízszer akkorában, mint bármi, amivel korábban találkozott az alagútrendszerben. Mintha egy katedrálisba lépett volna be. Az egész helyiségben sípoló hangot lehetett hallani, mint amilyet a szél ad ki az üres üvegek nyaka felett, de azt, hogy honnan jött, nem lehetett egyértelműen megállapítani. Különös, jóformán organikusnak tűnő gépezetek nőttek ki a földből, és tornyosultak fölé tíz-tizenöt emeletnyi magasan. Tanakát egy pillanatra az ámulathoz hasonló érzés töltötte el.

A gépezetek között fél tucat gödröt lehetett látni, tele valamiféle sűrű barna folyadékkal, mintha szennyvizet kevertek volna össze kőolajjal. A kutya odasétált az egyik gödörhöz, és beleejtette a kristálydarabot, aztán mozdulatlanul várakozott. A szkafander figyelmeztette Tanakát, hogy még tizenegy mozgó célpont tartózkodik a kamrában. Mindegyikük ugyanilyen fura kutyaszerűség volt. Egyik sem tűnt ellenségesnek. Miközben figyelte őket, tárgyakat cipeltek be a helyiségbe, és a medencékbe ejtették azokat. Egy alkalommal az egyik kutya kiemelt a medencéből valamit, ami fél méter hosszú vízvezetékcsőre emlékeztetett, aztán elballagott vele.

– Ez itt a szerelőműhelyetek, kutyuli? – kérdezte Tanaka. – Mivel foglalkoztok itt?

Tanaka feljebb emelte a karját, és féltucatnyi lövést adott le az egyik mozdulatlan kutyára, teljesen szétlőve azt. Várt. Néhány pillanat múlva három másik kutya jött oda, és óvatosan felemelték szétesett társuk darabjait, majd mindet a medencékbe dobták.

– Aha! – mondta nekik Tanaka. – Megjavítjátok a barátotokat? Rendben. Megvárom.

Csak bámultak rá hatalmas szemükkel, mintha kínosan érezték volna magukat Tanaka érzelemkitörése miatt.

Az egyik azt mondta, ka-ki-ko, de nem moccant.

Rengeteg különös vegyület töltötte meg a kamra levegőjét, és a szkafandernek időbe telt azonosítani mindegyiket, de néhány pillanattal később riasztott. Duarte szagmintáját észlelte. Jelentős minta volt. Tanaka nehezen akarta elhinni, hogy csak egy javítódrónnal való érintkezésből származik. Ha járt ebben a helyiségben, vajon azért, mert megsérült vagy meghalt, és a kutyák ide hozták őt? Vagy ugyanazt sikerült kiderítenie, amit most neki, és arra használta a szennyvízmedencéket, hogy megjavítson valamit? Tanaka keze viszketett egy kicsit, az arcán széles mosoly terjedt szét. A hajsza türelmetlenségét érezte, akár egy kutya, ahogy a pórázát feszíti, amikor kiszagolja a nyulat. A vadászat örömét érezte.

Lassan, módszeresen körbejárta a terem peremét, a legerősebb egyezést kereste. Valószínűleg értelmetlen lett volna felderítenie, merre járt Duarte a helyiségben, de ha sikerül megtudnia, honnan érkezett ide, és hol távozott, elegendő lesz. A legpontosabb találat a nagy barlangüregből kivezető egyik alagút volt, amely enyhén emelkedett.

Tanaka megindult benne, a kémiai szagnyom egyre erősebbé vált, ahogy haladt. Fél óra elteltével egy nagy helyiségbe ért, ahol egy kitárt ablak nyílt a külvilágra.

A kamra alakja félkörre hasonlított, sima fala csaknem hatvan méter átmérőjű lehetett. A fal középső húsz métere hiányzott, jókora hézagot nyitva a külvilágra. Beözönlöttek a napsugarak. Az ég oxigénkéken ragyogott a nyílásra boruló indák és ágak szövedéke között.

Duarte járt erre. Mi több, elidőzött itt. Mindenfelé a főkonzul szagmarkerét lehetett észlelni.

– Főkonzul uram! – szólította, és a hangját felerősítette a szkafander. – Tanaka ezredes vagyok. Ha itt van, csak beszélni szeretnék önnel.

Senki sem válaszolt.

A külső nyílás mindkét oldalán nyúlánk bölcsők emelkedtek ki a talajból, bennük tizenöt méter hosszú, tojás alakú tárgyakkal. A tojások ugyanolyan gyöngyházszínekben ragyogtak, mint a Gravitár-osztályú hadihajók. Mintha a földön kívüli összeszerelő platformokon készültek volna. És a főkonzul legfrissebb szagnyoma a középen lévő üres bölcsőbe vezetett fel. Tanaka lassan körbejárta a bölcsőt, de onnan semmilyen nyom nem vezetett tovább.

– Jól van, kis haver – mondta a tojásnak, amelyik valaha ott volt, de mostanra eltűnt –, mi a fasz vagy?

– Egy hajó – mondta dr. Ochida.

Tanaka hátradőlt a székében. A Kormányzóság épületének egyik irodájában rendezte be a főhadiszállását, tízfős személyzettel és magas prioritású kapcsolattal mindenkihez, aki csak számított a birodalomban. A berendezés általános politikusi szobára vallott, de Tanaka felrakta a falra Ammon Fitzwallace Artemisz és a szarvasának reprodukcióját, ahol jól láthatta a fényes és vérvörös foltokkal teli élénkzöldeket.

– Ez biztos?

– Nos, nem – felelte Ochida. – Egy csapat tart a helyszínre, ahogy kérte. Amint végeztek, többet fogunk tudni, de láttunk már hasonló szerkezeteket. A Perszephoné-rendszerben. A Bara Gaonon. A Swarga Lokán. A Hét Királyokon. Nem a leggyakoribb, de határozottan nem példa nélküli. A mesterséges szerkezetű fa jelentős hányada minden jel szerint az anyagszállításra fókuszál, és különösen a Hét Királyok adatai alapján úgy látjuk…

– Valószínűleg egy hajó.

– Ez persze túlzott leegyszerűsítése a dolognak. Úgy hisszük, anyagszállító kompok – válaszolta Ochida. – De…

– Felrepült?

– A hely és a konstrukció arra utal, hogy igen – bólogatott dr. Ochida.

– Akkor hogyan találunk rá?

Ochida előrehajolt. A szék megnyikordult alatta, és úgy pislogott, akár egy bagoly.

– Rátalálni?

Tanaka a tudós szeme elől elrejtve ökölbe szorította a kezét, és higgadtságot erőltetett a hangjára.

– Ha meg akarnám tudni, hová ment a hajó. Van hajtóműnyom, amit kereshetnék? Valamiféle energiamintázat?

Ochida úgy csóválta a fejét, mintha Tanaka kislány lett volna, aki egyszarvút kért tőle ajándékba.

– A helybéli meghajtórendszerek nyitját még nem fejtettük meg. Na nem azért, mert nem igyekeztünk. De azóta, hogy az Eros elmozdult, tudjuk, hogy a lokális tehetetlenségi erőt valamiképp lekapcsolja a külső tehetetlenségi erőről. Ez nem olyasmi, aminek hajtóműve lenne. Sokkal inkább szabályozott gravitációnak tűnik, ahol egy nemlokális terület átesik a megszokott téren…

– Oké – szakította félbe Tanaka, és csak minden akaraterejét bevetve nem verte pofán a vigyorgó tudóst. – Nincs hajtóműcsóva. Akkor mit használhatok ahhoz, hogy megtaláljam?

– Az Eros ugyanígy láthatatlan maradt a radarok számára, ha emlékszik.

– Egy csomó olyasmit sorol itt, amit nem csinálhatok. Szeretném, ha belevágna az „ez meg ez lehetséges” listába.

Ochida vállat vont.

– Az Eros szabad szemmel legalább mindvégig látható maradt. Ha a hajó áthaladt valamilyen fényérzékelő teleszkóp előtt, úgy rátalálhat. Persze a támadás után a bolygó védelmi rendszerei sérültek, ezért… – A tehetetlenség egyetemes jeleként összepréselte az ajkát.

– Rendben – mondta Tanaka. – Köszönöm.

– Igazán nincs mit.

– Nem így értettem. Távozhat.

Ochida meglepetten pislogott, aztán kiment. Ezt tehát elintézte.

Tanakának mindene fájt. Még alig vágott bele, és a kutatási területe már a Laconia valamelyik közlekedési hálózatáról vagy annak közeléből szó szerint az 1300 naprendszer bármelyik lehetséges pontjára kiszélesedett, és nem kínálkozott nyilvánvaló módszer arra, hogy leszűkítse. Csalódott dühe görcsként rántotta össze a lapockáit. Megnyitott egy jegyzettömböt, és sorra végiggondolta a lehetőségeit. A jelfelderítés magától értetődő volt. A megmaradt tojás-hajókról készült képeket ki kell küldeni mindenhová, ahol vizuális teleszkópot használnak. Állomásoknak. Hajóknak. Mindennek, ami a gyűrűkapuk közelében tartózkodik.

A Forgószél Zúgása – az egyetlen megmaradt Magnetár – bolygóvédelem-pótlékként tevékenykedett. Ennek kell elsőként megkapnia. Ha látta a tojás-hajót, ez legalább hozzávetőleg elárulná neki, hogy milyen irányba tartott. Végtére is nem lehetett kizárni, hogy Duarte a rendszeren belül igyekezett valahová. Tanaka nem tudta biztosan, hogy a kapuhoz indult-e.

És azután… mi lesz? Egy olyan hajót vesz üldözőbe, amelyet radarral nem követhet nyomon, és nincs hajtóműcsóvája. Amely észrevétlenül haladt. Ha tudná, hogy a főkonzul mire készül, úgy talán lerövidíthetné a lehetséges úti célok listáját. Beszélnie kell a komornyikkal és Trejo admirálissal, hogy megtudja, Duarte utalt-e bármire is azzal kapcsolatban, hová készül.

Vagy… talán nem a vadászat a megfelelő minta. Lehet, hogy inkább a csapdaállítás az. Elképzelhető, hogy Duarte nem valamilyen helyre tartott. Ha a főkonzul keres valamit, esetleg csaliként használhatnák azt.

A folyamatban lévő műveletek okmányait szigorúan titkosan kezelték. Valószínűleg Trejo volt az egyetlen, aki mindenhez hozzáférhetett, ám az admirális átadta Tanakának a kulcsokat. Öt aktív csoport próbálkozott visszahozni Teresa Duartét. Tanaka átolvasta a műveleti jelentéseiket, de az elméje felerészben a stratégiát vizsgálgatta. A feltámadása előtt Duarte egyedül akkor adta jelét, hogy tudatánál van, amikor megölte Paolo Cortázart. Dr. Okoye szerint, aki jelen volt ennek megtörténtekor, azért tette, mert aggódott a lánya épsége miatt. Túlzás lett volna arra következtetni ebből, hogy most a lánya lenne az első, akivel kapcsolatba igyekszik lépni? Vajon nem Teresa a legjobb csali, akit használhat?

Az hétszentség, hogy esélyesebbnek tűnt, mint megtalálni az elveszett hajót.

A legígéretesebb nyomnak egy hírszerzési terrorelhárító akció bizonyult. Duarte halott feleségének egy távoli unokatestvére bentlakásos iskolát vezetett az Új-Egyiptomon, és üzenetváltásokra került sor közte és a földalatti mozgalom több ismert tagja között. Ha Tanakánál lenne a lány, egy ehhez hasonló helyen hagyná. És hamarosan kezdődött az új tanév az iskolában. Logikusnak tűnt olyan helyen elbújtatni egy tinilányt, ahol még rengeteg tinilányt találni.

Tanaka megnyitotta a vezérkari hierarchiát. A műveletet egy Karvaly nevű vadászfregattról irányították. Noel Mugabo kapitány volt a parancsnokuk. Vagyis egészen mostanáig ő volt.

Tanaka csatornát nyitott a szárnysegédjéhez, és meg se várta, hogy a férfi megszólaljon.

– Lépjen kapcsolatba a Karvallyal, és közölje velük, hogy személyesen veszem át az új-egyiptomi küldetésük irányítását! És kerítsen nekem valami hajót! Olyat, amelyiket belélegezhető folyadékos présülésekkel szereltek fel. Most azonnal vigyenek az Új-Egyiptomra!

Hatodik fejezet: Naomi

Amos – vagy az a valami, ami valaha Amos volt – mosolygott, és várta, hogy az autodoki végezzen. Naomi egy kapaszkodónál kitámaszkodva figyelte a legördülő értékeket és a képalkotók eredményeit. A vörös és borostyánsárga, időnként zöld sorok a vállvonogatás orvosi megfelelőinek számítottak. A gép úgy vélte, hogy Amos mindenféle furcsaságokkal teletömött kosár. Némelyik az a fajta furcsaság volt, amilyennek azóta mutatkozott, hogy visszatért a Laconiáról. Mások újfajta furcsaságnak tűntek, és eltértek a korábbi számoktól. Csak tippelni lehetett, vajon bármelyik jelentőséggel bír-e. Nem állt rendelkezésre viszonyítási alapként használható adat más ugyanilyen élőlénytől, hiszen nem létezett más hozzá hasonló, kivéve az Elvi Okoyénél lévő kettőt. Hiányzott a kontextus.

Naomi mostanában sokszor érezte így.

– Jól vagyok – mondta Amos.

– Remek. Azért jobb, ha egy darabig most itt maradsz. Hátha megint megtörténik ugyanez.

A csupa fekete szemek elfordultak. Nehéz lett volna megmondani, Naomira fókuszál-e, vagy a szobában valami másra. Szivárványhártya és pupilla nélkül egyszerre tűnhetett mindent látónak és vaknak is.

– Nem hinném, hogy egyhamar megint rám törne a tekergőfrász – jegyezte meg.

– Elég ramaty az állapotod. Nem csak erről beszélek. Az egészről. Jobb, ha most kiderítjük, mi megy végbe benned, mint hogy megvárjuk, amíg valami veszélyes művelet közben tör rád a roham.

– Felfogtam. De nem fog újra megtörténni.

– Nem tudhatod, hacsak nem derül ki, miért történt.

– Ühüm.

Pár pillanatra elhallgattak. Csak a légvisszaforgatók duruzsolása és az autodoki mormogása törte meg a csendet.

– Vagy te rájöttél?

– Mire, főnök?

– Hogy mi váltotta ki a rohamot?

Amos felemelte széles, szürkés kezét, és azt jelezte vele, hogy talán igen, talán nem. Ahogyan kissé szélesebbre húzta a mosolyát, látszólag mintha pontosan ugyanúgy csinálta volna, mint korábban, de fél másodperccel később, mint régen szokta.

– Van egy sejtésem. Mindenféle zajlik a háttérben az új fejben. Valami apró malőr történt. Nem hiszem, hogy megismétlődne.

Naomi megpróbált mosolyogni, de erőltetettnek érződött.

– Ez közel sem annyira megnyugtató, mint gondolod.

– Nem hiszed el, hogy ő vagyok, ugye?

Naomi felfigyelt a névmásra. „Ő.” Nem pedig: „Nem hiszed el, hogy én vagyok.”

– Még azt sem tudom, mit akar jelenteni ez a kérdés.

– Semmi vész. Felfogtam. Voltam valamilyen, amikor útnak indultam. Aztán visszajövök ilyen szemmel és ezzel a vérrel. És az agyam olyasmiket művel, amiket nem szokott. Ha nem furcsállnád, az lenne a furcsa.

– Na és az vagy?

– Én?

– Még mindig ember vagy?

A mosolya bármit jelenthetett.

– Igazából abban sem vagyok biztos, hogy valaha az voltam. Azt viszont tudom, hogy még mindig én magam vagyok.

– Akkor ez egyelőre megteszi – válaszolta Naomi, és rávette önmagát, hogy odahajoljon, és megcsókolja Amos széles, tar koponyáját, ahogyan akkor tette volna, ha nincsenek kétségei. Ha igazat szólt, és valóban ő Amos, akkor Naomi helyesen cselekedett. De ha nem ő az, akkor is jobb, ha úgy hiszi, Naomi elfogadta őt. – Azért csak várj egy órát, mielőtt megint dolgozni kezdesz.

Amos felsóhajtott.

– Legyen, ahogy akarod.

Naomi megszorította Amos vállát, az izmok keményen dagadtak az ujjai alatt. Vajon korábban is ugyanilyennek érezte? Amos mindig is erős volt. Ugyanannyi időt töltött az edzőteremben, mint Bobbie, aki gyakorlatilag az edzőteremben élte az életét. Naomi nem tudta megmondani, vajon ez valóban olyasmi, ami megváltozott, vagy csak az elméje keresett mindenáron eltéréseket. Mindenütt ilyeneket talált, akár léteztek, akár nem.

– Majd még rád nézek – mondta, mert ezzel nem hazudott, bármit értett is alatta.

A gyűrűtér nem az a hely volt, ahol lazítani lehetett. Volt idő, amikor a csillagokat meghódítani induló emberiség középpontjaként funkcionált. Bármi, ami elérte a gyűrűkapuk által kijelölt gömb szélét, eltűnt és elveszett, és soha semmi sem jelentkezett vissza onnan.

Mígnem valami megtette. És aztán megsemmisítő csapásokat mért. A legtöbb hajó most a lehető leggyorsabban kelt át rajta, még mielőtt beléptek, beállították az átkelés szögét, és amilyen sebesen csak tudtak, kiléptek a túloldali kapun. Pont nem ezt kellett volna tenniük, ha nem akartak nyomtalanul eltűnni, ugyanakkor a minimumra csökkentette a félelmetes térben eltöltött időt.

Más hajók ki-be jártak a gyűrűkön, több mint ezer rendszer forgalma, ilyen vagy olyan szinten mindegyik a kereskedelemtől függött. Mindegyik hajó a maga feladatát végezte, és nem különösebben érdekelte őket, vagy nem is tudtak Naomiról és a vállára nehezedő terhekről. A Roci ott maradt, tolóerő nélkül haladt tovább. Minden órával annak a veszélynek tették ki magukat, hogy maga a valóság újra forrongani kezd, és a gyűrűtérben minden elpusztul. Ám mielőtt bárhová továbbindulhattak volna, kellett egy hely, ahová mehetnek, és valamivel alaposabban kidolgozott terv annál, hogy „Ne haljatok meg!”.

Naomi a vezérlőfedélzeten folytatta a munkát, a lábát maga alá húzva, lótusz pozícióban lebegett közvetlenül a présülése felett. A szíjak úgy mozogtak körülötte, mint a hínár egy óriás vízvisszaforgató tartályban, előtte pedig a földalatti mozgalom hálózata terült szét a képernyőn. Sokkal egyszerűbb volt, amikor a Laconia elleni támadásra összpontosított. A dolgokat széttörni könnyebb, mint felépíteni azokat.

Miután a Laconia vereséget szenvedett az anyarendszerében – az anyabolygóján –, a birodalom megmozdult, hogy konszolidálja a még megmaradt hatalmát. Trejo leállíttatta a hajógyárakat és az ellátási láncokat, amennyire a számára megmaradt erőkkel tudta. Naomi arra próbálta kihasználni a befolyását és a csatához maga köré gyűjtött szervezetet, hogy valamiféle önellátó hálózatot rakjon össze. A Solból, a Bara Gaonból, az Auberonból és a Svarga Minorból érkező híradások megnövekedett laconiai jelenlétről számoltak be. Habár az, hogy miért aggódna bárki is egy olyan isten háta mögötti rendszerért, mint a Svarga, nem volt egészen egyértelmű. Az üzenetsor, úgy érezte, olyan hosszúra nyúlt, akár a karja.

– A kifogásuk ugyanaz, mint amivel újra meg újra előhozakodnak – mondta Naomi képernyőjén Jillian Houston, a földalatti mozgalom lopott zászlóshajójának kapitánya. Úgy nézett ki, mint egy gyerek. Idősebb volt, mint Naomi annak idején, amikor jóformán egy másik életben munkára jelentkezett a Canterburyn. – A Báifàn-rendszer az önellátás határához érkezett, de az, hogy a határ melyik oldalára, vitatható. Nem szeretik, ha bárki megmondja nekik, mikor kereskedhetnek, és mikor nem, és kategorikusan elutasítanak mindenféle megkötést, amit más rendszerek nem tartanak be. És azt kell mondanom, szimpatizálok velük. Az emberek szabadságát akarjuk védeni. Nem igazán tudom, mi a szabadság, ha nem engedélyezik, hogy eldöntsd, mit vagy hajlandó megkockáztatni.

Naomi elfordította a fejét, próbálta oldani a tarkóját szorító görcsöt. Harmadjára nézte meg a jelentést, minden alkalommal abban reménykedett, hogy talál valamiféle elegáns és diplomatikus választ, amelyik mindaddig sehogy sem jutott az eszébe. Mindhiába.

Inkább egyre merevebbnek és mérgesebbnek érezte magát. A nyaka megfeszült, a vállát begörnyesztette a mellkasát összerántó szorítás, haragosan ráncokba gyűrődő homlokának széle fájt. Olyasféle türelmetlenség fizikai manifesztációi voltak ezek, amely sokkal távolabb mutatott Jillian üzeneténél és a saját – egyelőre össze nem állt – válaszánál.

Egyre ahhoz a rosszmájú gondolathoz tért vissza, hogy ha a földalatti mozgalom kizárólag övbéliekből állna, a probléma kezelhető lenne. Vagy ha mégsem, Naomi legalább abban biztos lenne, hogy létezik valamilyen megoldás. Az övbéliek vadul ragaszkodtak a függetlenséghez, ugyanakkor megértették, mit jelent a közvetlen környezetükre támaszkodni. Ha valaki kihagyott egy tömítéscserét, nem csak a nemtörődöm szemétláda élete került veszélybe, aki nem figyelt oda a munkára. A hanyagság a teljes legénység halálát jelentette.

A gyarmatbolygók úgy viselkedtek, mintha a biztonságuk elválasztható lett volna az összes többi rendszer és hajó jóllététől. Csak nem lehetett annyira nehéz belátni, hogy egy kisebb korlátozás vagy szabály elfogadása mindenkinek hasznára van. De a belső világok kultúrája nem ilyen mércével mért. Számukra az, hogy valaki jobb, azt jelentette, hogy jobb a mellette lévőnél, nem azt, hogy mindketten részesülnek a fejlődésből.

Naomi tudta, hogy ez nem igazságos, voltaképp még csak nem is fedi a helyzetet. A feszültség gyanakvásban és rosszindulatban öltött testet benne. Épp ezért nem válaszolt még, noha a földalatti mozgalom de facto vezetőjeként ez elvárható lett volna tőle. Igazából azt szerette volna, ha rászegezhet egy kamerát Jimre, és elmondathatja vele az egyik szívből jövő kis szentbeszédét arról, hogy minden ember egy népet alkot, és ha összefognak, átvergődhetnek a nehézségeken. Nem mindennapi szelleméről árulkodott, hogy még mindig hinni tudott ebben, mindazok után, amiket látott, és amiken átment.

De Naomi csak nemrég kapta vissza őt. Ha megengedi magának, hogy a férfiban a saját munkája hasznos eszközét lássa, visszaél a nekik felkínált eséllyel. Valami különállóként, valami szentként kellett megőriznie kettejük kapcsolatát, amire a világmindenség többi része nem tarthat igényt.

Vagyis talán az övbéliekben is lehetett egy kevéske önzés.

Beindította a felvételt.

– Jillian! Köszönöm a jelentést. Kérlek, közöld a Báifàn-rendszerbeli barátainkkal, hogy fogtam és felfogtam az aggodalmaikat, és teljes mértékben megértem, hogy biztonságra és méltányosságra van szükségük a gyűrűk közti kereskedelem bonyolítását illetően. Azt a célt kell kitűznünk magunk elé, hogy a lehető leggyorsabban felfejlesszük a kolóniák önfenntartó képességét, ezzel a minimumra csökkentsük a gyűrűkön való áthaladás gyakoriságát, és az ő céljuk ebben megegyezik a miénkkel. Csatoltan elküldöm az arról szóló bemutatót, hogy a protokollok miért a legjobb, legbiztonságosabb irányt jelentik mindnyájunknak, és ezt is továbbküldheted nekik. Remélhetőleg már látták is.

De ezúttal talán oda is figyelnek rá.

Vagy az is lehet, hogy az építők ősi ellensége rájön, hogyan pusztítson el minden emberi életet, és az egész nem fog számítani. A fatalizmus végtére is a maga módján vonzó tudott lenni. A reménytelenség és kétségbeesés majdhogynem pihentetőnek tűnhetett.

Visszajátszotta az üzenetet, úgy döntött, hogy túlságosan kimódoltnak és begyakorlottnak érződik, és még négyszer felvette, mielőtt feladta a kísérletezgetést, és elküldte. A megnyitásra váró üzenetek sora még mindig végtelennek tűnt.

Naomi megmasszírozta a kezét, erősen megnyomogatta a hüvelykujja párnájának izmait, miközben a képernyőn a következő üzenet ment le. Tuan kormányzó vékony, terrierszerűen éles arcvonásai, békásan vizenyős szeme, őszesfekete haja és feszes, fontoskodó mosolya. Naomi eltűnődött, vajon akkor is rondának találná-e a férfit, ha más lenne a személyisége. Úgy valószínűleg megbocsátóbb lenne a küllemével.

– A Firdaws kormányzótanácsának nevében köszönetet szeretnék mondani, amiért elküldte a javaslatát. Kifejezetten érdekelne, ha visszatérhetnék a megbízható és kölcsönösen előnyös kereskedéshez.

– De – mormolta maga elé Naomi, ahogy Tuan színpadiasan összevonta a szemöldökét a képernyőn.

– A jelen formájában azonban felmerül néhány egészen komoly probléma a dokumentummal kapcsolatban, amelyeket alaposan át kellene beszélni. Ennek szellemében csúcstalálkozó összehívását javaslom. Bár a Firdaws nem teljesen önellátó még, szívesen felajánlanánk néhány szolgáltatásunkat. A legmodernebb luxusvilláinkat biztosíthatjuk önnek és a munkatársainak, amíg a tárgyalások tartanak.

Naomi a másodlagos sorba csúsztatta át. Egy határon túl már nem tudta tovább magyarázgatni, hogy az együttműködés mindannyiukat megvédi a haláltól.

A következő üzenet meghökkentette. A Solból érkezett. Kittől.

Az Alex második házasságából született egyetlen gyerek mostanra felnőtt férfivá érett, de Naomi annak idején újszülöttként is látta őt, és ismerte az édesanyját, Giselle-t, már amennyire a Roci legénységének bármely tagja ismerhette a nőt. És most itt volt a fiú, és egyenesen a kamerába nézett. Inkább az anyjára hasonlított – Giselle magas, éles járomcsontját, fejedelemhez illő homlokát és szemöldökét örökölte. Amikor megmozdult, Naomi Alexet fedezte fel benne.

– Helló! – köszönt Kit. – Szóval tudom, hogy jó ideje nem jelentkeztem már. És hát a helyzet… tudom, hogy nem igazán tarthatjuk a kapcsolatot. De szerettem volna elmondani valamit neked.

Naomi gyomra összeszorult, felkészült az ütésre. Az, hogy Kit megkereste, egyedül azt jelenthette, hogy Alexszel kapcsolatos a dolog, vagy olyasmiről lehet szó, ami annyira megviselhetné Alexet, hogy Kit mindenképp tudni szeretett volna mellette valakit, aki vigasztalhatja, még ha Alex magában tartaná is a bánatát.

– Arról van szó – folytatta Kit –, hogy nincs sok bolygómérnöki meló a Sol-rendszerben, ahol mégis, ott minden pozícióra tizenöt pályázó jut. Tudom, hogy arról beszéltünk, húzzam meg magam…

Naomi a homlokát ráncolta, próbált visszaemlékezni, mikor mondott ilyet.

– …de felajánlottak nekünk egy munkát az egyik földtani kutatóintézetnél a Nieuwestadon. Egy jó nevű cégnél. A Jacobin-Black Egyesített Tőkénél. Rengeteg ipari építkezéssel és mikroklíma-technológiával foglalkoznak, és úgy gondolom, érdemes lenne meglépnünk. De így sokkal nehezebben látogathatsz meg minket, és mivel Rohi terhes, tudom, hogy szeretnéd majd látni az unokádat.

Kit elvigyorodott, mintha egy vicc csattanóját mesélte volna el, és Naomi leállította a visszajátszást. A megkönnyebbülés gyógyírként áradt szét az ereiben. Hátradőlt a présülésében, a gömbcsuklók felszisszentek alatta, aztán megnyitott egy csatornát a pilótafülkébe.

– Alex! Úgy néz ki, egy neked szóló üzenetet kaptam. Felküldöm.

De Alex már útban volt lefelé a felvonóhágcsón.

– Mi az? – kérdezte.

– Kaptam egy neked szóló üzenetet. A hírszerzési csomagban van, de a tiéd. Kittől jött.

Alex mosolya gyors és reflexszerű volt.

– Akkor játszd le!

Naomi visszaléptette az üzenetet az elejére, és hagyta elindulni. Mivel tudta, mi következik, Alex ábrázatát figyelte, és látta rajta a döbbenetet, az örömöt és a szeméből kicsorduló könnyeket, amikor telibe találta a hír. Kit még egy darabig folytatta, azokról a dátumokról beszélt Alexnek, amikor kihajóznak Nieuwestadba, és amikor a születendő kisbaba érkezését várják. És még néhány nem különösebben érdekes hírt mesélt el Giselle-ről és a marsi életről. Aztán az üzenet Kit „Szeretlek, apa” szavaival zárult, majd Alex beleereszkedett a Naomi melletti présülésbe.

– Ez felért egy tökön rúgással – szólalt meg vigyorogva Alex. – Nagypapa leszek.

– Bizony.

Alex egy pillanatra elmerengett ezen, aztán megrázta a fejét.

– Már majdnem kicsúszott a számon, túl fiatal vagyok ahhoz, hogy nagyapa legyek, pedig nem így van, ugye?

– Nem – felelte Naomi. – Bizony nem. Inkább azt mondanám, hogy elég sokat kellett várnod rá.

– Időbe telt, míg összejött. Atyaég! Kit rendes gyerek. Remélem, jobban egyben tud tartani egy házasságot, mint ahogy nekem ment.

– Kit nem te vagy. Nem azt mondom, hogy biztosan nem fogja elcseszni az egészet, de még ha így lesz is, a maga módján fogja elcseszni. Nem úgy, ahogy te. – Egy darabig a saját fiára gondolt, aki az apjával és a Szabad Hadiflotta többi tagjával együtt meghalt. Az emlék szinte már nem is fájt. Ez persze nem volt igaz. Mindig fájni fog, de most már enyhe sajgássá csillapodott, és nem a hasába döfött késként hatott. Az idő megtette gyógyító hatását, legalábbis hagyta, hogy a sebhelyek elzsibbadjanak.

Jeleztek a navigációs alrendszerek, és Alex felhúzta magát az ülésből.

– Jobban belegondolva Giselle meg nagymama lesz. – Elvigyorodott. – És utálni fogja az egészet, nem igaz?

– Lehet, hogy nem szívesen gondol majd így magára – válaszolta Naomi.

– Kiváló diplomata lenne belőled – jegyezte meg Alex, és megindult a felvonó felé. Amikor Naomi megint magára maradt, leválasztotta Kit üzenetét a csomag többi részéről, és átmásolta Alex üzenetsorába. Megfordult a fejében, hogy esetleg megtart egy mentést magának is, de nem neki szánták, és nem akart visszaélni Alex bizalmával.

Halk kattanás hallatszott, és újabb üzenet jelent meg a megnyitatlanok sorában. Naomi jelzések rendszerét dolgozta ki, hogy számontarthassa egyre gyarapodó teendőit. A most feltűnő az a mélyarany jelzés volt, amelyet az Otthon számára választott ki. A kifejezetten a Rocinantéra és a kis családjára vonatkozó kérdéseknek. Már amennyi megmaradt a kis családjából.

Az az üzenet érkezett meg, amire Naomi várt. A nyomon követési címsorokban azokat a rejtett aláírásokat és ellenjegyzéseket lehetett felfedezni, amelyeket a földalatti mozgalom a hitelesítéshez használt. A jeltovábbítók Új-Egyiptomba vezettek vissza, ahogy Naomi remélte. Semmi sem tűnt gyanúsnak. Bármit, ami Winston Duarte főkonzul lányát érintette, Naomi úgy kezelt, mintha kígyókból és plutóniumból állították volna össze.

Miután ellenőrizte az üzenet protokolljait és eredetét, leválasztotta a kommunikációs rendszert, néma fohászt intézett a világmindenséghez, és dekódolta az üzenetet. Egyetlen sornyi szöveg volt:

AZ ŐSZI SZEMESZTERRE FELVÉTELT NYERT.

Hetedik fejezet: Jim

– Miért csak most hallok erről? – kérdezte Teresa.

Jim nem tudta megállapítani, vajon a feszültség mögött harag, félelem, vagy valami más állt-e, de úgy terült rá a lány vállára, akár egy kendő. A tekintete valahová Jim mögé szegeződött, meredten és mérgesen nézett oly módon, amelyről Jim a Laconián eltöltött idejéből tudta, hogy Teresa ilyenkor figyelmesen hallgat.

Furcsa volt belegondolni, hogy az egész csapatból Jim volt az, aki a legtöbb időt töltötte már el Teresával. Éveken át mindketten a Kormányzóság épületében laktak, Teresa a főkonzul gyermekeként, Jim pedig a foglyaként. Vagy talán mindketten a foglyai voltak, csak más-más értelemben.

– Miattam – válaszolta Jim. – Nem akartam a szemed előtt lebegtetni a lehetőséget, hátha mégsem jön össze.

Teresa tekintete kérdőn Jimre villant.

– Nem szerettem volna csalódást okozni neked – magyarázta Jim.

– De mégis összejött. Megvan. Egy lehetőség.

– Egy bentlakásos iskola az Új-Egyiptom-rendszerben. A Szohág Presbiteriánus Akadémia…

– Nem érdekel a vallásos oktatás – jelentette ki a lány.

– Nem kifejezetten vallásos. Persze vannak hittanórák és istentiszteletek, de nem kötelezők.

Teresa kivárt, feldolgozta a hallottakat, mintha beleharapott volna valamilyen ételbe, és azon tanakodott volna, kiköpje-e.

– Egy unokatestvér – mondta végül.

– Elizabeth Finley. Az édesanyád unokatestvére volt, és úgy tűnik, nem tartja valami nagyra az édesapádat. Bizonyos szempontból tökéletes. Tudja, ki vagy, lépéseket tehet a biztonságod érdekében, és személyes okokból nem hajlandó fejet hajtani a Laconia előtt, így nem kell amiatt aggódnunk, hogy úgy dönt, vérdíj fejében kiad téged.

– És alaposan ellenőrizték?

– A földalatti mozgalom minden tőle telhetőt megtett. Úgy tűnik, minden rendben vele. Az Új-Egyiptomon nincs nagyobb számban jelen sem a Laconia, sem a földalatti mozgalom. Részben ezért is vonzó a hely.

Teresa tekintete megint Jim válla fölé libbent.

Akárcsak a Roci összes kabinját, Teresáét is a marsi hadsereg számára tervezték, amikor ez még jelentett valamit. Jim hozzászokott a puritán körülményekhez, amelyek közt neki és a társainak élnie kellett. Az viszont, hogy egy kamasz lányt kényszerít ugyanilyen környezetbe, ahhoz hasonlított, mintha börtönbe zárta volna. Tizenöt évesen Jim a North Frenchtown-i Gimnáziumba járt másodikosként. Olyan problémákkal küszködött, mint hogyan aludjon húsz perccel többet, hogyan leplezze, mennyire nem érdeklik őt Mr. Laurent kémiaórái, és hogy Deliverance Benavidez vajon járna-e vele. Akkoriban még egész Montana túl kicsinek tűnt neki. Teresának csak néhány négyzetméter jutott.

– Mi a helyzet Pézsmapocokkal?

– Finley szerint nem lesz gond. Más diákoknak is vannak házi kedvencei. Többnyire segítő állatok, de annyira nem fog feltűnni, hogy gondot okozzon.

– Nem tudom – válaszolta Teresa. – Tetszik itt. Amos mindenféléket tanít nekem. És itt jóval kevesebb a változó. Nem ismerném az ottaniakat. Nem hiszem, hogy megbíznék bennük.

– Értelek – bólogatott Jim. – De ez egy hadihajó. És hadban állunk. És ugyan valóban kimentettél minket a tűzből, nagyon nem szívesen használlak pajzsként téged.

– Hatásos pajzs vagyok.

– Igen, de elegem van az ilyen játszmákból.

– Miért? – értetlenkedett Teresa. – Tudom, hogy nem fűlik hozzá a fogad, de működött. És továbbra is működni fog, legalábbis időnként. Miért nem akarsz valamit, ami működik, és biztonságot nyújt nektek?

A hangjából kiérződő őszinteség meglepte Jimet.

– A pajzsokat találat éri – magyarázta. – Rájuk lőnek. Erre valók. És egy nap valaki azt gondolja majd, hogy azzal teheti működésképtelenné a Rocit, ha egy lövedéket ereszt a meghajtónk magjába. Vagy hogy érdemes megkockáztatni, hogy néhány sínágyúlövedékkel átlyuggasson minket. Szoroznak-osztanak, és igen, csökkented annak a valószínűségét, hogy ránk lőjenek. De nem szeretnék az a pasas lenni, aki miatt meghalsz. Nem tudom elfogadni ezt.

Teresa félrebillentette a fejét, mintha egy új hangra figyelt volna fel.

– Ezt fontosnak tartod.

– Igen. Valahogy úgy.

Ha ömlengésre számított – hálára, csodálatra vagy egyszerűen az álláspontja erkölcsössége miatti tiszteletre –, rossz helyen kopogtatott. Teresa úgy nézett rá, akár egy váratlanul megjelenő lepkefajtára. Nem egészen megvetőn, de nem megvetésnek sem lehetett volna nevezni. Jim látta, hogy valami eszébe jut a lánynak, és kivárta, amíg készen áll kimondani.

– Ha odamennék, és nem tetszene, visszajöhetek?

– Valószínűleg nem – felelte Jim. Aztán egy pillanattal később: – Nem.

A Teresa arcára kiülő szomorúság rövid életű, de mélységes volt. Jim egy kicsit jobban megértette, miféle veszteség elfogadására kéri őt.

– Mikor kell válaszolnom?

Amikor Naomi odament Jimhez a hírrel, arra kérte, hogy közölje Teresával. Nem arra, hogy a hozzájárulását kérje vagy egyezkedjen vele. A „közölje” igét használta. És mégis ez lett belőle. Jim a nyakát vakargatta.

– A szemeszter csak hetek múlva kezdődik. Szeretném, ha kellően korán oda tudnánk vinni, hogy beilleszkedhess, de ha viszonylag keményen égetünk…

– Értem – mondta Teresa. – Nem fogom sokáig elhúzni.

Jim kihúzta magát a helyiségből, végigsuhant a folyosón. A hajó csendes volt. Naomi a pilótafülkében várt rá. Jim attól tartott, be kell vallania, hogy egy tizenöt éves lány úgy terelgette, hogy felajánlja a választást, akar-e bentlakásos iskolába járni, vagy… inkább a hajón maradna. Naomi tervei közt nem szerepelt ilyesmi. Aligha lehetett Jim feladatának tekinteni a dolgot, mégis úgy érezte, alaposan elcseszte.

Ellebegett Alex kabinja mellett, és ismerős hangot hallott kiszűrődni az ajtón. De így sokkal nehezebben látogathatsz meg minket, és mivel Rohi terhes, tudom, hogy szeretnéd majd látni az unokádat. Alex sokkal többet mosolygott, amióta megérkezett az üzenet, de tudta, hogy más is történhetett még. Jim szeretett volna örülni ennek, és úgy gondolta, elég jól tetteti. Időnként hátba veregette Alexet, és nagypapatréfákat sütött el, amelyektől a barátja szélesen elmosolyodott.

Az igazság az volt, hogy Jim elképedt Kit optimizmusán. És azon, hogy „elképedt”, „elszörnyülködött”-et kellett érteni. Amikor Alex az unokájáról beszélt, és azt igyekezett kiszámolni, megszülethetett-e már, mekkora lehetett, és azon tanakodott, vajon Kit és a felesége milyen nevet választhatott neki, Jim csak újabb holttestet látott a halom tetején, amikor eljön a vég. Még egy kisbabát, aki többé nem vesz levegőt, amikor a mélyben megbújó ellenség megfejti a talányt. Újabb halált.

Ez így talán igazságtalan volt. Jó néhány közelgő világvégét megért már az emberiség: a fekete halált, az atomháborút, az ételhálózat összeomlását, azt, amikor az Eros mozgásba jött. Minden nemzedéknek megvolt a maga apokalipszise. Ha az ilyesmi megakadályozná, hogy az emberek egymásba szeressenek és gyereket csináljanak, ünnepeljenek, álmodozzanak, és megéljék a nekik megadatott időt, már régen felhagytak volna ezekkel.

Épp csak ezúttal más volt a helyzet. Ezúttal nem fogják átvészelni. Rajta kívül egyedül Amos tudta, értette még ezt. Ezért egyedül Amos-szal beszélgethetett.

Megindult lefelé a reaktorhoz és a hajtóműhöz. A szilikonos kenőanyag megédesítette a levegőt, Pézsmapocok halk ugatása pedig a gépészfedélzethez vezette őt. A kutya a levegőben lebegett, a farka körkörösen örvénylett, amitől a feje néhány centiméteres átmérőjű körben forgott. A száját széles, kutyaszerű vigyorban húzta szét.

– Még mindig nincs kolbász – mondta Jim, és a kutya halkan vakkantott.

– Ez igazából nem érdekli – válaszolta Amos. – Csak szereti, ha vele vagy.

Jim az egyik kezével megállította a kutyát, és a másikkal simogatta.

– Tudod, azt mondtam volna, hogy egy űrhajóra kutyát felhozni igencsak rossz ötlet, de valahogy mégis örülök neki, hogy itt van. És olyankor, amikor működik a hajtómű, sokkal inkább.

Amos elemelkedett a munkaállomásától, az egyik kezében egy kis hegesztőpisztolyt tartott, a homlokára feltolva pedig a szemét óvó sötét hegesztőszemüveg pihent. A munkaasztalra egy hidraulikus szelepet csatolt fel, a kerámián perzselésnyomok jelezték, ahol a fémtömítés még hűlt.

– És nagyon is zavarba jön, amikor oda kell kísérnem a vákuumos tűzcsaphoz.

– A mihez?

– Így szokták hívni azt, ahol a kutyák pisilnek – felelte Amos. – Nem én találtam ki. Csak követem a hálózati csoportokat.

– Mert rengeteg az ilyen lebegő kutyus – mondta Jim Pérzsmapocoknak. – Nem te vagy az egyetlen.

– És az izomsorvadással is jobban boldogulnak nálunk – folytatta Amos, miközben levette és a szerszámosládájába rakta a hegesztőszemüvegét. – Azzal van valahogy kapcsolatban, hogy több lábon állnak a földön, azt hiszem.

– Valószínűleg. Hiányozni fog, amikor már nem lesz velünk – válaszolta Jim, aztán a szelep felé biccentett. – Valami gond van a vízellátással?

– Nincs. És nem is lesz. Az ásványlerakódás kinyomta a tömítést, és ha tovább vársz, baj lesz a vége, szóval jobb, ha újat nyomtatok, nem?

– Fogalmam sincs, de ha te mondod, az nekem épp elég.

Amos bekattintotta a hegesztőpisztolyt a helyére, és előhúzott egy törlőkendőt a zsebéből.

– Ki kell mennünk a lassú zónából, bassza meg. A fejbőröm is bizsereg attól, hogy itt lógunk.

– Igen. Amint Naomi begyűjtötte az adatokat, végleg eldönti, hová megyünk – válaszolta Jim. – Aggódom a gyerek miatt.

– Aha. Én is.

– Könnyű elfeledkeznem róla, mennyire elveszett, tudod? Mielőtt eljött velünk, minden élményét milliméter-pontossággal összerakták. Alig néhány hónapot töltött itt, csak annyit, hogy beleszokjon, és megtalálja a helyét, és megint egy totális váltás. Ez nagyon sok. Tizenöt éves. El tudod képzelni, milyen lehet ezzel megküzdeni tizenöt évesen?

Amos úgy nézett rá, mintha valami vicceset mondott volna.

– Picur miatt stresszelsz? Nem lesz semmi gond vele.

– Nem. Úgy értem… Egyáltalán mit tudunk erről az iskoláról, ahová visszük?

– Azt, hogy ritkábban lőnek rá, mint ránk.

– Ezen kívül.

Amos a hüvelykujjára rakta a rongyot, erősen megmarkolta a szelepet, és miközben beszélt, nekiállt átdörzsölni a perzselésnyomokat.

– Picur azt próbálja kideríteni magáról, hogy kicsoda. A francba is, hogy micsoda. A Laconián is ezen igyekezett. Itt is ezt csinálja. Amikor bekerül abba az iskolába, nem fog változni a feladata. Az a kérdés, hogy egy világvégi bentlakásos iskolában tud-e meg többet, vagy úgy, ha torpedókat lőnek ki rá meg egy halom vén forradalmárra.

– Nem hinném, hogy valóban forradalmárok vagyunk.

– És igazából nem is ezen emészted magad – folytatta Amos egy kissé nyomatékosabban, mielőtt Jim témát válthatott volna. – Mindketten tudjuk ezt.

Mielőtt Jim válaszolhatott volna, Alex hangja szólalt meg a hajószintű csatornán.

– Helló, emberek! Azt reméltem… Össze kellene hívnom egy kis csapatértekezletet. A hajókonyhában. Ha ráértek. Hm. Köszi.

Amos hunyorítva vizsgálgatta a szelepet, egy darabig ide-oda forgatta a kezében, mielőtt még egyszer utoljára, elégedetten áttörölte a ronggyal. Aztán visszarakta a rögzítőbe.

– Vissza kell szerelned a helyére?

– Á, nem – felelte Amos. – Egyelőre megteszi a pótszelep, amivel kicseréltem.

– Akkor azt hiszem, meg kéne néznünk, mi a helyzet Alexszel.

– Szeretne valamit, de pár percig mentegetőznie kell, mielőtt megkérhet rá minket.

Ha lett volna gravitáció, Alex fel-alá járkált volna, amikor beúsztak a hajókonyha ajtaján. Teresa már ott lebegett a fal mellett anélkül, hogy érintette volna. A karját összefonta, a száját vékony, rövid vonallá préselte össze, időről időre megmozgatta az állkapcsát, és egy pillanatra furcsa képet vágott. Ha találgatnia kellett volna, Jim azt mondja, beszélgetésbe merült önmagával, rájuk pedig alig figyelt. Amos az asztalnál helyezkedett el, a mágneses csizmával rögzítette magát, hogy így a szabadon maradó kezével kitámassza Pézsmapockot. A kutya láthatólag jól érezte magát, megnyugtatta, hogy ilyen sokan veszik körül a falkából.

Naomi érkezett meg utolsóként, és töltetett magának egy ivógumónyi teát, miközben intett Alexnek, hogy kezdheti.

– Tehát, igen – mondta Alex. – Már hallottatok Kitről és Rohiról, igaz?

– Lehet, hogy említetted – válaszolta csipkelődőn, de nyájasan Jim. Alex szélesen elmosolyodott.

– Szóval számolgattam, és egészen biztosra veszem, hogy a kisbaba már megszületett. Persze tudom, hogy eléggé elfoglaltak vagyunk. Az, amit itt csinálunk, kifejezetten fontos. És kockázatos. Nem abban a hitben vállaltam el, hogy szokványos munka lenne. Eleve nem szokványos munkának indult.

Amos sóhaját szinte meg sem lehetett hallani. Alex mégis meghallotta, és Jim látta, hogy az öreg pilóta magában azonnal átugrott több percnyi betervezett szónoklatot.

– A kapcsolattartás veszélyes, neki is és nekünk is, de nagyon szeretnék… szeretnék üzenni a fiamnak, tudjátok? Esetleg egy képet kapni az unokámról. Nem tudom, milyen lehetőségeink vannak, sem azt, hogy a földalatti mozgalom mit vár tőlünk. Ha nem megy… Meg kellett kérdeznem. Tudjátok, ha ez olyasmi, amit megtehetünk, és meg sem kérdezem…

Jim Naomi felé fordult, és kérdőn előrebökött az állával. Naomi kortyolt egyet az ivógumóból.

– Ez azt jelentené, hogy ki kell dugnunk az orrunkat a Sol-kapun – mondta Naomi. – Onnan megbízható jeltovábbítókkal elküldhetnénk egy irányított sugárnyalábot.

– Ebben a pillanatban bármelyik kapu ugyanolyan messze van, mint a többi – jegyezte meg Jim. – Úgy értem, egyszerűen továbbra is azt kellene eljátszanunk, hogy ugyanazt a hamis megbízást teljesítjük, mint eddig. Még ha állomásoznak is laconiai erők a rendszerben, könnyebben sehol sem tudnánk úgy elveszni a forgalomban, mint a Solban. Több évszázadra való hajó és infrastruktúra közé olvadhatunk be. Mégsem ugyanaz, mint ha az Arcadiában vagy a Farhome-ban próbálnánk észrevétlenek maradni.

– Több kockázattal járna – mondta Alex, de csak annyit akart közölni a többiekkel, hogy nem szívná mellre, ha esetleg nemet mondanának. Jim, Naomi és Amos már elég ideje együtt hajózott vele, hogy tudják, így van. Nem szívná mellre, de elszomorítaná. És ha már mindenképp mindannyian meg fognak halni, mi értelme lenne kihagyni ezt a lehetőséget?

– Szerintem oda kéne mennünk – mondta.

– Azt reméltem, Teresát kitehetjük az iskolában, aztán továbbindulhatunk a Firdawsba – vetette ellene Naomi.

– A Sol-kapu itt van helyben – válaszolta Jim. – Egy gyors égetés. Ha nincsenek őrhajók a gyűrűkapunál, megfordulhatunk, amint áthaladtunk a kapun.

Amos megvakarta a nyakát.

– Elég vizet hoztunk magunkkal a Kronoszból. A reakciótömeggel nincs gond. Valószínűleg behozhatjuk a késést azzal, ha egy kissé tovább égetünk az Új-Egyiptom felé és onnan vissza. A fűtőelemekkel és a visszaforgatókkal már csínján kell bánnunk, de egy ilyen kis kitérő nem sokat számít nekik.

– Rendben – egyezett bele Naomi. – Előbb a Sol-kapu, annyi időre, hogy kapcsolatba léphessünk Kittel, aztán Új-Egyiptom. A Firdawson majd feltöltjük a készleteket.

– Ez így megfelel neked, Picur? – kérdezte Amos.

Teresa hirtelen visszatért a helyiségbe onnan, ahol éppen járt. A szeme könnyektől csillogott. Nem öntötték el, de ott voltak.

– Igen. Persze. Igen.

Alex ellazult a megkönnyebbüléstől. Amikor megszólalt, a hangja vékonynak és rekedtesnek tűnt.

– Köszönöm. Tényleg. Ha nem így döntünk, elviseltem volna, de… mégis köszönöm.

– A család fontos – jegyezte meg Naomi, és Jim nem tudta volna megmondani, az ezer dolog közül, amit ezalatt érthetett, melyik járt a fejében.

Egy óra sem kellett hozzá, hogy a Rocit előkészítsék az indulásra, még úgy is, hogy Amos kicserélte és ellenőrizte a megjavított szelepet. Felettük, a pilótafülkében Alex magában énekelgetett, akár pirkadatkor a pintyek. Dallamról nem lehetett beszélni, csak örömmel és várakozással teli ritmikus hangsorokról. Amos, Teresa és Pézsmapocok a gépteremben voltak, Jim pedig azon gondolkozott, vajon miféle gondolatok járhatnak a lány fejében. Magárahagyatottság. Harag. Elutasítás. Remélte, hogy nem valami ilyesmi. Vagy legalábbis volt más is – várakozás, kíváncsiság, remény –, ami könnyebbé tehette ezeket.

Habár semmi oka nem volt a reményre, mégis azt remélte, hogy Teresa valamilyen csoda folytán elég ideig él még, hogy átvergődjön a saját szíve bonyodalmain.

Amikor a megszokott egyharmad helyett fél g-vel kezdtek égetni a Sol-kapu felé, Naomi felsóhajtott. Jim először azt hitte, ugyanaz jár az eszében, mint neki.

– Kurvára túl sok hajó kel át a gyűrűkön – szólalt meg Naomi. – Erre itt vagyunk mi, és nem kifejezetten jó példát mutatunk.

Jim rápillantott a taktikai kijelzőre. Naominak természetesen igaza volt. Csak az alatt az idő alatt, amíg a kapuhoz képest megállapodtak, hogy Naomi átböngészhesse az adatokat, újabb tíz hajó haladt át a kapukon, ilyen-olyan küldetéseket teljesítve égettek, amelyekről valaki úgy határozott, hogy megéri vállalni miattuk a kockázatot. Vagy nem értette, hogy kockázattal jár. Vagy nem érdekelte.

– Láttad, hogy volt még egy esemény? – kérdezte Naomi. – Üzenet érkezett Okoyétól. A Gedara-rendszerben történt.

– Ezzel együtt hánynál tartunk?

– Húsznál. Nagyjából.

Felettük Alexből egy kisebb dallam szakadt elő. Valami vidám és játékos, élettel teli, akár a tavasz. Mintha egy másik univerzumból érkező üzenetet hallgattak volna.

– Meg fogja fejteni – válaszolt Jim némaságára Naomi. – Ha valakinek, hát neki sikerülni fog.

Ahogy megindultak a vibráló interferenciafelület felé, amely a Solba vezető kaput jelentette, egy gyors hajó tört elő mögöttük a Laconia-kapuból, aztán átfordult, és kegyetlen manőverező égetésbe kezdett. Jim figyelte a hajót, várta, hogy az irányított sugárnyalábon felszólítsák őket, hogy adják meg magukat. Nem jött üzenet.

– Úgy tűnik, épp időben csusszantunk ki – állapította meg Naomi.

– Megint csak hajszálon múlt – válaszolta Jim. – Fogalmam sincs, még hány ilyennel lesz dolgunk.

Átkeltek a Sol-kapun, mielőtt megtudhatták volna, hová tart az a gyors hajó.

Közjáték: Az álmodó

Az álmodó álmodik, és az álma visszarepíti őt és az övéit egy elmék előtti időbe. Akár a nagymamák, akik a nagymamáik saját nagymamáikról szóló meséit mesélik, lágyan és örökké alábukik a mindenség méretű fekete óceánokba. A másik kettő van, nincs, és megint van, vele és benne, mint amikor olyan dalok emlékét dúdolja, amelyeket sosem feledett el egészen. Kiszélesedik, mint a szárnyát széttáró napmadár, hogy melengesse magát a fényben, de itt nincs nap és nincs fény – még nincs –, a hideg sötétség pedig éppoly széles és megnyugtató, akár egy ágy.

És az álmodó tud dolgokat.

Egykor és oly messze vándorolva, hogy még senki sem gondolhatta el azt, az az ilyen volt: a lentet a hő keménysége jelentette, a fentet a hideg keménysége, a kettő között a világmindenség két engesztelhetetlensége. Az álmodó az ár és az erő áramlatait álmodja, és a vére az óceán vére. A sója az óceán sója. Kezével, amely széles, akár a kontinensek, és a bőrénél is puhább, megsimogatja maga alatt a hőséget, és maga fölött a nyugtató hűvösséget. Hosszú eónok telnek el, és nincs semmi, ami él, mígnem valami életre kel. Talán több valami, de az álom középső álom, és ő a közepet álmodja, mert az út, amely oldottan görbítgeti őt, itt kezdődik, de lassúdad-lassúdad lassan.

Az álmodó sodródik, és a többiek vele sodródnak, és már egyre több: a körötte és benne lévő múltbéliség aprócska gumói, amelyek ugyanazzal az árral sodródnak, mint ő, és ami ő. Kettő egymáshoz ér, és eggyé válik; egy kettővé keskenyíti magát, aztán megint kettővé és kettővé és kettővé. Az álmodó figyeli a lankadt, fénytelen akadozást az áldott hidegben, miközben a nagymamák arról sugdosnak, hogy itt születik meg a testi vágy. Itt, az alkotás öröméért való alkotás kölyökkutyaszerű játékában, ahol semmit sem lehet alkotni, csak önmagából önmagát.

Az álmodó felejt, és ő a lassúság. Átnyúlt az időtlenségen és a láthatatlanságokon, valami dúsabbra szomjazik a víznél. Gyűszűlakomák emelkednek elő odalentről, és csillapítják szomját évtizedeken át, és ő azt álmodja, hogy álmodik az örökkévaló áradat biztonságában. A keze felnyúl a sarkáig, az ujjbegyei előrenyújtóznak, hogy megsimítsák a lábujjait. Ő egy sósvíz-buborékokból álló kislány, és a többiek egyike megszólalt: mint a sejtek?, de a szavak egy másik helyet jelentenek, és az álmodó most érzéki, kívül esik a nyelven.

Nincs fény – még nincs –, de messze-messze lent van hőség, sistereg, zizeg és tombol. Felforralja a kövek különös ízét, amely magához vonzza és elűzi őt, és az álmodóvá lesz. Felette: a hideg, ahol semmi sem folyik, a mindenség körüli végtelen görbe fal. És a hullám, most az áramlaton belüli áramlat mindig-tajtéka, amit csupán néhány dolog érez. Egy kapaszkodó a vizekben, valami, ami abból a semmiből áll össze, amelyet az álmodó tekergőzve tologat magával. Hozzásimul, és kéjvágytól hajtva improvizál. A múltbéliség apró gumói bonyolultabbá válnak, és egymásért nyúlnak. És az idők kezdete óta most először elfárad.

Figyelj figyelj figyelj – súgják a nagymamák. – Érezd, ahogy az lezuhan, túl mélyre csúszik a hőségbe és kavargásba; azt az ész nélküli zsenit! Ez fontos – mondják, és az álmodó is lehúzza magát, és a többiek, ahány, vele együtt süllyednek. A buborék felemelkedik, tele zengéssel, lázzal és rosszal, és amikor lehűl, olyan, akár a nyelven szétolvadó tejkaramella és milliárdnyi rovar vidám kórusa egy nyári estén. Akár ezer új játék, szalaggal átkötött fátyolszövetbe csomagolva. Kávé és cukorka, az első suta csók, a bőrhöz simuló majdnem-majdnem-majdnem borzongás. És tudja, hogy megint menni fog, hogy ő, aki a buborékgyermek, megint elküldi magát, hogy megégjen, és dédelgesse a hólyagokat. Arra vágyik, hogy furcsává tegye őt a hőség és a fájás.

Ilyen volt, amikor lányok voltunk – mondják a nagymamák, és az álmodó azt álmodja, hogy érti.

Ennyi elég – mondja valaki. – Jól van, emberek. Mindent az előírások és szabályok szerint.

Nyolcadik fejezet: Elvi

Fayez odalebegett Elvi privát íróasztalához, és végiggörgette a jegyzeteket. Valahányszor nem értett valamit vagy kételkedett valamiben, egy kis ránc jelent meg a két szemöldöke között.

– Te ki tudsz bármit hámozni ebből a szarból? Mert én teljesen összezavarodtam.

A jegyzetek között ott voltak Cara agyának és testének képalkotóval készített képei, mellette a KNS-éi, de Elvi számára a fontos részt a Carával folytatott beszélgetés és az alanyról szóló beszámoló jelentette. Órák kellettek hozzá, hogy elkészüljenek, Elvi kérdéseket tett fel, Cara pedig szóban vagy írásban válaszolt rájuk, és ugyan ez volt a beszámoló legszubjektívebb része, mégis ezt tartotta a legizgalmasabbnak.

– Van értelme. Legalábbis azt hiszem – felelte Elvi, aztán egy pillanatot kivárt. – Van néhány ötletem.

Fayez bezárta az ablakot, és minden figyelmét a felesége felé fordította.

– Akkor talán jobb lenne, ha elmondanád. Mert nekem fogalmam sincs, mi ez, amit itt látok.

Elvi összeszedte a gondolatait. Az exobiológia nem az a terület volt, amelyre Elvi elsődlegesen összpontosított. Valaha, a homályos és ősi időkben, voltaképp csupán néhány vad és változásokkal teli évtizeddel korábban, a Szedzsong Globális Egyetemre járt, mert itt találta meg a legjobb genetikai programot, amit még meg tudott fizetni. Ha őszinte volt magához, még csak nem is szerette annyira az orvosi genetikát. Tizenöt évesen egy orvosi genetikus szerepében látta Amelie ud-Daulát a Maroknyi esőben, aztán a következő évben végig azt igyekezett elérni, hogy ugyanúgy nézzen ki a haja. Nem igazán sikerült neki. A kamaszkori bevésődés fura alkímiája miatt a szórakoztató csatorna színészével való meggondolatlan azonosulás az az iránti érdeklődésbe ment át, miként válnak a DNS-szálak kóros elváltozásokká.

Az elképzelést, hogy egy olyan aprócska hiba, mint amikor egy bázispár kissé eltérő görbületté írja át magát egy fehérjében, aztán átkerül egy szivárgó szívbillentyűbe vagy egy működésképtelen szembe, többé-kevésbé egyformán ellenállhatatlannak és rémisztőnek tartotta. Úgy gondolta, hogy ez a szenvedélye, és egy olyan nő elszántságával foglalkozott vele, aki úgy hitte, azon az úton jár, amelyet a világmindenség kijelölt neki.

Nem földi terepmunkából azért végzett el egy kurzust, mert a témavezetője felhívta a figyelmét arra, mennyivel több állást hirdetnek meg frissen végzett orvosi genetikusoknak a Marson, valamint a Jupiter és a Szaturnusz holdjainak állomásain, mint a Földön. Elvi vette a célzást.

Az előadásokat egy kis szobában tartották, benne egy sárga, vízfoltos szőnyeggel és egy kiégett pixelű fali képernyővel, amitől az úgy nézett ki, mintha egy légy lenne rajta. Li professzor akkor már három éve nyugdíjba vonult, és csak ezért jött vissza tanítani a kurzust, mert szerette. Talán az ő lelkesedése lehetett ragadós, talán csak az univerzum akarta így elérni, hogy Elvi jókor legyen jó helyen. Bármi volt is az ok – vagy az ok hiánya –, Li professzor a kurzus egy szakaszát a földön kívüli élet utáni, az Europa óceánjaiban folytatott kezdeti kutatásokról tartotta, és Elvi agya ettől úgy ragyogott fel, mintha valaki serkentőszereket rakott volna a reggeli gabonapelyhébe.

Édesanyja és témavezetője megrökönyödésére érdeklődésének fókuszát az exobiológia akkoriban még teljességgel hipotetikus területére tette át. A témavezetője egész pontosan így fogalmazott: „Munka szempontjából jobban jártál volna, ha zongorahangolónak mész.”

És ez mindaddig igaz is maradt, amíg az Eros el nem mozdult. Azután a képzési program minden hallgatóját egész életére munkával látták el.

Most már idősebb volt, mint Li professzor, amikor mesélt neki az Europáról és az első, tétova próbálkozásokról annak igazolására, hogy a földi élet fája nem az egyetlen az univerzumban. Olyan dolgokat látott már, amelyekről nem is álmodott, olyan helyeken járt, amelyeknek még a létezéséről sem tudott kislány korában, és – a véletlennek és a rohadék James Holdennek köszönhetően – az emberiség történetében valaha volt legfontosabb kutatás borotvaélén találta magát.

Furcsa tehát, hogy az egész hogyan vezetett vissza Li professzor Europáról szóló előadásához. A hideg, halott Europához, amelyről kiderült, hogy sosem volt rajta élet, számára mégis az univerzumot nyitotta meg.

Elvi megkapaszkodott egy fogódzóban. Már elég időt töltött súlytalanságban ahhoz, hogy szinte természetesen jöjjön a dolog. Még mindig hiányzott neki, hogy fel-alá járkálhasson.

– Oké. Mennyit tudsz a lassúélet-modellről?

– Most már tudok róla, hogy létezik egy lassúélet-modell.

– Rendben. Kezdjük az alapokkal! Oké. Szóval az anyagcsereszintek kiterjedt skálán oszlanak szét. Ez megfigyelhető az állatoknál. Egyrészt vannak gyors és magas reprodukciós rátájúak, mint a patkányok vagy a csirkék, másrészt ott vannak a teknősök, amelyek egészen hosszú életűek, és jóval lassabb anyagcseréjűek. Az élet teljes fája ezen a spektrumon helyezhető el. Azt jelzi előre, hogy látni fogunk nagyon alacsony energiájú környezetekben kifejlődő dolgokat, amelyek nagyon kevés energiát igényelnek. Alacsony anyagcsereszint, alacsony reprodukciós ráta. Hosszú élettartam. Lassú élet.

– Űrteknősök.

– Jégteknősök. Valójában nagyon hideg tengervízben élő házatlan csigák. Vagy medúzák. Valószínűleg valami olyasmi, ami egészen közel jár a semleges felhajtóerőhöz. Nem ez a lényeg. Elméletben létezhet olyasmi, ami nagyon kevés rendelkezésre álló energiájú környezetben fejlődik ki, és nagyon erős… nevezzük így, „ráérős” időérzéke van. Ilyet kerestek a Tyereskova-missziók.

– És ez bámulatos – mondta kifejezéstelen hangon Fayez.

– A Tyereskova Egy és Kettő volt az első hosszú távú, emberek által végzett kutatási projekt az Europán. Földön kívüli életet kerestek.

– Amit nem találtak.

– Valamennyi aminosav-elővegyületet igen, de életet nem.

– Tehát az űrteknősök nem az Europáról származtak.

Elviben egy pillanatra bosszúság lobbant, aztán kihunyt. Mindketten fáradtak voltak. Mindketten egy lakatlan naprendszerben lévő egyetlen hajón utaztak, ahol a segítségre legjobb esetben is hetekig kellett volna várni. És nem igazán sikerült elmagyaráznia, amit akart. Nyelt egyet, kihúzta a vállát, és folytatta.

– Nem onnan. De talán olyanok lehettek, mint amit kerestünk. És van még valami. A Tyereskova-missziók ezen kívül a mélytengeri kürtőkben kialakult organizmusok után kutattak.

– Ezekről tudok. Férgek meg mindenfélék, amik a vulkáni kürtők közelében élnek. A kürtőből nyernek energiát a napfény helyett.

– Meg egy halom biológiailag érdekes ásvány kerül beléjük.

– Amint a vulkanizmus kerül szóba, már kiismerem magam – jegyezte meg Fayez.

– Cara ezt írja le. Ezt a biomot. Nézd! A fenti hidegről és a lenti hőről beszél. Egy óceáni holdról, amelyet jégtakaró borít, és forró a magja. A kettő között folyékony vízzel. Az a rész, amikor arról beszél, hogy úgy érzi, többet kezd csinálni önmagából. Az… nem tudom. Valamiféle reprodukció lehet. Mitózis vagy csírázás.

– Az pedig, amikor a kő ízéről beszél – folytatta Fayez. – A lentről fellebegő ásványokra és tápanyagokra utal. Úgy gondolod, hogy mindkettő megtalálható ott? Ezek a lassú életű teknősök…

– Medúzák.

– …meg a kürtőorganizmusok is, csak lejjebb.

– Mint amik után az Europán kutattunk.

A homlokán húzódó ránc kitörölte magát. Elvi még folytatta volna, de ismerte a férje ritmusait. Fayez átrágni igyekezett magában valamit, és ha Elvi megszólalt volna, meg sem hallja. Sokáig csak a hajó duruzsolását és a légvisszaforgató kattogását lehetett hallani, aztán Fayez köhintéshez hasonlóan felkacagott.

– Jól van, már tudom, mi járt a fejemben – szólalt meg. – A vízben lévő dologról szóló részen.

– A kapaszkodóra gondolsz?

– Igen, arra. Azután történt, hogy… bassza meg… a kő íze után? Most komolyan, úgy érzem, egy költészet szakost kellett volna magunkkal hoznunk. Adatként ez az egész baromság.

– Nem járt valami a fejedben?

– De, ne haragudj. Hogy ez valami szürreális leírás akart lenni. Mágneses tájékozódáshoz vezető vasbeépítés? Ez lehet a kapaszkodó a vízben?

– Az a dolog pedig a végén – mondta erre Elvi. – Amikor valami lebukott a hőségbe, és megsebezve tért vissza onnan, de ezzel a… megvilágosodásszerű valamivel? Ez talán a lassú élet, amelyik először keres tudatosan táplálékban gazdag környezetet. Felkutatja az élelmet ahelyett, hogy egyszerűen beleütközne. Azt hiszem, Cara ennek az organizmusnak az evolúciós történetét éli meg. A gyémánt…

– Köszönöm, hogy nem smaragdnak hívtad.

– …azt mutatja meg Carának, hogyan jött létre. Mintha úgy magyaráznánk az életet valaminek, ami sosem látott még hozzánk hasonlót, hogy visszamegyünk egészen a szerves kémiáig, és onnan építjük fel a történetet, hogy legyen valamilyen közös kontextus.

Fayez elhallgatott. A ránc újra megjelent a homlokán. Elvi ellökte magát a faltól, és elfordult, hogy az ujjai közé csippentse az íróasztala peremét, és megállítsa magát. Fayez látta az arcára kiülő kifejezést, és a fejét rázta.

– Nem, ez így logikusnak hangzik. Valamennyire. Értem, miért ez lehet a legjobb módszer az információ megosztására, meg minden. Épp csak. Oké, mondjuk, hogy a protomolekula megalkotói eljutottak velünk addig a részig a történetükben, amikor a dinoszauruszok elől menekülő hörcsögökhöz hasonlítottak. Nem akarok seggfejként viselkedni, de… na és akkor mi van?

Elvi nem tudta volna megmondani, milyen válaszra számított tőle, de erre biztosan nem.

– Szóval tudunk valamit arról, hogy micsodák. Lehet, hogy ez annak a fajnak az eredete, amelyik mindenfelé megtelepedett a galaxisban, és leküzdött egy csomó olyan problémát, amikről mi mindig úgy hittük, hogy fizikai törvények? Ez nagy dolog.

– Az. Fogtam. De túl messze visszamegy. Ha Cara meg tudná kérdezni a gyémánttól, mi az öt legjobb mód, hogy meggátoljuk a szörnyeket abban, hogy mindenkit elpusztítsanak, az talán jobb kiindulási pont lenne.

– Csak ha Cara megértené a választ.

– És ha tudnák. Márpedig a bizonyítékok arra utalnak, hogy nem. Úgy értem, azzal a bonyolult gamma-sugárnyalábbal a Tecoma-rendszerben nem tettek többet, mint hogy hozzákötözték egy vadászpuska ravaszát a kilincshez. Még ha mindent megtudunk is az űrmedúzákról, elég lesz?

Mindketten elhallgattak. Elvi ismerte a gyomra közepén megtelepedett érzést. Mostanában egy pillanatra sem szűnt meg. Egyedül az változott, mennyire volt a tudatában. Jóformán előre tudta, Fayez most mit fog mondani – Mit próbálunk elérni itt? –, és hogy ő mit válaszol majd erre – Amire képesek vagyunk. De a férje meglepte.

– Minden rendben lesz.

Elvi felnevetett, de nem azért, mert elhitte, hanem mert annyira nyilvánvalóan nem volt igaz. És mert Fayez nyugtatni akarta, Elvi pedig azt szerette volna, ha nyugtatják. Fayez megfogta Elvi karját, áthúzta őt a nyitott íróasztal fölött, aztán maga mellé vonta. Átfogta Elvit a karjával, Elvi pedig megadón hozzásimult, mígnem együtt lebegtek, Fayez feje Elvi vállánál, a combja a felesége combja alatt, akár az ikrek ugyanabban a méhlepényben. Elvi nem gondolta, hogy mások szívmelengetőnek találnák a hasonlatot, ő viszont igen. És amikor kettesben maradt Fayezzel, mások nem számítottak. A férje lehelete füstös teától illatozott.

– Sajnálom – dörmögte Elvi. – Annyira sajnálom, kicsim.

– Mit?

– Ezt az egészet.

– Nem a te hibád.

Elvi a férje arcához szorította a fejét, az arcán érezte, ahogy a férfi haja a bőréhez dörgölődik. Könnyek lepték el a szemét, amitől az iroda úszni kezdett előtte, mintha víz alatt lettek volna.

– Tudom, de fogalmam sincs, hogyan oldjam meg, márpedig nekem kellene.

Érezte Fayez sóhajának finom kitágulását és összeomlását.

– Igen sokat alapozunk feltételezésekre, nem gondolod?

– Előbbre járunk. Már most sokkal többet tudunk.

– Igazad van. Frusztrál a dolog. Nem akartam lefikázni a programot – mondta Fayez. – Ha valahol válaszra lelhetünk, akkor itt.

Elvi bólintott, és remélte, hogy ez igaz, és az az egyre erősödő érzete, hogy akad valami fontos – lényegbevágó – a jegyzetei közt, amit nem vesz észre, helytálló. És hogy bármi is ez, időben észre fogja venni.

Később, miután Fayez aludni ment, Elvi átfutotta az Ochidától kapott jelentéscsomagot. A nagy energiájú fizikára szakosodott munkacsoport legfrissebb adatai átnézésre vártak. A legújabb összetett modellezési eredmények lehetséges kapcsolatokat térképeztek fel a Tájfun elleni támadás, a Tecoma-rendszerbeli virtuális részecskék számának hirtelen megnövekedése és az első tudatvesztés között, miután a Förgeteg megsemmisítette a Pallas Állomást. Egy földmérő cég, amelyik általában a Jupiter körüli bányászati műveletekkel foglalkozott, a furcsa varázslövedéket igyekezett felkutatni, amelyik a Förgeteghez volt rögzítve, amikor elpusztult a hajó. Elvi saját számítógépes biológiai csapata szünet nélkül NIR-spektroszkópiával vizsgált tárgyakat minden lakott rendszerben, hátha sikerül használható adatokat begyűjteniük, amikor az ellenség legközelebb kikapcsolja a tudatukat. És az összes jelentést gigászi virtuális mintázat-összevető rendszerekbe küldték a Földre, a Marsra, a Laconiára és a Bara Gaonra abban a reményben, hogy a gépi intelligencia talán felfedez valamit, amin az emberek átsiklottak.

Az emberi faj történetének legkiterjedtebb, legjobban finanszírozott kutatása zajlott. Egymillió ember keresgélt egy ezerháromszáz bolygónyi szénakazalban, azt remélve, hogy valahol ott lapul egy tű.

Elvi időnként eltűnődött, vajon kezdettől fogva ez lehetett-e Duarte terve. Addig erőltetni, amíg a gyűrűentitás problémájának megoldása az első helyre nem kerül az egész emberiség szemében. A főkonzul mindig is úgy tartotta, hogy előbb-utóbb megoldást kell találni rá, és az emberek rendszerint olyankor teljesítettek a legjobban, amikor a túlélés volt a tét. De akár a főkonzul szándékai szerint alakult így, akár nem, az emberiség előtt most egyetlen megoldandó probléma állt. És annak a rohadék James Holdennek valahogy sikerült elérnie, hogy Elvire bízzák az egészet.

Elvi nem tudta eldönteni, vajon az óriási feladat irányítása lenyugtatta-e, vagy inkább felajzotta. Talán mindkettő igaz lehetett.

Amikor a csomag végére ért, lekapcsolta a képernyőjét. Volt pár tucat dolog, amit a Laconiai Tudományos Igazgatóság fejeként hitelesítenie kellett, vagy amelyekhez megjegyzéseket kellett fűznie, és meg is fogja tenni. De csak azután, hogy evett és talán aludt is valamennyit. Már ha képes aludni.

Keresztülhúzta magát a hajón, végiglebegett a folyosókon. A hajókonyhában Carát és Xant találta Harshaan Leevel és Quinn de Bodarddal, és őket figyelte, miközben kiadagolt magának egy ivógumónyi lencselevest.

– Őrnagy! – üdvözölte egy biccentés kíséretében Harshaan Lee, ahogy Elvi odaúszott.

– Doktor! – köszönt vissza Elvi, és beszívott egy keveset a levesből. A Sólyom kiváló ételeket készített. A lencse jószerével frissnek érződött (mint a tápanyag és az iszap és a kényelem), noha valószínűleg állagmódosított gombafehérjéből készülhetett.

– Éppen a Koenji Wizardról beszélgettünk – szólalt meg Quinn. – Egy szórakoztató műsor a Samavasarana-rendszerből.

– Nem ismerem – válaszolta Elvi, mire Xan komótosan megperdült a z-tengelye körül, majd belekezdett a történet ecsetelésébe. Volt benne egy űrállomás, amelyet angyalok építettek, akik egyben az emberi vágyak megtestesült alakjai is voltak. És minden jel szerint rengeteg dal volt benne, és Xan elénekelte az egyiket. Cara beszállt a refrénbe. Elvi hallgatta őket, és legnagyobb meglepetésére érezte, hogy lassanként ellazul. Xan lelkesedése és az a jó szándékú, gyerekes narcizmus, ami minden beszélgetés központjába tolta őt, ténylegesen örömet szerzett neki. Elvi néhány percre kilépett a saját fejéből. Könnyen el lehetett feledkezni arról, hogy a fiú már több mint negyven éve hétéves.

Elvi már-már sajnálta, amikor újra önmaga lett.

– Cara! – mondta, és a helyiség túlsó vége felé biccentett. – Elrabolhatnálak egy percre?

A lány, aki nem lány volt, megdermedt, ahogyan ő meg Xan tette néha, hirtelen mozdulatlanná vált, akár a kő. Csupán egy pillanatig tartott, de minden alkalommal hátborzongatón hatott. Aztán bólintott, és ellökte magát abba az irányba, amerre Elvi az imént mutatott. Elvi a visszaforgatóba dobta az üres ivógumóját, és odalebegett Carához. Xan, aki ott maradt Quinn-nel és Harshaannal, nyugtalanul pislogott feléjük csupa fekete szemével, és Elvi a reményei szerint megnyugtatón intett neki.

– Mi foglalkoztatja, doki? – kérdezte Cara. Könnyed fesztelensége mindig megmelengette Elvi szívét, valahányszor hallotta. Olyasvalakihez képest, akit évtizedeken át egy szociopata orvos tartott fogva, hogy kísérletezzen rajta, Cara gyorsan a bizalmába fogadta Elvit.

– Egypár dolog. Látni szerettem volna, hogyan érzed magad. A legutóbbi lemerülés… Volt néhány érdekes érték. Úgy tűnt, mintha másképp hangolódtál volna rá a nagy zöld barátunkra. Inkább nemlokális reakciónak tűnt, mintsem időkésésnek.

– Igen – felelte Cara olyan gyorsan, hogy szinte közbevágásnak tűnt. – Én is így éreztem.

– És mivel nem tudjuk, mi ez, szeretném, ha elmondanád, hogy érzed magad. Jól vagy?

– Jól – válaszolta Cara. – Így belépni oda olyan, mintha… nem is tudom. Jó érzés. Valahogy helyesnek tűnik.

Amivel Elvi már tisztában volt. Látta a képalkotók képeit, és tudta, mit tesz a kapcsolat Cara endorfinszintjével. Antropomorfizálás volt úgy fogalmazni, hogy a KNS azt szerette volna, ha Cara visszatér. Semmi sem indokolta, hogy azt feltételezzék róla, van bármiféle akarata, vagy vannak szándékai. Mégis azt akarta, hogy a lány visszatérjen.

Valahol a tudata mélyén Elvi tisztában volt vele, hogy ami ezután következik majd, hiba lesz. És hogy ő úgy döntött, elköveti.

– Ezt tekintetbe véve – mondta – esetleg felgyorsíthatnánk a program ütemtervét. Ha két-három nappal kevesebbet várnánk a lemerülések között…

– Az nagyszerű lenne – vágta rá Cara. – Nem hiszem, hogy bármi ellene szólna. Menni fog.

A mosolya annyira őszinte – annyira emberi – volt, hogy Elvi önkéntelenül is visszamosolygott rá.

– Akkor rendben. Beszélek a csapattal, és módosítunk a protokoll ütemtervén. Akár holnap is próbálkozhatnánk egy újabb menettel?

Cara egy kissé megborzongott izgalmában, és a hajókonyha túlsó végében Xan morcosan összeráncolta a homlokát, az arcára szorongás ült ki. A szorongásnál valami több. Búskomorság. Elvi megfogta Cara kezét, megszorította a lány ujjait, és Cara is megszorította Elvi kezét. A bensőségesség emberi gesztusa volt, magával a fajjal egyidős.

– Minden rendben lesz – mondta Elvi, és csak a saját szavait hallva jött rá, hogy Fayezt visszhangozza. Hogy nem hitt benne, amikor a férje mondta ki.

– Tudom – válaszolta Cara.

Kilencedik fejezet: Kit

Az apja nézett rá a képernyőről, örömkönnyektől vörös szemmel. Alex Kamal valószínűleg sírt már ugyanígy Kit miatt, de Kit akkor még csecsemő volt. Nem emlékezett erre, ezért a látvány most valami új feltárulkozásaként hatott.

– Annyira büszke vagyok arra, amit Rohival csináltok. Arra az életre, amit összehoztatok. Ne… ne… nehéz megérteni, mit jelent családot alapítani. Új életet hozni a világra. De most, hogy te is megtetted, remélem, mi is ugyanilyen odaadással szerettünk téged. Én és az édesanyád is. Szinte szóhoz sem tudok jutni. Mindig abban reménykedtem, hogy végül rátalálsz erre. És tudom… tudom… hogy jó apa leszel. Jobb apa, mint én voltam.

– Bazdmeg, apa – sziszegte Kit. – Már megint ebbe akarunk belemenni?

– A rossz dolgok, amik történtek, nem rólad szóltak. Nem arról, mennyire szerettelek. Hogy mennyire szeretlek még mindig. Annyira eltölt az öröm, attól, amit csináltok. Annyira boldog vagyok.

Az üzenet véget ért. Öt teljes percig tartott, és Kit nem volt biztos abban, lenne-e elég ereje újra végighallgatni. Könnyű volt az apjának romantizálnia Kit életét. A távolság és a kapcsolattartással járó veszélyek miatt Alex csupán a teljes kép egy kicsinyke töredékét látta.

Megnézte, mennyi az idő. Nem sokat mondhatott, és a java egyébként sem olyasmi volt, amit teherként Alex vállára akart volna rakni. Ha Bobbie néni még élt volna, Kit talán őt keresi meg. Bobbie néni valahogy a dolgok mélyére látott. Érzelmességtől mentes együttérzéssel. Az apja túl sok problémát cipelt ehhez magával, és Kit még mindig önkéntelenül is védelmezte őt.

Beindította a felvételt.

– Helló! – mondta a kamerába. – Szeretném, ha tudnád, mennyire nagyra értékelem, hogy elég közel jöttél, hogy szinte valós időben válthassunk üzeneteket. A leggyakrabban csak elküldök valamit, és reménykedem, hogy egyáltalán megkapod… A francba!

Megállította az üzenetet, aztán törölte. Nem akarta, hogy Alex megint ostorozni kezdje magát, amiért alapvetően kimaradt Kit kamaszkorából. A probléma inkább az apjából váltott ki bűntudatot, mint Kitből neheztelést. Épp csak pillanatnyilag túl sok gondja-baja volt ahhoz, hogy még valaki érzelmi jóllétének terhét is magára vegye.

De mondania kellett valamit.

Átmenetileg az ajtócsengő mentette meg. Kikapcsolta a csatornát, és utasította az ajtót, hogy nyissa ki a zárat. Az édesanyja libbent be a lakásba, ahogy szokott. Méltóságteljes, erős állkapcsú nő volt, aki buzogányként használta nemes vonásait. Kit szerette őt, és ez mindig így is fog maradni, de sokkal jobban szerette, amikor egy képernyőn látta.

– Hol van a kicsikém? – kérdezte széles mosollyal az anyja. Nem Kitre gondolt.

– Rohi épp pelenkázza – felelte Kit, és az állával a hátsó szoba felé bökött. – Egy perc, és itt lesz.

– Rokia! – kurjantotta Giselle. – A nagyi eljött segíteni.

Rohi utálta, amikor nem a vér szerinti családjából bárki a teljes keresztnevét használta. Attól a naptól fogva, hogy Giselle rájött erre, másként nem is szólította őt. Kit értette, hogy az anyja a szeretet és elfogadás jelének szánja ezt. Ahogy azt is értette, hogy egy hatalmi játék része. A látszólagos ellentmondás, hogy egyszerre mindkettő lehet, oly módon tűnt logikusnak neki, ahogy Rohinak sosem, de ő ebben nevelkedett. A gyermekkor működési zavarai és különcségei a felnőttkor magától értetődő normáivá váltak.

Hallgatta a hangjukat: Giselle-ét, Rohiét, meg a locsogást és zsivajt, amit Bakari csapott. Nem tudta kivenni a szavakat, de ismerte a hanghordozásokat. Anya ellentmondást nem tűrő hangneme a bizonytalanságát ellensúlyozta. Rohi udvarias kedveskedése a bosszúságát leplezte. A kisbaba gügyögése pedig, mivel túlságosan új volt még, hogy bármit jelentsen Kitnek, a saját örömét és kimerültségét fejezte ki.

Néhány perc múlva hármasban jöttek ki: az anyja, a felesége és a kisfia. Giselle már a csípőjére ültette Bakarit. Rohi arcán erőltetett, de türelmes mosoly.

– Itt a nagyi – szólalt meg az édesanyja. – A helyzet ura vagyok. Ti, kedveskéim, csak menjetek szórakozni, míg én eljátszom az én tökéletes babucimmal.

– Vacsora után már itthon is leszünk – válaszolta Kit.

– Ne siessetek! – legyintett lezserül Giselle. Rohi olyan finoman emelte az égre a tekintetét, hogy jóformán észre sem lehetett venni. Kit finoman meghajtotta a fejét az édesanyja előtt, csókot nyomott kisfia feje búbjára, ahol a csontok még nem forrtak össze, aztán Rohival együtt kiléptek a nyilvános folyosóra. Még hallották Bakari hangját, aki visítani kezdett, amint rájött, hogy elmennek.

– „Szórakozni”? – kérdezte Rohi, miközben megindultak a helyi csomópont felé.

– Egyszerűbb volt, mint azt mondani, hogy: „Zavartalanul el kellene beszélgetnünk egymással Rohival” – felelte Kit. – Fél órán át azt hallgathattam volna, miért rossz a válás. Így elmaradt a kioktatás.

Kit azt remélte, Rohi elneveti majd magát, ehelyett gyorsan és kimérten biccentett. Nem karolt bele Kitbe, a tekintetét végig a járdán tartotta előttük. A közös folyosó világos volt, a középsáv növényeinek levelei lágyan lengedeztek a visszaforgatók fuvallatában. Korábban abban a meggyőződésben vállaltak munkát a marsi Aterpolban, hogy egyrészt komoly kutatási központ, a Sol-rendszerben a Föld után a legfontosabb, másrészt kedvezőbb hely a terhességhez, mint bármelyik mélyebben lévő állomás, kivéve talán a Ganymedest. Giselle örvendezett, és eleinte még Rohi is.

Odaértek a kínai gyorsbüféhez, ahová rendszeresen eljártak munka után. Egy kezeletlen pattanásokkal teli arcú fiatalember ült egy kicsi dobogón, és egy kellemes dallamot pengetett a hangszerén, miközben az asztaloknál étkezők oda sem figyeltek rá. Kit leült, Rohi pedig letelepedett vele szemben, és ők sem figyeltek a zenére.

– Akarsz rendelni te elsőként? – kérdezte Kit, ügyelve rá, hogy a hangja semleges maradjon.

– Igen – felelte Rohi. Pár pillanatba telt csak, hogy beüssék a kiválasztott ételeket, a rendszer pedig visszaigazolja a rendelésüket. Három percig szótlanul ültek, mire Jandol kihozta a tányéraikat – Kitnek citromfüves tojástekercset, Rohinak com chiên cát. Az, hogy a felesége egyik fiatalkori kedvencét rendelte, sokat sejtető volt. Jandol mindkettejüknek odabiccentett; vagy nem vette észre a kettejük közti feszültséget, vagy egyszerűen nem törődött vele, aztán visszament a konyhába. Rohi a tányérja fölé hajolt.

– Szóval – kezdte Kit. – Mit szeretnél elmondani?

– Hallgass végig, rendben?

Kit biccentett, hogy folytassa.

– Azt hiszem, meg kellene fontolnunk, hogy megint elhalasszuk a munkát.

– Rohi…

– Ne, hallgass végig. – Kivárt, amíg biztos nem lehetett bene, hogy Kit csendben marad. – Tudom, hogy a marsi gravitáció csak egyharmad g, de kitartóan az. A folyamatosan működő nehézkedés rendkívül fontos egy gyerek fejlődésének első három hónapjában. A belső füle még mindig formálódik. Most kezdődik a csontnövekedés. A következő évben rengeteg alapvető változáson fog átmenni, és még ha valamelyik gyors hajóra kerülünk is, hónapokon át hajtóerő nélkül fogunk repülni. Nem szeretném, ha valamelyik alacsony gravitáció okozta kórral nőne fel. Nem szeretném úgy indítani az életét, hogy a teste oly módon változzon meg, ami miatt később kevesebb lehetősége lesz. Ha nem feltétlenül szükséges, nem akarom.

– Vettem, amit mondasz.

– Átnéztem az ütemezést. A csapat három másik párosa is elfoglalhatná a kabinunkat a Preissen. Mi pedig még mindig a határidőn belül maradnánk, ha a Nag Hammadival utaznánk ki.

– Feltéve, hogy felkerülnénk rá – válaszolta Kit.

– Nem azt mondom, hogy egyáltalán ne csináljuk – folytatta Rohi. – Nem azt mondom, hogy fújjuk le a dolgot. Nem ilyesmire gondoltam.

Kövér, lomha könnycsepp gördült le Rohi arcán, és úgy törölte le, mint akit elárultak.

Kit mély levegőt vett, aztán kiengedte. Amikor megszólalt, óvatosan válogatta meg a szavakat.

– Te sírsz.

– Aha. Hát, félek.

– Mitől félsz?

Rohi hitetlenkedve nézett vissza rá. Mintha a válasz nyilvánvaló lett volna. Az volt, de Kit úgy gondolta, fontos, hogy a felesége kimondja.

– Azt próbálom elmondani, hogy veszélyezteted a karrieredet – bökte ki végül Rohi. Az, hogy „a karrieredet” használta „a karrierünk” helyett, mindent elárult. Kit úgy vélte, érti a kettejük közt kialakult dinamikát, és most már tudta, hogy nem tévedett. Rohi szájának széle lefelé görbült, és Kit egy pillanatra azt látta maga előtt, amilyen gyermekként lehetett, jóval azelőtt, hogy megismerkedtek.

– Oké – válaszolta. – Most én következem?

Rohi bólintott.

– Először is – vágott bele. – Nem az apám vagyok. És nem a te édesanyáid. Nem fogok olyan döntéseket hozni, mint ők. Mindenekelőtt téged és Bakarit választalak mindenkor. Nem fogok elmenni, még ha ezzel elvágom is a karrierem útját.

– Én csak…

Kit megfogta Rohi kezét.

– Végighallgatsz?

Rohi bólintott. Újabb könnycsepp buggyant elő, de nem törődött vele.

– Tudom, hogy nem ez a legalkalmasabb pillanat – folytatta Kit. – De sosem lesz legalkalmasabb pillanat. Mindig lesz majd valami más. Bakari fejlődése, anyám egészsége, vagy egy konferencia, amiről nem tudunk hazajönni, vagy valami. Mindig van valami.

– Míg a Laconia úgy nem határoz, hogy kirobbant egy újabb háborút, mert be akar bizonyítani valamit. Vagy az idegenek el nem pusztítanak mindannyiunkat.

– Ezek felett nincs hatalmam – válaszolta Kit. – Csak annyit tehetek, hogy úgy csinálok, mintha az univerzum még sokáig létezne, és valamilyen jövőt tervezek benne. A Nieuwestad egy egész kéttized g. Meg fogja viselni a gyereket, ahogy minket is. A Jacobin-Black Egyesített Tőke megfelelő cég ahhoz, hogy olyan munkát végezzünk, amilyenre vágyunk, de ez még nem jelenti azt, hogy meg is kell tennünk. Felbonthatjuk a szerződést, és találhatunk más munkát. Vagy elmehetünk, és kihozhatjuk magunkból a legtöbbet. Ha elmegyünk, rengeteg kiváló programot találunk, ahol gyerekeknek és kisbabáknak segítenek hozzászokni a gravitációváltozáshoz. Én pedig mindennap összeszedem majd magam, és elmegyek veled az edzőterembe, ha akarod. Ha itt maradunk, találunk valamilyen más állást. Bármelyiket megtehetjük. De együtt fogjuk csinálni.

Rohi szeme mostanra kivörösödött, és a szalvétájával itatgatta fel a könnyeit.

– Ez butaság.

Kit megfogta a kezét.

– Mindig megrémülsz, amikor arról beszélünk, hogyan hozzuk egyensúlyba a családot és a munkát, és ezzel nincs semmi baj. Értem, és szeretlek, és egy kiadós sírás hozzátartozik ahhoz, ahogyan megbeszéljük az ilyen dolgokat. És sosem ítélsz el, amikor rajtam van a sor, hogy pityeregjek.

– Egyszerűen nem akarom elszúrni a dolgokat – felelte Rohi. – Mi van, ha elszúrunk neki valamit?

Kit a hüvelykujjával megsimogatta Rohi öklének bütykeit, ahogyan olyankor szokta, amikor a felesége sehogy sem tudott elaludni.

– Márpedig ez lesz. Senki sem tökéletes. Mindenki cipel magában valamit, amit a szülei másképp csináltak volna, ha előre tudják, mi lesz. Vagy ha jobb emberek lettek volna. Vagy ha másképp alakult volna a helyzet. Nincs ezzel semmi gond. Így a normális. Részben anya és apa rengeteg rossz döntése miatt vagyok olyan, amilyen, és ha másképp csinálták volna, valamikor úgyis elkövettek volna hibákat, és akkor azok lennének a részeim. Nem voltak tökéletesek, és mi sem vagyunk azok.

– Ő viszont igen – jelentette ki Rohi. – Bakari az.

– Bizony az, ugye?

Egy darabig mindketten hallgattak. Jandol jött oda az asztalhoz, hogy ha akarják, elvinné a maradékot. Amikor Kit megrázta a fejét, az öregember csak vállat vont, és visszaballagott a konyhába.

Rohi végül nagy levegőt vett, és ahogy kissé megkönnyebbülve kifújta, előregörnyedt. Mire újra megszólalt, a hangjából elszállt a feszültség.

– Rendben. Köszönöm.

– Nehogy azt mondd, hogy „sajnálom”!

– Nem mondtam.

– De akartad.

Rohi elmosolyodott, látta, hogy elmúlt a vihar.

– Akartam.

Kit beszívott egy adag tésztát, és rágni kezdte. A citromfű valódinak tűnt, a tészta puha és sós volt. Egy kissé talán kihűlt már, de Kitet nem érdekelte. Rohi felsóhajtott, és beleernyedt a székébe.

Vacsora után komótosan bandukoltak hazafelé. Rohi megfogta a kezét, és Kit odabújt hozzá. Egy darabig mintha újra az udvarlás fázisában jártak volna, csak most mélyebben. Dúsabban. Teljesebben. Mindkettejük szülei ezt az életet adták fel, és Kit egyáltalán nem értette egyiküket sem.

A szobákban Giselle a kanapén ült, szórakoztató műsorokat pörgetett a marokterminálján. Amikor beléptek, a szájához emelte az ujját, és a gyerekszoba felé mutatott.

– Tíz perce aludt el. Jól evett. Annyit kakilt, mint egy hegy. Kuncogott, játszott, tizenöt másodpercet sírt, aztán mint akit kiütöttek.

– Köszönöm, anya – válaszolta Kit, mire Giselle felállt, és szorosan átkarolta.

– Nem miattad csináltam – mondta olyan halkan, hogy csak Kit hallhassa. – Feltöltekezem az unokámmal, amíg itt van. Télire.

Miután Giselle elköszönt, Rohi a dolgozószobába ment, halk léptekkel, nehogy felébressze a kisbabát, Kit pedig leült a saját íróasztalához, és megnyitotta az üzenetsort.

Bekapcsolta a kamerát.

– Szia, apa. Én is szeretlek. Köszönöm, hogy elég közel jöttél ahhoz, hogy elküldhesd az üzenetet. Tudom, ez mennyire nehéz lehet. És szeretlek érte. Gyereket vállalni a legrémisztőbb dolog, amit valaha tettem, és imádom. Imádom, hogy van gyerekem. Imádok apa lenni. Tudom, hogy neked meg anyának nem mindig úgy alakultak a dolgaitok, ahogy szívetek szerint döntöttetek volna. De nem számít, mi történt, mindig tudtam, hogy fontos vagyok a számotokra. Ezt tőled tanultam meg. Ha ez az egyetlen, amit tovább tudok adni, már megérte. Nagyszerű örökség. Komolyan a legjobb.

Próbált még kitalálni valamit, de a kimerültség beszivárgott az agya sarkainál, és nem igazán tudta, mit mondhatna még. Átnézte, elküldte, mindent kitörölt a rendszerből, ahogy mindig, amikor a földalatti mozgalom hálózatáról kapott valamit, aztán lezuhanyozott, és előkészült a lefekvéshez.

Rohi nem volt ott. Kit a gyerekágy fölé hajolva talált rá, ahogy a kicsiny új életet bámulta, akit együtt csináltak. Bakari puha, kerek pocakja fel-le járt, miközben aludt. Kit csak állt ott Rohival és a kisbabával.

– Kis vasgyúró, igaz? – szólalt meg Rohi.

– Bizony az. És a szülei nagyon-nagyon szeretik.

– Akkor jó. Menjünk!

Tizedik fejezet: Fayez

Az asztrogeológia szakot rendszerint nem azért választották az emberek, mert királycsinálóként akartak karriert. Nem sok összefüggést lehetett találni az elsőévesek üledékmintázat-analízise és aközött, hogy emberek vetélkedjenek a befolyásodért, amely létfontosságú lehet számukra.

De Fayez anélkül, hogy szándékában állt volna, egy ilyen helyzetbe keveredett.

Lee magánkabinjában lebegett, egyik kezében egy csontszínű ivógumóban whiskyt tartott. Sűrű, tőzeges párlat volt, amit túlságosan harsánynak talált, amikor tolóerő mellett repültek. Néhány hét súlytalanság azonban valamiképp eltompította az ízlelőbimbókat, ezért ilyen alkalmakkor tökéletesnek bizonyult. Lee, Elvi parancsnokhelyettese egy otthonról érkezett üzenetet tett a lejátszási sor elejére. Vagy legalábbis a Laconiáról származót. Amire, hiába élt már ott éveken át, Fayez még mindig nem az otthonaként gondolt.

– Tessék – mondta Lee, és eltolta magát a munkaállomástól.

– Jól van, kit látok? – kérdezte Fayez.

– Galwan ud-Dinnek hívják – felelte Lee. – Vezető kutató extrapolációs fizikában.

– Rendben. Vagyis egy szót sem fogok érteni az egészből, ugye?

– Megkértem, hogy a művelt laikusoknak szóló változatot adja elő.

A képernyő egy sovány arcú férfi dús és gondosan ápolt szakállú arcának képére váltott, aki gallér nélküli öltönyinget viselt. Nem egészen meghajolva odabólintott a kamera felé.

– Köszönöm, hogy időt szán rám, dr. Sarkis. Szeretném, ha tudná, mennyire nagyra értékelem ezt.

Mivel felvételt néztek, Fayez felsóhajtott.

– Meg szeretnék osztani önökkel néhány gondolatot, amelyeket a munkacsoportom állított össze. Úgy vélem, ígéretesnek fogják találni – mondta a sovány arcú férfi, majd láthatólag erőt vett magán. A vonásai olyan arckifejezéssé rendeződtek, amelyhez hasonlót Fayez egy olyan általános iskolai tanártól várna, aki megközelíthetőnek igyekszik mutatkozni. – A fény, amint azt bizonyára tudják, membránjelenség az idő felszínén.

Fayez az utolsó csepp whiskyt is kiitta az ivógumóból, és egy másikért nyúlt. Lee már odakészítette.

Ud-Din fél órán keresztül magyarázta meglepően világos érvekkel, hogy Elvi lassú életű medúzái bonyolult, mérhetetlenül kiterjedt agyszerű struktúraként fejezték be az evolúciójukat, amely arra a paradox igazságra támaszkodott, hogy az idő kitágulása olyan állapotba hozta a fotonokat, hogy ugyanabban a pillanatban hagytak el egy csillagot, mint amikor befogadta őket a megfigyelő szeme, még ha a Fayezhez hasonló külső szemlélő számára éveken át tették is meg az útjukat. Egy efféle rendszer sebességmeghatározó lépése mindig is a tömeg lesz, ezért a tömeg mozgatására használt technológiák – a tehetetlenségi erő manipulálása, az „utakat lerövidítő” gyűrűkapuk – kiemelt szerepet kapnának, ahogy a bizonyítékok alapján kaptak is.

A kiselőadás végére Fayez csaknem ugyanolyan izgalomba jött, mint a jelek szerint ud-Din, és még a második whiskyjét sem fejezte be.

– Remélem, belátják – mondta ud-Din –, miért fűzök ilyen nagy reményeket a kutatási irányhoz. Ezért kell a segítségüket kérnem. A Tudományos Igazgatóság legújabb rendelkezései Tanaka ezredes abszolút fennhatósága alá helyeznek minket… Nem vitatom, hogy a főkonzulnak minden joga megvan ahhoz, hogy az igényekhez igazítsa az erőfeszítéseinket, de hallgat magukra. Sokat segítene, ha arra bátorítanák, hogy ne szakítsa meg a kutatásunkat, hacsak a birodalom érdekei elkerülhetetlenné nem teszik ezt. Csak… csak azért hozakodom elő ezzel, mert úgy érzem, áttörés előtt állunk, és nem venném a szívemre, ha a főkonzul nem a helyzet teljes körű ismeretében hozna döntést a munkacsoportunkról. Köszönöm. Köszönöm, hogy időt szántak rám.

Ud-Din idegesen megnyalta a száját, és az üzenet véget ért. Mennyire bájos úgy tenni, mintha még mindig egy főkonzul irányítaná ezt az isten háta mögötti lepratelepet, gondolta Fayez, de hangosan nem mondta ki a szavakat. Némely dolgok túl veszélyesek lettek volna, még egy királycsináló számára is.

– Fél tucat ugyanilyet kaptam még – jegyezte meg Lee. – Munkacsoportok és kutatások vezetőitől, akik megkapták az üzenetet, hogy azt tegyék, amit Tanaka kér tőlük. Többet közülük már más feladatra állított rá.

– Tudják, hogy lószart sem tehetünk, igaz? Mert szó szerint lószart sem tehetünk ezzel kapcsolatban. Megkapta a tájékoztatást arról, Tanaka mivel foglalkozik?

– Meg – felelte Lee, aztán sokatmondón nem fejtette ki bővebben ezt. – Rengeteg az abszolút kiemelten fontos feladat. Nem tudjuk mind megcsinálni.

– Ezt értem – válaszolta Fayez. – De nem Elvi osztja ki ezeket. Egyértelművé tette, hogy a szakértelemnek hagyja, hogy felrajzolja a céltáblákat.

– De ő Duarte Szent Lelkének imádott apostola – vetette ellene Lee. – Az emberek azt szeretnék, ha közbenjárna az érdekükben.

– Ezért megkérik önt, hogy kérjen meg engem, hogy kérjem meg a feleségem – mondta erre Fayez. – Ja nem, egyet kihagytam. Hogy Elvi megkérje őt. Vagyis voltaképp Trejót.

– Igen.

– Ahogy a dolgok működnek, kész csoda, hogy az emberiség egyáltalán a cipőt kitalálta. Beszélek Elvivel, de tudja, hogy van most.

– Tudom. Köszönöm, dr. Sarkis.

– Csak továbbra is döntse belém a finom italokat, és a végén még meggyőzhet mindenről, dr. Lee.

Lee halvány mosolya volt a legtöbb, ami a férfiből kitelt bensőségesség címén. Fayez kedvelte őt.

A Sólyom folyosói duruzsoltak és parázslottak. Fayez az egyik laconiai kék kapaszkodótól a másikig húzta végig rajtuk magát. A legénység fiatalabb tagjai közül néhányan úgy lökték el magukat, mint az övbéliek, saroktól sarokig úgy suhantak, hogy közben egyszer sem érintették a falat. Fayez nem ilyen volt. Az elmúlt pár évtizedben fontosabbá vált számára úgy eljutni oda, ahová tartott, hogy minden porcikája ép maradjon.

A szakértelemmel az volt a gond, hogy ténylegesen nem átruházható. Winston Duarte a MEKH logisztikai részlegénél fejlesztette a tudását, ahol minden jel szerint meg nem értett lángelmeként dolgozott. Könnyen be lehetett látni, hogy az ott megnyilvánuló zsenialitása miként segített felépíteni a szakadár birodalmat. Megcsinálta, és azzal, hogy kezébe kaparintotta a protomolekula-mintákat és a szakembereket, akik használni tudták, eleget megszelídített a földön kívüli technológiából ahhoz, hogy az emberiség fölébe kerekedjen. Legalábbis egy darabig.

Attól, hogy egyvalamiben jó volt – sőt a legjobb az emberi nem képviselőinek milliárdjai közül –, még nem értett jól mindenhez. Egyszerűen csak túl nagy hatalmat kapott a kezébe ahhoz, hogy nemet merjenek mondani neki. Ezért amikorra úgy határozott, hogy halhatatlan isten-királlyá alakíttatja magát – nem a saját javára, hanem hogy önzetlen módon stabil vezetéssel ajándékozza meg az emberiséget, amely ahhoz szükséges, hogy megostromolják a mennyeket és megöljék Istent –, elhitette magával és az őt körülvevőkkel, hogy éppannyira nagyszerű, mint ahogy a róla szóló történetek sugallják.

Mindössze néhány ember tudta hivatalos forrásból, mennyire csúnyán félresiklott a terv. Elvi közéjük tartozott. Ahogy Fayez is.

Amint megérkezett a laboratóriumba vezető folyosóra, megütötte a fülét, ahogy Elvi és Cara beszélgetnek. Elvi irodájának ajtaja nyitva állt, Cara pedig a munkapad és az orvosi képalkotók közti nyílt térben lebegett. A fiatal nő – a lány – arca izgalomtól ragyogott, és beszéd közben gesztikulált, mintha több jelentést kellett volna beletömködnie a szavaiba, mint amennyi a szótagokba belefért. Elvi a présülésbe szíjazva jegyzetelt, miközben beszéltek. Attól eltekintve, hogy genetikailag még csak a legcsekélyebb hasonlóságot sem mutatták, Fayezt egy nagymamára és az unokájára emlékeztették, akik valamilyen hatalmas rejtvény megfejtésével erősítették az egymás közötti köteléküket. A hangjuk már azelőtt elárulta a történetet, hogy Fayez kivehette volna, amit mondanak. A „szédült és lelkes” tűnt a helyes értelmezésnek. A „lázas és túlfűtött” ugyanúgy illett rá.

– Aztán itt volt ez a… a fény érzete? – magyarázta Cara. – Mintha szemeket ettünk volna, és ettől képessé váltunk arra, hogy lássunk.

– Ez voltaképp stimmel – válaszolta Elvi.

– Tényleg? – szólalt meg Fayez. – Mihez stimmel? Csak mert az előbb tudtam meg egy csomó mindent a fényről, méghozzá egészen fura dolgokat.

Elvi mosolyában egyáltalán nem lehetett felfedezni bosszúságot, Caráéban csupán egy keveset.

– Azt hiszem, hogy a tengericsigáink mérföldkőhöz érkeztek – felelte Elvi. – Már volt egy módszerük arra, hogy közvetlen fizikai átvitel révén információt cseréljenek, mint amikor a baktériumok adnak át egymásnak plazmidokat. Ha helyesen értjük a dolgot, kölcsönös kapcsolatot vagy sikeres élősködői társulást hoztak létre egy kis ragacsszemmel, és így le tudtak ereszkedni a vulkáni kürtőkhöz, és vissza tudtak jönni onnan.

– Ú. Milyen mocskos! – mondta Fayez, és behúzta magát a helyiségbe. Most, hogy hárman voltak benne, kissé szűkössé vált ahhoz, hogy kényelmesnek érződjön, de Cara megragadta a falat, és helyet csinált neki. – Hogy kerültek bele a szemgolyók?

– A gyorsabb ökoszisztémákból gyűjtöttek be evolúciós újításokat. Odalent a kürtőnél valami összehozott egy kezdetleges infravörös szemet, hogy bejárhassa a kürtőt. A csigák megszerezték, beillesztették a jelölőfehérje-mechanizmusba, és egy csapásra nem kellett plazmidokat bökniük egymásba, hogy információt cseréljenek. Infravörös fényjeleket használhattak.

– Nem, látható fény volt – vetette közbe Cara.

– Talán biolumineszcencia – fogadta el a lehetőséget Elvi. – Ettől kezdve a nagyon lassú lények nagyon-nagyon gyorsan tudtak beszélgetni egymással. És egyre kevésbé hasonlítanak már a medúzákra, és sokkal inkább úgy néznek ki, mint a szabadon lebegő neuronok. És már most látjuk azt a mélystratégiát, hogy félig biológiai küldöncöket indítanak el a barátságtalan biomokba, és utasítások sorát ültetik be az ott talált létformákba. Ami, és itt túlzok egy kicsit, egyre inkább úgy hangzik, mint a protomolekula phoebei küldetése… – Elvi tétován elhallgatott. A mosolya valami bánatosabba ment át. – De nem azért jöttél, hogy erről beszéljünk, ugye?

– Ezt a kiokosítást abszolút érdemes végighallgatni, de nem – válaszolta Fayez. – Valami másról kell beszélnem veled.

– Cara! Tarthatnánk egy kis szünetet?

A fekete szem a másodperc töredékéig mozdulatlanná dermedt, aztán Fayezre villant, majd elfordult felőle.

– Persze. Semmi gond.

Cara a kijárathoz, majd a folyosóra tolta ki magát, és becsukta maga mögött az iroda ajtaját. Fayez az orvosi képalkotókhoz lebegett. A képernyőkön még mindig Cara eredményeit lehetett látni. Fayez végighúzta az ujját a lány stresszmetabolitjainak ívén. Nem tudta volna, hogy mit lát, ha Elvi nem magyarázza el neki.

– Nem olyan magasak az értékek, mint amilyennek tűnnek – mondta egy kissé védekezőn Elvi. – Még azt sem tudhatjuk, mi a felső határérték olyasvalakinél, akit hozzá hasonlóan módosítottak.

– Nem tudtam, hogy mára újabb alámerülést terveztetek be – jegyezte meg Fayez.

– Úgy érezte, készen áll rá. De nem is ezért jöttél, ugye?

Fayez kikapcsolta a kijelzőket, visszaperdült Elvi felé, és megkapaszkodott egy lábtámaszban.

– A Tanaka-dolog a gond.

Elvi már azelőtt fáradtnak tűnt, hogy Fayez kimondta ezt. Most még rosszabbnak látszott az állapota.

– Mivel állunk szemben?

– Átvezényelt és új feladattal látott el négy munkacsoportot. Ahelyett, hogy mély háttérpásztázással foglalkoznának, valamilyen idegen szerkezetet keresnek, amelyik talán elhagyta a Laconiát, talán nem, és Trejo agyát vizsgálják képalkotókkal, hogy… fogalmam sincs, mit találjanak.

– Bármiféle manipuláció nyomait – válaszolta Elvi. – Olyasmit, ami azt bizonyítja, hogy közvetlen idegi kapcsolatba lépett valamivel, ahogy James Holden Miller maradványaival az Iloszon.

– Vagyis tudsz róla?

Elvi bizonytalan, tehetetlen mozdulatot tett a kezével.

– Rangban felettem áll.

– De te vagy a Tudományos Igazgatóság vezetője.

– És ez nemrég még számított – mondta erre Elvi. – Már nem. E pillanatban Tanaka parancsain akár az is állhatna: „közvetlenül az Isten irodájából”.

– Ezek a tudósok azt szeretnék, ha megvédenéd őket a bürokráciával szemben.

– Azt akarják, beszéljem rá Duartét, hogy bírálja felül Trejót, és vonja vissza Tanaka jogosítványait – mondta Elvi. – Ezzel akad egy kis gond.

– Hogy Duarte nem létezik?

– Hogy Tanakának rá kell találnia, mielőtt szívességet kérhetnék tőle, igen.

Fayez egy pillanatra elhallgatott. Nem akart tovább menni ennél, de kénytelen volt.

– Szerinted tényleg ez történik?

Elvi sóhaja azt sugallta, hogy ugyanezek a gondolatok és gyanúk gyötörték.

– Mármint hogy szerintem Tanaka Duarte egy olyan változatát keresi, amelyik felébredt a kómából, és eltűnt?

– Vagy Trejo egy történetet ad be nekünk, hogy kiderítse, kiszivárog-e a földalatti mozgalom felé? Lehet, hogy az egésszel csak próbára tesz minket. Duarte pedig a Kormányzóság épületében mereng a zabkásája felett. Addig nem tudhatjuk, amíg dr. Lee csendben parancsot nem kap, hogy hátulról repítsen golyót a fejünkbe. Elég magasan helyezkedünk el a táplálékláncban, de Trejo ettől még egy despota, és elég sok precedens akad az ilyesmire.

– Ezzel nem törődhetek – felelte Elvi. – Nem mehetek bele ebbe a játszmába. Nincs hozzá elég türelmem és energiám.

– Felhagyhatnál azzal, hogy az eredményeinket elküldöd Jimnek és Nagatának.

Elvi bólintott, de nem azt jelezte, hogy egyetért.

Fayez lecsukott szemhéjához szorította az ujjait.

– Kicsim – kezdte, de Elvi leállította.

– Sokkal többször történik, mint gondoltuk.

– Micsoda? Mi történik?

– Incidens. Mint a Gedarán. Eddig egyedül az épp csak elvétett találatokra figyeltünk fel. Azt mindig észrevettük, ha kikapcsolta az emberek tudatát, de Ochidával mintázat-egybevetést végeztettem más anomáliákra is, mint a gedarai fénysebesség dolog. Állandóan történnek ilyenek.

– Hogy érted, hogy állandóan? – kérdezte Fayez, de a gyomra hirtelen összerándult.

– A virtuális részecskék megsemmisülésében beállt változások a Pátria-, a Felicité-és a Kunlun-rendszerekben. Fénysebesség-módosulások a Sumnerben és a Farhome-ban. Az elektrontömeg majdnem két percre megváltozott a Hasa-rendszerben. Az elektrontömeg. A teljes Sanctuary-rendszerben hat másodpercre egytized százalékkal megnőtt a gravitáció.

– Oké, amiket most elsoroltál, mindent összekuszál.

– Egyetlen huszonnégy órás időszakról beszélek. Azok, amik ezt csinálják, minden ablakot megrázogatnak, hátha rájönnek, hogyan okozhatják a vesztünket, és fogalmam sincs, hogyan óvhatjuk meg a kibaszott fizikai állandóinkat a támadásuk ellen. Csak idő kérdése, hogy kitalálják, hogyan indítsák be a vákuumromlást vagy valamit. Ezért pontosan ugyanúgy folytatok mindent, amit tudok, és igen, ebbe beletartozik az adatok megosztása is. Mert ha így sikerül közelebb jutnunk a megoldáshoz, már megérte. És ha a szerencsétlen dr. Leenek emiatt merényletet kell elkövetnie ellenem, legalább már nem az én gondom lesz az egész.

– Oké. Vettem.

– Trejo egy birodalom megtartásával küszködik. Én azzal, hogy megmaradjon valami, ami eleven lényekkel benépesített világegyetemként azonosítható.

– Vettem – ismételte meg Fayez, de most, hogy Elvi belekezdett, nem tudta abbahagyni. Addig nem, amíg meg nem szabadul a felgyülemlett nyomástól. – Ha van bármennyi esély rá, akárcsak egy a milliárdhoz, hogy rájöhessek, hogyan, ki akarom használni. Ha ezért fizetnem kell valamivel, rendben. Még csak nem is foglalkozom vele. Csak kinyitom a pénztárcámat, és amit az univerzum el akar venni tőlem, vegye csak nyugodtan. Ezért veszünk részt a játékban. Szóval, igen, nagyon-nagyon remélem, hogy Duarte kizökkent a kataton állapotból, és elszökött, hogy megtegye, amit a félig protomolekula uralkodók visszavonultságukban csinálni szoktak, bassza meg, mert ez azt jelentené, hogy Trejo nem udvari intrikákkal szórakozik velem, miközben dolgozom. De ki tudja? Én nem.

Elhallgatott, még mindig feszes, dühös mozdulatokkal rázta a fejét. Fayez megkapaszkodott egy fogantyúban.

– Hogy segíthetek?

– Csak tedd a dolgodat! Segíts nekem is tenni az enyémet! Remélem, hogy idejében rálelünk valamilyen megoldásra.

– Jól van – felelte Fayez. – Ez menni fog.

– Ne haragudj! Nem akartalak…

– Nem fogadom el a bocsánatkérésedet. Igazad van. Vettem.

Elvi a fejét rázta. Fázott. A bőre kiszáradt. Mostanra annyira lesoványodott, hogy érezte, ahogy a különálló inak elmozdulnak a csontjain.

– Sajnálom, hogy belerángattalak ebbe.

– Pokoli, az igaz. De jó a társaság.

– Senki mással nem néznék szembe minden dolgok végével, csakis veled.

– Csak mert mutatós a seggem, nem igaz? Ez a titkos fegyverem.

Elvinek sikerült elmosolyodnia.

– Most rajtakaptál.

– Egy diót is fel tudok törni a sejhajommal – mondta Fayez. – Persze utána nem akarnád megenni, de…

– Szeretlek – szakította félbe Elvi. – Ne akarj felvidítani! Küldd vissza Carát! Dolgoznom kell.

Carára a lány kabinjában talált rá, Xan társaságában. Együtt lebegtek a priccseik közti térben, és Xan fellelkesülve ontotta magából a szót az egyik szórakoztató műsorról. Cara arcáról az idősebb testvérek ősidők óta ugyanolyan, udvarias unottságát lehetett leolvasni. A körülményeiket figyelembe véve furcsán megnyugtatón hatott valami szokványosat látni tőlük. Amikor Fayez megköszörülte a torkát, a lány arcára éppoly egyértelműen ült ki az öröm, mint az öccséére a csalódottság.

– Dr. Okoye készen áll? – kérdezte Cara, és a kérdésből olyasfajta mohóságot lehetett kiérezni, amely egy kissé aggasztotta Fayezt. De visszanyelte a rossz érzését.

– Készen. Ne haragudj, hogy félbeszakítottalak benneteket. Csak volt valami, amit muszáj volt megbeszélnem vele.

– Semmi gond – válaszolta Cara. – De jobb, ha indulok.

Fayez félrehúzta magát, hogy a lány kilendülhessen. Ahogy Cara a folyosón úszott, Fayez megint úgy érezte, mint néha előfordult vele, vagyis hogy az egyensúlyérzéke ébredezni próbál. Egyetlen pillanatra nem úgy látta, hogy Cara oldalirányban lebeg el, hanem úgy, mintha fejjel lefelé zuhanna az aknában. Megragadta a fogódzót, hogy megkapaszkodjon, majd néhány lélegzetvétel után az érzés elmúlt.

– Valami baj van? – kérdezte Xan.

– Nem. Csak… sosem fogok hozzászokni a súlytalansághoz. Egy gravitációs kútban nőttem fel, és bizonyos dolgok belém égtek.

– Már hallottam erről – válaszolta Xan, aztán elfordult, és megérintette a mennyezetet, hogy letolja magát a padlóhoz. Nehezen lehetett volna bármit kiolvasni a tekintetéből. A kölyök évtizedek óta kisfiú volt, ám a gyerekkori szinten megragadt agyával és a rengeteg élettapasztalattal sem ennek, sem annak nem lehetett mondani. A nővére is ugyanilyen volt. Lehetetlennek tűnt gyerekként tekinteni rájuk, ugyanakkor másként sem lehetett. Xan mágneses csizmája rácsattant a fedélzetre, és jóformán úgy fordult el, mintha nehézkedés mellett lépkedne.

– És veled mi a helyzet? – kérdezte Fayez. – Minden rendben a világodban?

– Aggódom Cara miatt – felelte habozás nélkül a fiú. – Folyton másként tér vissza.

– Igen? Hogyan másképp?

– Megváltozva – válaszolta Xan. – Az a valami, ami tanítja, alakítja is.

A hidegnek, amely végigfutott Fayez hátán, semmi köze nem volt a hőmérséklethez. Fayez szándékoltan könnyed és derűs hangon folytatta.

– Szerinted mivé alakítja?

Xan a fejét rázta. „Nem tudom” mozdulattal.

– Majd kiderül – mondta.

Tizenegyedik fejezet: Teresa

Miután az első állandó települések megalapítása óta alig tizenöt év telt el, az Új-Egyiptom a fiatalabb gyarmatrendszerek közé tartozott. Két bolygóján lehetett kiterjedt lakható területeket találni. Az iskolát, ahol majd élni fog, a kisebbik, a naptól számított negyedik bolygón alapították, akárcsak a legtöbb más állandó települést. A bolygón – amelyet Abbassiának hívtak – valamivel kisebb mint háromnegyed g-s nehézkedéssel és harmincórás nappal kellett számolnia. A magnetoszféra – egyelőre behatóbban nem vizsgált okokból – rendkívül erősnek bizonyult, ami rendkívül fontosnak számított a kifejezetten aktív és gyakori napkitöréseket figyelembe véve. A sarki fény még az egyenlítő környékén is bámulatosnak ígérkezett.

A két bolygó teljes lakossága együttesen sem tette ki a laconiai fővárosét, és féltucatnyi kisvárosban és nagyjából húsz ásványkitermelő telepen oszlott szét. Az Abbassiának csupán az egyharmadát borította óceán, és a szárazföld java részén sivatagi éghajlat uralkodott, habár mind a déli, mind az északi féltekén kiterjedt köderdőket lehetett találni.

A Szohág Presbiteriánus Akadémia egy déli folyóvölgyben bújt meg, néhány száz kilométerre a Nouvelle École-tól, amellyel együttműködött az oktatásban. A Szohág Presbiteriánus Akadémia parkja jóformán ezerhektárnyi földiesített talajon és megművelt földön terült el. Az épületeket nem sokkal a halála előtt tervezte Alvaro Pió, és az új világok ezer legjelentősebb építészeti helyszíne között tartották számon.

Teresa már megnézegette a képeket a csupa vele egykorú és valamivel idősebb mosolygós arcokkal teli campusról. Megpróbálta közéjük képzelni magát. Megpróbálta elképzelni, ki lenne ő, ha ezeken a képeken szerepelne. Mostantól ez lesz az otthonom. Hacsak valami félre nem siklik.

És úgy tűnt, valami félresiklani készült.

Az egész legénység a vezérlőfedélzet egyik képernyőjénél gyűlt össze, amely az Új-Egyiptom-rendszer taktikai térképét mutatta. A figyelmük középpontjában – így Teresáéban is – az a hajó állt, amelyik hat CSE-gel mögöttük kelt át a gyűrűkapun, és keményen égetett az Abbassia felé.

– A földalatti mozgalom egyik átkelési menetrendjében sem találom – közölte Naomi. – De épp ez a probléma. Nincs egyetlen összehangolt repülésiterv-jegyzék, és még ha lenne is, most már állandóan járnak-kelnek a csempészek.

– A hajtómű egyedi energiamintázatáról semmit sem tudunk?

– Egyetlen nyilvántartott hajóéval sem egyezik – felelte Alex. – De ez sem jelent sokat. Lehet, hogy a Bara Gaonon vagy az Auberonon építették, vagy valamelyiken kicserélték a hajtóművet. A rendszerekben is egyre több az elfogadható hajógyár. Már nem az a helyzet, mint annak idején, amikor mindent a Sol-rendszerben lehetett megtalálni.

– Tudom – mondta Jim.

Alex megnövelte a kép méretét, de a hajó még így is túl kicsi volt ahhoz, hogy ki lehessen venni – fekete pontnak látszott a hajtóműcsóva ragyogása mellett. Néhány tucat méternyi kerámia és szén-szilikát csipkézet kilencszázmillió kilométerről nézve. Már az is csodának számított, hogy ennyit látnak.

– Elég nagy valószínűséggel csak véletlenül jött épp most át.

– Igen – válaszolta Jim olyan hanghordozással, amelyik azt sejtette, hogy nem ért egyet vele. Amos összefonta vaskos karját a mellkasa előtt, és elmosolyodott. Nem valamin mosolygott. Teresa időnként még mindig Timothyként gondolt rá. Timothy mindig mosolygott, még akkor is, amikor egy barlangban bujkált. Jim mélyet lélegzett, aztán kifújta a levegőt. – Viszont ha laconiai hajó…

– Valószínűleg még akkor sem követne minket nyomon – szólalt meg Naomi. – Nem törtük meg a rádiócsendet. Még a helyi jeltovábbító hálózaton sem küldtünk adatokat. Tudniuk kellett volna, hogy ide tartottunk.

– Valószínűleg csak az, aminek látszik – jegyezte meg Amos. – Egy teherszállító, amely terhet szállít. Vagy kalóz. A kalózok is megfelelnek nekünk.

– Nem az esélyek aggasztanak – válaszolta Jim. – Hanem az, hogy mi forog kockán. Nem szeretném, ha követnének minket a felszínig.

– Leszállhatok akkor is, amikor a hely a bolygó velük átellenes felére esik – ajánlotta fel Alex. – Bezúzok, kirakjuk Teresát és a kutyust, aztán már a légkör fölött leszek, mielőtt észrevennék, hogy felszálltam. Még ha figyelnek is, nem fogják tudni, hova mentünk. Talán azt sem tudják majd meg, hogy egyáltalán leszálltunk.

Ahogy Teresa hallgatta őket, a gyomrában egyre erősödött valamiféle érzés. Szorításhoz hasonlított. Vagy inkább kőhöz. Íze is volt. Kicsatolta magát a présülésből, és a kapaszkodókat használva lelebegett a felvonóaknában. Nem tudta biztosan, hová igyekszik, de attól, ahogy a Rocinante legénysége arról tanakodott, hogyan tegyék ki, elviselhetetlenné vált, hogy egy helyben maradjon.

A hajókonyha után a legénységi kabinokhoz ért, ahol a sajátja is volt. Hallotta, ahogy Pézsmapocok érdeklődve vakkant, ahogy elhaladt mellette, de nem válaszolt neki, csak ment tovább lefelé. A gépészműhelynél biztonságosabb és kényelmesebb hely nem maradt számára. Amos összeállított neki egy feladatlistát, és Teresa megnyitotta azt. Ideje volt ellenőrizni a vízellátás kémiai érzékelőit. Teresa még sosem csinált ilyet, de a bejegyzéshez mellékelve ott találta az utasításokat. Végigolvasta az útmutatót, összeszedte a szerszámokat, és megindult a tartályok bemenő csöveihez. Fájt az állkapcsa. Minden akaraterejét bevetette, hogy ne szorítsa össze a fogát.

A rendszerek közötti utazás lassú volt. A Rocinantét nem szerelték fel olyan belélegezhető folyadékos présülésekkel, amelyekben a testek elviselték a hosszú, több g-s égetéseket. A feladatok, amelyekkel Amos megbízta, hogy lekösse velük Teresát, azt a hézagot tömték be, amit Ilich és a többi tanítója hagyott, és Teresa most nem azért kapaszkodott beléjük, mert különösebben élvezte volna ezeket, hanem mert ismerősek voltak. És mert úgy érezte, hogy így a magáénak mondhat valamit.

A felével már végzett, a karjához egy öklömnyi kiszökött vízbuborék tapadt, amikor Amos behúzta magát mellé. Semmit sem szólt, csak fogott egy kis kézi porszívót, és megtisztította Teresa csuklóját a kiömlött víztől. Teresa kezébe adta a szerszámokat, amikor a lánynak szüksége volt rájuk, és elrakta azokat, amikor nem. Vele együtt gyorsabban ment. Végül azt derítette ki, hogy a hatvan érzékelő közül kettő időnként hibásnak mutatkozik. Alacsony feszültségű rövidzárlatok. Ártalmatlanok. Ráadásul akár a szenzorok fele is csődöt mondhat, és még így sem kellene aggódniuk a víz minősége miatt. Mindenesetre mindkettőt megjelölte cserére. Amos felfogása szerint azelőtt kell kicserélni a dolgokat, mint kellene, nem utána. Teresa észszerűnek találta a szabályt.

– Szóval – szólalt meg Amos – ez még odahaza történt, a Földön, amikor fiatalabb voltam, mint most te vagy. Ismertem ezt a fickót. A szülei mindketten ugyanaznap este adagolták túl magukat. A pozitív oldala az volt, hogy bejegyezték a születését, ezért foglalkoztak vele. A negatív, hogy nevelőszülőkhöz adták. Ez rendesen tönkrevágta őt.

– Az erőszakos kijelölt gondozók megszokott problémának számítanak az erőteljesen individualista társadalmi rendekben. Két éve egy egész tanegység foglalkozott a közigazgatási reformmal. Tanultunk róla.

– Ez igaz, de nem egyedül ez készítette ki. Azok közé tartozott, akik gyökeret próbáltak ereszteni, tudod? Bárhová került, keresett valamit, amibe belekapaszkodhatott. Ha egy másik városba költöztették, egy hét se kellett, és már volt kedvenc parkja. Ilyen baromságok. Épp csak nevelőszülőkről beszéltünk, ezért pár hónap alatt megint elvesztett mindent.

– Ez valami lélekemelő történet arról, hogy lelte meg a valódi otthonát önmagában?

Amos egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, ahogy szokott, aztán bosszúság ült ki az arcára.

– Ami azt illeti, rászokott egy csomó házi készítésű narkotikumra. Szóval nem, nem igazán. Csak annyit próbáltam mondani, hogy nem te vagy az egyetlen, akinek nehezére esik elereszteni a dolgokat. Továbblépni. Nem tudom. Gondoltam, segíthet, ha hallod ezt.

– Na és te?

– Én jól elvagyok akárhol is – felelte Amos. – De kellemetlen volt eljutni eddig a pontig. Jobban jársz, ha nem olyan vagy, mint én.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak. Teresa ingujja még mindig vizes volt. A karjához tapadt.

– Mérges vagyok – mondta Teresa.

– Tudom.

– Úgy érzem, mintha ki akarnátok dobni. Félrerakni, mert terhes vagyok a számotokra.

– Értelek.

– Mintha az, hogy ki vagyok, és mit akarok, nem számítana neki. Tudom, hogy ez őrültség. Legalábbis tudom, hogy eltúlzom a dolgot, de mintha egy szálka ment volna a kezembe, amit nem tudok kipiszkálni. Ott van, közvetlenül egy idegvégződésnél, és elég akár csak véletlenül hozzáérnem, és belém hasít a fájdalom.

– Igen.

Teresa mozdulatlanul ült, érezte, hogy lüktet a halántéka, és teljesen felzaklatta magát.

– Igazából nem a kapitányra vagyok dühös, ugye? Ez az apámról szól.

– Ez az iskola dolog talán jót tehet neked, Picur. Sokkal egészségesebb, mint egy rozoga hadihajón lenned, ahol nincs senki korodbeli.

– De tetszik itt. Te is örülsz, hogy itt vagyok, igaz?

– Nem – felelte Amos. – Nem akarom, hogy itt maradj.

Teresa úgy érezte, mintha egy hatalmas gyomrost kapott volna.

– De…

– Nézd, Picur, rengeteg embert láttam már meghalni. Köztük néhány barátomat. Most már elfogadom az ilyet. De eszem ágában sincs végignézni, ahogy meghalsz. Márpedig ha ezen a hajón maradsz, meg fogsz. Ez egy ilyen hajó.

– Jim is pont ugyanezt mondta – jegyezte meg Teresa.

– Igen? Nos, mi ketten sok mindent egyformán látunk.

– Nekem egészen másnak tűnsz.

– Mások is vagyunk.

– Ti az emberiség jövőjéért fogtok harcolni. Nekem majd az algebra-házifeladatok miatt fájhat a fejem.

– Hát, talán szerencséd lesz, és győzünk, és az algebra fontos lesz még valamikor. Aztán húsz vagy harminc év múlva felbukkan valami más, hogy mindenkit lemészároljon, és azokat majd elintézheted te.

Teresa nem akarta elsírni magát. Nem akart elszomorodni. Amos odahajolt hozzá, és átölelte egyik vaskos, szálkás karjával. Furcsán melegnek érződött a teste, mintha mindig lázas lett volna. Teresa hozzábújt, és mégiscsak elsírta magát.

Nem sokkal a földet érés után, a hajón búcsúzott el Alextől és Naomitól. Kellően messze szálltak le az iskolától, hogy ne tegyenek kárt a parkjában, így valamennyit sétálnia kellett még a régi életétől az újig. Próbált nem gondolni erre. Egyszerűbbnek tűnt úgy tenni, hogy nem ez az utolsó alkalom, amikor látja a hajót. Hogy nem kell megint újrakezdenie az életét. Egyszerűen csak lépdelt gépiesen, mintha ez a séta semmi különöset nem jelentett volna.

Jim és Amos vele tartott, hogy megbizonyosodjanak arról, minden rendben, de Teresa látta rajtuk, hogy a gondolataik több mint felerészben a közelgő hajó körül jártak. Akárcsak a Kormányzósági Épület testőrei, könnyű testpáncélt és kézifegyvert viseltek. Teresa csak egy sporttáskát hozott, benne néhány összehajtogatott repülősruhával és néhány napra elég kutyaeledellel. Pézsmapocok mellettük kocogott, barna, aggodalommal teli szeme ide-oda járt Teresa és Amos között.

Az ég szélesen és kéken borult föléjük, a szemhatáron gomolyfelhőkkel. A völgy szétnyílt előttük, a táj szelíd íveit ránézésre az erózió, a szél és a növényzet alakította ki. Az őshonos növények magasak és vékonyak voltak, háromméteres, kékes árnyalatú fűszálakként nyúltak az ég felé. A szél úgy surrogott közöttük, akár egy recsegő rádió. Az iskola parkja kirítt a körülötte elterülő világból – csupa egyenes vonal és derékszög. A levegő szaga túlhevített fémére emlékeztetett.

Egyetlen embert sem láttak.

– A tanév csak két hét múlva kezdődik – jegyezte meg Jim. – Valószínűleg te érkeztél ide elsőként.

– Nem bentlakásos iskola? – kérdezte Teresa.

– Ettől még vannak szünetek a félévek között. Mármint vannak, ugye?

Amos vállat vont.

– Az én köreimben nem sokan jártak magániskolába. Tudják, hogy jövünk?

– Finley tud róla, hogy számítania kell ránk, de Naomi elég komolyan vette ezt a rádiócsendet. Tudod, a biztonság kedvéért.

– Persze – válaszolta Amos.

A fő gyalogutat zúzott kő borította, a halványszürke felületen rózsaszín, kék és aranysárga foltokban csillant meg a napsugár. Egy földmozgató állt tétlenül az út oldalán. Széles ipari lánctalpa méteres nyomot hagyott maga után. A megbolygatott föld sötétnek és nyirkosnak mutatkozott. A nap még nem szárította meg. Amos maga elé mosolygott, úgy nézett körül, akár egy turista, aki a látványosságokat veszi sorra. Jim feszültebbnek tűnt.

Végigbandukoltak a három üvegfalú szinttel körülvett központi udvarig, amelyet az épületek között húzódó lombok védtek. A kő szökőkútban ásványi lerakódások mutatták, hol folyna a víz, ha folyna.

Teresa mindenre ráismert az iskoláról szóló olvasmányaiból – az üveg és a fakó fa találkozása építészeti szempontból minden jel szerint rendkívül érdekesnek számított, de Teresa egyszerűen idétlennek látta. A mosolygós gyerekek és komoly tanárok viszont, akik korábban megtöltötték a campust, nem voltak ott. Pézsmapocok felnyüszített, és szorosan Teresa lábához simult.

– Igen, kutyus – szólalt meg Amos. – Nekem is feláll tőle a hátamon a szőr.

A tíz méterre előttük álló főépület széles kétszárnyú ajtaja kinyílt, és egy nő lépett ki rajta. A karját oldalt tartotta, a kezét széttárva és üresen. Magas és sovány volt, a végtagjai hosszúak, a járomcsontja keskeny és magas, a szeme sötét. A bőre feszesnek és durvának tűnt, mintha csontból faragták volna ki. Teresa nem tudta volna megtippelni a nő korát, de a laconiai tengerészgyalogság egyenruháját viselte.

Jim egy bazmeget motyogott az orra alatt.

– Nincs nálam fegyver – szólalt meg a nő. Teresa felismerte a hanghordozását. A tisztek beszéltek így. Gorombán, engedelmességet várva. Az édesapja palotáját csupa ilyen hang töltötte meg. – Nem jelentek fenyegetést magukra. Értelmetlen lenne bármiféle eszkaláció.

– Mit keres itt? – kérdezte Teresa elég hangosan ahhoz, hogy a szavait az egész udvarban hallani lehessen. – Tudja, ki vagyok?

Amos Teresa vállára tette a kezét, és finoman fél lépést hátrébb húzta őt. Jim szeme tágra nyílt, az arcából kifutott minden vér. Ha a tekintete nem nyugalomról árulkodik, Teresa azt hitte volna, pánikrohama van.

– Igen, tudom, ki vagy – válaszolta a nő. – Teresa Duarte. Én pedig Aliana Tanaka ezredes a Laconiai Tengerészgyalogságtól. És Holden kapitány, ha nem tévedek. Be kell vallanom, ez kissé meglep. Arra számítottam volna, hogy egy másik hajóra rakják fel. Egy lapra. Mindent. Tudja.

Jim némán állt. Dermedten. Ó – gondolta Teresa. – Mindjárt pánikrohamot kap.

– Nem azért vagyok itt, hogy bárkinek ártsak – folytatta Tanaka. – Szükségem van a lány segítségére.

– A saját akaratomból vagyok itt – jelentette ki Teresa. – Ha az édesapám…

– A jelen helyzetben jelentősen tájékozottabb vagyok az édesapád állapotát illetően, mint te – vágott a szavába Tanaka.

Amos benyúlt a zsebébe, látszólag a lábát vakarta meg hanyagul, miközben felpillantott a lombokra. Teresa parányi, távoli hangot hallott. Alex kérdezte, hogy: „Mi az, melák?”

– Ha mind puszipajtások vagyunk, és csak csevegünk – szólalt meg Amos messziről is jól hallhatóan –, hogyhogy egy lövészcsapatot rendelt a tetőre?

Teresa felnézett. Nem tudta biztosan megállapítani, de mintha árnyakat látott volna a lombok között. A szíve úgy verte a bordáit, mintha ki akart volna ugrani a helyéről. Pézsmapocok felnyüszített, és Teresa az öreg kutya hátára tette a kezét.

– Úgy bizony – szólalt meg Jim kimértebb hangon, mint amire Teresa számított. – Ez nem tűnik igazán barátságosnak.

A nőnek a szeme sem rebbent.

– Igazuk van. Viszont ha erőszakos úton akartam volna megoldani ezt, már meg lenne oldva. De úgy hiszem, mindannyian elég tűzharcban vettünk már részt ahhoz, hogy megértsük, amikor röpködni kezdenek a lövedékek, nagyon nehéz biztosra menni abban, melyik hol köt ki. És én sem szeretném, ha bármi baja esne a lánynak.

– Hol van az iskolavezető? – kérdezte Jim. – Akinek fogadnia kellett volna minket.

– Biztonságban. Őszintén megmondva azt reméltem, hogy eleve itt találom Teresát.

– Ha tudtuk volna, hogy ezzel kellemetlenséget okozunk magának, másképp időzítjük a programunkat – válaszolta Jim. A könnyed szavak dacára a hangja olyan volt, akár egy túlfeszített huzal, amelyik bármelyik pillanatban elpattanhat.

– A maguk helyében sokkal fontosabbnak tartottam volna, hogy biztonságos helyre juttassák. Elképzelni sem tudják, micsoda megkönnyebbülés, hogy nem fecséreltem az időmet azzal, hogy eljöttem ide.

– Biztos ebben? – kérdezte Jim.

– Vele inkább nem játszadoznék, kapitány – jegyezte meg egészen halkan Amos. Veszélyes élt lehetett kihallani a hangjából, amit Teresa korábban csupán egy alkalommal hallott. Csukd be a szemed, Picur! Jobb, ha ezt nem nézed végig. Az utolsó szavai voltak, mielőtt megölték.

– Erre az összecsapásra egyikünknek sincs szüksége – mondta Tanaka, miközben lassan néhány lépést tett előre. A karját még mindig eltartotta magától, az ujjait széttárva hangsúlyozta, hogy a keze üres. – Nem akarom letartóztatni magát, Holden kapitány. Sem a legénységét. Sem a hajóját. Szabadon távozhatnak. A pillanatnyi megbízatásom egészen szűkre szabott.

Teresa Jimre pillantott, és a kapitány visszanézett rá. Miközben a tekintetük még mindig egymásra szegeződött, Jim azt kiáltotta:

– Honnan tudhatnám, hogy nem nyitnak ránk tüzet, amint Teresa már nincs nálunk?

Teresának semmi oka nem volt azt hinni, hogy Jim blöfföl. Abban a pillanatban biztosra vette, hogy át fogja adni Tanakának, és megkönnyebbülés keveredett a félelmébe. Nem akarták, hogy meghaljon. Most már jobban értette ezt. Ő sem akarta, hogy meghaljanak.

– A szavamat adom rá – felelte Tanaka.

– Ennél valami kézzelfoghatóbbra számítottam.

– Nem szokásom megszegni az ígéreteimet. Ennyinek elégnek kell lennie.

Jim elfordította a tekintetét Teresáról, vissza a nőre. Amos mostanra halkan és dallamtalanul dúdolni kezdett. A lombok közt megnövekedtek az árnyak, és jóval határozottabban kirajzolódtak a laconiai motoros páncélzatok körvonalai.

– Nem biztos, hogy ennyi elég – válaszolta Jim –, de hajlandó vagyok tárgyalni az átadás egyéb módjairól. Hagyja, hogy visszamenjünk a hajóra. Amint a légzsilipben vagyunk, a lány egyedül visszajön ide.

Tanaka mosolyába keménység költözött.

– Hadd tegyek egy ellenajánlatot! Mi lenne, ha azt tennék, amit mondok, és senki sem halna meg?

Jim idegesen megdermedt. Valami ostobaságot készült tenni félelmében, és Tanaka csak fokozta a feszültséget. Teresát annak idején kiképezték a tárgyalási stratégiákra, egészen a túszejtési helyzetekig. És Jim mindjárt elcseszi az egészet. Át kell vennie az irányítást.

– Egy kissé kezdem unni, hogy poggyászként beszélnek rólam. Nem maga és Holden kapitány között folyik a beszélgetés. Hanem velem beszélget. Én döntöm el, melyik hajón távozom innen. Nem ő.

Pézsmapocok, mivel megérezte a feszültséget, ugatni kezdett. Tanaka hűvösen elmosolyodott.

– Rendben – válaszolta Tanaka. – Kérlek, gyere velem! Ha megteszed, cserébe nem ölöm meg a barátaidat.

– Nem muszáj megtenned – mondta Jim elég halkan ahhoz, hogy csak Teresa hallhassa.

Bármi történjék is, Teresa tudni fogja, hogy Jim még most is, miután leszálltak erre a bolygóra, hogy kirakják, hajlandó volt akár az élete árán is védelmezni őt. A gyomrában lévő görcsös csomót valami meleg és megnyugtató váltotta fel. Ennek elegendőnek kellett lennie.

– Megyek – válaszolta Teresa, de senki sem hallotta. A hangját hirtelen teljesen elnyomta a sercegésszerű zúgás, ahogy a fányi méretű fűszálak fülsiketítő zörgésbe kezdtek. Teresa egy pillanatra földrengésre vagy fejvesztve menekülő marhákra gondolt. Tanaka nyakán látszott, hogy hang nélkül beszélget valakivel.

– Háromig számolok! – üvöltötte Tanaka. – Egy…

Amos egy basszameggel Teresa elé lépett, és előrántotta a fegyverét.

Tizenkettedik fejezet: Tanaka

A lány őt bámulta dacosan összefont karral, annyira biztos volt a természet rendjében betöltött helyében. Megnyugtatta a tudat, hogy feltétlenül szükséges léteznie. Tanaka már látta ugyanezt a hozzáállást másokon, több alkalommal is. És látta a tekintetükben a meglepetést és sértettséget, ahogy meghaltak.

Tanaka nem ringatta magát efféle illúziókba.

Bárki bármikor meghalhat, és a világmindenség le se szarja. Így míg az előtte álló lányt egyedül annyi védte, hogy véletlenül egy nagy hatalmú apukától született, Tanaka szén-szilikát csipkeszövet páncélszkafandert viselt, ami egy rakétavetőn kívül bármit megakadályoz abban, hogy a ruhája alá hatoljon.

Ó, kislány – gondolta Tanaka –, nem vagy képben. A keze is viszketett attól, hogy ennyire közel tudja magához Duarte lányát, és nem ragadja meg csak úgy, egyszerűen. Tucatnyi fürge lépés, és kezébe kaparintaná a lányt, a szökött foglyot és a terroristát, aki minden jel szerint nem volt halott, noha tarkón lőtték a Laconián. De rengeteg hátránnyal járt volna, ha megöli a gyereket, ráadásul nullánál nagyobb kockázattal is. Ezért inkább elmosolyodott, egy kissé szélesebbre tárta a karját, igyekezett a lehető legkevésbé fenyegetőnek látszani. James Holden talán már befordult a középkorúságból az öregségbe vezető sarkon, de még mindig veszélyesnek számított. A mellette álló figurához pedig, aki Amos Burton néven futott, egynél több kérdőjel kapcsolódott nála. Tanaka egyiküket sem becsülte alá. A kutya ugatni kezdett, és fel-le ugrált a mellső mancsán. Nem kiképzett támadó volt, csupán egy öreg házi kedvenc. Tanaka az aktákból tudta, hogy a lánnyal könnyebben boldogulnak, ha nem ölik meg az állatot.

Mi itt mind barátok vagyunk – mosolygott rájuk, és szuggerálta, hogy igaz legyen. Egy robbanólövedékekkel töltött nagy kaliberű pisztoly szorult hátul a derekához, ha mégis kiderülne, hogy nem azok.

– Venom Egy – szólalt meg egy hang a fülében. – Próba, próba.

– Venom Kettő a délnyugati sarokban, megvan Holden – jelentette egy másik hang.

– Venom Négy, északkelet, nekem meg Bluto – mondta egy harmadik.

– Hárman a déli oldalt fedezzük.

Tanaka elmosolyodott. Innentől fogva bármi történik is, az ellenségnek teljesen és kurvára befellegzett.

– Rendben – mondta időhúzásként Teresának Tanaka. – Kérlek, gyere velem! Ha megteszed, cserébe nem ölöm meg a barátaidat.

A lány bizonytalannak tűnt. Sosem hinne egy neki célzott fenyegetésnek. Nem igazán. De ha a barátait fenyegetnék meg, azt elhinné. Az aktái egyértelművé tették, hogy a gyermekkori szeretethiány jelentősen befolyásolta a személyiségét. Ha az efféléktől valaki nem válik erősebbé, akkor gyengítik őt.

– Hallja ezt? – kérdezte Venom Egy, a mikrofonja egyre erősebben zúgott a háttérzajtól, ahogy beszélt.

Távoli morajlás kerekedett, a magas, kardszerű levelek ide-oda csapódtak, ahogy valami átszáguldott közöttük. A lány megszólalt, de bármit mondott is, elnyomta a zaj.

– Karvaly! – aktiválta Tanaka a csontmikrofont az állkapcsában.

– Itt Mugabo.

– A Rocinante mozgásban – közölte Tanaka.

– Úton vagyunk – válaszolta Mugabo. Tanaka a bolygó túlsó oldalán rejtette el a hajót, hogy ne vehessék észre. Tudta, hogy ez kockázatos lehet. Nem bánta meg. Egyelőre legalábbis nem. – Húsz perc múlva odaérek.

Tanaka tekintete egy pillanatra a leendő csatatérre siklott. Húsz percen át valószínűleg nem tudja majd húzni az időt.

– Engem felejtsen el! – mondta Mugabónak. – A Rocinantéra összpontosítson! Ne hagyja, hogy a lánnyal a fedélzetén elhagyja ezt a bolygót!

– Ez… felhatalmazás a fegyverhasználatra? Még akkor is, ha a lány a hajón van?

Tanaka nem válaszolt. Kézre kellett kerítenie a célpontot, mielőtt a Rocinante felbukkan. Nem kockáztathatta meg, hogy elveszítse a lányt, ha a helyzet eldurvulna. És amint a csapata rámozdul a két felnőttre, a Karvaly pedig megjelenik a fejük felett, a dolgok bizony igencsak eldurvulhatnak.

Elfogyott az idő, elfogytak a lehetőségek. Örömhöz hasonló érzés áradt szét benne. Ideje, hogy valaki döntést hozzon.

– Háromig számolok! – kiáltotta oda a lánynak, miközben intett neki. Gyere ide hozzám! – Egy…

Burton a háta mögé taszította a lányt, és előkapta a pisztolyát.

A Rocinante robbant elő, szinte súrolta a lombkoronát, a hasán lévő erős leszállófúvókák mindent lelapítottak, ami felett elhaladt. Tanakát önkéntelenül is lenyűgözte a vakmerő manőver. Itt állt, mindent megtett azért, hogy a lány ne kerüljön veszélybe, erre a Rocinante legénysége hajlandó volt egy űrhajóval támadni rá, csak hogy távol tartsa őt tőle.

– Venom, kapja el a lányt! – próbálta túlharsogni a hajó fülsiketítő zúgását, miközben könnyed, begyakorolt mozdulattal előhúzta a háta mögül a fegyverét. Burton észrevette ezt, és megcélozta őt, miközben tovább tolta hátra a lányt a közelgő hajó felé. Ahogy Burton meghúzta a ravaszt, Tanaka lebukott egy alacsony kő virágágyás mögé, a golyó szökőkútként spriccelte szét a földet a levegőbe.

– Lövések! – figyelmeztetett a csapata egyik tagja.

– Öt milliméteres hüvely nélküli lövedékek. Nem jelentenek komoly veszélyt – mondta valaki más színtelen és szenvtelen hangon, mintha csak egy ebédrendelést adott volna le.

– Rám lőnek! – üvöltötte válaszként Tanaka. – Kapják el a lányt!

– Szabadon tüzelhetünk? – kérdezte Venom Egy, az egység parancsnoka.

– Nem, ne lőjenek! Ha kell, a két kezével válassza szét a kettőt, de ne kockáztassák, hogy esetleg a lányra lőnek! – ordította Tanaka, aztán kikémlelt a virágágyás pereme felett. Holden, Burton és a lány úgy harminc méterre járhattak már tőle, még mindig hátráltak. A Rocinante nagyjából kétszázötven méterrel mögöttük helyezkedett el, és még mindig a leszállófúvókáin lebegett. Le kellett volna tenni, hogy felvegyék a lányt, de a pilóta nem kockáztatott.

A fémes-kék alak Tanaka és Holden között ért földet az udvaron, aztán szemmel szinte követhetetlenül meglódult a menekülők csoportja felé. Még hárman ugrottak le a lombok közül, körbevették Holdent és a lányt. Burton ráemelte a fegyverét az egyikre, és tüzelni kezdett.

– Lőnek rám – jelentette Venom Kettő.

Tanaka csapata megindult hármuk felé, nem viszonozták a tüzet, ugyanakkor gyorsan mozogtak. Agresszívan. A Marsi Haditengerészet régimódi kézifegyvereivel, amelyeket Holden és Burton használt, esélyük sem volt keresztüllőni a modern laconiai motoros páncélszkafandert. Az utolsó golyóig kiüríthették a tárjaikat, Tanaka egysége mégis egyszerűen odasétálhatott, és kitörhette a nyakukat. Gyorsan, tisztán, jóformán minden veszélyt kiküszöbölve, hacsak Burton le nem lövi a lányt. De az öreg gépész gondosan és módszeresen tüzelt. Minden lövés eltalálta Tanaka csapatának egy tagját, és végig a háta mögött tartotta Teresát.

Venom Három volt a legközelebb, alig pár méterre Holdentől, amikor a világ szétrobbant. Egy vakító villanás és egy akkora rázkódás, mintha valaki mellkason vágta volna. Tanaka megint lebukott a virágágyás mögé, az elméje próbálta annak betudni a detonációt, hogy a csapata nem engedelmeskedett a parancsnak, és mégis tüzet nyitott. De a laconiai páncél ágyúi nem voltak ennyire hangosak. Semmi sem volt ennyire hangos.

Egy gyors pillantás a virágágyás felett elárulta, hogy az egység mind a négy tagja elesett. Nem is elestek. Szó szerint szétszaggatták őket. Látta Venom Kettő maradványait, a hús és a technológia egymástól megkülönböztethetetlen masszája terült szét néhány méternyi földön. A távolban a Rocinante pontvédelmi ágyúi teljes hosszukban előrenyúltak, és jobbra-balra forogva kerestek új célpontot.

PVÁ-tűz a légkörben, ahol a saját emberei kerültek a hajó és a célpont közé. Ha lett volna ideje belegondolni, lenyűgözte volna a dolog arcátlansága.

Tanaka felpattant, és fedezéket keresve megiramodott az udvart körülvevő iskolaépületek egyike felé. Elképzelte, ahogy az egyik pontvédelmi ágyú csöve könyörtelen gépi sebességgel oldalra perdül, hogy célba vegye. Ha tüzelni kezdene rá, Tanaka nem hallaná a lövéseket, amelyek végeztek vele. Egy hadihajó PVÁ-ja ellenében a menő páncélozott alsószkafandere helyett akár selyempizsamát is viselhetne.

Elért az iskolaépület falához. A fal teljesen kitakarta a manőverezőfúvókáin lebegő Rocinantét a látóteréből. Meglepte volna, ha James Holden pilótája keresztüllő egy iskolát, hogy eltalálja őt, a biztonság kedvéért azért egy másik közeli épülethez sietett. Amint megkezdődik a lövöldözés, az emberek pánikba esnek, és olyanokat tesznek, amiket másképp elképzelni sem tudtak volna magukról. Jobb, ha nem kockáztatja meg ezt.

A hajó fúvókáinak zúgása élesebbé vált, aztán lassanként lecsillapodott. A hajó földet ért. Darabokra szaggatták a csapatát, őt menekülésre késztették, és úgy ítélték meg, hogy tiszta a terep.

A terep határozottan nem tiszta, rohadt gecik.

Tanaka kiiszkolt az épület mögül, és bevetette magát a magas őshonos fűbe. Párhuzamosan futott azzal az útvonallal, amelyen Holden és a csapata a hajó felé igyekeztek, miközben kellő távolságot tartott, hogy az remélhetőleg elfedje a mozgása zaját. Már ha bárki hallott még valamit a Rocinante légkörben bevetett PVÁ-jának dobhártyaszaggató sorozata után. Még ha felfigyelnének is valamire a hőképen, alighanem kétszer is meggondolnák, mielőtt véletlenül lelőnek egy épp arra járót. Alighanem. Kurvára meggondolatlan egy csorda voltak. Élvezni fogja, amikor leteríti őket.

Harminc méter után lelassított, és a menekülő alakok felé kanyarodott. Még vagy tizenkét méter választhatta el őket egymástól, amikor megpillantotta Holdent a sötét marsi páncéljában, ahogy a hajó felé tart. A kapitány nem nézett az irányába. Szinte biztosra vette, hogy a füle csengésén átszűrődve egy kutya csaholását hallja, a lánynak tehát a közelben kellett lennie.

Tanaka elkanyarodott felőlük, és felgyorsított, lehúzódott, de fokozatosan eléjük került. Az őshonos fű felületét apró horgok borították, amelyek beleakadtak a ruhájába. Amikor véletlenül rácsapott egyre a kézfejével, fájdalmas horzsolást hagyott rajta, mint amikor a szőnyeg feldörzsöli a bőrt. Tanaka nem törődött vele. Vérszagot érzett, és a zsákmánya alig pár méterre volt tőle.

Amikor a nő úgy érezte, hogy kellően lehagyta őket, visszahúzódott a fű peremére, és várt. A hajó időközben elhallgatott. A fű a saját fehérzaját duruzsolta körötte. Valamivel messzebb az úton a kutya ugatott. Holden hangját hallotta. Szedjétek a lábatokat! Érkezik az erősítésük. Nagyjából tizenkét méterre lehettek tőle, és felé tartottak. Siettek, de Tanaka gyorsabb volt náluk. Egy lépéssel előttük járt.

Tanaka kilépett a fűből, és Holdenre szegezte a pisztolyát. Bármilyen más körülmények között komikusnak hatott volna a férfi arcára kiülő meglepetés. A lány riadtan felsikoltott, és megragadta a dühödten ugató kutya nyakörvét.

– Nem hagyhatom, hogy távozzanak a lánnyal.

Holden a kezében tartotta a fegyverét, de leeresztve. Áthelyezte a súlypontját, mint aki lépni készül valamit, de Tanaka a fejét csóválta, és az arcára szegezte a pisztolyt.

– Ha szétloccsantom a fejét, és beteríti a lányt, pánikba fog esni. Ha ő menekül, még kiszámíthatatlanabbá válnak a dolgok. Ezt senki sem akarja.

Holden bólintott, és eldobta a pisztolyt, aztán a tekintete Tanaka bal vállára siklott.

– Várjunk csak – szólalt meg Tanaka –, hol van…

– Itt vagyok – dörmögte egy hang a háta mögül.

A francba! Egy lépéssel mögöttük járt.

Már hátra is perdült, hogy felrántsa a fegyverét, mielőtt elhangzott a második szó. Valami nehéz csapódott a tarkójának, és terítette le bukfencezve. Amos Burton lépett ki a fű közül, ökölbe szorított kézzel.

– Helló! – mondta, ahogy megindult Tanaka felé.

Kemény ütés érte az állkapcsától a belső füléig. A világ összevissza forgott körülötte. Tanaka odébb hemperedett, és rátalált a fegyverére a földön. Már célra emelte volna, amikor Burton csizmája nekicsapódott az alkarjának, és a pisztoly kirepült a kezéből a fűbe.

– Most mit csinálsz? – kérdezte Holden.

Szétveretem magam – gondolta Tanaka kellően kábán ahhoz, hogy azon tűnődjön, vajon Holden miért szól hozzá.

– Szerintem el kellene beszélgetnünk vele – válaszolta Burton. – Vigyük magunkkal!

– Ne! – vágta rá Tanaka, és megpróbált felállni, aztán hagyta, hogy megint a földre rogyjon. Nézzék, mennyire kiütöttek! Csak részben mondott volna baromságot.

– Igyekezzünk! – mondta erre Holden, és tovább terelte Tanaka mellett a lányt.

Burton lenyúlt, hogy megragadja Tanaka karját, és talpra rántsa. Borzalmasan erős volt. Ami jó. Ettől elbízza magát. Tanaka hagyta, hogy felhúzza, erősen lökött egyet a lábával, miközben fellendült, és felcsapta a karját, hogy a tenyerével alulról állon üsse a nagydarab férfit. Burton feje hátrarándult, de a szorítása egy cseppet sem lazult Tanaka csuklóján.

Burton felemelte a másik karját, és hatalmas öklével Tanaka arcába csapott. Mivel a kezével erősen tartotta őt, Tanaka nem tudott kitérni az ökölcsapás elől, jobbra kapta a fejét, rávágott a lesújtó kézre, és balra taszította azt. Az ütés még így is súrolta, méghozzá kellő erővel ahhoz, hogy azon a felén elzsibbadjon az arca.

A mozdulattól Burton közelebb került hozzá, Tanaka pedig hátravetette magát, hagyta, hogy az ütés lendülete és a saját súlya elrántsa Burtont, aki ráesett a hátrahanyatló Tanakára.

Burton eleresztette a karját, reflexszerűen megpróbálta tompítani az esést, és mindketten a földnek csapódtak. Úgy terült el Tanakán, akár egy kidőlt fa, minden levegőt kiszorított a tüdejéből. Ám Tanaka felkészült rá, és maga elé kapta a könyökét, amely a zuhanó férfi torkát találta el. Burton olyasféle hangot adott ki, mint egy sérült kacsa, majd a torkát szorongatva félrehemperedett. Tanaka talpra szökkent, és a lányt kereste. A világ még mindig forgott körülötte. Tanaka a fogát csikorgatta, és nem törődött vele.

A lány Holden mögé bújt, a kutyájába csimpaszkodott, és a meglepetéstől elkerekedett szájjal bámulta a csetepatét. Holden a lábánál kotorászott, a fegyverét igyekezett felkapni.

Tanaka észrevette a sajátját: nem messze tőle, a fűben hevert. Mivel a lány ennyire közel állt a férfihoz, kockázatos lett volna lebuknia, hogy egy gyors lövést adjon le Holdenre. Ehelyett felkapta a kezét.

– Holden, várjon!

– Őt hagyja ki ebből! – szólalt meg a háta mögött Burton. – Még nem végeztünk.

Tanaka megperdült a talpa párnáján, és kirúgott arrafelé, ahonnan a hang érkezett. A nagydarab gépész könnyedén félrecsapta a lábát. Úgy tűnt, egyáltalán nem viselte meg a torkára mért ütés, amelyik a legtöbb emberrel végzett volna. Valami nem stimmelt a szemével. Teljesen fekete volt. Tanaka emlékezett rá, hagy olvasott már valakiről, akinek ugyanilyen a szeme. Nem jutott eszébe, ki lehetett.

– Olvastam az aktáját – mondta Tanaka, miközben Holden és a lány irányába hátrált. Nem volt ideje bokszmeccsre a fura kinézetű, hátborzongatóan fekete szemű férfival. Főleg úgy nem, hogy a nő legkeményebb ütései még csak zavarba sem hozták.

– Igen? – kérdezte Burton, és megindult felé.

– Az állt benne, hogy megöltük – felelte Tanaka. – Más körülmények között maradnék, hogy megfejtsem ezt a rejtélyt. – A lány annyira közel volt, hogy ha sikerült volna rátalálnia az egyensúlyára, két lépéssel megragadhatta volna, hogy már szaladjon is vele, mielőtt a többiek rájönnek, mi történt. Tanaka komoly összegben fogadni mert volna, hogy nem lőnének rá, ha a karja közt tartja a gyereket.

– Van ideje rá – jegyezte meg Burton.

Tanaka a lány felé fordult, aztán megtorpant. Holden állt előtte, a pisztolyával a kezében. A tekintete, amely egy pillanattal azelőtt még riadtnak tűnt, most tompán, érzelemmentesen, hűvösen szegeződött rá. Ez rossz jel.

– Tévedsz – mondta Holden. – Nincs.

Mielőtt Tanaka megmozdulhatott volna, Holden pisztolya háromszor eldördült. Tanaka a szegycsontjára mért pörölycsapásokként érzékelte a három lövést. Mindhárom pontosan a közepébe talált. Gyilkos lövések voltak. Tanaka egészen eddig a pillanatig nem hitte, hogy Holden képes erre.

Tanaka botladozva két lépést tett az út széle felé, aztán arccal a földre bukott. A Holden fegyveréből kilőtt három golyó a mellkasát nyomta, ahol elakadtak a nanoszövet trikóban, akár a tőrök a mélyszövetekig hatoló zúzódásban. Tanaka nem törődött a fájdalommal, és teljes mozdulatlanságban feküdt, visszatartotta a lélegzetét.

– A francba, kapitány – szólalt meg Burton. – Szerintem meg kellett volna tartanunk.

– Mennünk kell. Ki kell jutnunk innen. Most rögtön – válaszolta Holden. Mérgesnek tűnt. Az alapján, amit az aktáiban olvasott, Tanaka fogadni mert volna, hogy nem a gépészre dühös. Inkább arra, hogy kénytelen volt lelőni valakit. Bármennyi borzalmat látott is, a laconiai kihallgató pszichológiai értékelése szerint Holden sosem szokta meg az erőszakot.

Ne gyertek ide megnézni, élek-e még! – szuggerálta őket Tanaka.

– Tűnjünk el innen, mielőtt még többen felbukkannak! – sürgette őket Holden, és mindhárman megindultak az ellenkező irányban.

Tanaka a lehető legkevesebb mozgással a fegyvere felé araszolt. Amikor sikerült rátennie a jobb kezét, megkockáztatta, hogy feléjük fordítja a fejét. Holden és Burton egymás mellett haladt, a lányt közrefogva. Nagyjából negyven méterre lehettek. Nem túl távol egy jól célzott lövéshez. Tanakának legalábbis. Mindketten régi könnyű marsi páncélt viseltek. A pisztolyában lévő robbanólövedékek könnyedén áthatolnának rajtuk. Előfordulhatott, hogy a repeszek eltalálják a lányt, de valószerűtlennek tűnt, hogy halálosak lennének. És bassza meg! Egy kisebb sérülés talán jót is tenne a ribancnak.

Tanaka a hátára hemperedett, és felült. Burton lapockái közé célzott. Ő volt a veszélyesebb a kettő közül. Előbb vele kell végezni. Nagy levegőt vett, a felét kiengedte, és meghúzta a ravaszt.

A lövedék a férfi hátába csapódott, és úgy robbantotta szét a mellkasát, mintha valaki kézigránátot tett volna a szíve helyére. Tanaka Holdenre emelte a fegyvert, aki már pisztollyal a kezében megperdült. A nagydarab férfi tett még néhány lépést, és orra bukott. Tanaka Holden mellkasát vette célba, aztán elrántotta a fejét, ahogy valami barázdát vájt a fejbőrébe. A dörrenést a másodperc egy töredékével később hallotta meg.

Rájött, hogy testpáncélt viselek – gondolta Tanaka. – Most a fejemre lő.

Megiramodott, igyekezett a fű fedezékébe húzódni, miközben újra célra próbálta tartani a fegyverét. Holden egy helyben állt, derékból fordult felé lassan, hogy Tanakára irányítsa a pisztolyát. Most már versenyt futottak, és Holden feje a célkeresztbe került, Tanaka épp meghúzta volna a ravaszt, hogy véget vessen ennek, amikor valaki egy pöröllyel az arcába csapott. A szája másik fele kirobbant. A fájdalom szinte annyi ideig sem tartott, hogy észrevegye, majd minden megszűnt.

Közjáték: Az álmodó

Az álmodó álmodik, és az álma egyre mélyebbre juttatja őt a mérhetetlenséggel szőtt bensőséges kapcsolatban. Mindenfelé szikrákat vet a tágasságban és az áramlásban, és a szikrák gondolatokká válnak, ahol korábban nem volt gondolat. A hatalmas lassúság marad, puha és széles, akár a fagyos hideg és a mindent magában foglaló tenger, és a lassúság (amely pilledten sodródik) összekeveri és újrakeveri önmagát. A ragadós és a csúszós, a fényes és a sötét, a mozgó és a mozgó, mert nincs igazi mozdulatlanság a szikrákkal teli szubsztrátumban, és a szikrák elmévé válnak. Az álmodó álmodik, és mások is álmodnak vele, nemcsak a mellette lévők, nemcsak a sóbuborékok, hanem a tánc is, amelyet lejtenek. Megálmodja a táncot, és a tánc viszont álmodja őt. Helló helló helló.

Egykor, és oly messze letűnve, hogy csupán az első gondolatok gondolták el azt, az az ilyen volt: a gömb a lent közepén és a burok a fent peremén, és köztük a lassú táncosok és a hirtelen tánc. Nézd nézd nézd, súgják a nagymamák, és a hangjuk kórussá áll össze, és a kórus valami mást mond. A tánc akar, és a minden határához, a mindenség bőréhez nyomakodik. Az álmodó álmodja a táncot, és a tánc álmodik, és az álmok dolgokká lesznek, és a dolgok megváltoztatják az álmokat. A vágy és a vágy utáni sóvárgás botladozik lelkesen előre, és új dolgokat alkot, hogy táncoljon velük. Egy agy huzalokat növeszt, amelyek megalkotják önmagát, gondolatok áramlanak az egyik szubsztrátumból a másikba, és a kíváncsiság fon és alkot és fon és tanul. Lenyomul a minden fenekén lévő hőségbe. Felnyomul a hidegbe, és megrepeszti a menny boltozatát. A fent hidege és keménye megadja magát a tánc előtt, és a fények, amelyek ők, fényekkel találkoznak, amelyek nem ők.

Valami új történt. Máshonnan érkező fény. Isten ragyogón éneklő hangja, hívogatón és hívogatón és hívogatón…

A hátulról jövő rúgás átrobban, vért és csontot és lélegzetet hoz magával. Az álmodó egy lépést tesz, aztán még egyet, aztán elesik, visít, és a nagymamák csitítják, hogy nem, nem így, ide-ide, nézd, mi következett ezután! Halál zúdul felé, üresebb a sötétségnél is, és az álmodó felejt, a fivér felé kap, aki mindenkor mellette van, csak most nem, csak most nem, és a másik erre azt mondja, ragya-hangon és gyászosan, semmi gond, nem te vagy az, foglak.

Felúszik, gyorsabban, mint a buborékok, a hőség alul és mögötte marad, a hideg felrepedt a csillagok felé, és üvöltve fel-és kifelé veti magát az álomból, bele a testbe, amely csak az övé, hányás és sírás zűrzavarában, és mélyebbé halványul, mint amilyenek az álmok lehetnek.

Mi a fasz volt ez?

Tizenharmadik fejezet: Jim

Amos ernyedten hevert a földön, sötét szeme csukva. A szája elnyílt, az ajka elfehéredett. A hátában hüvelykujjnyi széles lyuk tátongott. Az elöl kiszakadó rész két egymáshoz illesztett ökölnél is szélesebb volt. Testének fekete húsa mellett a gerince fakó csontja úgy nézett ki, mint egy féreg, amit valaki szétcincált.

– Mennünk kell – mondta valahonnan messziről Teresa. A lány megrángatta az ingujját. – Jim! Mennünk kell.

Jim odafordult a lány felé felé – türelmetlen mogorvasága, a füle mögé húzott haja felé. Pézsmapocok Teresa mellett táncolt izgatott mancsain, és szűkölt. Vagy talán maga Jim volt az. Megpróbálta kimondani, hogy: „Rendben”, de még épp időben rájött, hogy mindjárt elhányja magát, így sikerült félrefordulnia.

Mennünk kell. Gyerünk! Szedd össze magad!

Odament Amoshoz, a nagydarab férfi térde és széles válla alá csúsztatta a két karját. A Földön képtelen lett volna felemelni őt. Az Abbassia háromnegyed g-je mellett nehéz volt, de elbírta. Férfi, lány, kutya és holttest, egyszerre mind rohanni kezdtek a Rocinante felé. Jim kiáltani próbált, hogy: „Gyorsan!”, de az a valami, ami összeszorult a mellkasában, amikor szétrobbanni látta Amost, nem engedte. Nem nézett hátra. A perifériás látása egyre szűkült, mintha egy alagútban futottak volna, amely lassan bezárult. El kellett jutnia a hajóhoz. A rázúduló hidegtől és nyirkosságtól a ruhája a hasára és a combjára tapadt. Amos fekete vére ömlött rá.

Előttük kinyílt a légzsilip. Alex állt benne, az egyik kezében egy puskával, a másikkal pedig intett nekik, hogy igyekezzenek. A kutya ért elsőként a zsiliphez, elszámolta magát a gravitációval, és nekicsúszott a hajótestnek. Teresa a hasa alá nyúlva megragadta Pézsmapockot, és vele együtt mászott fel a létrán. Amos súlya lelassította Jimet, de Alex lenyúlt, hogy felsegítse az utolsó néhány lépcsőfokon. Jim letérdelt, és a fedélzetre fektette a holttestet. A szemhéjak résnyire felnyíltak, ahogy futott, mögöttük a szemek a semmibe meredtek. Jim lezárta őket.

– Bassza meg – szólalt meg Alex. – Mi a fasz?

– Most rögtön szálljunk fel!

– Jól van – felelte Alex. – Szíjazzuk be magunkat, és…

Jim a fejét rázta, és csatornát nyitott Naomihoz.

– Bent vagyunk. Vigyél fel minket.

– Présülésekben vagytok?

– Nem, szóval ne zötykölődjünk túlságosan, de vigyél el innen minket! – Naomi nem vitatkozott. A manőverezőfúvókák robaja összekocogtatta Jim fogait. A vállánál fogva magához húzta Teresát, hogy a fülébe ordíthasson. – Vidd a kutyát az üléséhez, és szíjazd be magad! Nem tudom, mennyire lesz vészes.

A lány olyan higgadtsággal nézett rá, amihez Jim hasonlót sem érzett. Megsérült, megrémült, sokk érte. Gyerek volt még. Hogyan viselhette el, amit látott? Na és ő hogyan?

– Amos nincs lerögzítve – jegyezte meg Teresa.

– Nem fogja zavarni. Menj!

A fedélzet megrándult alattuk, lassan elmozdult, ahogy a hajó a hasáról a megszokott hajtóműfúvóka-irányba fordult át. Pézsmapocok nyüszített, Teresa pedig megragadta a nyakörvét, odébb vezette a kutyát. Amos teste megmozdult, és odébb gurult. Alex arcára rettenet ült ki, Jim pedig érezte, ahogy elönti a düh. A gyötrelem, amit a régi barátja tekintetéből kiolvasott, túl sok volt neki. Eleve reszketett, és nem tudta, hogy a rázkódástól-e, ahogy a hajó átfúrta magát a légkörön, vagy a saját teste hagyta-e cserben. Talán mindkettő.

– Fel kell jutnunk a vezérléshez! – ordította Jim. Alex egy lépést tett az elhasznált agyag felé, amely valaha Amos volt, aztán észbe kapott, és billegve, bizonytalanul odabotladoztak a központi felvonóhoz. A fedélzet remegett és ugrált alattuk, ahogy kapaszkodóról kapaszkodóra haladtak. A tolóerő okozta nehézkedéstől és a bolygó gravitációjától megfájdult a térde és a gerince. A látása elsötétült. A zavarodottság határán találta magát, egy pillanatig nem tudta biztosan, az Új-Egyiptomból vagy a Laconiáról menekülnek-e. Amikor a felvonóhoz értek, leült, hogy ne ájuljon el. Az elméje összerakta magát, miközben emelkedtek.

Alex leguggolt mellé.

– Jól vagy?

– Vártak ránk. Tudták, hogy jövünk.

– Sajnálom – válaszolta Alex. – Ott kellett volna lennem.

– Hátba lőtte Amost. Hátba lőtte, ahogy menekültünk.

Alex néma maradt, mivel semmit sem lehetett mondani. Jim lepillantott a repülősruhájára, amit a gyomorrésztől a térdéig összefüggő fekete folt borított. A kezét is fekete réteg fedte, mégis olyan szaga volt, mint a vérnek.

A fülke fedélzetről fedélzetre nyomult felfelé. Mire a vezérlőterembe érnek, Jim vagy összeszedi magát, vagy teljesen szétesik. Nehezen lehetett volna kitalálni, melyik történik majd meg.

A rázkódás fokozatosan alábbhagyott, amint a felső légkörbe értek. A szelek továbbra is süvöltöttek körülöttük, de olyan kicsiny tömege volt a levegőnek, hogy egy megvadult ötszáz kilométer per órás légáramlat annyira sem térítette el őket, mint egy lágy fuvallat. Jim már szilárdabbnak érezte a fedélzetet a lába alatt. Naomi egy ülésben ült, a képernyőjén a navigációs vezérléssel. Oldalra pillantott, ahogy Jim a mellette lévő présülésbe ereszkedett. Jim látta, hogy Naomi észreveszi a vért, és értelmezi, hogy kié.

– Amosé? – kérdezte.

Jim a fejét rázta, de nem azt akarta vele jelezni, hogy nem Amosé. Hanem azt, hogy ne most. Tudta, hogy Naomi megérti.

Alex felment a navigációs fedélzetre, a puskája még mindig a vállán pattogott.

– Átveszem a botot! – kiáltott le pár pillanattal később.

– Vettem – válaszolta Naomi. – Enyém a fegyverzet. – Az előtte lévő képernyő a hajó ágyúinak (a PVÁ-k, torpedók és a hajógerincre szerelt sínágyú) állapotjelentéseire váltott. Jim a taktikai térképet nyitotta meg. A képernyője egyik oldalát az Abbassia felnagyított térképe töltötte ki, a másikat az Új-Egyiptom-rendszerhez közeli űr vázlatos képe. És egy vörös pászma valami olyasmit jelölt, amiről a Roci fenyegetésérzékelője úgy vélte, riadalomra ad okot. A mellkasára mintha egy kő nehezedett volna, ahogy megnyitotta a hajó azonosítóját.

– Társaságot kaptunk! – kiáltotta fentről Alex.

– Látom őket – válaszolta Jim.

Naomi éles és tárgyilagos hangon szólalt meg, ahogy válsággal szembesülve szokott.

– Egy Vihar?

Jim a kiértékelésre pillantott. Most, hogy egyetlen Magnetár-osztályú hajó maradt, és az a Laconián ragadt, hogy az anyabolygójukat védje, a Vihar-osztályú rombolók adták a laconiai haderő gerincét. És ezekből még egyetlen is könnyedén elbánna a Rocival. De ez kisebb volt, zömök, széles konstrukció, a hajtóműcsóva pedig azt sejtette, hogy gyorsnak építették.

– Nem – felelte. – Kisebb. Talán felderítő. Nem tudom.

– Mindenesetre felénk tart – jegyezte meg Alex. – És dühösnek tűnik.

– Megoldható, hogy a bolygó közénk és közéjük kerüljön?

– Ha alacsony, gyors keringési pályára állok, egy darabig igen. Hosszú távon? Nem.

– Akkor elég lesz egy darabig is.

Naomi semmit sem szólt, csak végigment a PVÁ-állapotellenőrzéseken. Ha tűzharcra kerül sor, készen kell állniuk, amennyire egy magányos hajótól ez kitelik. Jim kapásból hátat fordított volna az Új-Egyiptom napjának, és amennyire bírják, keményen égetni kezdett volna a gyűrűkapu felé, aztán ki a rendszerből.

Nem sikerülne. A laconiai hajót arra tervezték, hogy gyorsabb legyen. És ha Teresát akarták, a legjobb húzás az lenne a részükről, ha lyukat ütnek a Roci hajtóművének fúvókájába, és kikényszerítik a leállást, aztán átszállnak, és nyugodtan elkapják őket. Ha megfutamodnak, azzal csak megkönnyítik a lövést. Alternatívaként az kínálkozott, hogy megnehezítik.

Lecsukta a szemét. Egyetlen következő lépés maradt, amire gondolhatott, és gyűlölte azt. Az elméje sebességet váltott, jobb ötlet után kutatott.

– Öhm, Jim! – szólalt meg Alex. – Az egy darabig mindjárt lejár. Mit játsszunk meg?

Bassza meg!

– Az orrunk mindig mutasson feléjük! Így a hajó összes fedélzetét át kell lyuggatniuk, hogy eltalálják a hajtóművet.

Naomi és Alex egy pillanatra elnémultak, aztán Alex azt felelte: – Rajta vagyok.

A fúvókák távoli hangja teljesen eltért a korábbi dübörgéstől. A présülés csúszkálását majdhogynem finomnak lehetett érezni.

Naomi bólintott, és ellenőrizte a sínágyú feltöltöttségét.

– Fura. Korábban azt mondtad, hogy attól az emberi pajzs dologtól kényelmetlenül érzed magad.

– A kényelmetlenből a dühösbe mentem át.

Naomi egyetértőn bólintott, aztán kivilágosodott a képernyő, miután fogadták az irányított sugárnyalábbal küldött kapcsolatkérést. Egy férfi arca jelent meg a kijelzőn: széles, kerek orca, sötét bőr, dús, gondosan ápolt bajusz. A Laconia kék egyenruháját viselte kapitányi rangjelzéssel. A kamera felé biccentett, nyugodtan, mintha csak a tiszti étkezdében álltak volna sorban.

– Holden kapitány! Noel Mugabo vagyok, a Karvaly kapitánya. Kérem, térjenek vissza a bolygó felszínére! Nem áll szándékomban ártani önnek és a legénységének.

– Épp az imént repítettek golyót a gépészembe – felelte Jim, és Naomi megdermedt.

– Maguk pedig megöltek négy laconiai tengerészgyalogost – válaszolta a kapitány. – Azért vagyok itt, hogy mindkettőnknek segítsek békés megoldást találni a kialakult helyzetre. Azt a parancsot kaptam, hogy tartsam itt. Szükségünk van Teresa Duarte segítségére, és ehhez velünk kell jönnie. Nem fog bántódása esni, és magukat sem fogjuk itt tartani.

– Nem hiszek magának.

– Az, hogy kételkedik, nem változtat a helyzetünkön. – Jim felfigyelt rá, hogy „helyzetünket” mondott. Kapcsolatot igyekezett kiépíteni. Próbálta megnehezíteni, hogy meghúzzák a ravaszt, ugyanakkor egyetlen centimétert sem hátrált meg. Jim már sok hasonló beszélgetést folytatott a Laconián. – Kérem, térjenek vissza a bolygó felszínére, és további erőszakos lépések nélkül megoldunk mindent.

A présülése alacsony szintű egészségügyi figyelmeztetést jelenített meg. A vérnyomása és a pulzusa aggodalomra adott okot. A szintjük nem volt veszélyes, de veszélytelennek sem lehetett mondani. Jim kikapcsolta a riasztást.

– Nem – jelentette ki Jim. – Szerintem mindketten tudjuk, hogy ez nem fog megtörténni.

Alex szólt le a pilótafülkéből.

– Közelednek. Letérjek a pályáról?

Jim lenémította a mikrofonját.

– Még ne!

– Milyen alternatívát javasol? – kérdezte Mugabo kapitány. – Kész vagyok megvitatni a dolgot.

– Azt javaslom, szálljon le, hogy tudhassuk, nem jelent veszélyt. Aztán elmegyünk. A lánnyal.

– Kaphatnék egy percet, hogy tanácskozzak a felettesemmel?

Jim bólintott, és Mugabo tekintete lefelé fordult, mintha csak egy szöveges üzenetet küldött volna. Jim megnyitotta a taktikai képernyőt. A bolygó körüli alacsony pályán száguldó két hajó egyenesen egymás felé mutatott, akárcsak két pisztolyos valamilyen silány szórakoztató műsorban. Azt nem tudta, miféle fegyverekkel szerelték fel a Karvalyt, azt viszont egészen biztosan tudta, hogy e pillanatban mindegyik rá célzott.

Egy újabb ablak nyílt meg. A fegyverzetvezérlésé, a feltöltött és tüzelésre kész sínágyúval, amely a passzív célzórendszerrel fogta be a laconiai hajót, nehogy eszkalációnak tűnjön. Jim odapillantott Naomira. Naomi hangtalanul a „ha szükség lenne rá” szavakat formálta a szájával. Jim bólintott.

– Rendben – szólalt meg Mugabo. – Elfogadom a feltételeit.

– Tessék?

– Mindkettőnknek fontos a lány élete. Ha máskor kell folytatnunk ezt a tárgyalást, hát legyen! Elmehetnek.

Jim két nagy levegőt vett.

– Még nem kezdték meg az égetést, hogy letérjenek a pályáról.

– Ezt várta tőlem?

– Nem hiszem, hogy igazat mond – közölte Jim. – Szerintem ha begyújtom a manőverezőfúvókákat, és elfordulok egy kicsit, átlövi a hajtóműfúvókámat. Szerintem azért nem tette még meg, mert ehhez az egész hajón keresztül kellene lőnie, és ez túl nagy kockázatot jelentene Teresa Duarte számára.

– Biztosítom, hogy nem ez a helyzet – válaszolta Mugabo.

– Akkor kezdje maga! Ha szabadon távozhatunk, kezdje meg az ereszkedést! Amint látom, hogy földet ért, tudni fogom, hogy igazat mondott.

– Igen – felelte Mugabo. – Természetesen. Abszolút megértem az álláspontját.

– Csak az időt húzza.

– Megértem, miért érez így, Holden kapitány. Kérem, higgye el, hogy nem akarunk ártani sem önnek, sem a legénységének, és hogy az ajánlatom őszinte.

A taktikai képernyő hirtelen életre kelt, és ugyanebben a pillanatban Naomi hangját hallotta.

– Gyorsan közelgő célpontok. Torpedókat lőttek ki ránk.

A radar nyomon követte a két torpedót, ahogy ívben szétnyílva távolodtak a Karvalytól. Mugabo addig húzta az időt, amíg az emberei betápláltak egy olyan tüzelési megoldást, amelyik a Roci mögé küldte a torpedókat, hogy ott visszafordulva hátulról találják el. Hogy kiiktassák a hajtóművet, a hajó többi része pedig sértetlen maradjon.

Jim megérintette a fegyverzetvezérlést, és a Rocinante a másodperc töredékére lejjebb zuhant alatta, ahogy anélkül, hogy a főhajtómű kompenzált volna, kiköpte a kétkilós volfrámlövedéket az ellenség felé. Mugabo eltűnt, az irányítottsugárnyaláb-kapcsolat megszakadt. A PVÁ-k mély kattogása rázkódtatta meg az egész hajót. Az egyik torpedó jele kihunyt a kijelzőjén.

– Beigazítom az irányt egy újabb lövéshez – szólalt meg Alex. A sínágyú készen állt. A másik lövedék jele is kihunyt a képernyőn. A Roci sipítva figyelmeztette őket, hogy újabb két torpedó vette célba őket.

– Mindjárt újabb torpedókat lőnek ki ránk – közölte Jim.

– Beállítottam a reaktort, hogy dobja ki a magot, ha a Roci úgy gondolná, elhagyott minket a szerencse – jelentette Naomi.

– Alex?

A sínágyú másodszor is becélozta a Karvalyt, és anélkül, hogy Jimnek engedélyeznie kellett volna, tüzelt.

– Szerintem eltaláltad őket – állapította meg Alex.

Jim a külső teleszkópokra váltott. A Karvaly ugyanott volt, ahol korábban, a bolygót ívben kerülve tartott feléjük, a pályája változatlan maradt. Ám most gázból és párából álló felhő szökött ki a hajó egyik oldalából. A figyelmeztető jelzés elhallgatott, mivel a Karvaly nem tudta kilőni a torpedóit.

– Lehet, hogy csak halottnak tettetik magukat – mondta Naomi.

– Alex, a sínágyú továbbra is vegye célba őket!

– Vettem.

Egy pillanatra felsejlett a fent és a le, az üléseket elmozdította a gömbcsuklóikon, ahogy Alex úgy módosította a hajó pályáját, hogy a Karvaly a célkeresztjükben maradjon. Nem szólalt meg újabb figyelmeztető hangjelzés, hogy bemérték volna őket. A hajótestről nem verődött vissza aktív radarjel. Jim megint megnyitotta a kommvezérlést, irányított sugárnyalábbal próbált kapcsolatot létrehozni, noha nem tudta, mit mondana, ha Mugabo válaszolna. Nem tette. A laconiai hajó továbbsuhant alacsony, gyors pályáján. Vagy megjavítja önmagát, vagy néhány hét sem kell, és visszazuhan a bolygó gravitációs mezejébe, és meteorként elég. Vagy csak halottnak tettette magát, és arra várt, hogy Jim elkönyvelje a diadalt, megfordítsa a hajót, és egy sínágyúlövedéket kapjon hátulról a hajtóművébe.

– Alex – szólalt meg. – Húzz vissza minket a manőverezőfúvókákon! Ha nem fordulnak el, hogy hozzánk igazítsák a… Fordítsd meg a hajót, és hagyjuk el a bolygó körüli pályát! Tűnjünk el innen.

– Vettem – válaszolta Alex, és a Roci megmozdult Jim alatt. Finoman változtattak irányt. Lassan. A riasztásokra vártak, ami azt jelentette volna, hogy a Karvaly csak halottnak tettette magát.

A riasztások nem szólaltak meg.

– Na és most? – kérdezte Alex.

– Most megtervezzük a leggyorsabb útvonalat a gyűrűkapun keresztül, és elhúzunk innen.

– Valami ötlet, hogy hová? – érdeklődött Alex. – A Firdaws szerepel a repülési tervben, de…

– A Szabadbirtokra – jelentette ki Naomi nyugodt és határozott hangon. – Már korábban úgy volt, hogy fel kell tölteni a készleteket, és a manőverezőfúvókákkal rengeteg reakciótömeget égetünk el. És nem bánnám, ha a sajátjaink közt lennék, amíg ki nem derítjük, hogyan ment ennyire félre ez a dolog.

– Aha – mondta komoran Alex. – Ez az „idegenek jóindulata” dolog nem igazán jön be nekünk.

Jim hallotta, hogy Naomi szíjai zörögve kioldódnak, és érezte, hogy a nő közelebb lebeg hozzá. Naomi megsimogatta Jim haját, megfogta a kezét, megcsókolta az ujjait.

– Ez nagyon rosszul alakult.

– Igen.

Naomi kivárt egy pillanatig, mielőtt megkérdezte:

– Amosszal mi történt?

Jim a fejét rázta. Elveszítettük – próbálta mondani. – Elveszítettem.

– Ja – szólalt meg Amos. – Kurvára széttrancsíroztak.

A felvonóból lépett elő, cafatokra szaggatott repülőruhája nedvesen és feketén tapadt rá, mintha tintával öntötték volna le. A mellkasán lévő kimeneti seb helyén halvány hús vett körül egy lapos ónixkorongot. Amikor elmosolyodott, a mosolya bizonytalannak tűnt.

Naomi arcáról eltűnt minden érzelem.

– Helló, kapitány! Épen és egészségesen visszahoztuk Picurt, ugye?

Pár pillanatba telt felfognia, hogy ez valóban megtörténik, aztán Jim azt felelte, hogy: – Igen. Épen és egészségesen.

– És a kutyát?

– Őt is.

Amos belépett a vezérlőfedélzetre, majd beleereszkedett az egyik üres présülésbe, és úgy nyögött fel, mint akinek izomláza van.

– Jól van. Picur nagyon szereti azt a kutyát. Csupa mocsok a légzsilip. Mindjárt kitakarítom, de előbb ennem kell valamit. Rettenetesen éhes vagyok.

Alex, akit odavonzott Amos hangja, lejött a navigációs fedélzetről. Az arca teljesen elsápadt.

– Amos?

– Helló! – emelte fel egyik kezét üdvözlésképp a nagydarab férfi. – Azt hiszem, eltalálhattak idelent. Kimaradt valamennyi abból, ami történt.

Jim örömet akart érezni, és sehogy se ment. De ennél több volt ebben. A helytelenség érzete, ahogy a sorozatos sokkok után valami olyan következett, ami felforgatta a világmindenség működéséről alkotott elképzeléseit. Arról, hogy mi lehetséges.

– Meghaltál – mondta. – Golyót repítettek a hátadba, és kitépte szinte az egész mellkasodat. Láttam a gerincedet. Darabokra szakadt.

Amos ugyanolyan nyugtalanító módon megdermedt, ahogy néha szokott, majd összevonta a szemöldökét, bólintott.

– Aha, oké. Azt hiszem, erről a részről tudok.

Jim felkacagott, és a hitetlenkedés késztette rá. És talán a megkönnyebbülés. És még valami más, amit nem tudott volna megnevezni.

– Van még bármi, ami képes végezni veled?

– Az egész biztos, hogy mindjárt éhen halok – felelte Amos.

– Hát – jegyezte meg Alex. – Basszus.

Naomi még mindig nem szólalt meg. Amos megtapogatta a seb fekete körét. Már egyáltalán nem bőrnek nézett ki. Bármi volt is, Amos feltámasztott teteme ezt állította elő, amikor kipótolta a sérült húst. Jim kíváncsi lett volna, hogy néz ki a seb belseje. Most először ötlött fel benne, hogy a módosítások, amelyeket a drónok végeztek öreg barátján a Laconián, nem álltak le, amikor elszöktek a bolygóról. Amos nem vált valami mássá. Még mindig folyamatosan alakult azzá a másvalamivé. Volt valami dermesztő az elképzelésben.

Mintha csak olvasott volna Jim gondolataiban, Amos a homlokát ráncolta.

– Fogalmam sincs, hogy működik ez az egész. De jobban járunk, ha nem csinálunk ilyet túl gyakran.

Tizennegyedik fejezet: Elvi

Elvinek hiányzott a gravitáció. Jólesett volna, ha leülhet Cara orvosi fülkéje mellett, hogy érezze, ahogy a kimerültség legyűri. A hosszú, enyhe nyújtást a tarkóján, amikor előrehajtja a fejét. A súlyt a karjában és a lábában. Intellektuális szinten értette, hogy az összeesés határán jár, de az ismerős szomatikus jelek hiányoztak, amikor tolóerő nélkül repültek. Az egyedüli, amely úgy tűnt, mégis megmaradt, a nagy izmok reszketése volt, és önmagában ez leginkább félelemnek érződött.

Carát széles, fehér szalagokkal szíjazták le, amelyek megakadályozták, hogy elsodródjon. A szemét lecsukta, a szája ellazult, és egy kissé elnyílt. Az ajka sápadt és vértelen volt, akár a faragott viasz, mögötte felsejlett a fehér fogak pereme és a sötétlila nyelv. A légzése mély, egyenletes és lassú volt. A nyugtatók még mindig hatottak rá és Xanra is, bármilyen változásokat idéztek is elő a testükben a drónok. A gyógyszerek gyorsabban lebomlottak, de ez elfogadhatónak tűnt. Bőségesen jutott a készletekből.

Az autodokit egyedileg építették, miután Cortázar több évtizeden át megfigyelte Cara és Xan alapértékeit. A képernyőket valós idejű vérképek és idegi aktivitási görbék zsúfolták tele, miközben a rendszer megpróbálta egybevetni a mostani Carát azzal, ahol Cara általában volt, és módot találni rá, hogy összeegyeztesse a két adatcsomagot. Egy szokványos agy teljesen összezavarodott volna, ez viszont azt mutatta, ahogy Cara lassan visszatér a megszokott funkciótartományba, és miközben Elvi őt figyelte, teát kortyolgatott egy ivógumóból, és remegett.

Egy újabb lemerülés közepén jártak, a hallucinációs érzetekből és a nem emberi emlékekből próbálták kirostálni a kirakós darabkáit arról, hogyan épültek a kapuk, és biztonságossá lehet-e tenni őket. Elvi egészen biztosra vette, hogy ahhoz a részhez értek az idegen faj fejlődésében, amikor tudatára ébredtek a világuk jégburkán túl létező kiterjedtebb univerzumnak. Eleve arra számított, hogy Cara eljut ide, és hogy ez lesz a kulcs néhány gyakorlati kérdésük megoldásához. De Cara ekkor üvölteni kezdett, hogy meglőtték, vagy ha nem őt, akkor valakit. A monitorokon hirtelen felszöktek az értékek, és Cara agytevékenysége felragyogott, mintha valaki Molotov-koktélt hajított volna az elméjébe.

Megfékezték a pánikot, Harshaan Lee a sikítozó és hányó Carát túlüvöltve sorolta a leállítási folyamat lépéseit. Mire véget vetettek az alámerülésnek, Cara elveszítette az eszméletét. Egészen mostanáig nem nyerte vissza.

Cara megmozdította a száját, és nyelt egyet. A szeme elfordult a csukott szemhéj alatt, majd felnyílt. A csupa fekete tekintet rátalált Elvire, és a lány megpróbálkozott egy halvány mosollyal.

– Helló, doki!

– Üdvözöllek újra köztünk! – válaszolta Elvi. – Hogy érzed magad?

Cara kivárt egy másodpercet, de nem a félelmetes, idegenszerűen dermedt pillanatai egyike volt. Egyszerűen úgy tűnt, a megfelelő választ keresi egy nehéz kérdésre.

– Kifacsartnak. Sosem voltam részeg, de talán másnaposnak? Olyan érzés, amilyennek a másnaposságot képzelem.

– Az olvasmányélményeidből extrapoláltál? – kérdezte Elvi, és megfogta Cara kezét. Tűzforrónak érezte, mintha lázas lenne.

– Valami ilyesmi.

– Emlékszel rá, mi történt? Mi siklott félre?

– Nem a nagymamák voltak, nem hiszem, hogy ők – felelte Cara. – Őket ugyanolyannak éreztem, mint mindig. Talán mélyebbnek, de ugyanolyannak. Inkább… a mások egyike volt az.

– Rendben. Mesélj róla!

Cara összeráncolta a homlokát, majd megrázta a fejét, ahogy olyankor szokta, amikor a legodaillőbb szavakat keresi.

– Nem csak önmagam vagyok odabent. Mármint igen, én vagyok, de nem csak Cara. Több is van belőlem?

– Mint az idegenek?

– Nem, inkább én, ahogy az idegeneket figyelem. Érzem is az idegeneket, de ez ahhoz hasonlít, mint amikor egy műsort nézek. Olyasmit látok, amit már felvettek. Ezek a mások inkább olyanok, mint a többiek a szobában, akik ugyanezt nézik.

– Mint a kapcsolat, ami közted és Xan között működik?

– Igen, de több annál. Többen vannak. Viszont azt hiszem, történt valami. Valami rossz. Nem tudom, meghaltak-e. Aztán egy másik önmagam megpróbált lenyugtatni engem. – Cara szeme tágra nyílt, és olyan erősen megszorította Elvi kezét, hogy az már fájt. – Xan! Ő jól van?

– Jól – felelte Elvi rezzenéstelen arccal. – Aggódik miattad, de csak ennyi. Az elkülönítőkamrában volt, amikor megtörtént, és úgy tűnik, semmilyen módon nem hatott rá.

Cara megnyugodott.

– Oké. Oké. Jó, akkor ez rendben van. – Nagy levegőt vett, összeszedte magát. – Láttam, ahogy először pillantják meg a csillagokat.

– Nem kell most beszámolnod róla. Előbb pihend ki magad!

– Beszélgessünk egy kicsit! Kérem! Amíg még friss bennem az élmény.

Elvit egy pillanatra kellemes érzés töltötte el, aztán az emiatti bűntudat.

– Csak egy kicsit. Aztán pihenj!

Cara elengedte magát, felidézte mások emlékeit. Örömet érzett, ahogy mesélt. Vagyis nem egészen. Nem örömet, hanem megkönnyebbülést. Mintha Elvi hideg vizet öntött volna oda, ahol megégette magát.

– Változtak. A tengericsigák vagy medúzák, vagy bármik voltak is. Fogták az élet más darabkáit, állatokat, növényeket, vagy bármi volt is odalent a jeges bolygó forró magjánál. Leküldték őket a kürtőkbe, hogy változhassanak. Vagy hogy az változhasson.

– Ez következetes vonás. És abból ítélve, ahogy a protomolekula működött, nagyon-nagyon hosszú ideig ragaszkodtak ehhez a stratégiához – kommentálta Elvi.

De Cara nem figyelt rá. A hangja távolinak, szinte álomszerűnek hatott.

– A fontos dolog a fény volt.

– Erről beszéltél. Úgy gondolom, ekkor jött létre az elme.

– Egy csoportelme.

Elvi vállat vont.

– Igazából sosem értettem ezt a kifejezést. Mármint volt egy elektrokémiai struktúra, amit rengeteg félig önálló test alkotott. Ha így írjuk le, akkor mi is neuronok csoportelméi vagyunk. De hogy módot talált-e rá, hogyan építsen fel egy kialakuló kognitív analóg rendszert? Igen. Azt hiszem.

– És amikor meglátták a csillagokat, mintha Isten szólt volna hozzájuk egy olyan nyelven, amit majdnem értettek. De nem teljesen. A KNS többet is meg szeretett volna mutatni. Nem akarta, hogy otthagyjam… otthagyjuk. Próbált visszatartani. Aztán megtörtént az a dolog… Ha nem Xan volt az, fogalmam sincs, kik lehettek, de odavalónak érzem őket, amikor ott vagyok.

Cara eleresztette Elvi kezét. A tekintete valami olyasmire szegeződött, amit Elvi nem látott, mintha zenét hallott volna, amelyet egyedül neki játszottak.

– Emiatt ne aggódj! – mondta Elvi. – Egyelőre ne. Bőségesen lesz időnk a beszámolóra, miután kipihented magad. Szólok a csapatnak, hogy jól érzed magad, dr. Sanders pedig szeretne benézni, hogy megbizonyosodjon róla, stabil az állapotod. Amint elmondta, amit tud, megtervezzük a továbbiakat.

– Nem akarok várni. Vissza akarok menni oda.

Elvi kortyolt egyet a teájából.

– Én is ezt szeretném. De most pihenj!

Cara bólintott, és lehunyta a szemét. Elvi megvárta, amíg biztos lehetett abban, hogy Cara elaludt, aztán kicsúsztatta a lábát a kapaszkodóból, és az ajtó felé lökte magát.

Cara ebben a pillanatban megszólalt, tökéletesen tiszta és éber hangon. Egyáltalán nem kásásan.

– Xan bejöhet hozzám?

– Hát persze, ha szeretnéd.

– Ő szeretne – válaszolta Cara, aztán megint elhallgatott. Elvi kiment az orvosi fülkéből.

Körülötte a Sólyomon mindenfelé visszafogottság uralkodott. A legénységből, amely a hajót irányította, és a tudományos csapatból, amely dolgozott benne, mindenki tudott arról, hogy mi történt, és a nyugtalanságuk a folyosókon és átjárókon való sugdolózáshoz, összeszorított szájakhoz és előregörnyedő vállakhoz vezetett. Elvi a vezérlőfedélzetre ment, mosolyt erőltetett az arcára, mindenkinek odabiccentett és köszönt. Azt remélte, jó vezetőként viselkedik, és optimizmust áraszt magából. Félt tőle, hogy mindez hamisnak tűnik.

Harshaan Leet a vezérlésnél találta, ahogy Cara félbeszakított lemerülésének adatait vizsgálta. Elvi odalebegett mellé, átnézett a férfi válla fölött. Lee oldalra húzódott, hogy Elvi jobban láthasson.

– Azt mondja, valaki más is volt vele odabent – közölte Elvi.

– A hallucinációs képzetek gyakoriak. A jobb lebeny halántékcsonti régiójában keltett néhány mágneses impulzussal előidézhető.

– Mi természetesen nem csináltunk ilyet – mondta Elvi.

– Ez még nem jelenti azt, hogy más sem.

– Vagy a jobb oldali temporoparietális régiójában azért történtek kisülések, mert volt valaki odabent vele. Néha azért látjuk a nagymamát, mert álmodunk róla. Néha azért, mert a nagymamánál vagyunk.

– Talány – jegyezte meg szenvtelenül Lee. Aztán: – Felhozhatok egy kevésbé kellemes témát?

Elvi nem mondott nemet. Lee ezt beleegyezésnek vette.

– Nem szeretném, ha úgy tűnne, nem tudom, hol a helyem, de úgy látom, gond van a legénység moráljával. Azt reméltem, esetleg szólhatna hozzájuk.

– Miféle gond?

Lee a fejét ingatta, mintha elnézést kérne a szavaiért, és lehalkította a hangját.

– Mi vagyunk az egyetlen hajó egy egész naprendszerben. Fél tucat irányítottsugárnyaláb-erősítővel, magánál a gyűrűkapunál elhelyezett két jeltovábbítóval és egy földön kívüli szerkezettel, ami olyan hatalmas, hogy ha ráállnánk, a nehézkedés összeroppantana minket. Csak ennyi van itt. Még egy bolygóközi porfelhőt sem találni, amiből jeget bányászhatnánk.

– Fogytán vannak a készleteink?

– Nem. De amikor valami… furcsa történik a kutatási protokollal, az valamiképp megsokszorozódik. Arra emlékeztet minket, mennyire ingatag az itteni helyzetünk. Ha a vízvisszaforgató olyan módon romlana el, hogy nem tudnánk megjavítani… Hosszú, kemény égetéssel igyekeznénk valahova, ahol segítséget nyújthatnak, mielőtt szomjan halunk, és talán el sem jutnánk oda. Ha a légvisszaforgatóval történne ugyanez, meghalnánk. Nincs senki, akit átirányíthatnának, hogy segítsen. Mindannyian felfogtuk ezt, amikor belevágtunk a küldetésbe. De akadnak olyan napok, amikor tisztábban látjuk ezt, mint más napokon, ha érti, mire gondolok.

Elvi újra emlékeztette önmagát, hogy a reszketés, amit a testében érez, nem a félelem jele. Csak fáradt volt, és eggyel több lényegbevágó dologgal kellett foglalkoznia.

– Természetesen szólni fogok a legénységhez. Csak hadd gondoljam át, mit mondjak. Köszönöm, hogy felhívta rá a figyelmemet.

– Mi sem természetesebb, doktor.

Elvi nem a fizikával kezdte. Akár egy egész életen át lehetett biológiával foglalkozni anélkül, hogy az illető akár csak köszönőviszonyba került volna az elméleti fizikával. Nem lett volna lehetetlen a Laconiai Tudományos Igazgatóság fejévé válni úgy, hogy meg se mártózzon egy kicsit a vízben, ahol a vízen az elvont nagyenergiájú dinamikát kellett érteni. Az egyik dolog, amit ismert, ám a jelentőségét sosem ismerte fel, hogy kizárólag a termodinamika második törvényét érdekelte az idő iránya. Az univerzum hőhalálát leginkább annak a kapcsán emlegette viccesen, mennyi idő kell hozzá, hogy megírja a disszertációját. A gondolat, hogy a hő bensőséges módon kapcsolódott az időhöz, nem tűnt különösnek, és az idegen gyűrűk rendkívüli furcsaságának némelyik aspektusa teljesen elkerülte a figyelmét.

A fali képernyőn látható férfit David Trujillónak hívták, és az előadása negyedik órájában, amelyből három és félben az azt illető magyarázatok és indoklások erdejét járta be nagy gonddal és alapossággal, hogy a csapata miért épp az adott matematikai technikákat használta az adatok értelmezéséhez, lassan eljutott arra a pontra, amelyre Elvi „a biológus szintjére butított” részként gondolt.

– A kulcs a Sol-rendszerben lévő mágnesesmező-generátor által kiváltott reakciók és a magában a gyűrűtérben kiváltott reakciók teljes hiánya közötti különbség. Korábban is tudatában voltunk a gyűrűkapu-technológia energiaerősítő hatásának. Például a gyűrűállomásnak átadott energia nagy energiájú részecskék kibocsátását idézi elő a kapukban, és a kibocsátott energia nagyságrendekkel múlja felül a kiváltó eseményt. Ezt az aszimmetriát használtuk ki a mezőgenerátor megtervezésekor. Abból a feltételezésből indultunk ki, hogy ez valamiféle energiakölcsönzés a komplex lokális tér-időn belül található valamely más helyről. Amennyiben, mint a jelen eredmények sugallják, ez nem helytálló, és a gyűrűkaputér egy alokális, nem egybefüggő tér-időn belüli zárt membrán…

– Mond is valamit? – kérdezte Fayez a kabin másik oldaláról. – Mert leginkább úgy hangzik, mintha csak vakogna.

Fayez erősített, gumiszalagokkal szíjazta magát a falhoz, és ezek ellenében nyomott, ahogy Elvinek is kellett volna. Amikor ez véget ér, gondjai lesznek a csontsűrűségével. De ezzel majd akkor foglalkozik.

– Ne haragudj! Majd magamban hallgatom.

– Ne, nem kell. Csak beszélgetni próbálok. Magamra vonni a kedvesem figyelmét. A fickót gúnyolom, akire figyel, amikor azt mondom, hogy csak ugat.

– Valamiről ugat.

– Biztos vagy benne?

Elvi megállította a jelentés lejátszását, és kinyújtózott.

– Amikor a Förgeteg elpusztította az idegenek állomásának védelmi állásait a gyűrűtérben – válaszolta Elvi –, az ellenség nem reagált. Amikor megsemmisítette a Pallas Állomást, a Sol-rendszerben mindenki elveszítette az eszméletét, és az egyik lövedék a Förgetegen bukkant fel. Trujillo úgy véli, hogy a gyűrűtér nem az univerzum része.

Fayez elernyesztette az izmait, a gumiszalagok visszahúzták a falhoz. Megint nyomott, nyögött.

– Nem tudtam, hogy van ilyen lehetőség.

– A mezőgenerátor antianyagot használ amolyan gyutacsként, de néhány maroknyi antianyagban nincs elég erő ahhoz, hogy spagettivé szaggasson egy állomást. A konstrukció azon a félig megépített hajón vagy micsodán alapult, amit az összeszerelő platformon találtak, amikor bekapcsolták.

– Amelyiket Próteusznak neveztek el?

– Lényegében egy parányi, ideiglenes gyűrűkaput hoz létre, amelyik rengeteg ingyenenergiát szabadít fel. És úgy tűnik, szembemegy az entrópiával. Vagyis az idővel.

– Az entrópia kizárólag egy irányban haladhat. Az általános iskolai fizika három óra vakogást igényel?

– Azt mondja, bárhonnan nyeri is az energiát, nem a mi szabályaink szerint működik.

– Ezt viszont tudtuk.

– Gyanítottuk.

– Most már tudjuk?

– Erősebb a gyanúnk – felelte Elvi. – Tudósok vagyunk. Csak addig tudunk bármit is, amíg valaki be nem bizonyítja, hogy tévedtünk.

Fayez halkan kuncogott, feszített, elernyesztett. Arra számított, hogy Elvi vele nevet, de hiába várta. Aggodalom terjedt szét a homlokán, az ajka ívén.

– Jól érzed magad?

– Volt még kettő.

Fayez leállt, Elvire nézett, aztán kibújt a szalagokból.

– Még két mi?

– Esemény. A Galbraith-rendszer két ideiglenes változást észlelt a fény sebességében.

– Mennyi ideig tartott?

– Ez szó szerint megválaszolhatatlan kérdés, de nagyjából egy óráig. A Bara Gaon tizennyolc percre elvesztette az eszméletét. Azok, akik átélték, azt mondják, nem kísérte holdudvarhatás, sem vizuális zavar, csak… – csettintett az ujjával – …tizennyolc perccel később.

– Ez új.

– Ez teljesen új. Csupa kísérlet, és egyik sem az enyém. És ezek csak azok, amelyekről tudunk. Ha nem olyan helyet böködnénk és piszkálnánk, ahol tudjuk, hogy keresni érdemes, sokkal gyakrabban találkoznánk vele. Akár itt is, ebben a pillanatban.

Fayez átlökte magát a kabinon. Elvi felfortyant volna, ha megérinti, túl feszült volt a fizikai érintkezés pluszterhéhez. Fayez csak megkapaszkodott mellette, és Trujillo lejátszás közben kimerevített arcát nézte.

– Hogy van Cara? – kérdezte.

– Jól. Úgy tűnik, jól. Egy kissé aggódom ezek miatt a többiek miatt, akiket emleget. Tudom, hogy ő és Xan valamiképp kapcsolódnak egymáshoz a dolgok mögött, és más dolgok is vannak ott hátul. Amos Burton ugyanazon ment keresztül, mint ők, és ha vele is kapcsolatban áll ugyanezen a hídon át, amelyik… Nem szívesen laknék annak a férfinak a fejében. De…

Fayez nem erőltette. Hagyta, hogy a csend tegye helyette. Elvi felsóhajtott.

– Lassanként összeáll a kép – mondta. – Kezdem megérteni, mi építette meg a gyűrűket, és hogyan működött az elméjük. Vagy az elméje. Hiába nem értem, hogyan működik a technológiájuk, egyre tisztábban látom az akadályokat, amelyeket le kellett küzdeniük, és ez valójában elég jó kiindulópont. De…

– De azon tűnődsz, hogyan lehetne elég jó, amikor az a valami, amivel harcoltak, megölte őket, és most velünk akar végezni.

– Olyan sok mindent nem értek ebből. Hogy mik azok a lövedékek.

– Sebek, ahol a kísérleteik, hogy megtörjenek minket, véglegesen szétcseszik a valóságot?

– Persze. Talán. De hogyan? Mit csinálnak? Hogyan működnek? Használhatjuk ezeket, hogy elvezessenek minket oda, ahol ezek a micsodák vannak? És hogy lehet, hogy néha egy-egy rendszerben kapcsolják ki egyszerre az agyakat, máskor meg mindenütt? Miért robbantják le a lokalitást, és hagynak utána egy sebhelyet vagy lövedéket, vagy akármi is az, ami egy helyen van, és egy lokális vonatkoztatási rendszerhez kötődik?

– És hogyan állítjuk meg őket?

Elvi letörölt egy fáradt könnycseppet.

– És hogyan állítom meg őket. Minden ezen áll vagy bukik. A Föld, a Mars, a Laconia, a Bara Gaon, az Auberon… Mindegyiknek vége, ha nem oldom meg ezt.

– Ha valaki nem oldja meg ezt – javította ki Fayez. – Mi csak egyetlen hajó vagyunk, és ígéretes irányban haladunk. De nem egyedül mi keressük a megoldást.

Csendben merengtek együtt, csak a hajó zümmögését lehetett hallani köröttük. Elvi odébb húzódott, Fayez karjára fektette a fejét. Fayez a felesége felé görbedt, megcsókolta a fülét.

– Mikor aludtál utoljára?

– Mi ez az alvás, amiről beszélsz? Kellemesnek hangzik.

Fayez Elvi válla köré fonta a karját, és finoman áthúzta őt a kabinon a szendvicsmatrachoz, ahol a nő aludni szokott, amikor a falhoz rögzített zsák kevésnek bizonyult. Elvi nem vetkőzött le, csak becsusszant a géltáblák közé, és hagyta, hogy finoman rázáruljanak, óriási kéz módjára tartsák meg a helyén. Leginkább ez emlékeztetett arra, hogy egy halom takaró alá bújik, és amint Fayez a naplemente vörös-aranyára tompította a fényeket, Elvi érezte, hogy alulról feltör érte az álom, mintha zuhanna. Mintha képes lenne zuhanni.

– Szükséged van még valamire? – kérdezte Fayez a halknál is halkabb hangon, mint amikor egy homokdűnét simogat a szellő. Elvi minden ellenére elmosolyodott.

– Itt maradsz velem, amíg el nem alszom?

– Ez életem rendeltetése – felelte Fayez.

Elvi hagyta lecsukódni a szemét, és elkalandozni a gondolatait. Azon tűnődött, vajon milyen lenne ugyanúgy a saját elméjében tudni Fayezt, ahogy Xan és Cara és talán Burton is jelen voltak egymáséban. Kellett lennie valamilyen fizikai elemnek, valamilyen centrumnak vagy irányítóközpontnak, amelyik ugyanazokat az alokális hatásokat használta, mint amelyik lehetővé tette, hogy a kapuépítők kapcsolatban maradjanak, xenoneuronról xenoneuronra, bármiféle különös dimenziókon át közlekedtek is. Talán ha összevetné az agyi morfológiákat, rátalálhatna. A rendszerek közti valós idejű kommunikáció mindent megváltoztatna. Feltéve, hogy maradt még valaki, aki beszélni tud.

Elvi már az álom határmezsgyéjén járt, már-már úgy hitte, hogy a Sólyomon egyetemi campus működik, neki pedig előadást kell tartania, amikor felébredt, és halkan felkacagott.

– Igen? – kérdezte Fayez, még mindig az oldalán.

– Lee arra kért, hogy lelkesítő beszédet tartsak a legénységnek. Hogy megerősítsem a morált. Megígértem neki, hogy megteszem.

– Van már elképzelésed arról, mit fogsz mondani nekik?

– Halvány fogalmam sincs – sóhajtott Elvi.

Tizenötödik fejezet: Teresa

Az idő volt a gond. Az idő mindig problémát jelent.

Az egész azzal a ténnyel kezdődött, tanulta annak idején, hogy a szimultaneitás csupán illúzió, és az „ugyanakkor” a különböző bolygókon és különböző rendszerekben leginkább elszámolási könnyebbséget jelentett, amely egyedül azért működött, mert a legtöbben viszonylag lassan mozogtak a fénysebességhez képest. Ám ezen túlmenően az idő mérésének egységei a történelembe ágyazódtak. Egy óra azért állt hatvan percből, mert az ókori Babilon matematikusai a hatvanas számrendszert használták. Egy év annak az időnek felelt meg, amíg a Föld egyszer teljesen megkerüli a Solt, és még mindig ez számított, még ha Teresa sosem járt is a Földön, és szinte biztos, hogy nem is fog. Akárcsak az egy órát kitevő percek száma, a centiméter szélessége, a liter térfogata, az év hossza is ugyanolyan jelölőnek számított, amellyel az emberiség a saját történetét mesélte el.

Így aztán, mivel egy másik rendszer egyik régi bolygója többé-kevésbé megint ugyanolyan helyzetbe került a csillagához viszonyítva, mint a Laconia ostromakor, Teresa tizenhat évesen fog felébredni tizenöt helyett. És amiatt, hogy ugyanez a bolygó milyen gyorsan fordult meg a saját tengelye körül, most kora reggel volt, ő pedig a fülkéjében pihent a Rocin, álom és ébrenlét között lebegve.

Az egyik dolog, amit megkedvelt a Rocinantén töltött napokban, a napfény és sötétség ciklusainak önkényes váltakoztatása volt. Ha a legénység úgy határozott, hogy egy nap harminc órából áll, akkor ehhez igazodott. Ha az éjszaka és a nappal hatórás ciklusokban váltotta egymást, akkor így volt igaz. Azt, hogy ne így legyen, maguk döntötték el, és a döntés lehetősége furcsán gyönyörűnek számított. Könnyen meg lehetett volna szabadulni minden kötöttségtől, és kiderült, hogy Teresa szereti, ha nincsenek kötöttségek. Élvezetét lelte abban, hogy sodródhat. Most, hogy a tolóerő mellett ült a présülésében, a gyermekkorában megszokott nehézkedés töredékében, tudatában volt a hűvös szürke falaknak, a majdnem homálynak, amibe csak a kézi terminálja készenléti ledje vitt némi fényt. Ugyanekkor a Laconián is volt, egy kisegítő gépészműhelyben, amelyik a régi hálószobájából nyílt, és valójában nem létezett, és ott épített valamit, ami megváltozott, valahányszor Teresa egy kissé felocsúdott, majd újra visszasüppedt az öntudatlanságba. A más terekről – titkos szobákról, rejtett átjárókról, elfeledett szervizaknákról – szóló álmok gyakorivá váltak az elmúlt hónapokban. Valószínűleg szimbolizáltak valamit. Teresa éppen egy elektromos vezetéket szerelt be egy vákuumcsatornás adapterbe, amikor az álom átalakult, megváltozott alatta, mintha egy másik műsorra kapcsolt volna.

Még mindig a valódi kabinjában volt, látta a valódi falakat és lámpát, de mindent fekete spirálok emeltek ki, amelyek finom részletei határozottabban kirajzolódtak előtte, mint amit a homályos megvilágítás indokolt volna. Úgy tűnt, mintha újra meg újra egymásba fonódtak volna, ahogy Teresa figyelte őket. Fekete fonalak szálai nyúltak ki, találtak egymásra, épültek össze új alakká, amely a réginek is része volt. Parányi kék fények úsztak be és ki a folyamatosan újraalkotott csigavonalakba, ragyogtak, akár a szentjánosbogarak. Álombéli hallucinációként alighanem a legszépségesebb volt, amelyet az agya valaha produkált. Teresa úgy érezte, örökké figyelhetné a fekete csigavonalakat, és mégsem unna bele.

Az apja állt mellettük, és nézett le Teresára. A szeme tökéletes kéknek tűnt, amilyen a valóságban sosem volt. Mosolygott. A lány lehunyta a szemét, szuggerálta magát, hogy ébredjen fel. Nem ilyen álomra vágyott. Amikor újra kinyitotta a szemét, a csigavonalak eltűntek, az apja viszont még mindig ott állt. Furcsának tűnt. A haja hosszabb volt, mint ahogy hordani szokta, és noha ugyanazt a zubbonyt és nadrágot viselte, amit Kelly ráadott még a Laconián, nem volt rajta cipő.

Teresa lassan, az alacsony gravitációra figyelve felült. Az álom nem foszlott szét.

– Teresa! – szólalt meg az apja, és a hangja úgy hatott, mint a víz a szomjúságtól haldoklónak. Könnyek öntötték el Teresa szemét.

– Apa! – válaszolt, és ugyan érezte a rezgést a torkában (szinte biztos, hogy hangosan kimondta a szavakat), az apja nem tűnt el. Egyre erősödött benne az ébrenlét érzete. Az álmok kábasága lazított a szorításán, az apja alakja mégsem halványult el. Egyelőre.

– Boldog születésnapot! – köszöntötte az apja. – Minden rendben lesz.

Teresa a kézfejével letörölte a könnyeit.

– De most nincs – súgta.

– Majd lesz. Csak még egy kis idő kell nekem, és mindannyian együtt leszünk. Korábban túl kicsit álmodtam. Most már tisztábban látok. Te is tisztábban fogsz.

Teresa megrázta a fejét, és valaki hangosan kopogott az ajtón.

– Bemehetek? – hallatszott Alex letompított hangja.

– Igen – válaszolta Teresa, és résnyire kinyílt az ajtó. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy az álma és a valóság szemtől szembe kerül egymással, de amint beáramlott a fény, az apja semmivé foszlott. Teresa megint megtörölgette a szemét, próbálta elleplezni, hogy sírt.

– Helló! – köszönt Alex. – Készítettünk kaját. Éhes vagy?

– Persze – felelte Teresa. – Csak egy percet kérek.

Alex bólintott és kihátrált, de Pézsmapocok az orrával kitárta az ajtót, és beszökkent, a saját testsúlya alig fogta vissza. A kutya körbeforgatta barna szemét, mintha keresett volna valamit a szobában, és halkan nyüszített egyet.

– Semmi gond, öreglány – mondta Teresa. – Minden rendben.

Majdnem igaz volt. Vagy legalábbis kevésbé lehetett hamisnak mondani, mint igaznak. A Rocinante már majdnem az Új-Egyiptom gyűrűkapujánál járt, és ugyan a Karvaly – messze lent a helyi nap gravitációs kútjában – a jelek szerint nem pusztult el, ezzel együtt kellően messze volt ahhoz, hogy még egy gyilkos égetéssel se érhessék be őket. Annál kisebb problémát, hogy hamarosan anélkül kelnek át, hogy tisztában lennének a gyűrűtérbeli forgalommal, és a laconiai hadsereg üldözi őket, de lőtávolságon kívülről, mostanában nem nagyon tudott elképzelni Teresa. Timothy – Amos – viszont újra dacolt a halállal, Pézsmapocok még mindig vele volt, és nem egy felekezeti bentlakásos iskolában kellett lennie a nagy semmi közepén.

Meglepte, mennyire megkönnyebbült, amiért a tervük kudarcot vallott. A közvetlen hatás a félelem és a sokk volt. Az Amos szétszaggatott testének látványa okozta borzalom, a tűzharc durvasága, az amiatti szorongás, hogy a Karvaly megkockáztatja-e, hogy rájuk lő, és így kényszeríti újra a bolygóra őket. Ám amint mindez véget ért, Teresa azon vette észre magát, hogy többet mosolyog. Még mindig itt volt, és még csak nem is az ő hibájából.

Amikor a hajókonyhába ért, a Rocinante legénysége egy kis asztalt állt körbe, rajta egy szomorú, sárgásfehér tortával. A két gyertyát orvosi gyantából nyomtatták egyes és hatos alakban.

– Alapvetően ugyanabból az élesztőből és gombából készült, mint minden más – mondta Naomi. – De van benne cukor, és jól néz ki.

– Ez… Roppant kedvesek vagytok – hebegett Teresa. A torkában gombóc nőtt, amit nem értett. Talán a hála, talán a szomorúság miatt, talán az apjáról látott erőteljes álom friss élménye hatott így rá. Amos és Jim egy kis dalba kezdtek, majd Naomi és Alex is beszállt, tapsolt közben. Olcsó, kicsi és ötlettelen volt az egész, mégis, olyasmit tettek érte, ami nem volt kötelező. Amikor Alex megkérte, hogy kívánjon valamit, ahogy elfújja a gyertyákat, Teresa csak elfújta azokat. Semmi sem jutott eszébe, amit kívánhatott volna.

Amos kihúzta a gyantagyertyákat, és mindkettőt bedobta a visszaforgatóba, miközben Naomi felvágta a tortát, Jim pedig kávéval és teával teli ivógumókat osztott szét.

– Ez most nem a megszokott reggeli – magyarázta Naomi, ahogy odanyújtotta Teresának a torta egyik sarkát. – De szerettünk volna egy kevés időt szánni erre, mielőtt átkelünk a Szabadbirtokra. Amint a hajógyárba érünk, nagyon elfoglaltak leszünk.

– Amire a hajónak szüksége lehet, jobb, ha most beszerezzük – helyeselt Jim.

Az előző születésnapját a Kormányzóság épületének báltermében tartották. A messze kirajzott emberiség legfontosabb személyiségei vettek részt rajta, és Teresa közéjük tartozott. Az édesapjából addigra csak egy roncs maradt a Tájfunt és a Medina Állomást megsemmisítő katasztrófa után, és Teresa úgy érezte, az egész birodalom súlya az ő vállát nyomja. Akkor tudta, mit kívánjon. Kiutat. És most itt volt, teljesült a kívánsága. Egyáltalán nem úgy alakult, ahogyan képzelte.

Harapott egyet a tortából, és… egészen ehető volt. Visszafogott. Egy kissé túl tömény, túl száraz, de egészen ehető. Nem ezernyi világ legkiválóbb szakácsainak egyike készítette, akik mind az isten-császáruk kegyeiért vetélkedtek. Előtte nem hangzott el hivatalos beszéd, amelyet úgy szerkesztettek meg, hogy a megfelelő politikai jelzésekkel szolgáljon, és nem követte a hivalkodó ajándékok átadása, amelyek cseppet sem érdekelték, és egy hét múlva már nem is emlékezett rájuk. Elképzelni sem tudott volna olyan élményt, amely ennél kevésbé hasonlít a korábbiakhoz. Még ha szándékosan elfeledkeznek a születésnapjáról, az is szokványosabb lett volna. Teresa nem egy alkalommal érezte úgy, hogy teljesen elfeledkeznek róla, hiába állt a reflektorfényben.

Pézsmapocok a karjához nyomta nedves orrát, és halk, beszédes vakkantással felugatott. Teresa letört egy darabot a torta sarkából, és odaadta neki. A kutya hangosan és lelkesen rágcsálta.

– Mi történt? – kérdezte Jim, és Teresának pár pillanatba telt, hogy rájöjjön, hozzá beszél.

– Semmi – felelte. – Miért?

– Sóhajtottál.

– Tényleg?

Alex bólintott.

– Tényleg.

– Semmi – mondta Teresa. – Azon gondolkoztam, mennyire más ez, mint a tavalyi. Csak ennyi.

– Nem mondhatnám a legpazarabb tizenhatodik születésnapnak – jegyezte meg grimaszolva Alex. – Nagyobb felhajtást érdemelt volna.

– Miről beszélsz? – fordult felé Jim. – A tavalyi volt a nagy ünnep. Quinceañera. A tizenhatodik születésnap nem a legfontosabb.

– Nálatok talán nem – válaszolta Alex. – A Marson a tizenhatodik volt az.

Naomi udvarias zavarodottsággal ráncolta a homlokát.

– A quinsére gondolsz? Honnan tudsz róla?

Amos kifejezéstelenül, barátságosan elmosolyodott, ami azt jelentette, hogy vagy nem tudja, vagy nem érdekli, hogy a többiek miről beszélnek, de nem zavarja, hogy még egy darabig folytatják. Teresát néha egy hatalmas, türelmes kutyára emlékeztette a kölykeitől körülvéve.

– Tizenötödik születésnap. Quinceañera – válaszolta Jim. – A Föld nagy részén ez a születésnap a nagy felnőtté avatási ünnepség. Ceasar apa iszonyú hűhót csapott az enyémből. Volt sátor meg élő zenekar, méretre szabott öltönyt kellett viselnem, és táncolni is meg kellett tanulnom. Egy csomóan, akiket alig ismertem, pénzt raktak be az egyetemi számlámra. Épp csak egészen kicsit megalázó módon élvezetes is volt.

– Hm – válaszolta Naomi. – Azt hittem, a quinsé az övből ered.

– Kellett táncolnod?

– Volt tánc is. És ivás.

– Ivás, tizenöt évesen? – hűlt el Alex.

– A szüleink tizenöt éves korunkban veszítették el a vámhitelmentességüket, és innentől mindenért teljes vámot és díjakat kellett fizetniük. Tehát ezt a kort elérve álltunk először munkába. Legalábbis a Szállítószövetség előtt. Pa tizenhétre emelte a hiteljogosultsági korhatárt. De a buli ugyanaz maradt.

– Vagyis tizenöt évesen költöztél el a szüleidtől? – kérdezte Teresa.

– Már előtte – felelte Naomi. – Az apámat nem ismertem, az anyám tartósan egy olyan teherszállítón dolgozott, amelyik nem engedett fel gyerekeket. Többnyire a tiáimmal voltam. Némelyikük tényleg a rokonom volt, de a legtöbb nem.

– Én nem igazán ismertem az édesanyámat – mondta erre Teresa. – Még egészen kicsi voltam, amikor meghalt.

– Ez durva – válaszolta Naomi, mintha egyetértett volna valamivel. Teresa a következő kérdést várta. Hogyan halt meg? Már sajnálta, hogy felhozta a témát. De senki sem erőltette.

– Én nem tudok ilyesmiről – mondta erre Alex. – A Mariner Valley-ben a tizenhatodikat ünnepeltük. Hacsak nem a tizenharmadikat. Az is előfordult.

– Ezért húztad fel annyira magad, hogy kihagytuk Kitét? – kérdezte Amos.

Alex leszegte a tekintetét, pillanatnyi fájdalmát szinte azonnal elfedte egyfajta meghitt szomorúság.

– Giselle meg köztem akkoriban eléggé elmérgesedett a helyzet. Aligha az lett volna a leghelyesebb, ha maradok, de igen. Borzalmasan sajnáltam, hogy kimaradt.

Teresa bekapta az utolsó falat tortáját, amit Pézsmapocok jól látható csalódottsággal nyugtázott. A lány az év java részét ezzel a négy emberrel töltötte. És miután csúfosan felsült a tervük, hogy az unokatestvérénél hagyják az Új-Egyiptomon, valószínűleg a következőt is velük fogja. Mások jöttek-mentek, de ez a mag állandó maradt. Ahogy most a beszélgetésüket hallgatta, mintha egy család trécselésének lett volna fültanúja. De egy olyan családénak, amelynek nem volt tagja. Részben azért, mert korban egyikük sem állt közel hozzá. Amikor a gyűrűkapuk előtti időkről beszéltek, mintha egy régi szórakoztató műsort nézett volna. A gondolat, hogy az egész emberiség egyetlen rendszerben szorult össze, majdhogynem a klausztrofóbia érzetét keltette benne. Számukra ez egészen mást jelentett, és Teresának sikerült kihámoznia ennek néhány aspektusát. A felfogása sosem fog összhangba kerülni az övékkel.

Amost figyelte. A férfi nem beszélt születésnapokról és szülőkről. Négyük közül ő hasonlított a leginkább Teresára – jóformán kiszorult a társalgásból. De jól érezte magát így. Bárhol jól érezte magát.

Teresának sosem lesz meg az, ami nekik megadatott. Az élményei kizárólag a sajátjai voltak. Sehol senki nem élt soha úgy, ahogy ő, azok pedig, akik a legközelebb álltak hozzá, mind a Laconián maradtak vagy meghaltak. Mások analógiák és sémák alapján kapcsolták egymáshoz a történeteiket, hogy az egyikük gyermekkori születésnapja miben hasonlított a másikéra, az ő élete viszont túlságosan más volt. Az egész világmindenségben sehol sem találna egy asztaltársaságnyi embert, akiket édesapjuk arra készített fel, hogy az emberiség sorsát irányítsák, akiknek halhatatlanságot ajánlottak, és ők visszautasították, akiknek a magánélete egyet jelentett egy galaxis méretű állam funkciójával.

Az egyetlen reményt abban látta, ha keres magának egy helyet, és nekilát felépíteni ha nem is egy normális, legalább egy értelmezhető életet. Aztán kivárja, amíg az egész múlttá válik, és bensőséges, másokkal is megosztható történeteket mesélhet róla.

Már az, hogy belegondolt, teljesen kifárasztotta.

A figyelmeztetés diszkrét kondulásként érkezett. A hajó azt tudatta velük, hogy a pillanat elmúlt, és jöhet a következő feladat. Összeszedték és kidobták a tortareggeli maradékát, aztán Alex kurtán, sután megölelte őt oldalról, mielőtt Jimmel és Naomival a felvonóhoz mentek. Teresa és Pézsmapocok Amost követték lefelé a gépterembe.

– Jót akarnak – szólalt meg Teresa.

– Aha.

A gépteremben Amos egy jutalomfalatot adott Pézsmapocoknak, aztán a kutyaüléshez vitte, miközben Teresa beszíjazta magát. A levegőt a szilikonos kenőanyag és a kerámianyomtatók ózonjának ritkás, fanyar szaga töltötte meg. Teresát az eső illatára emlékeztette, de annak mentolos mellékzöngéi nélkül, és ez megnyugtatta. Mennyire furcsa, hogy elég régóta van már ugyanazon a helyen, hogy a szaga az otthon érzetét kelti benne. Vagy talán nem is érezne így, ha nem adta volna majdnem fel egy halom presbiteriánus miatt.

Az átkelést az Új-Egyiptomról a Szabadbirtokra gyorsan le fogják tudni. Elméletben bármely két kaput összeköthetnek egy egyenes vonallal, ezért beállíthatták úgy a belépés szögét, hogy a hajónak ne kelljen fékező égetésbe kezdenie. A gyakorlatban a legtöbb hajó lassan lépett be, és gyakran akkor hajtottak végre pályamódosítást, amikor már teljesen a gyűrűtérbe értek, és kivehették a célpontot. Volt valami abban, hogy vakon átszáguldanak egy kapun, amit nem látnak, miközben ha eltévesztik, azonnal és teljesen megsemmisülnek, amitől a legtöbb pilóta limbikus rendszere igencsak rosszul lépett működésbe. Ezt a konkrét átkelést ideális feltételek mellett kellett végrehajtaniuk: nem túl nagy távolságra, ugyanakkor nem túl éles szögben. Ha valami gond adódna, a Rocinak lenne ideje, hogy módosítson a pályáján, és egy másik gyűrűn lépjen ki.

A jelenlegi sebességük mellett a kapuk közötti rés rövid lesz, magukat az átkeléseket pedig észre sem lehet majd venni – az egyik pillanatban még a gyűrűkapuk hátborzongató nem-terében lesznek, a következőben egy távoli csillag felé zuhannak majd, köröttük az ismerős univerzummal. Amos Teresával szemben szíjazta be magát, hanyagul a mellkasát vakargatta, ahol a lövés felnyitotta őt.

– Idegesít? – kérdezte Teresa.

Amos odanézett, sötét szeme tágra nyílt, a tekintete furcsán ártatlannak tűnt. Akár egy kitömött állaté. Teresa Amos mellkasára mutatott, ahogy megkezdődött az átkelés előtti visszaszámlálás. Alex hangja gyakorlatiasan, csupán árnyalatnyi szorongással csengett.

– Nem igazán tudom – felelte Amos. – Nem tetszik, amikor halott vagyok, ezért… – Vállat vont. – Viszont más.

Alex a nullához ért, és Teresa úgy képzelte, egy pillanatra elszédül, de ez szinte biztosan pszichoszomatikus eredetű lehetett. Amikor Amos újra megszólalt, a hangja nyugodt és barátságos volt. Teresa többek között azt szerette benne, hogy sosem érződött rajta az általános aggodalom miatti enyhe lekezelés.

– Az édesapádra gondolsz?

– Te nem magad döntöttél arról, ami veled történt. Ahogy átalakultál. Ő igen. És fogalmam sincs, melyikőtökre hasonlítok jobban, tudod? Én határozok arról, elmegyek-e. Maradok-e. De annyi minden van, amit nem tudok…

– Van egy kis gondunk – jelentette be a hajószintű csatornán Naomi. – Várjatok, és maradjatok becsatolva!

– Értettem – felelte Amos, de a fali képernyőjén már meg is nyitotta a taktikai vezérlés tükrözését. A Szabadbirtok-rendszer jelent meg rajta, a grafika gyorsírásjeleivel érthetővé egyszerűsítve. A nap, maga a Szabadbirtok és az egyetlen másik belső bolygó. A három gázóriás. Tucatnyi kutatóhajó, a többségük az aszteroidaövezetben és a gázóriások holdjainál. Teresa azt kereste, amitől Naomi hangja annyira megkeményedett, és néhány pillanat kellett hozzá, hogy megtalálja.

A Közelgő Vihar egy laconiai romboló volt, amelyet Roberta Draper lopott el. A földalatti mozgalom titkos flottájának zászlóshajója, a lándzsa hegye a Laconia ostroma alatt, amely Teresa szökését jelentette. Trejo admirális és a Laconiai Haditengerészet többi tisztje számára megaláztatás és tüske volt. A földalatti mozgalom szemében a birodalom sebezhetőségének jelképe. Az a hajó, amelyik bármikor bármelyik kapun át tudott csusszanni, hogy a földalatti mozgalom teljes erejét szabadítsa rá bármely gyengébb hajóra, jóformán nagyobb erőt képviselt történetként, mint hadihajóként.

De a taktikai kijelzőn megjelenített laconiai romboló, amely a Szabadbirtok körül keringett alacsony pályán, nem a Közelgő Vihar volt.

Tizenhatodik fejezet: Tanaka

Az iskola orvosa úgy nézett ki, mint aki csak félórája kezdett mutálni. Ha Tanaka nincs tisztában vele, azt hihette volna, csak diák, és nem alkalmazott. A férfinak sötét bőre, telt ajka és majdnem kopaszra nyírt feje volt. Más körülmények között Tanaka szépnek találta volna. Az adott helyzetben leginkább utálta. A férfi először is idegesen viselkedett vele. Minden mondata végén felemelte a hangsúlyt, ezért bármennyire egyértelmű vagy nyilvánvaló kijelentést tett, kérdéssé hajlította. Emellett Tanaka tudat alatt ráeszmélt, hogy valahányszor az orvos a közelébe kerül, történt valami, ami fájdalmat okozott neki vagy felbosszantotta. Például kicserélte a kötést a szétroncsolt arcán, tűt szúrt belé a vérvételhez, vagy gyógyszert beadáshoz, képalkotó vizsgálatokat végzett az iskola elavult autodokijával. Vagy hasonlókat.

És ami a legrosszabb, alighanem a férfinak köszönhette az életét.

Az embereit – Mugabo kommandóscsapatát, amelyet Tanaka kisajátított magának – már megszabadították a felszerelésüktől, és eltemették. Maga Winston Duarte vetett véget annak a szokásnak, hogy a halottakat visszavigyék a Laconiára, hogy ott földeljék el őket. Akkoriban ezzel azt üzente, hogy: minden föld laconiai föld. Noha a Tanaka fején és arcán keletkezett sebekből ömlött a vér, még így is nehezen tudott volna elvérezni az Abbassia porában. Viszont ha valaki odamegy hozzá, és golyót ereszt belé, jó eséllyel Holdenre és arra a szarságra lehetett volna kenni a gyilkosságot, amivé a hajó gépésze vált. Tanaka nem emlékezett arra, hogy rátalálnak, és beviszik az orvosi állomásra. Nem tudta, vajon a doki tétovázott-e, vagy eltökélten tartotta magát hippokratészi esküjéhez. Minden kétséget kizáróan tudta, hogy sebezhetőnek mutatkozott a férfi előtt, és az ifjú, sértetlen kezében tartotta az életét. Tanaka gyűlölte ezért.

– Legalább három hétig határozottan nem javasolnék semmilyen több g-s manővert? – mondta a doki, ahogy Tanaka egy zsákba pakolta a még megmaradt néhány holmiját. – Az újranövesztő gél igencsak problémás egy olyan sokat mozgó testrészen, mint az arc.

– A legjobb ellátást fogom kapni – válaszolta Tanaka; kínlódva ejtette a szavakat zsibbadó, szétroncsolt ajkával. Holden golyója három felső fogától fosztotta meg a bal oldalon és az arca java részétől a jobbon. Hajszálrepedések futottak fel a szájpadlásától a bal szemüregéig, és a fejébe hasító fájdalmaktól forgott körülötte a világ. Ezeket viszont a fekete szemű gépésszel folytatott küzdelem is okozhatta. Már annyi minden szétbaszódott a fejében, hogy rég nem tudta követni.

– Szerintem bölcsebb lenne várni? Adni még egy hetet a gélnek, hogy legyen ideje összeforrni?

Tanaka válaszra sem méltatta ezt. A páncélja odakint volt az udvaron, gondosan összerakva, hogy elvihessék a halott osztag felszereléséből megmentett darabokkal, és Tanaka egyszerűen kisétált hozzá a gyengélkedőről, a doki pedig szorosan mögötte lépdelt, akár egy papír zsebkendő foszlánya, amelyik a csizmájához tapadt. A Karvalyról érte küldött szállítókocsi csak egy porfelhőnek látszott, még mindig fél kilométerre járt a campustól. Az intézet oktatói és alkalmazottai félelemmel vegyes rosszallással figyelték őt az ablakokból és ajtókból. Ő volt az a nő, aki lesüvített az égből, és bezárta mindegyiküket, miközben az iskolájuk lőtérré változott. Egy kissé túlzásnak tűnt volna, ha tiszteletbeli doktori címet vár tőlük.

Tanaka mosolyra húzta a száját az ötlettől, majd fájdalmasan elfintorodott.

A megérkező kocsiban Mugabo ült. Gyakorlott szertartásossága éppannyira merev volt, mint egy kikeményített ing. Kihúzta magát, és tisztelgett Tanakának. A nő ettől ténylegesen jobban érezte magát. Sokkal inkább önmagának. Amíg a kis csapata felpakolta a kocsira a halottak fegyvereit és páncélzatát, Mugabo Tanaka mellett állt, kissé előrebillentett fejjel.

– Kurvára nem kapkodta el – jegyezte meg Tanaka.

– Elnézést kérek érte. Túl sok sérülést szenvedtünk, amikor beléptünk a légkörbe, az ön szállítóhajóját pedig… Sajnos kénytelenek voltunk kiszerelni belőle bizonyos eszközöket. Igazán sajnálom, hogy késtünk.

– Hogy állnak a javítással?

Mugabo bólintott, nem bármi pozitívra célozva, csupán arra, hogy hallotta a kérdést.

– Habár jelentősek a sérülések, bízom benne, hogy biztonságosan haladhatunk tovább. A főgépészem azt javasolja, hogy térjünk vissza a Laconiára, és töltsük fel a készleteket.

– Fogytán van valami?

– A hajótestet tápláló kompozitok mennyisége érthető módon csökkent.

– Vagyis nem működnek az önjavító funkciók.

– A hajótest épsége a tűréshatáron belül maradt – válaszolta Mugabo. Tanakának tetszett, ahogyan hárított. Nem ő akart a Laconiára menni, hanem a főgépésze. A hajója nem ment tönkre, hacsak Tanaka meg nem engedi, hogy így legyen. Mindig is belefonódott ez a szál a laconiai kultúra szövetébe: a hajlandóság, hogy megerősítsük, amilyen valóságot a parancsnokunk javasolt. Tanaka eltűnődött, vajon milyen lehet Mugabo belső élete. Vajon megbújt benne valamennyi szabadság és perverzitás, vagy belül is ugyanez az arctalanság jellemezte őt?

Átlendítette magát a vezető melletti ülésbe, és kinézett az iskolára. A csatatérre. Sokat veszített itt – a csapatát, a célpontját, a vérét és a húsát. A hírneve egy részét. És azért veszített, mert túl későn nyúlt az erőszakhoz. Teresa Duarte értékes volt – egyedi erőforrás. Pótolhatatlan. Holden hajlandó volt kockára tenni őt, Tanaka pedig nem. De megtanulta a leckét.

A lénye egy része a bolygó körüli pályára érve robbanófejet szeretett volna ledobni az iskolára, és a föld színéről is eltörölni a helyet. Megtehette. Néhány élet kioltva – többek között a rohadék dokié –, és senki sem helyezné vád alá miatta. Az egyetlen következménye az lenne, hogy az emberek tudnák, hogy ő tette. Kitalálnák, hogy a kínos zavar és megszégyenülés vette rá a cselekedetre.

Szóval szarni rá. Hadd éljenek.

Mugabo csapata végzett a berakodással, és beszálltak a helyükre a kocsiban. A légkör valamilyen sajátossága hat sugárrá törte meg a nap fényét, és így olyannak tűnt, mint egy csillagról készült gyerekrajz. Eszébe jutott valami, amit egykor régen hallott: a napot is megütném, ha megsértene. Fogalma sem volt, honnan származik ez a sor. Nem számított. Egy vadászatot kellett letudnia.

– Mehetünk – mondta.

– Igenis – felelte Mugabo, és a kocsi megrándult, elfordult, aztán meglódult a leszállóhely felé. A menetszélnek poríze volt. Tanaka azzal vigasztalta magát, hogy teljes, gazdag élete lehet, és sosem kell visszatérnie erre a pöcegödör bolygóra. A gondolat segített, de csak egy kicsit.

Amikor már a Karvaly fedélzetén égettek a gyűrűkapu felé, Tanaka átadta magát az orvosi csapatnak. Attól, hogy a saját szabad akaratából sétált be a gyengélkedőre, és fel sem szisszent, miközben elvégezték a vizsgálatot, valamennyire enyhült a mardosás, amit a sérülések elszenvedése után érzett. Mire a fejbőrén lévő sérülést is szemügyre vették, lekaparták az arcáról a helyi újranövesztő gélt, és a helyére mátrixot varrtak, és felvitték a saját géljüket, már jobban érezte magát. Borzalmasan fájt, de az, hogy nekik és önmagának is azt mutatta, hogy a fájdalom csupán mellékes, majdhogynem csillapítón hatott. A test sanyargatása hosszú és dicső múltra tekintett vissza a performance-művészek és vallási fanatikusok körében. Tanaka egyikként sem gondolt önmagára, de talán lehetett némi átfedés.

Az idegvégződések viszkettek, a torka pedig megfájdult, ha túl gyorsan kelt fel tolóerő mellett. Ezektől eltekintve készen állt rá, hogy újra munkába álljon, és első feladataként elkészítse a bevetésről szóló jelentést. A kis íróasztalnál ült az irodájában, és miközben a légvisszaforgató halkan zümmögött, a hajtómű rezgései pedig finoman végigfutottak az egész hajón, akkurátus részletességgel beszámolt a kudarcba fulladt küldetésről. Mindez a gél lekaparására emlékeztette. Annak bizonyítéka volt, hogy ezt a fájdalmat is képes elviselni. Elküldte Trejónak, akár egy bűneit meggyónó ateista. Megtisztulási szertartásként, amely csupán a tisztaság egészen csökevényes érzetét keltette. Miután ezzel megvolt, jöhetett a munka.

Az alatt az idő alatt, amíg újra összerakták őt és a hajót, a Rocinante behozhatatlan előnyre tett szert, kellően gyorsan égetett el az egyetlen bejövő teherhajó és a gázóriások mellett a gyűrűkapu felé ahhoz, hogy értelme lett volna észvesztő tempóban utánuk eredni. Bármelyik rendszerbe készültek, már odabent fognak járni, mire Tanaka a gyűrűtérbe ér. A fényt azonban nem tudták lehagyni. Tanaka előreküldte a hajtómű egyedi energiamintázatát és a hajó körvonalait, és minden olyan rendszerben terjesztette az információt, ahol a laconiai jeltovábbítókat nem ütötte ki mostanában egy ugrásszerű energialöket. Bárhová készült is elvinni Holden a lányt, Tanaka erői tudni fogják, hogy keresniük kell. Talán szerencséje lesz.

Talán nem.

Hosszú napokat töltött azzal, hogy átnézze a jelentéseket a többi akcióról, amelyeket ő indított el. A Tudományos Igazgatóság elemzése a laconiai tojásvalamiről egybevágott a tehetetlenség nélküli utazás elképzelésével, és most olyan módszereken dolgoztak, amelyekkel a nyomára bukkanhatnának. Az egyik elmélet szerint a tojás-hajó szabad neutronokat hagyhat maga után, amerre elhalad. A Felmérési és Feltárási Igazgatóság minden más tevékenységét leállította, és azzal bízta meg őket, hogy készítsenek jelentést az összes bolygó minden ismert idegen építményéről. Ha Duarte elment valahová, egészen biztosan az egyik ilyen lesz a célpontja. Ha bármelyikben aktivitást észlelnek, abból már ki lehet indulni. De eddig nem volt kapás. A Hírszerzési Igazgatóságnak küldött utasításairól szóló beszámolók – hogy nézzenek utána a főkonzul minden közeli munkatársának és egykori szeretőjének, hátha ugyanolyan látogatásban volt részük, mint Trejónak – felerészben bürokratikus ködösítésből, felerészben zsákutcákból álltak.

Az egész csak feldühítette. Ez egyáltalán nem jelentett gondot. A düh kényelmes volt. Hasznos. Olyasmi, amit értett.

Jól emlékezett a pillanatra, amikor utoljára elfogta őt az önsajnálat. Tizenegy éves volt, és Innis Deepben élt. A szülei mindketten abban az évben haltak meg. Az édesanyja kiderített valamit a férjéről, amivel nem tudott együtt élni, az egyik este tönkretette a légvisszaforgató rendszert a lakásukban, és mindketten megfulladtak álmukban. Tanakát a nagynénjéhez, Akarihoz küldték át éjszakára. Végül a gyermekkora hátralévő részét vele kellett leélnie. Ha a nénikéje tudta is, az édesanyját mi hajszolta abba a gyilkos-öngyilkos dühbe, sosem árulta el.

A költözés azzal járt, hogy iskolát kellett váltani, és a szülei magyarázat nélkül maradt elvesztésével együtt ez a váltás nehéznek bizonyult. Egyik nap, az órák után a nagynénje az ágyon ülve talált rá, ahogy ott pityereg. Megkérdezte tőle, miért. Tanaka bevallotta, hogy az iskolában az egyik lány pofon vágta és megszégyenítette őt.

Akari néni odatérdelt elé. A MEKH kapitánya volt, és magas, mint mindegyik Tanaka lány. Makulátlan egyenruhájában Aliana harcos istennőnek látta. Aliana arra számított, hogy szorosan átöleli őt, aztán megnyugtatja, hogy majd mindent elrendez, ahogyan az édesanyja tette volna.

Akari néni ehelyett megkérdezte tőle, melyik oldalon vágták pofon. Amikor Aliana megmutatta, a nagynénje akkorát csapott a tenyerével az arcának ugyanarra a felére, hogy megint zokogásban tört ki.

– Szomorú vagy, vagy mérges? – kérdezte Akari néni nyájasan, de határozottan.

– Nem értem… – válaszolt volna Aliana, de a nénikéje újra pofon vágta.

– Szomorú vagy, vagy mérges? – kérdezte ismét Akari.

– Miért… – Akari harmadszor is pofon vágta, mielőtt többet mondhatott volna.

– Szomorú vagy, vagy mérges?

Kitörölte a szeméből a könnyeket, félt bármit mondani, nehogy újabb pofont kapjon. Szép, de szigorú nénikéje arcába nézett, aki szánakozás és együttérzés nélkül bámulta őt.

– Mérges – válaszolta végül Aliana, és magát is meglepte, hogy így volt igaz.

– Jó – mondta a nénikéje, aztán felállt, odanyújtotta a kezét, hogy felhúzza Alianát az ágyról. – A haraggal tudok mit kezdeni. A szomorúsággal, félelemmel, önsajnálattal, bizonytalansággal? Ezek mind befelé irányulnak. Magadba zárnak téged. Haszontalanok. A harag kifelé irányul. A harag cselekvés után kiált. A harag hasznos. Készen állsz arra, hogy használd?

Aliana bólintott. Biztonságosabbnak tűnt, mint megszólalni.

– Akkor megmutatom, hogyan.

És így is tett.

Mugabo hátul összekulcsolt kézzel állt, az arcán ugyanazzal a banális és barátságos mosollyal, mint mindig.

– Kellően közel értünk már a gyűrűkapuhoz, hogy a navigáció tudja, hová térképezzék fel az útvonalat.

Tanaka hátradőlt az ülésében. A feje fájt, de a szokásosnál egy kissé kevésbé, pedig nem vett be fájdalomcsillapítót. Nem volt hajlandó rá, hacsak nem azért kellett, hogy megfelelően működjön mindene. A sérült csont újranövesztett része sajgott, az arca húsa lassanként begyógyult. A fogaknak idő kell majd. Valami szilárdabbra lesz szükségük, amiben megkapaszkodhatnak. Ezzel nem volt semmi gond.

Szinte biztosan az lenne a helyes, ha visszatérnének a Laconiára, de ez olyan érzés lett volna, mintha elismernék a vereséget. Mostanáig halogatnia kellett a dolgot, és még mindig bosszantotta az elképzelés. Az ujjbegyét a törött szemüregcsontjához szorította, azt ellenőrizte, mennyire erősen kell nyomnia, mielőtt fájdalmat érez.

– Egyelőre abból a feltételezésből kell kiindulnunk – kezdte –, hogy a hajó készletfeltöltése a…

Jelzett a kommcsatornája. Elsőbbségi üzenet érkezett a Laconia-rendszerből. Trejo admirálistól. Tanaka hagyta elhalkulni és kimúlni, amit mondani akart, aztán felnézett Mugabóra. A férfi egy milliméternyit feljebb húzta a szemöldökét, akár egy előkelő étterem pincére, aki arra vár, hogy megtudja, ízlik-e Tanakának a bor.

– Mindjárt visszatérünk erre, kapitány – mondta Tanaka.

– Rendben – felelte a férfi egy kurta, formális bólintással. Ha bosszantotta, hogy megint elodázták a választ, nem mutatta ki. Tanakának olyan érzése volt, hogy a végtelenségig kertelhetne és halogathatna, mégsem váltana ki komolyabb reakciót az udvarias beletörődésnél, ami után egy óra elteltével a férfi újra feltenné a kérdést. Amennyire meg tudta állapítani, Mugabóból hiányzott minden szenvedély. Szép lassan elérné, amit akar, ahogyan a víz koptatja a követ.

Mugabo betette maga mögött az ajtót, Tanaka pedig „ne zavarjanak” módba állította a rendszerét, így senki sem léphetett be véletlenül hozzá. Trejo üzenete nem foglalt el sok helyet, de egy adatfájlt csatolt hozzá. Egy üzeneten belüli üzenetet.

Ahogy a képernyőről nézett ki rá, Trejo mintha többet öregedett volna, mint amennyit néhány hét indokolt. Leginkább a bőre színe és a szája fakósága keltette ezt az érzetet. A szeme még mindig ugyanolyan éles és ragyogó volt, mint mindig, a hangja egy nála harminc évvel fiatalabb férfiénak is beillett volna. Tanaka kíváncsi lett volna, vajon élénkítőket szed-e.

– Ezredes! – mondta Trejo egyenesen a kamerába. – Átnéztem a jelentését, és… azt hiszem, egyetérthetünk abban, hogy alakulhatott volna kedvezőbben is a dolog. Néhány jó emberünket vesztettük el az akcióban, és nem sikerült elkapnia a célszemélyt. De nem vagyok biztos abban, hogy üres kézzel távoztunk. Ami azt illeti, én is arra számítottam volna, hogy Nagata máshol helyezi el a lányt, nem azon a nehézfegyverzetű hajón, amelyikkel a földalatti mozgalom feje repül. Ám mivel úgy döntött, hogy mindent egy lapra tesz fel, megnyílnak előttünk bizonyos lehetőségek, amelyek máskülönben nem adódtak volna.

Tanaka megvakarta a kötéseit. Csak egy kis nyomást érzett. A viszketés egyáltalán nem múlt el. Trejo odébb csusszant a székében, aztán eltűnt. Tanaka előtt egy hajó szemcsés optikai teleszkópos felvételére váltott a kép. Alig volt több a saját hajtóműcsóvája mellett derengő sötét formánál.

– Át akartam küldeni ezt – Trejo hangja nyugodtabbnak tűnt, mint ahogy Tanaka érezte magát. – A Derechóról jött. Botton a parancsnoka egy Szabadbirtok-rendszerbeli küldetésen. A forgalomelemzés úgy véli, hogy a Vihar még mindig ott rejtőzködik, és azt próbálja kiugrasztani onnan. Egy hajó előzetes bejelentés nélkül belépett a rendszerbe a riasztásában meghatározott időszakban. A súlya megfelel a Rocinantéénak, a hajtómű egyedi energiamintázata pedig… Nos, az nem stimmel, de kellően közelinek tűnik ahhoz, hogy piszkosan járatva próbáljanak megtéveszteni minket. A hőmérsékletét tekintve ugyanaz. Eléggé hasonló, hogy hamis legyen. És a körvonalak is majdnem megegyeznek. Felmérőhajóként…

Tanaka megállította a lejátszást. A szíve hevesen vert, és minden igyekezetével azon volt, hogy ne vigyorodjon el. Pokolian fájt volna, ha elmosolyodik, és talán még az újranövesztési mátrix egy darabja is elmozdulhatna. Pedig milyen szívesen megtette volna.

Mugabo azonnal fogadta a kapcsolatkérést, amint Tanaka beütötte.

– Ezredes?

– A készletfeltöltésnek várnia kell – közölte Tanaka. – A Derechóval randevúzunk a Szabadbirtok-rendszerben. Amilyen gyorsan csak lehet.

– Igenis, ezredes – válaszolta Mugabo. – Értesítem a navigációs tisztet.

Tanaka bontotta a kapcsolatot, és megengedett magának egy finom mosolyt, épp csak annyit, hogy egy kicsit fájjon, és kiélvezte a pillanatot. Visszaléptetett Trejo üzenetében, és újra megindította a lejátszást.

– …körvonalak is majdnem megegyeznek. Felmérőhajóként azonosította magát, amelyet az Auberonról küldtek oda, és ezt a dokumentumok is igazolják. De az Auberon-rendszerben olyan mértékben beépült már a földalatti mozgalom, hogy ezt nagyon-nagyon komoly fenntartásokkal kezelem. Nem tudom, utána akar-e járni ennek a nyomnak, de nekem ígéretesnek tűnik. És ha ez Teresa Duarte hajója, és Teresa hajója James Holdené és Naomi Nagatáé… Nos, akkor talán kipróbálhatnánk a stratégiámat.

Tanaka előredőlt. Volt valami Trejo hangjában, ami magára vonta a figyelmét. Nem tudta megállapítani, megbánás vagy izgalom lehetett-e, vagy mindkettőből egy kevés.

– Minden, amit ezekkel az emberekkel csináltunk, kevésbé hatásosnak bizonyult, mint reméltem. Okosak, és ami még ennél is rosszabb, szerencsések. Tudom, hogy babonának hangzik, de egyesek szerencsésnek születnek. Én hiszek ebben. Ettől függetlenül úgy gondolom, hogy érdemes változtatnunk a taktikánkon. Mellékeltem egy adatfájlt, hogy átnézze.

Tanaka egy beágyazott képernyőn megnyitotta az adatfájlt. Ezen is Trejo jelent meg, ahogy ugyanannál az asztalnál ül, és ugyanolyan hanglejtéssel beszél. A hangok átfedték egymást, mindkettő érthetetlenné tette a másikat, amíg Tanaka ki nem kapcsolta a beágyazott képet, és vissza nem tekerte az elsődleges üzenetet.

– …adatfájlt, hogy átnézze. Ez a maga küldetése, és eszemben sincs hátulról terelgetni magát, de úgy érzem, ez a helyes módszer. Ha egyetért, érdemes ezt használnia. Itt nagy tétre megy a játék. Ha nem fejezzük be, amit Duarte elkezdett… Nos, nem szeretném úgy végezni, hogy közben arra gondolok, mennyi mindenhez nem voltam elég merész, hogy kipróbáljam.

Tizenhetedik fejezet: Naomi

Az Ébredő Derecho laconiai romboló kapitányának megnyerő arca volt. Vékony, magas járomcsonttal és egy kis ceruzabajusszal, amely a marsi függetlenségi háborúkról szóló régi szórakoztató műsorokra emlékeztette Naomit. A szeme sötétbarna volt, a bőre épp csak egy kicsit világosabb. Azzal a trükkel élt, hogy miközben fenyegetett, úgy tett, mintha bántaná, hogy ilyesmire kényszerül. Ez nekem is ugyanannyira fáj, mint neked. Úgy tűnt, rengeteg laconiait jellemez ez a stílus. Naominak azt kellett hinnie, hogy ez Duartéról és a vezetési módszeréről árult el valamit.

– A százórás határidő végéhez értünk. Újra elmondom: tudjuk, hogy a Közelgő Vihar a rendszerben tartózkodik. Az elkövetkező száz órában vissza kell szolgáltatniuk nekünk, különben a civil lakossággal szemben kényszerülünk fellépni. Szeretném, ha megértenék, hogy a földalatti mozgalom ebben a rendszerben működő vezetői mennyire keveset nyernek azzal, ha nem hajlandók cselekedni, és mennyit veszítenek vele.

– Igazából nem tennék meg, ugye? – kérdezte Alex. A vezérlőfedélzeten gyűltek össze, Naomi, Alex és Jim. Amos és Teresa a gépteremből irányították az automata szondákat, amelyek a Szabadbirok három gázóriásának egyike körül keringő kicsi, vulkáni tevékenységgel teli hold felszínén végeztek értelmetlen látszatfeladatokat.

– Megtennék – felelte Jim. – Sőt. Meg fogják tenni.

– Civilekről beszélünk – erősködött Alex.

– Igen, de a mi civiljeinkről. Szóval rohadjanak meg!

Botton mélyen érző tekintettel nézett a kamerába egy hadihajón, amely egy olyan bolygó körül keringett, amelynek lakossága az évek során csaknem százezerre nőtt.

– Abban a reményben nyitunk csatornát Szabadbirtok városának polgáraihoz, hogy képesek lesznek hatni az önök lelkiismeretére.

A kép egy fiatal, talán tizenhat éves fiúra váltott, aki a bolygó felszínén állt, a háta mögött egy kis házzal. Amikor megszólalt, a hangja megremegett.

– A nevem: Charles Parker…

Naomi kikapcsolta az adást.

A Szabadbirtok a legfontosabb rendszernek számított a földalatti mozgalom hálózatában. Nem volt különösebben sűrűn lakott, sem gazdag. A Draper Állomást, amely ugyanennek a gázóriásnak egy másik holdján bújt meg, egészen kicsinek lehetett mondani katonai bázishoz képest. De ezt választották ki a Közelgő Vihar rejtekhelyéül, és épp ezért a földalatti mozgalom haderejének középpontja lett. Saba már akkor tudta volna, hogy ez így igaz, amikor Naomi még csak az egyik fő hadnagya volt, és nem köréje épült ki a Laconiai Birodalommal szembeni ellenállás. Terveket dolgoztak ki arra az esetre, hogyan tartsák rejtve a Draper Állomást, ha a Laconia esetleg megjelenne a rendszerben. A Roci pontosan ezért állt készen arra, hogy azonnal az Auberonról iderendelt Sidpainak adja ki magát. Még egy kapcsolatuk is volt az Auberon-rendszerben, aki megerősíthette a történetüket, és egy látszólag három hónapja kitöltött, visszadátumozott munkaterv szerint a Sidpait azzal bízták meg, hogy mérje fel a Szabadbirtok négy helyszínét, ásványfejtésre alkalmas helyeket keresve. A négy közül a második a Draper Állomás volt, és majd akkor közelítik meg, amikor kikerülnek a Derecho közvetlen látómezejéből.

Most tartaniuk kellett magukat a szerepükhöz. Leszállnak, ahol bejelentették, hogy le fognak szállni. Szondákat küldenek ki. Adatokat gyűjtenek. Figyelik az árulkodó jeleit, hogy esetleg azonosítják őket, és bármikor eszeveszett száguldásba kezdenek a kapu felé, ha ez megtörténne. Újabb átkelés egy másik rendszerbe, és remélhetőleg a laconiaiak árgus szemeitől távol.

Még több forgalom. Még több vérontás. Megoldások nélkül. Akadtak pillanatok, amikor könnyen szem elől lehetett téveszteni, miféle eredményeket ért el a földalatti mozgalom a borzalmas laconiai ötleteknek és a hatalmuk legrosszabb megnyilvánulásainak visszaszorításában. Csak remélni merte, hogy valahol a Laconia legbelsőbb bugyraiban Trejo admirális ugyanolyan frusztráltnak érzi magát, mint ő.

Amikor kapcsolatkérést indított volna, Amos kommvonala már nyitva volt.

– Mi a helyzet odakint?

Jóformán hallotta, ahogy a nagydarab férfi vállat von.

– Ha tényleg ezért fizetnének minket, nem válnánk a szövetség dicsőségére. De pár részmunkaidőstől, akik általában nem ilyesmivel foglalkoznak, egész szép munka.

– Mennyi időbe telne minden felszerelést visszacipelni a fészerbe?

– Néhány órába.

Jim odapillantott rá.

– Az ütemterv szerint még két napig itt leszünk.

– Nagyon-nagyon jó munkát végeztünk, és minden adatot sikerült előbb begyűjtenünk – válaszolta Naomi. – Az auberoni cég valószínűleg prémiumot is ad nekünk. Mindent hozz vissza, Amos! Tovább kell állnunk.

– Meglesz – válaszolta Amos. Naomi a kommvonalból hallotta a hangját, ahogy Teresához fordul. A szórakozásnak vége. Ideje elpakolni a játékokat. Egészen olyannak hatott, mint az a férfi, akit azelőttről ismert, hogy átváltozott. Mielőtt minden megváltozott így vagy úgy.

– Mindjárt átküldök néhány útvonalváltozatot – mondta Alex, miközben kicsatolta magát, és megindult a navigációs fedélzetre.

– Köszönöm – válaszolta Naomi. Megnyitotta a kommvezérlést, és előkészítette a Sidpai álkapitányát, hogy jelentést generáljon a laconiaiaknak. Jóformán bele tudta képzelni magát egy felmérő legénység helyzetébe, akik megpróbálnak észrevétlenek maradni, és az elkövetendő háborús bűnök árnyékában igyekeznek végezni a rájuk bízott feladattal. Mindig ez történt. Az emberek olyankor is azon voltak, hogy meglegyenek a munkájukkal, amikor mindenfelé erőszak dúlt körülöttük. Kerüld a szemkontaktust, és reménykedj, hogy a tűz nem emészt el téged és a tieidet.

Jim sóhajtott.

– Tennünk kell valamit ezzel kapcsolatban. Nem igazán tudom, mit, de… valamit.

Úgy tűnt, összezavarja Naomi mosolya.

– Ezért hoztam előbbre az átkelést. Majd kitaláljuk, mi legyen.

A visszaigazolás két óra múlva érkezett meg a Derechóról, és egyetlen emberi kéz sem érintette. Az egyik hajórendszer beszélgetett a másikkal, zökkenőmentesen és mindenféle szándék nélkül, akár egy óramű fogaskerekei. A Derecho a Vihart kereste. És még ha gyanakodtak volna is rájuk, a laconiai stratégia nem változott. Egy pisztolyt tartottak Charles Parker és még százezer hozzá hasonló ember fejéhez, és egy időzítő számlált vissza nulláig. Ha a Sidpai egy kissé homályos hátterűnek tűnt is, nem változtatott ezen semmit.

A Draper Állomáshoz való átkelés során Alex megmutathatta, mennyire kiváló pilóta lett. Egy olyan útvonalat követett, amely kihasználta a gázóriás holdjainak gravitációját a hozzájuk viszonyított keringési pályáikon, semmi olyasmit nem lehetett találni benne, ami valószínűtlennek vagy oda nem illőnek tűnhetett, mégis úgy tette le a Rocit, hogy a kiszemelt hold tömege eltakarta a Derechót, a gázóriás pedig meggátolta, hogy a gyűrűkapu felől érkező bármely hajó láthassa, pontosan hol szállnak le.

A szigorú rádiócsend miatt, amelyet a protokoll megkövetelt, Naomi nem tudta biztosan, mit találnak majd, amikor odaérnek. Amikor megérkeztek az első, alig hallható navigációs szerverjelek, jóformán megkönnyebbülésként hatottak. Alex finoman beirányította a hajót a rejtett bázisra. Azokban az években, amíg Bobbie pilótájaként dolgozott, ez volt az otthona, és a bensőséges ismeretséget az áthaladásuk könnyedsége jelezte. A Vihar a titkos dokkban pihent két kisebb, rendszeren belül működő sziklaugró mellett. A Roci becsusszant egy nyitott állásba, a dokkolóhorgok mély, enyhe kondulással csapódtak rá, ami megzendítette az egész hajót. A Derecho számára mindez úgy nézett ki, mintha a kis felmérőhajó egy lávatölcsérbe szállt volna le.

Jillian Houston már várta őket, amikor kinyílt a légzsilip ajtaja. Kisebb termetű volt, mint amilyennek Naomi képzelte, fakó, hosszú haját copfba fogta. Egyenruha-stílusú zubbonyt viselt fegyvernem és rangjelzés nélkül. A nő sosem szolgált semmilyen hadseregben, kivéve azt a csapatot, amelyet együtt alkottak.

A Derecho egy kicsivel kevesebb mint hatvanhárom óra múlva megkezdi a bolygó bombázását, és ez meglátszott Jillian tekintetén.

– Nehéz időszakban érkezett, asszonyom – közölte Jillian.

– Sajnálom, hogy ennyire sok van ezekből – válaszolta Naomi.

– Édesapám mindig azt mondja, hogy ha valamit érdemes a magunkénak tudni, akkor harcolni is érdemes érte.

Naomi nem tudta biztosan, vajon a szavakat valóban maró irónia hatotta-e át, vagy csak azt hallotta, amire számított. Bobbie mindig jó, habár néha óvatos értékeléseket adott le Jillianről, a saját parancsnokhelyettesének nevezte ki, és amikor meghalt, az ő gondjaira bízta a Vihart, de Naomi nem Bobbie volt. Amikor a Roci először a Szabadbirtokra jött, fogolyként magukkal vitték Jillian apját. A Szabadbirtok és a földalatti mozgalom közt kötött szövetség volt az egyik első lépés a Laconia visszaszorításában, de Naomi nem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy Jillianben ott maradt ez a szálka az első interakciójukból.

– Hogy van az édesapja? – kérdezte Naomi.

– A bolygón tartózkodik, asszonyom. – Ezzel valójában azt közölte, hogy: „Hamarosan meghal.”

A többiek is kijöttek Naomi után, elsőként Jim, aztán Alex, Amos és Teresa. Jillian tekintete elég hosszan elidőzött Amoson ahhoz, hogy már-már kellemetlennek lehessen érezni, aztán Alexre siklott.

– Örülök, hogy újra látom, kapitány – köszöntötte a szótagokat elnyújtva Alex.

– Üdvözlöm újra itt, Mr. Kamal – válaszolta Jillian, és Alex elmosolyodott.

– Jó karban tartja a hajót?

– Egy porszemet sem talál majd rajta – felelte Jillian, aztán megint Naomi felé fordította a figyelmét. – Nem tudtam, mire lesz szükségük a készletek feltöltésekor, de az idejük szűkre szabott. Amit tudtam, előkészítettem. Szálláshelyet természetesen biztosítunk, hogy kipihenhessék magukat. A hajó elég zajos tud lenni.

– Átnézhetem a technikusaival a listát, amiből fogytán vannak a készleteink – ajánlotta Amos. – Jobb, ha gyorsan bepakolunk, és minél előbb továbbindulunk. Különösen mivel ennyire szuper felmérőcsapat vagyunk.

Ha a külleme nyugtalanította is, Jillian nem mutatta ki.

– Jöjjön velem! Eligazítom.

A hold gravitációját szinte csak sejteni lehetett. A folyosók szikláját tömítőanyaggal vonták be, és merevítőkkel megerősítették. Az itteni követ nem tömörítette össze semmiféle gravitációs kút eléggé ahhoz, hogy kellően keménnyé váljon. Naominak az az érzése volt, hogy akár puszta kézzel is átvájhatná magát rajta, mintha csak csomagolóhab lenne. Kizárólag az emberi szerkezetek miatt lehetett szilárdnak érezni.

A dokkmunkások és készletfeltöltő technikusok vegyes társaságot alkottak. Naomi a tetoválásaikról és a vákuum közelében töltött életből fakadó gyors, jól begyakorolt mozdulataikról felismerte köztük a régi vágású KBSZ-eseket, de akadtak itt fiatalabb nők és férfiak is. Jilliannel egykorúak, akik a gravitációs kutak mélyéről érkeztek, hogy csatlakozzanak a földalatti mozgalomhoz, és jutottak el ide. A Laconia ostroma óta még többen lettek. A birodalom veresége sok embernek adott reményt. Naomi nem tudta, hogy ő közéjük tartozik-e.

A Rocinante három-négy napig folytathatja hihetőn megjátszott felmérési feladatait. Ez elegendő lesz ahhoz, hogy feltöltsék a tartályaikat, kicseréljék a légtisztítókat és a visszaforgató mátrixot, és a hajótesten elvégezzenek néhány kisebb javítást. Elég hosszú idő volt ahhoz, hogy még ott legyenek, és végignézzék a Szabadbirtok civil lakosságának halálát.

Mire megegyeztek a készletfeltöltés és a javítás részleteiben, és megkezdődött a folyamat, ötvenkilenc óra volt már csak hátra. Naomi elment a szállásra, amelyet Jillian említett: keskeny szobákból állt, priccsel és pokróccal a kis privát konyha és fej körül. A Roci tágasabb volt. Jim összegömbölyödve szunyókált. Naomi másra sem vágyott jobban, mint hogy ő is összegömbölyödhessen mellette. Ehelyett kapcsolatkérést küldött Jilliannek. Válaszként a bázison lévő irodájába vezető útba igazítás érkezett.

Eszébe jutott, hogy felébreszthetné Jimet, és magával vihetné. Jim valahogy a puszta jelenlétével zökkenőmentesebbé tett sok beszélgetést. De ezt a terhet Naominak kellett cipelnie. Jim később még segíthet, ha szükség lenne rá.

Az iroda kicsi volt, egy-egy képernyővel a két falán és az íróasztal lapján. A falakat, ahol nem a Derecho és a Szabadbirtok képei, az állomás biztonsági térképe, a Vihar és a Rocinante állapotjelentései és a környezeti státusz értékei foglalták el a felszínüket, szürkés narancssárgára festették. Jól mutatott volna egy kis kék is mellette. Jillian ülve várta, és intett neki, hogy lépjen beljebb, Naomi pedig behúzta maga mögött az ajtót.

– Nem tudtam, hogy a Szabadbirtokot megtámadták – mondta.

Jillian nem nézett a szemébe.

– A szemétláda kilőtte a gyűrűnél lévő jeltovábbítónkat, és a sajátjukat helyezte ki, amint átjöttek. Semmilyen módon nem jelezhettük a veszélyt. Elnézést kérek.

– Nem bírálatnak szántam. Attól tartok, mi csak rontottunk a helyzeten.

– Nem hinném, hogy ez lehetséges. De ha már itt vannak, át kell beszélnünk az itteni helyzetet.

Jillian jobb keze ökölbe szorult, aztán szétnyílt, majd megint összezárult. Nem ez volt a szorongás egyetlen jele, de ez tűnt a legnyilvánvalóbbnak. Naomi pár lélegzetvétellel átvedlett hideg, elemző és könyörtelen önmagává. Sosem akart hadvezér lenni. Az univerzum ragaszkodott ehhez.

– Vannak terveik?

– Egy terv – felelte Jillian. – A Vihar készen áll az evakuálásra. Már berakodtunk minden készletet, amit magával visz majd, és az állomásból annyit, amennyit szét tudtunk szerelni, és el tudtunk raktározni. Előbújunk a rejtekhelyünkről, és rávesszük az ellenséget, hogy kövessenek minket. Kimenekülünk a kapun, átkelünk egy másik rendszerbe, és nekilátunk felépíteni egy új bázist.

– Vagyis teljesen feladjuk a Drapert?

– A Viharon kívül semmi más hasznát nem vehetjük – felelte Jillian. – Ráadásul kevésbé hasznos ebben is, mint amennyire lehetne.

Naomi a homlokát ráncolta, intett Jilliannek, hogy folytassa.

– A Szabadbirtok stratégiai jelentősége abban állt, hogy senki sem tudta, hogy itt vagyunk. De ez már elúszott. Nem tudom, az ő forgalomelemzésük jobb-e, mint a miénk, vagy valaki szivárogtatott. A francba is, lehet, hogy csak ügyesen tippeltek. De itt vannak. Ha ezek után is megtartjuk a bázist, csak dacból nem adnánk fel.

– És a Derecho üldözőbe veheti magukat – bólogatott Naomi. – Otthagyja a civileket, és magukat veszi célba. Az az elképzelés, ugye?

– Ebben reménykedünk. Van… van videóállomás minden főbb városban. Ha végül vérfürdőre kerül sor, nem csendben fog zajlani. Rádióval minden rendszerben a nyakukba akasztjuk, amit itt tesznek velünk. Ezt ők is tudják. Ez segíthet lebeszélni róla őket.

– Mi a helyzet a közvetlen összecsapással? A Derecho erős hajó, és ugyanabba az osztályba tartozik, mint a Vihar. Már van egy nehézfegyverzetű naszádunk is. És ha ehhez még hozzá lehet adni bármilyen más hajót a bolygóvédelemből…

– Fontolóra vehetjük – válaszolta Jillian. – Viszont ne keverjük a szezont a fazonnal. Az ő hajójuk újonnan készült, és jól felszerelt. A Vihar pedig… Nincs bevethető állapotban. Nem úgy, ahogy lennie kellene.

– Miért?

– Mert itt hiányoznak a laconiai készletek, a javításhoz szükséges eszközök és szakértelem. És mert évek óta pokolian megdolgoztattuk. Jó kis hajó, de megmutatkozik rajta a kor.

Naomi kihallotta Jillian mondataiból, hogy mire akar kilyukadni. Mit sugall, talán anélkül, hogy tisztában lett volna vele. A fiatal nő azt próbálta bemesélni magának, hogy a hajó, a bázis feladása nem annyira borzalmas megoldás. Módot próbált találni rá, hogyan kerüljék el a mészárlást, még ha ez azt jelentené is, hogy megadják magukat.

Naominak egyszerre az jutott az eszébe, hogy a kétségbeesés a fraktálhoz hasonlíthat: folyamatosan változik, közben minden szinten ugyanolyan marad. A Szabadbirtok polgárainál, akik attól féltek, hogy elérkeztek a végnapjaik. Jilliannél, aki bármilyen szalmaszálba belekapaszkodott, hogy megmentse az övéit. Naomi fogcsikorgató, frusztrált küzdelmében azért, hogy megakadályozza a hajók eltűnését, felépítsen valamit, ami vetekedhet a hatalomelvű, kegyetlen birodalommal. Elvi Okoyénél, aki az életét tette kockára, hogy valamiképp kiderítse, hogyan állíthatja meg a gyűrűkapukon túlról érkező valamiket és az ő ellenségességük és furcsaságuk hullámait. Nem számít, mennyire távoli volt a nézőpont, a félelem és elkeseredés minden szinten ugyanolyannak mutatkozott.

A riasztás mindkettejüket meglepetésként érte. Jillian a Derecho képéről a távoli gyűrűkapura és az imént átkelt hajó üstökösként felragyogó hajtóműcsóvájára váltott.

– Várt valakit? – kérdezte Jillian, miközben az új célpontra irányította át a bázis passzív érzékelőit. Naomi nem felelt. A kép lassan kiélesedett, mígnem szinte tisztán kivehetővé váltak a körvonalak. A hajó laconiai volt, és ismerős. És míg a Rocival ellenőriztette a hajtómű egyedi energiamintázatát, már biztosra vette, hogy a Karvalyéval fog megegyezni.

– Az Új-Egyiptomból érkezett – mondta. – Minket üldöz.

Az, ahogy Jillian halkan kifújta a levegőt, egy káromkodással is felért. Ha korábban kevés jó megoldás kínálkozott, most egy sem maradt. Ha menekülni próbálnának, egy közelgő ellenség mellett kellene elhaladniuk, és még ha átcsusszannának is, a Karvaly velük együtt érne a gyűrűkapuhoz, és jelenthetné, hogy hová mentek. Ha összecsapással próbálkoznának, az ellenség lenne erőfölényben.

Sajnálom – tolult volna ki Naomi szájából a szó, amikor Jillian halkan, meglepetten mordult egyet. – Mi az? – kérdezte helyette.

– Ez az új hajó. Jelet ad le.

– A Derechónak?

– Nem irányított sugárnyalábbal – felelte Jillian. – Általános adás. Rádió-hullámhosszú jel.

Naomi a homlokát ráncolta. A két pont közti irányított sugárnyaláb biztonságosabbnak számított a rádiójelnél, bármennyire hatásosan kódolták is. A Karvaly lézere talán nem volt elég erős ahhoz, hogy elérje a Derechót, vagy tán célra nem tudták igazítani a Roci okozta sérülések miatt. Vagy…

– Vannak más hajók is a rendszerben? – kérdezte Naomi. – Lehet, hogy nem csak a Derechónak jelez?

Jillian a saját íróasztalára húzta át a bázis kommvezérlését, az ujjai táncoltak a képernyő felett. Komor tekintete ráncokba gyűrte a homlokát és a szája szélét.

– Igen. És kódolatlan szöveg. Még csak elrejteni sem igyekeznek.

– Megjelölték a címzettet? Kihez beszélnek?

– Magához – felelte Jillian. – Magához beszélnek. – A lejátszást visszaküldte a nagyobb fali képernyőre.

A Laconiai Birodalom de facto vezetője nézett ki kettejükre döbbenetesen zöld szemével és olyasféle mosollyal, amit Naomi kizárólag bánatosnak nevezhetett. Amikor megszólalt, a hangja egy fafúvós hangszerére emlékeztetett, amelyen egészen halkan játszanak.

– Ez az üzenet Naomi Nagatának szól. A nevem Anton Trejo. Úgy vélem, tudja, ki vagyok, és milyen helyzetbe kerültünk mindketten. Régóta ideje lenne, hogy maga meg én elbeszélgessünk. Szövetséget szeretnék ajánlani…

Tizennyolcadik fejezet: Jim

A pánik mélyről jött, és észszerűtlennek hatott. Annyira erősen úgy érződött, hogy maga az állomás vibrál, hogy Jimnek fizikailag meg kellett bizonyosodnia róla, hogy tényleg csak ő remeg. Rájött, hogy már egy ideje megy az üzenet, és fogalma sem volt, miről szól. Visszahúzta az elejére, mély levegőt vett, és igyekezett megakadályozni, hogy az elméje megint lepattanjon róla.

– Ez az üzenet Naomi Nagatának szól. A nevem Anton Trejo. Úgy vélem, tudja, ki vagyok, és milyen helyzetbe kerültünk mindketten. Régóta ideje lenne, hogy maga meg én elbeszélgessünk. Szövetséget szeretnék ajánlani.

Vannak köztünk nézeteltérések, és nem azért vagyok itt, hogy ezt elbagatellizáljam vagy tagadjam. Emellett hozzáférünk bizonyos információkhoz, amelyek egyértelművé teszik a sebezhető pontjainkat, amiket mindketten a magunk módján próbálunk kezelni. És van egy közös problémánk, magának és nekem. A gyűrűtér és a benne lévő ismeretlen entitások az emberiség létét fenyegetik. Korlátoznunk kell a gyűrűkhöz való hozzáférést, hogy csökkentsük ezt a veszélyt. Ezenkívül mindketten tudjuk, hogy amikor arra kell rávenni az embereket, hogy fogják vissza a saját közvetlen szükségleteiket a közjó érdekében, ha szépen kérjük őket, azzal többnyire semmire sem megyünk.

Trejo a tehetetlenséget jelezve széttárta a karját. Milyen más választási lehetőséget kínálnak nekünk? Jim keze sajgott, és rákényszerítette magát, hogy ellazítsa ökölbe szorított ujjait.

– Itt van nálam egy olyan dokumentum másolata, amelyet maga írt. A kapuk biztonságosabb használatához készült előírások. Emellett itt van a saját adataim elemzése, amely arról árulkodik, mennyire jól működik ez a terv. A legkiválóbb embereimmel elemeztettem, és azt kell mondanom, hogy elképesztően ügyes munka. Megbízható. Ha bevezetnénk, sokat tehetnénk vele azért, hogy kezeljük az ilyen incidensek veszélyét. Egyvalami hiányzik belőle: a betartatásához szükséges módszer. Az emberiség egésze iránti közös aggodalmunk, valamint a közös történelmünk és erkölcsi kötelékeink okán szeretném felajánlani a haderőimet. Laconia és Duarte főkonzul nevében nem csupán fegyverletételt, hanem együttműködést ajánlok a földalatti mozgalomnak.

Véget kell vetnünk ezeknek a kicsinyes vitáknak és csatározásoknak. Úgy vélem, tudja ezt. És én hajlandó vagyok erre. Mi több, elvállalom, hogy két laconiai rombolót állomásoztatok a gyűrűtéren belül a kockázat ellenére, amelynek, mindketten tudjuk, hogy ki lesznek téve, azzal a kifejezett céllal, hogy betartassák az átkelési előírásokat. Nem fogunk agresszívan fellépni. Nem fogjuk korlátozni vagy szabályozni a kereskedelmet. Személyesen kezeskedem bármely hajó biztonságáért, amelyik a kapukat használja, és általános amnesztiában részesítem a földalatti mozgalmat.

És azzal kezdem, hogy a Szabadbirtokon tartózkodó erőinket erre a feladatra állítom át – folytatta Trejo. – Ez az ajánlatom. Egy egységfront az emberiség valódi ellenségeivel szemben. És mindössze annyit kérek cserébe, hogy a bizalom és a jó szándék jeléül juttassa vissza hozzánk a jelenlegi utasát. Ugyanúgy tudja, mint mi, hogy tőlünk nem kell tartania. Csupán haza szeretnénk vinni őt. És a kettőnk közötti kiegyezés után nincs oka száműzetésben élni.

Az üzenet véget ért, és Jim egy pillanatig nem volt jelen. A kabin a Draper Állomáson, a priccs, az enyhe gravitáció, minden megmaradt, de kevésbé közvetlennek, kevésbé valósnak érződött, mint a zárka a laconiai Kormányzóság épületének legmélyebb bugyraiban. A félelem valós volt, de még erőteljesebbnek hatott a kétségbeesés és a felelősség kettős érzete. A meggyőződés, hogy minden rajta áll vagy bukik, és hogy tehetetlen. Mintha valami értékeset és törékenyet figyelt volna, ahogy leesik, miközben tudja, hogy már nem érhet oda, hogy elkapja. Minden széttörni készült, és noha semmit sem tehetett, a veszteség fájdalma úgy nyomasztotta, mintha egyedül az ő vállára nehezedett volna a súlya.

Annyi mindent megtett, annyira igyekezett, és olyan keveset ért el. És most jönnek, hogy feltegyék a kérdéseiket, és amíg valamit nem felel, fájdalommal oltják ki a válaszait. Vagy semmit sem kérdeznek, csak ütik-verik, amíg meg nem érti, hogy egyedül a könyörületességük mentheti meg, márpedig könyörtelenek.

A lénye egy kicsiny, nyugodt része figyelte az elméje többi részét, és észrevette, mennyire furcsa az egész. Amikor fogva tartották a Laconián, képes volt összeszedni magát. Felnőni a feladathoz, tervhez, mesterkedéshez, és még olyan eltökéltséggel szenvedni is, amihez hasonlót most hiába keresett magában. Miután megszökött, mámoros öröm töltötte el. Nyugodtnak és egésznek érezte magát, visszatért abba az életbe, amelyben már nem is reménykedett.

De elmúltak a mézeshetek, és az az énje, amelyet maga mögött hagyott, megtört, sebekkel volt tele. Nem gyengének érezte magát. Megsemmisültnek.

Évek teltek el. A fogság és kínzás évei, amelyek rossznak számítottak, aztán úgy tettek, mintha díszvendég lenne, miközben minden lépését a halál láthatatlan fenyegetése követte. A táncoló medveként leélt évek. Azért ezek voltak a legrosszabbak, mert lebontották a képet, amelyet önmagáról alkotott. Arról, hogy ki ő. Arról, hogy mi az igaz. Az a Jim Holden, aki kikapcsolta a Medina Állomás vészjelzőit, nem létezett többé. Az a Jim, aki Cortázar ellen és Elvi Okoyéért mesterkedett, kezdettől fogva félig-meddig hazugságnak számított. Mindössze ennyi maradt belőle. Önmaga zacca. A forgácsai.

Jim! Jim, gyere vissza hozzám!

A tudata visszazökkent. Újra kiélesedtek előtte a kis kabin részletei, mint amikor valaki behangol egy videóképernyőt. Naomi ott volt. Jim nem emlékezett arra, hogy bejött. Naomi a kezét szorongatta.

– Szia! – szólalt meg Jim, és próbált vidámnak és derűsnek tűnni. – Ki gondolta volna, hogy itt találkozunk?

– Szóval láttad az üzenetet?

– Aha, igen. Láttam bizony.

– Abban reménykedtem, hogy még alszol. Először ide kellett volna jönnöm.

– Nem – válaszolta Jim. – Jól vagyok. Csak egy kis régi traumát igyekszem feldolgozni. Azon gondolkodom, mit egyek vacsorára. A szokásos. Miből maradtam ki?

– Nem muszáj most megbeszélnünk.

– Az nem segít – válaszolta Jim, és megszorította Naomi ujjait. – Az, hogy nem beszélünk róla. Nem fog segíteni. Ha itt vagy, nem lesz semmi bajom. Sőt, ha kiadom magamból, az még könnyít is a dolgon. Esküszöm. – Nem tudta, hogy ez igaz-e, de azt sem, hogy nem az.

Majd meglátja, amikor Naomi úgy dönt, hisz neki.

– Megadja magát – mondta Naomi.

– Csak ha ő lehet a rendőrséged – válaszolta Jim. – A megadás nem ezt jelenti.

– Elolvastam a megállapodást, amit küldött. Tényleg látta a forgalomszabályozási előírásaimat. Néhány helyen szinte szóról szóra idézi. És a rendelkezésemre bocsátja a hajóit.

– Jól van.

– Új Szállítószövetséggé akarja megtenni a földalatti mozgalmat. A mi feladatunk lenne az irányelvek meghatározása. Függetlenek lennénk a laconiai hierarchiától. Hatalmunkban állna megtagadni, hogy laconiai hajók áthaladhassanak.

– És te mit gondolsz?

– Eléggé átvágásszagú. Túl jónak hangzik ahhoz, hogy igaz legyen – felelte Naomi. – Viszont… másképp hogyan születnének békeszerződések? Ez történik, nem igaz? A történelem tele van olyan háborúkkal, amelyeknek azért lett végük, mert az emberek emellett döntöttek. Rengeteg kárt okoztunk a Laconiának. Tönkretettük az összeszerelő platformokat, és azokat nem lehet visszahozni. A közeljövőben nem. Duarte volt az egész megtervezője, ő pedig lekerült a tábláról. A malőrök, amikor az emberek kikapcsolnak, vagy megváltoznak a fizika törvényei: ezek jelentik a fenyegetést.

– Így van – értett egyet Jim.

Naomi megrázta a fejét.

– Minden porcikám azt súgja, hogy az ajánlat csak egy csapda, de ha mégsem, és visszautasítom? Ha nem ez a lehetőség, amire vártam, akkor nem tudom, mit keresünk itt.

Kinyílt a kis társalgó ajtaja, Alex és Teresa hangja keveredett, ahogy egymás szavába vágva beszélgettek. Pézsmapocok vakkantott egyet, halk ugatással szállt be a társalgásba. Naomi közelebb hajolt, a homlokát Jiméhez szorította, mintha mindketten sisakot viseltek volna, és olyasmit szeretett volna mondani, amit csak Jim fülének szán.

– Minden rendben lesz – szólt Jim. – Jobban vagyok. Jól vagyok.

– Hé, ott hátul! – szólalt meg Amos. – Arról a dologról beszéltek?

– Mindjárt kimegyünk – felelte Jim elég hangosan, hogy hallhassák.

Naomi megsimogatta a vállát, aztán együtt kiballagtak. Alex és Teresa a falnak dőlve álltak, Amos a földön ülve vakargatta Pézsmapocok nyakát. A kutya vidáman Amosról Teresára pillantott, aztán megint Amosra.

– Hogy halad a készletfeltöltés? – kérdezte Naomi.

– Jól – felelte Alex. – Egészen kiváló az itteni kiszolgálószemélyzet. Mindig is az volt.

– Folyton elfeledkezem róla, mennyi ideig volt ez az otthonod – jegyezte meg Jim. – Ez a rész nekem kimaradt.

– Az itteniek jóravaló emberek – válaszolta Alex. Jimnek eszébe ötlött, hány családot gyűjtött maga köré az élete során Alex. A haditengerészetnél töltött évek során, az első felesége mellett, a Canterbury legénységének tagjaként. A házasság talán nem az erőssége, de jó érzéke volt ahhoz, hogy otthont teremtsen. Vagy találjon magának.

– A javítás már más lapra tartozik – mondta Amos. – Tovább el fog tartani, és némelyik miatt, ha belekezdünk, nem szállhatunk fel, amíg el nem készülnek velük. Ez tovább eltarthat, mint amennyi ideje a Szabadbirtokon élőknek maradt. Úgy gondoltam, addig ne vágjunk bele ezekbe, amíg biztosra nem mehetünk.

Naomi bólintott, és az alsó ajkához szorította a hüvelykujját, mint olyankor szokta, amikor gondolkozik. Öregnek tűnt, amivel nem volt semmi gond. Mindketten megöregedtek. Ám emellett keménynek is látszott, és Jim nem lehetett biztos abban, hogy kemények. Csak abban, hogy már sokszor, számtalan helyzetben kellett úgy tenniük, mintha azok lennének. Már egész jól ment nekik, Naominak és neki is.

– És ezzel vissza is kanyarodtunk ahhoz a dologhoz, nem igaz? – állapította meg Jim.

– De – válaszolta Amos.

– Te mit gondolsz? – kérdezte Naomi, mintha Amos még mindig ugyanaz a férfi lett volna, mint korábban.

– Azt, hogy nem közölte, mi lesz, ha visszautasítod az ajánlatát. Ha jól sejtem, nagyjából ugyanaz, mint ahol most tartunk.

– Ebben az esetben valamivel több mint két napunk maradt, mielőtt a Derecho nekiáll legyilkolni az embereket – mondta Jim. – Ennél egy kicsivel több, mielőtt el kell indulnunk innen, feltéve, hogy az álcánkat nem szaggatták még szét teljesen.

– Ó, az álcánk már cafatokban lóg – jegyezte meg Amos. – Azt hittem, ez adott.

– Az – mondta Naomi. – Nincs sok választásunk, és ami van, elég rossz.

– Ezt meg hogy érted? Átadtok – jelentette ki Teresa. – Erről beszélünk? Nyilvánvalóan átadtok.

– Ez ennél valamivel bonyolultabb, Picur – fordult oda Amos.

A lány összeráncolta a homlokát.

– Nem érek annyit, mint százezer ember élete.

Jim felemelte a kezét, mint amikor egy diák jelentkezik.

– Azt akarod mondani, hogy szeretnél visszamenni?

– Nem, dehogy. Beleőrültem az ottani létbe, de én egyetlen ember vagyok, ők viszont egy bolygó lakossága. Át fogtok adni. Muszáj megtennetek.

– Nem muszáj – válaszolta Amos megtévesztő szelídséggel. Jim kihallotta a hangja mögött megbújó felkészülést a brutalitásra, még ha Teresa nem is.

– Úgy hisszük, hogy Trejo komolyan gondolja, amit mond? – kérdezte Alex. – Ha csak a logisztikát nézem. Már az sem tetszik. Ha hagyjuk, hogy Teresa visszamenjen, meg kell mutatnunk magunkat. Talán össze kell kapcsolódnunk az egyik hajójukkal. És már láttam működés közben a motoros páncéljaikat. Ha úgy döntenének, hogy átszállnak, úgy hatolnának át rajtunk, mint a selyempapíron.

Teresa homlokán másképp rendeződtek el a ráncok. Még így is, hogy a lehető legbensőségesebb rálátással ismerte a Laconiát, az ösztöne először azt súgta, még mindig érdemes bíznia bennük. Ha Trejo ezzel az ajánlattal állt elő, az csak valódi lehet. Csak őszintén gondolhatja. Jim lényének egy része azon tűnődött, vajon nem irányadóbb-e ez, mint a saját vagy Naomi bizalmatlansága. A fiatalok friss szemmel tisztábban látnak, de lehet, hogy a tapasztalat mutatja majd meg, hol rejlenek a csapdák.

– Trejo marsi volt, mielőtt laconiaivá lett – folytatta Alex. – Elárulta a hazáját. Nem hinném, hogy ez amellett szólna, hogy tartani fogja a szavát.

– Az apám is marsi volt – vágott vissza Teresa, de a szavaiból hiányzott mindenféle hév. Sokkal inkább úgy hangzott, mint aki átgondol valamit.

– Az a kérdés, bízhatunk-e benne, hogy megteszi, amit ígér – szólalt meg Jim. – A válasz Trejo koponyájában rejlik, és oda nem láthatunk be. Csak az a kérdés, melyik oldalra fogadunk.

– Nem ez az egyetlen kérdés – vetette közbe Amos. – Ha átadjuk nekik Picurt, még mindig mi leszünk a jófiúk? Ez is nagy kérdés.

– Ez is – értett egyet Jim.

– Ha választani lehet egyetlen személy és százezer között, nem olyan nehéz dönteni – jegyezte meg Teresa. – Még csak meg sem fogok halni.

De Naomi tekintete befelé fordult. Volt valami Teresa szavaiban, ami megoldotta számára a problémát. Jim már azelőtt látta, hogy megérti, mielőtt rájött volna, hogy mit értett meg. Naomi feljebb vonta a szemöldökét, és alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Tudjátok, mi ez? – kérdezte Naomi. – Engem tesz felelőssé azért, amit ő csinál. Teresának igaza van. Pontosan abba a keretbe helyezte a dolgot, amit használnom kell. Egyetlen ember a tömegekért cserébe. De nem én akarok tömegeket legyilkolni. Hanem ő. Ha megteszem, amit kér tőlem, azzal megmentem azokat, akikkel végezne, csak hogy engem büntessen, ha mégsem teszem.

Amos nevetésének hangszíne és hanghordozása majdnem ugyanúgy csengett, mint Pézsmapocok apró vakkantása. Amikor megszólalt, egy kegyetlenkedő szerető halk, fenyegető nyafogását utánozta.

– Nézd, mire kényszerítesz, bébi! Miért kellett ennyire feldühítened?

– Ez az – mondta Naomi. – Sehogy sem tudtam rátapintani, de ezért nem tehetem meg. Egy pisztolyt tart a fejükhöz, aztán úgy tesz, mintha egyedül én dönthetnék róla, meghúzza-e a ravaszt. Ez nem a bizalomról szól. Csak újabb fenyegetés.

– Ne feledkezz el a megadásról! Az amnesztiáról – vetette közbe Jim. – A virgács mellett ott van a mézesmadzag is.

– A mézesmadzag nem számít, amíg a kezében tartja a virgácsot – válaszolta Naomi. – Elegem van a virgácsból. A virgács kizáró ok. Ha azzal indított volna, hogy kivonja a Derechót a Szabadbirtokról, egészen más lenne a helyzet. Nem tette meg. Emellett döntött, és nem bízom benne.

Jim rámosolygott.

– Ráadásul arra kér minket, hogy adjunk át neki egy fiatal lányt, aki nem akar menni, szóval rohadjon meg! Nem csinálunk ilyet.

– Rohadjon meg! – értett egyet Amos.

A helyiségre csend telepedett. Naomi előrebiggyesztette az ajkát, és ismét megcsóválta a fejét, magában folytatta a beszélgetést. Jim kíváncsi lett volna, mit mond, és kinek. Olyan érzése volt, hogy bárki legyen is az, valószínűleg jobban jár azzal, hogy nincs jelen.

– Van két jó hajónk – mondta a férfi.

– Mármint van két hajónk – jegyezte meg Amos. – Mindkettőért odavagyok, de a Roci érzi az évek múlását, a Vihart pedig jó ideje nem frissítették.

– Van két többé-kevésbé elfogadható hajónk – javította ki magát Jim. – Legalábbis nem rosszak. Mindenkit felszedünk a Draper Állomásról, keményen égetünk a gyűrűkapu felé, és kinyírjuk a Karvalyt, ha megpróbál megállítani minket. Miután a Vihar előmerészkedett, többé nincs okuk rá, hogy szétbombázzák a Szabadbirtokot. Legalább a bolygó biztonságban lenne.

– A legjobb rossz terv, amivel előállhatunk – állapította meg Naomi.

Jim megindult az ajtó felé. Már-már úgy érezte, újra önmaga. A pánik és a félelem nem múlt el, de összementek. Kezelhetővé váltak. – Először is arra kell odafigyelni, hogy dugig legyünk sínágyúlövedékkel – mondta, és meghúzta a kilincset. Az ajtó meg sem moccant, és egy riasztás jelent meg a zárpanelen. A hiba annyira oda nem illőnek tűnt, hogy még kétszer megpróbálta kinyitni az ajtót, mielőtt megértette, amit lát. VÉSZLEZÁRÁS. VÁKUUMVESZÉLY.

– Hm, ez fura – morogta.

Naomi már megnyitotta a kézi terminálját.

– Jillian. Mi folyik itt?

A hang, amely válaszolt, keménynek és száraznak érződött.

– Megértem, hogy feldúlt, asszonyom.

– Mit művelt?

– Habár tisztelem a földalatti mozgalom civil szárnyát, amelyet képvisel, ez itt katonai kérdés. Az ellenség százezer emberünk életét hajlandó megkímélni cserébe egyetlen lányért, akit még csak bántani sem fognak. A fogolycsere nem becstelenség.

– Gondolja, hogy Trejo valóban elmegy innen, miután megkapta a lányt? – kérdezte Naomi. Forrongott benne a düh, mégsem emelte fel a hangját.

– A legmegbízhatóbb forrásaink szerint tartani fogja magát az ígéretéhez – felelte Jillian.

– Nem maga hozza meg ezt a döntést – jelentette ki Naomi. – Ez az én feladatom.

– Már ne is haragudjon. A Közelgő Vihar kapitányaként, amely a katonai szárnyunk zászlóshajója, katonai kérdésekben én rendelkezem. Márpedig ez egy katonai kérdés.

– Jillian! – szólalt meg Alex elég hangosan ahhoz, hogy Naomi kézi terminálja közvetítse a szavait. – Nem kell megtennie ezt. Bobbie nem tette volna.

– Draper százados megértette, hogy egyetlen személy nem állhat a közjó útjában, Mr. Kamal. Ha most itt lenne, ugyanazt tenné, amit én.

Amos elnevette magát.

– Áltasd csak magad ezzel, csillagbogaram! Ettől még nem lesz igaz.

– A Karvaly ide tart a Laconia egy képviselőjével a fedélzetén. A Derecho biztosító kíséretként errefelé éget, miután megegyeztünk, hogy mindkét hajó elhagyja a rendszert, ha megtörtént az átadás. Amíg ez le nem zajlik, nem hagyhatják el a saját körletüket – közölte Jillian. – Amint ennek vége, és kellően lecsillapodtak az érzelmeik, hogy belássák, ez volt a helyes döntés, megvitathatjuk, hogy frakciókra akarják-e szakítani a földalatti mozgalom vezetését, vagy beállnak mögém.

– Jillian! – mondta Naomi, de a kapcsolat már nem élt.

A társalgó falait éppoly szűkösnek érezték, akár egy cellát, és a félelem felkúszott Jim gerincén, frissen és haragosan, mintha korábban nem is nyomta volna el. A többiek beszéltek, a hangjuk át-átcsapott egymáson. Alex azt bizonygatta: „Ha sikerülne rávennünk, hogy megint felvegye, észre tudom téríteni.” Amos fennhangon azon tanakodott, vajon mennyi időbe telne a folyosó végére érni a teljesen légüres térben, és hogy a többiek életben maradnának-e, ha neki sikerülne is. Naomi Jillian nevét ismételgette, a kapcsolatot próbálgatta. Egyedül Jim maradt néma. Vagyis nem, Teresa is.

A lány úgy nézett rá, mintha kettesben magukra maradtak volna. Jim odabiccentett neki. Teresa visszabiccentett.

Tizenkilencedik fejezet: Kit

A Preissen lévő kabinjuk annyira kicsi volt, hogy ha Rohi felállt benne, Kit nem tudott anélkül átmenni a másik végébe, hogy ne préselődött volna a feleségéhez. A fém válaszfalakat borító vastag szövethez gusztustalan olajzöld színt választottak, amibe narancssárga szállal szőtték bele a helyzeti és karbantartási adatokat. A fali képernyő alig volt nagyobb két egymás mellé helyezett marokterminálnál, és a védőbevonat sosem tűnt tisztának, bármennyit törölgette is Kit. A présüléseket régi fajta géllel töltötték fel, és pocsékul alakították ki, fali rekeszekbe építették be, ahová, ha az ember nem vigyázott, beszorulhatott az ujja vagy a lábujja. Bakari ülését a fedélzet padlójához hegesztették, a fém még mindig ragyogott, ahol berakták. Ezt már sokkal jobban alakították ki.

Ez lesz az egyedüli privát terük a következő néhány hónapban, amíg a Preiss a gyűrűkapu felé éget, átkel a Nieuwestad-rendszerbe, aztán tovább éget a Fortuna Sittardig – az elsődleges lakható bolygó fővárosáig.

Hat másik kabinnal együtt osztoztak egy közös hajókonyhán, egy mikroedzőtermen és a zuhanyzókon. Valaki kirakta az új otthonuk városzászlaját: egy zöld-vörös lobogót, a közepén egy fekete-fehér mintás körrel, amely gyanúsan hasonlított egy focilabdához. A velük szemközti ajtó két, Breach Candyből származó fivéré volt, akik az édesanyjuk régi roncsmentő cégét hagyták ott egy nieuwestadi állásért, a kimustrált terraformáló eszközök bontásának a családban hagyományozódó szakmáját arra cserélték fel, hogy egy másik bolygó ismeretlen élővilágában építsenek fel szabályozott környezeti rendszereket. Kit aggódott amiatt, hogy Bakari sírása nem hagyja aludni a testvéreket, de ha így volt is, nem panaszkodtak.

Az egyik messzebb lévő kabint egy nő és az egészen fiatal kislánya kapta, akiket Rohi kiszemelt magának, hogy az út során jobban megismerkedjen velük. Kitnek az a benyomása támadt, hogy a nő egy rossz házasság elől menekül, a kislány pedig egy terapeutához járt, aki szintén velük utazott, de négy fedélzettel lejjebb.

Kit egy kissé kellemetlennek érezte, hogy akár ennyit is tud, de felismerte, hogy az ódzkodás, hogy mások családjának múltjáról halljon bármit, elsősorban kivetítés volt. Az életének olyan nagy részét töltötte azzal, hogy igyekezett nem beszélni az apja kilétéről, hogy kissé veszélyesnek érezte azt, ha másokéról hall.

Kit beállította a kamerát, hogy a kép közepére kerüljön, aztán arrébb igazította, hogy Bakari, aki a mellére szíjazott gélpólyában szunyókált, szintén látható legyen. Beindította a felvételt.

– Szia, apa! Nem tudom, hol vagy, és hogy mikor kapod meg ezt, de szerettem volna bejelentkezni. A kismackó is itt van.

Kit úgy helyezkedett, hogy a képen tisztábban ki lehessen venni Bakari arcát: a fejbőrét fedő göndör, finom hajszálak szövedékét; az álmában összeszoruló és ellazuló puha, telt ajkakat; a szemhéjat, amely olyan sötét volt, mintha festette volna. Kit hosszasan megmutatta az apjának az unokáját, akárhol és akármikor nézi majd meg, aztán megint középre húzódott.

– Öt napja repülünk tolóerő nélkül. Ő jobban viseli nálam. A hajó betegszobájához tartozik egy erősítőgél-kamra, amit használhat, de nem mi vagyunk az egyetlen család, amelyiknek szüksége van rá, ezért be kell osztanunk az időt. Rohi viszont úgy gondolja, hogy fontos. És valószínűleg igaza van. Bakarinak egyébként nem tetszik, de utána úgy alszik, mint egy mormota. Egyszóval jót tesz neki. Én jól vagyok. Rohi is jól van. Ha még mindig elviseljük egymást, amikor a Nieuwestadba érünk, szerintem ez azt jelenti, hogy örökre házasok maradunk. Nem ahhoz szoktam, hogy ennyire összezárva éljek valakivel.

Egy pillanatra elhallgatott, azon tűnődött, visszamenjen-e az elejére, hogy újrakezdje az egész felvételt. Ha a válásról és a hajón töltött életről viccelődik az apjával, talán bántó lehet, és nem akarta, hogy úgy tűnjön, kritizálja. De Bakari megmozdult egy picit. A szunyókálás nem fog örökké tartani, és sokkal nehezebb felvenni egy üzenetet, amikor a kicsi ébren van.

Megint érezte a kötélhúzást – egyrészről az apját védte, másrészt a fiát. Kit mindig köztes pozícióba került az apja és az anyja, az anyja és Rohi, az állást kínáló szervezet és a családja között. Az anyja azt mondta, hogy a békéltető ösztöneit az apjától örökölte. Talán így lehetett igaz, de Alex Kamalnál nem ezt tapasztalta.

Rájött, mennyi ideje néma már, és bocsánatkérőn a kamerába mosolygott.

– A lényeg – folytatta –, hogy az orvos szerint a fiunkkal minden rendben. Nem kell a hozzászoktatási koktélhoz folyamodnunk. Állítólag ilyen fiatalon több kárt okozna, mint amennyit használna. Amennyiben elég időt tölt testmozgással, aztán odafigyelünk rá, hogy a bolygóra érve eleget pihenjen, gyorsabban fog alkalmazkodni, mint mi.

Itt minden jól megy. A terv szerint alakul. Most már nemsokára átkelünk a gyűrűkapun. Igazából ez az út egyetlen ijesztő része. De Bakari a Nieuwestadon fogja megtenni az első lépéseit. Nem fog emlékezni a Marsra. Remélem, hogy lesz alkalmad meglátogatni őt. Nem biztos, hogy neki sokat jelent majd, de nekem nagyon sokat számítana. Rohi biztosan szimpatikus lesz neked, ezt a kismackót meg egyenesen imádni fogod. Remélem, hogy bármerre jársz is, jól vagy, és a dolgok nem furcsábbak, mint lenniük kell.

Vigyázz magadra, nagypapa!

Leállította a felvételt, aztán lejátszotta az egészet. A kihagyás, amikor a gondolataiba merült, közel sem volt annyira észrevehető, mint félt tőle, ezért elmentette az üzenetet, titkosította, majd elküldésre berakta a sorba arra a címre, amelyiket Alex a földalatti mozgalom részére megadott. Azt nem tudta, onnan hová kerül. Politikai kérdésekkel nem foglalkozott, hacsak a család meg nem követelte.

Kockázatot jelentett, de egészen elenyészőt. Alex megértette, hogy ha a laconiai biztonsági erők felkeresnék, Kit együttműködne velük, hogy önmagát és a családját mentse. Egyelőre nem tették meg, kivéve egyetlen alkalmat, amikor az édesanyjával találkoztak egy éve. Úgy tűnt, Kitet nem méltatják figyelemre, és remélhetőleg azzal, hogy kiköltöznek a kolóniákra, még inkább kikerülnek a Laconia látóteréből. Ez a volt a másik ok, amiért el akarta vállalni ezt az állást. Az az ok, amit nem beszélt meg Rohival.

Bakari ásított egyet, még mindig lehunyt szemmel, aztán Kit melléhez húzódott. Hamarosan felébred, ami, ha tartja magát a hagyományokhoz, tejet és pelenkacserét jelent. Kit egy gyors üzenetet küldött Rohinak: MÉG NINCS ÉBREN, DE ÉBREDEZIK.

Tartottak előre bekevert tápszert, amit azonnal megitathattak volna vele, de Rohi még mindig a szoptatásban hitt, és ugyan Kit rengeteget segíthetett a fiáról való gondoskodásban, ez olyan kizárólag anya-gyerek közti dolognak számított, amiből szívesen kimaradt. Ráadásul benézhetett a kis edzőtermükbe, hogy letudja a napi izzasztást.

Bakari összeráncolta az orrocskáját, ahogy mindig szokta, amióta először látták az ultrahangon, és kinyitotta csillogó sötét szemét. Egy kicsit bizonytalanul fókuszált, aztán rátalált Kit rámeredő tekintetére. Bakari halk „bap” hangot hallatott, nem annyira gügyögött, inkább motyogott magában. Ha nem mutatott ki különösebb örömet az édesapja láttán, valószínűleg azért, mert Kit szinte mindig ott volt vele. Valahol mélyen büszkeséggel töltötte el, hogy ennyire adottnak veszik a jelenlétét.

Már azon tanakodott, inkább még egyszer üzenjen-e Rohinak, vagy készítse elő a tápszert, amikor félrecsúszva kinyílt az ajtó. Amint meglátta Rohi arcát, tudta, hogy valami baj van.

– Kicsim? – mondta.

– Itt vagyok. – Rohi Bakari felé intett, és Kit kihámozta a kisfiút a gélpólyából. Bakari lassú mozdulatokkal körözött a karjával és a lábával, a legkisebb nehézség nélkül. Mintha az, hogy súlytalanul úszik a levegőben, ugyanolyan természetes lenne, mint bármi más. Rohi átnyalábolta az egyik kezével, és közelebb húzta őt. A kisbaba, mivel tudta, hogy ilyenkor mi következik, mindig a szkafandert csipkedte Rohi melle felett. Rohi, akár egy alvajáró, széthúzta a szkafanderét, és a mellbimbójához irányította a kisbabát.

– Kicsim – mondta megint Kit. – Mi történt?

Rohi mély levegőt vett, mint egy búvár, aki a víz távoli mélységeibe néz le.

– Volt egy újabb kimaradás. A San Esteban-rendszerben.

Kit érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra, de csak egy kicsit. Már fél tucatszor átesett azon, hogy a gyűrűk belsejéből az idegenek kikapcsolják a tudatát. Ahogy a Solban mindenki más is.

– Mennyire volt vészes? – kérdezte.

– Halottak – felelte Rohi. – A rendszerben mindenki meghalt. Egyszerűen mind halottak.

Huszadik fejezet: Elvi

A San Esteban-rendszer a bolygókolóniák betelepítésének első hullámába tartozott, amelyet Elvi korábbi munkaadója, a Royal Charter Energy mért fel és vizsgált meg. Egyetlen lakható bolygót találtak benne és egy gázóriás körül keringő holdat belélegezhető atmoszférával. Itt létesült az első parallaxisállomás, amely feltérképezte a gyűrűrendszerek viszonylagos helyzetét a galaxisban. Tizennyolcmillió lakos tíz városban elosztva, egy Grönland méretű félig autonóm hidroponikus farm, a naptól eltakart zónában pedig egy kutatóállomás 110 CSE-re a rendszer központjától. Három évvel ezelőtt érte el az önellátás technikai specifikációit, ám még mindig importált készleteket a Solból, az Auberonból és a Bara Gaonból.

Épp ezért történt, hogy az Amaterasu, egy nagy tisztaságú ipari reagenseket és finomítóberendezéseket szállító Sol-rendszerbeli hajó megkockáztatta az átkelést, és keresztülhaladt a San Esteban-kapun.

Elvi végigpörgette a képeket, amelyeket a hajó sokkot szenvedett orvosa visszaküldött. Már tucatnyi alkalommal látta ezeket, meghallgatta a felvételeket, és elolvasta a terepen végzett boncolások összefoglalóit.

A képernyőn látható halott férfi most valahol egy hullazsákban tartott a Laconia és a Tudományos Igazgatóság felé, hogy ott alaposabban megvizsgálják. Elvi félrebillentette a fejét, és szemügyre vette a tetem kezeslábasának hátán szétterjedő nedvességet, a feszülést, ahol a halál utáni puffadás nyomásától kisimult a szövet, ahogy a szeme beesett, miután a levegőbe távozott belőle a víz. A személyi azonosítója és a génminta alapján gépészgyakornokként dolgozott az egyik ellátóállomáson, és az elsőként kihozott holttestek közé tartozott. Valaha egy Alejandro Lowry nevű férfi volt. Most csupán a SanEstebanTetem-001.

A rendszer halottainak szemléje közben bejátszott hangok nem a San Estebanból származtak. Már elégszer végighallgatta az Amaterasu kapitányát és orvosát ahhoz, hogy tudja, nem sokat mondhatnak neki. Messzebb kellett mennie, hogy megérthesse. James Holden és egy olyan nő beszélgetését hallgatta, akinek hosszú, elnyújtott szótagjairól Elvinek a Mariner Valley jutott eszébe, de már laconiai volt.

Meséljen a rendszerek elsötétüléséről! – faggatta a kihallgató.

Először csak egy volt – felelte Jim. – Aztán pedig… csoporttudat? Egyetértés? Nem tudom, mi a helyes szó rá. A kórus. Még csak nem is aggódtak különösebben. Eleinte nem.

Elvi egy külső képre váltott. Egy idősebb – ősz, csigákba csavarodó hajú – nő feküdt a napon. Mellette egy állat hevert, amit Elvi nem ismert fel. Kicsi, rovarszerű disznóra hasonlított. A hosszú, koponyaszerű képződmény mindkét oldalán összetett szemek. Vagyis egy zsákmányállat, és úgy tűnt, a nővel egy időben pusztult el. Elvi megnyitott egy cikket a fajról és arról, mit lehet tudni a San Esteban-i életfa anatómiájáról és fiziológiájáról.

Aztán többen lettek. Csak néhányan. Úgy értem, hárman-négyen. Még ekkor sem tűnt többnek puszta kíváncsiságnál – magyarázta Jim.

Mi maradt a rendszerben? Hol voltak a testek? Az idegenek egyszerűen eltűntek? – kérdezte a kihallgató.

Nem így ment a dolog – válaszolta Jim. – A rendszer egyszer csak elsötétedett. Mint amikor elveszítünk egy kommcsatornát.

Akkor hogyan lehetett biztos abban, hogy a rendszerek halottak?

Mind kapcsolatban voltak egymással. Ha valaki levágja a kezét, halott? Szóval igen, a rendszerek halottak voltak.

Azért, gondolta Elvi, mert a rómaiak vagy az űrmedúzák megépítői – a fénylények – nem tudták, milyen egyedül lenni, hiszen abban az ősi, fagyos óceánban tanultak meg ragyogni. Egyedek voltak, és egyetlen egység. Egy szuperorganizmus, amit ugyanolyan szoros kötelékek fűztek egymáshoz, mint őt a végtagjaihoz vagy a belső szerveihez. Rátalált a poloska-malac állat belső jelátvitelét boncolgató tanulmányra, és hagyta, hogy a tekintete végigfusson rajta, anélkül fogadta be a lényegét, hogy belemerült volna a részletekbe.

De úgy döntöttek, kizárólag erre alapozva, hogy egész rendszereket pusztítanak el? – kérdezte a kihallgató.

Olyan volt, mint amikor levágják a penészt egy sajtdarabról. Vagy egy rákos kinövést az ember bőréről. Találtak egy problémás helyet, és kiégették. Nem volt szükségük rá. Úgy gondolták, így nem terjed tovább.

Pontosan mi nem terjed tovább?

A sötétség. A halál.

– Szia! – köszönt Fayez, és Elvi megállította a felvételt, éppen amikor a kihallgató újabb kérdést tett volna fel.

– Helló! – válaszolta, sóhajjá formálva a szót.

Fayez belebegett az iroda ajtaján. Fáradtnak tűnt. Törékenynek. Mostanában mindenki annak tetszett. Mindenki az volt.

– A Laconiáról érkező készletfrissítő drón az imént bukott át a kapun – közölte a férfi. – Még néhány hét, amíg összekapcsolódik velünk, aztán alapvetően ugyanazt fogjuk enni, mint amit most eszünk, csak más atomok lesznek benne.

– Remek. Remélem, még mindig itt leszünk, amikor ideér.

Tréfának szánta. Morbid viccnek. A szavak íze a krétáéra emlékeztetett. A férje tekintetében felvillanó félelem egy pillanattal később kihunyt, és ezután Fayez úgy döntött, elmosolyodik.

– Mit hallgatsz?

Elvi az irodája falának szövetébe szerelt hangszórókra nézett, mintha ez segített volna emlékeznie. – Mmm. James Holdent. Az egyik kihallgatását abból az időből, amit a Laconián töltött. Próbálom megszerezni a kapuk megnyitása utáni felvételeket is. Tudom, hogy bekerültek az Alighar Muszlim Egyetem archívumába, de még nem érkezett meg a válaszuk.

– Valami konkrét dolgot keresel?

– Az emlékek megváltoznak néhány évtized alatt – válaszolta Elvi. – Csak azt szeretném ellenőrizni, hogy amit itt mond, egybevág-e azzal, mint amit akkor mondott.

– Hátha sikerül kiderítened, miért nem vagyunk még mind halottak?

– Erre van egypár elméletem.

Fayez átlökte magát a helyiségen, megragadta az egyik kapaszkodót, és megállapodott Elvi mellett. Az arcát fakó borosta borította, akár a szállingózó hó. Elvi a bal kezébe vette Fayez kezét, és a jobbal megnyitotta a San Esteban víztisztítási adatait. A hatékonysági grafikont nem lehetett túlbonyolítottnak nevezni.

– Mi ez, amit látok? – kérdezte Fayez.

– Hirtelen növekedést a sókicsapódásban, ami egybevág azzal, amikor mindenki meghalt – felelte Elvi. – Úgy tűnik, hogy a mechanizmus, amit a sötét istenek kiötlöttek, egy parányit tapadósabbá teszi az ionkötéseket. Épp csak annyi ideig tartott, hogy kikapcsolja a neuronokat. A helyi fauna szintén ioncsatornákat használ a jeltovábbításhoz, habár valószínűbb, hogy vákuumcsatornákat, és nem idegszálakat. Ez még őket is elég szépen tönkrevágja. Az viszont egyértelműen megállapítható, hogy a mikrobiótával nem végez.

– Miből?

– A puffadásból – felelte Elvi. – A felgyűlt gázok a mikrobák fingjából származnak.

– Elég szörnyűnek érzem ezt a történetet, de mert fingos viccel végződik, nem tudom, hogyan reagáljak.

– Ez nem vicc, viszont amint véget ért az esemény, újra beindult a víz-visszaforgatás. Az Amaterasu pedig alig néhány órával az esemény után kelt át a kapun. A képeken látható bomlás mind az alatt az idő alatt történt, amíg a leszállópadozatra értek.

– Ami miről árulkodik?

– Nem hiszem, hogy az ellenség tudja, hogy működött a dolog. Hallgasd! – Megkereste a megjelölt részt a felvételen, és beindította a lejátszást.

Nem így ment a dolog. A rendszer egyszer csak elsötétedett. Mint amikor elveszítünk egy kommcsatornát.

Akkor hogyan lehetett biztos abban, hogy a rendszerek halottak?

Mind kapcsolatban voltak egymással.

Elvi leállította a felvételt. – Az építők nem mentek oda ellenőrizni. Felesleges lett volna. Eleve összekapcsolódtak. Amikor elveszítettek egy rendszert, tudták, hogy ott már senki sincs. A kapukat arra használták, hogy szükség esetén anyagot lökjenek át rajtuk, de ez ahhoz hasonlított, mint amikor ételt mozgatunk a beleinkben. Jóformán tudatában sem voltak ennek. Ez nem olyasmi volt, amit beterveztek, vagy amihez kereskedelmi útvonalakat építettek ki. Vagyis ha egy rendszerben nincs mit fenntartani, akkor megszűnik a forgalom, amely fenntartaná.

– Forgalom?

– Mint az Amaterasu – felelte Elvi. – Az ellenség csinált valamit, és leállt a forgalom. Mi van, ha az ellenség ebből tudta, hogy működött a dolog? Viszont a mi esetünkben? A forgalom nem állt le. Szerintem ugyanolyan nehéz nekik látni és megérteni minket, mint nekünk őket. Ezért részben azt tehetjük meg, hogy összezavarjuk az adataikat. Egyedül a véletlenszerű, összehangolatlan átkeléseinket érzik. Ez olyan, mintha patkányokat hallanánk a falban, és különféle mérgeket raknánk ki, amíg meg nem szűnik a zaj. Onnan tudnánk, hogy működött, hogy megszűnt a zaj. Ám mivel még mindig ki-és belépünk azon a kapun, nekik az jön le ebből, hogy a méreg nem működött.

– Nem semmi történet.

– Nem. Vagy…

– Vagy?

Elvi egy másik megjelölt részhez ugrott a felvételen. Először csak egy volt.

– Vagy a működésük hibahatárain belül maradt, és hamarosan mindannyiunkat legyilkolnak. – Nem sikerült elfojtania a hangjában a kétségbeesést. Még ha sikerül is, Fayez kihallotta volna. Túl régóta ismerték egymást ahhoz, hogy titkaik legyenek. – Még jobban kell igyekeznünk azon, hogy válaszokat kapjunk.

– Jobban, mint eddig?

Elvi visszahúzta a kezét, és a szeméhez szorította az ujjait, a közepétől a széle felé masszírozta. A szempilláit parányi szemcsék borították. Odaszáradt könnyek.

– Beszélek Carával – mondta Elvi. – Kiderítem, készen áll-e a dologra.

– Xannal is beszélj! Őt zárjuk be a katalizátor szobájába csillió órán át. És ugyan nem mondja el nekünk, de teljesen frászban van ettől.

Mind kurvára frászban vagyunk – tolult volna a nyelvére, de Elvi nem mondta ki a szavakat.

Amikor Fayez megint megszólalt, az óvatos derűnek nyoma sem volt. Elnyűttnek és megtörtnek tűnt. Sokkal inkább olyannak, ahogy Elvi érezte magát. Valósnak. – Eszemben sincs megszabni, hogy mit csinálj. Csak…

– Mondd ki!

– Cortázar évtizedeken át egy ketrecben tartotta őket. Vizsgálatokat végzett rajtuk, miközben cseppet sem érdekelte, mi történik velük.

– Cara hozzájárult…

– Ez a rengeteg alámerülés megváltoztatja őt, és nem tudjuk pontosan, miféle változásokon megy át. Az, hogy élvezi, egyáltalán nem nyugtat meg.

Elvi felhúzta magát ezen, de Fayezről volt szó, és túl keveset aludt, és túl sok volt a szervezetében abból, amivé az adrenalin lebomlott. Valamiféle mandulasav, gondolta. Nem tudta biztosan. Amikor a férje folytatta, Elvi próbált odafigyelni, és nem csak reagálni.

– Tudom, hogy e pillanatban nem a legjózanabb formámat adom. Mindannyian túl régóta be vagyunk zárva ebbe a hajóba, és mindenkinek kivannak az idegei, és az egész rohadtul félelmetes. Megértem. Tényleg. De ezért vannak etikai normáink. Hogy amikor zavarossá válnak a dolgok, legyen valami, ami megmutatja a kivezető utat.

– És te úgy gondolod, hogy megszegem ezeket az etikai normákat?

– Igen. Szeretlek, de pontosan ezt teszed. Abszolút. – Fayez bocsánatkérőn elfintorodott.

Elvi mély levegőt vett, aztán lassan kieresztette az orrán. A Sólyom úgy zümmögött körülötte, mintha az is arra várt volna, hogy megszólaljon.

– Tudom – válaszolta, és megkönnyebbülésként hatott, hogy kimondta. – Ezt teszem.

– Na és mit fogunk kezdeni ezzel?

Elvi karba fonta a kezét.

– Emlékszel dr. Negilára?

– Nagyon régen hallottam utoljára ezt a nevet. A Calabari Egyetemen tanított?

– Az egyik etikaszemináriumára jártam a posztdoktori munkám részeként. Olvastunk egy történetet erről a csodálatos, utópikus országról, ahol minden csodálatos, felvilágosult és kellemes, jó és igazságos volt, kivéve egyetlen gyermeket, akinek zavarban és nyomorúságban kellett élnie. Egyetlen gyermeknek mindenki másért cserébe.

– Ismerem. Az Omelas.

– Itt nem ez a helyzet – mondta Elvi. – Egy tekintélyelvű diktátornak dolgozom egy olyan rendszerben, ahol az emberek szenvednek, és átbasszák és gyilkolják egymást. A saját biztonságomat és mások biztonságát is veszélyeztetem azzal, hogy titokban a főnököm politikai ellenségeinek juttatom el a kutatási eredményeimet. Egyáltalán nem azon dolgozunk, hogy egy csodás, barátságos, kellemes utópiát teremtsünk. Ha győzünk, a megmentett életek ugyanabból a szarból, frusztrációból és abszurditásból állnak majd össze, mint eddig is.

– Igaz.

– A történetben az élet minőségéért áldozták fel a gyermeket. Én Carát áldozom fel, és elismerem, hogy valószínűleg tényleg ezt teszem, de nem a minőségért. Hanem a mennyiségért. Ha el kell őt veszítenem, hogy az emberi életek mennyisége nullánál több maradjon, nem nagy ár érte. Ha mindent fel kell áldozni ezért, még mindig jól jártunk az üzlettel.

Fayeznek végre leesett. Leeresztette a fejét, nem a gravitációnak adta meg magát, mégis megadás volt.

– Ja. Oké.

– Ha neked ez nem megy, semmi gond – mondta Elvi. – Elintézhetem, hogy visszavigyenek a Tudományos Igazgatóságba. Ott ugyanúgy végezheted a munkádat, ahogyan itt.

– Édesem! Tudod, hogy erről szó sem lehet.

– Megérteném, ha így döntenél.

– Igen, de nem. Csak arról akartam megbizonyosodni, hogy azt tesszük, amit tennünk kell. Ha az a helyes, ha helytelenül cselekszünk, akkor is melletted akarok ébredni, amíg csináljuk. Valójában nagyjából erről szól az életem.

Egy darabig némán lebegtek együtt, egymást nem érintve.

– Neked is le kéne feküdnöd – szólalt meg Fayez. – Nagyon késő van már, és mindketten rettenetesen fáradtak vagyunk.

– Mindjárt megyek – válaszolta Elvi. – El kell készítenem a San Estebanról szóló jelentést Trejónak, Ochida pedig az erőforrásoknak a beindítandó új terv alapján való átcsoportosítására vár.

– Ja, és dr. Lee is beszélni szeretne veled. Ha van rá időd. Személyzeti ügyben.

Elvi kérdőn felfelé kapta a fejét.

– Azt hiszem, valamilyen diszfunkcionális szerelmi háromszög alakult ki a fizikuscsapatban. Lehet, hogy egy főnöki elbeszélgetésre lenne szükségük.

– Ez most kurvára komoly?

Fayez széttárta a kezét.

– Minden csodához, amit összehoztunk, főemlősöket használtunk. Önmagában az, hogy képesek vagyunk káprázatos dolgokra, még nem jelenti, hogy ne szexre éhes gyilkológépek lennénk. Az organizmus nem változik.

– Rendben. Benézek a hídra. Viszont megtennél egy szívességet?

– Bármit.

– A készletfelújító kompon frissített menüknek kellene lennie. Megnéznéd, hogy a letöltés megtanította-e a hajókonyhának, hogyan hamisítson egy kis saag paneert?

– Ha igen, a kabinban fog várni rád.

Közelebb húzta magát, és megcsókolta Elvit, mielőtt megindult volna ki a folyosóra. Elvi visszatért a San Esteban-i képekhez. Most minden tetemet, amelyet látott, Fayezként képzelt el. Vagy önmagaként. Vagy James Holdenként. Vagy Anton Trejóként. Vagy Winston Duarteként.

Bekapcsolta a felvételt.

– Trejo admirális! Megértem, hogy a San Esteban ugyancsak kiemelt fontosságú. Jelenleg mindössze az összefoglalónkkal, némi spekulációval és a továbbhaladási tervemmel szolgálhatok…

Fél órába telt elkészítenie azt a változatot, amelyik a legjobban tetszett neki, aztán egy másik útválasztó fejléccel másolatot készített róla, hogy elküldje Naominak és a földalatti mozgalomnak. Mindannyian szövetségesnek számítottak ebben, akár tudtak róla, akár nem.

Mire elküldte Ochidának az átcsoportosítási tervet, és Harshan Leevel megbeszélte, hogyan akadályozzák meg, hogy a Sólyomon kibontakozó párkapcsolati dráma kezelhetetlenné váljon, két óra eltelt. Fayez a kabinban volt, aludt. Elvit egy tubus saag paneer várta, mellette egy ivógumó koffeinmentes tea. Elvi evett, ivott, aztán behúzta magát a hálóhevederbe.

Később álmában egy cápáktól hemzsegő tengerben úszott, és ha túl gyorsan haladt volna, megölik.

Cara a laboratóriumban lebegett, míg a technikusok ellenőrizték a koponyáját gumisapkaszerűen borító érzékelők beállításait. Körülöttük minden nyüzsgött, de Elvi úgy érezte, hogy kettejük – ő és a kísérleti alany – mozdulatlanok. A vihar szeme. A képernyőkön Cara agyfunkciói váltakoztak és akadoztak, ahogy a szakértői rendszerek összevetették azt, amit most látnak, azzal, amit korábban már láttak. „Kalibrálásnak” hívták a folyamatot. Mintha még mindig léteztek volna viszonyítási alapok.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Elvi.

Cara tökéletesen fekete szeme odakattant felé, egy pillanatra teljesen mozdulatlanná vált, aztán Cara szélesen elmosolyodott. Elvi őszintének akarta látni, és talán az is volt. Lehetséges, hogy az inger és a reakció közötti feldolgozási idő pluszkülönbsége csupán azért mutatkozott hamisnak és mesterkéltnek, mert Elvi úgy próbálta értelmezni a lányt, ahogyan más embereket. Mintha ő is főemlős lett volna. Az organizmus nem változik – buktak elő Fayez szavai az emlékezetében, de most figyelmeztetésnek hangzottak.

Az organizmus igenis megváltozott.

Mintha csak hallotta volna a gondolatait, Cara arckifejezése átalakult. – Aggódik valami miatt?

– Elgondolkodtam a… a kognitív változásokon, amelyeken te és Xan átmentetek. Emlékszel még, milyen volt azelőtt? – kérdezte Elvi.

– Azelőtt?

Az egyik technikus megérintette az érzékelők tápkábeleit, és a kijelzők mindenütt zöldre kapcsoltak át. Kezdhetik.

– A változás előtt. Ez előtt az egész előtt – magyarázta Elvi. Mielőtt meghaltál, tartotta meg magában.

– Nem tudom. Mint amilyen bárki másnak, azt hiszem. Régen volt.

Elvi halvány mosolyt erőltetett az arcára, próbálta kitalálni, hol lehetett, amikor Cara utoljára belevetette magát a laconiai vadonba. Ki lehetett, amikor Cara még ember volt?

– Nekem is régen volt – válaszolta, aztán összeszedte magát. – Jól van, ezúttal egy kicsit mással fogunk próbálkozni. Finomítanunk kell a keresésen. Próbálj konkrét válaszokat kapni arra, hogyan jöttek létre a gyűrűkapuk! Előadó módból inkább kérdezz-felelekre szeretnénk átállítani a KNS-t. Ha lehet.

– A San Esteban miatt?

Elvi próbált valami kíméletesebb megoldást találni arra, hogy igent mondjon, de nem sikerült.

– Igen.

– Megpróbálhatom – válaszolta Cara. – Habár nem biztos, hogy tetszeni fog neki.

– Ha kellemetlen neked, vagy úgy érzed, nem stimmel valami, csak szólj, és visszahúzunk ide! Figyelni fogom a stressz-szintedet. Ha romlik, még ha nem is tudsz beszélni, befejeztetem. Rendben?

– Menni fog – felelte Cara. – Meg akarom csinálni.

Elvi megfogta a lány kezét. Annyira vékonynak és törékenynek érezte.

– Én is.

Közjáték: Az álmodó

Az álmodó szántszándékkal álomból álomba és újabb álomba merül, könnyedén egyik réteg után rétegről rétegre a mélység felett. A lány megháromszorozódott, és egy még hiányzik, és az álmok az ürességben való kiterjeszkedésről és a csillagok fényéről, a sejtekről és az elmékről mesélnek neki, arról a pislákolásról, amelyik vonzza őket, akár a dalok és a csókok, mert a csókjaik mind fényből voltak. Azok, akik nem érzik a csillagok hívását, kipottyannak az álomból, a többiek bölcsek, szélesek és teljesebbek lesznek, mint a régi óceán, kényelmesen elvannak a vákuumban, ahol csupán a saját lassú hevük melegíti őket.

Igen, az álmodó úgy álmodik, mint amikor az árral úszik, de a kapuk. Hogy történtek meg a kapuk?

A nagymamák olyan hangon suttognak, amely hang sosem ismerte a fogakat. Nézz ide, mindent elmondok neked! Nézz ide, ahol a fény mindenné válik, nézd, ahogy a fény megtanul gondolkodni!

Igen, igen és igen, de a kapuk. A sötétség. Hogyan jött el a vég?

Maga a fény széttöredezik, mint egy öregasszony, aki egy üveggyöngyöt tart egy gyermek csodálkozó szeme elé. Nézd, mire képes a fény! Nézd, mennyire dús tud lenni! Hát nem szépességes és gyönyörűsködtető? És tán nem akarod mind felfalni, hogy felfaljon téged és a kibontakozás kiterjedőzsugorodó teljességét?

De a kapuk. A kapuk. És a végén lévő dolgok.

A nagymamák mosolyognak és mosolyogva bólintanak, bólogatva mosolyognak, és az álom hirtelen megváltozik, mintha arcba rúgnának. A dús fény diffraktál, és lyukakat látni a színképben. A sötétségnél is sötétebb végtelen lyukakat a fény közeiben, ami több, mint a fény. Az álmodó fuldoklik. A valóság felszaggatja, mint a hányás, vagy az orgazmus, vagy a roham, és a nagymamák eléje tartják az üveggyöngyöt, amelyikben a feje volt, és az üveggyöngy szét akar robbanni.

Jól van? Kihozzuk?

Még nem.

Valami új fizika áll össze az álom egészében. Igen igen igen, a majmok a levegőben felrajzolt parabolaívvel kezdenek, aztán megtanulnak mindent ebben a sorrendben, amely nem az álom vagy az az álmodó, amelyik kékben van. A fény könnyedén kezdődött, a vizek és sók simogatásával, és az első fejezete egészen más volt és a második másképp más, és a teljessége egy eltérő teljesség, a körmök e közé és a folytonos kint közé kerülnek.

A nagymamák azt mondják: Nézd nézd nézd, hogy történt egykor, és hogy történik megint! A világ hideg mennyezete szétrepedt, és megajándékozott minket a csillagokkal. A vákuum ugyanígy széttörik, és megmutatja az odakintet, a régebbi valót, a kiterjedtebb valót.

Az Isten testét. A mennyet, ahol az angyalok mind gyűlölnek minket.

Az álmodó érzi, hogy reszket, érzi, hogy elveszíti az uralmat a húgyhólyagja és a belei felett. Ne ébresszenek fel ne ébresszenek ne ébresszenek ne!

A „tudni akartad” most már „tudtam” és „tudom”.

Egy új fizika új problémákkal szolgál, a problémák pedig csiklandozón új álmokkal. Egy második kifelé töréssel, új felvirágzással, hatalmasabb énnel. És a szerszámosláda a szerszámosláda volt: kisajátítani a gyors életet, hogy kihozzuk, ami gazdaggá teszi, elküldeni azt, ami egy nap ajándékokkal tér vagy térhet vissza a nagymamákhoz, akik felszabadították őket, hozzá azok mérhetetlen türelme, akik túl hidegek, túl lassúak és túl szélesek ahhoz, hogy valaha meghaljanak, túl hirtelenek ahhoz, hogy az idő megérinthesse őket. Buborék, amit a színkép lyukaiba fújtak, és ezer meg ezer meg ezer mag, amit az éneklő poétacsillagok csókjaival küldtek el. És aztán…

Az álmodó megreszket. A test valahol lassan csődöt mond, és az álmodó valami mélyebbet érez az alatta megnyíló álomnál. Ami csak elkezdődik, minden véget ér, és a vég már a torkát köszörüli az előszobában. Hozzanak fel! Hozzanak fel hozzanak fel hozzanak fel!

Mi ez? – kérdezi a kék, és az álmodó eltolja magát, de ez már nem az ő álma. A nagymamák viháncolnak, és elszaladnak, ezernyi ujjukban vonják, húzzák. És a visszhang azt mondja: Sajnálom. Nem akartalak becibálni ide. Csak próbálj ellazulni! Nem hozzá beszél.

Egy hatalmas atom magja, a közepén lévő égő óramű. Milliónyi nap ereje, amit egy régebbi univerzumból gyűjtöttek be. Igen igen igen – mondja a kék. – Már értem. Mutasd meg, hogyan működik! – és a nagymamák megmutatják.

Rohama van.

Húzzák ki!

És a kék finoman az álmodó fejére teszi a kezét, és szeretetteljesen a víz alatt tartja. Egy rendszer elsötétül, billiárdnyi közül néhány hang elnémul. Száz rendszer. Harcolni kezdenek, és a háború kudarcot vall, de mutassátok meg, hol ástátok el a fegyvereiteket. És a nagymamák kuncogva megmutatják.

Igen – mondja a kék. – Igen. Erre van szükségem.

Köszönöm.

Huszonegyedik fejezet: Tanaka

A képernyőn látható lány valami olyasmit viselt, amit egyenruhához hasonlónak szántak, a testtartása katonás feszességet hivatott sejtetni, és olyan hivatalossággal beszélt, amelynek tekintélyt kellett volna sugároznia.

– Elfogadom Trejo admirális ajánlatát, hajlandó vagyok engedélyezni, hogy a hajójáról egy követ belépjen a Draper Állomásra, és átvegye Teresa Duarte őrizetét – közölte Jillian Houston. – Amint megtörtént az átadás, a Karvalyt és a Derechót egyaránt felkérjük, hogy vonuljon vissza a Szabadbirok-rendszerből, amíg az új helyzet részleteit nem véglegesítettük.

– Ó, de jó – mondta Tanaka. – Felkérnek minket, hogy vonuljunk vissza.

– Igen, parancsnok – értett egyet Mugabo. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Valóban egy kissé zöldfülűnek tűnik.

– Még nem nőtt be a feje lágya. El sem hiszem, hogy ennyire nehéz volt találnunk valakit, aki még mindig a plüssmackójával alszik.

– Úgy tudom, egy marsi volt a Vihar parancsnoka csaknem az anyabolygónk elleni támadás megindításáig.

– Aközben pedig Nagata irányított – jegyezte meg Tanaka, és félrebillentette a fejét. – Akkor miért nem ő válaszol most nekünk?

– Ezt illetően nincs semmilyen elméletem – felelte Mugabo, de Tanaka egyébként sem igazán hozzá beszélt.

Trejo terve merész volt, Tanakának el kellett ismernie ezt. És mint a legkiválóbb tervek többsége, rugalmas maradt. Ha Nagata elfogadná a feltételeket, akkor Trejo hagyná eljátszani neki, hogy ő irányít, amíg vissza nem nyerik az elvesztett erejüket. És ha Duarte kezelhetetlennek bizonyulna, akár a végtelenségig megtartaná végleges vezetőnek a nőt. Így elegáns módon véget vethetnének a háborúskodásnak: feladjuk az ellenségre a győzelem köntösét, míg a tényleges hatalmat megtartjuk magunknak, aztán meglátjuk, hogy Nagata észreveszi-e.

Ha a nő nem egyezne bele, de kapcsolatba lépne velük, hogy elutasító választ adjon, megnyílik az út a diplomácia előtt. A diplomácia mindig lehetőséget biztosított ahhoz, hogy több információt gyűjtsünk be az ellenségről. Vagy hogy ők tegyék ezt velünk. Nem olyasfajta konfliktusnak számított, amelyet Tanaka megnyugtatónak talált, de legalább értette.

Ez a helyzet azonban valahová a kettő közé esett. Beleegyezésnek lehetett venni, és a földalatti mozgalom, de nem Nagata részéről. A feltételekről tárgyaltak, de nem az átfogóbb kérdésekről. Tanaka már most az elenyészőnél több fontos információhoz hozzájutott: a földalatti mozgalom titkos bázisának pontos helyéhez és a bizonyossághoz, hogy a Közelgő Vihart – vagy legalábbis a parancsnokát – ott találja. Valószínűleg Teresa Duarte is ott lehetett. A kis lázadó kapitány egyértelműen úgy viselkedett, mintha a lány ott lenne. És alighanem így is volt. A hajó, amelyik átkelt a kapun, kellően hasonlított a Rocinantéhoz, amikor az eljött az Új-Egyiptomról. Azon a holdon szállt le, ahol az ellenséges bázis elhelyezkedett. És ha a Rocinante ott volt, akkor szinte biztos, hogy James Holden és Naomi Nagata is ott lehetett.

Ha Nagata válaszolt volna, Tanaka nem érezné úgy, hogy valami nincs rendjén az egésszel.

Márpedig úgy érezte.

– Én vállalom – jelentette ki. – Én megyek el a lányért.

Ha arra számított, hogy Mugabo kifogást emel, vagy ágálni fog a személyes kockázatvállalása ellen – legutóbb egy tengerészgyalogos-osztag kísérte, mégis centiméterekre járt csak a haláltól, parancsnok –, csalatkoznia kellett a férfiban. Tanaka mégsem érzett csalódást. Inkább szórakoztatta a dolog.

– Üzenje meg Bottonnak, hogy a Derechóval induljon meg felénk! – utasította Mugabót. – Ha ezután távozunk, a bizalom jelének tűnik majd. Ha harcba keveredünk, azt akarom, hogy a közelben legyen.

– Természetesen, asszonyom – válaszolta Mugabo. – Nem másra akarom terelni a szót, de látta a San Estebanról készült beszámolót?

– Mi van vele?

Mugabo finom mosolya búskomornak hatott. Jó pincér lett volna belőle. Az arcára az a feszengést sejtető kifejezés ült ki, amelyet arra találtak ki, hogy közöljék a vendéggel: az étterem specialitása már elfogyott. Tanaka egyenesen a szemébe nézett.

– Azzal a küldetéssel mások foglalkoznak, mi a miénkkel. Ha eljön a Messiás, munka közben találhat minket. Érthető?

– Tökéletesen, parancsnok.

– Ha szüksége lenne rám, a fegyvertárban leszek.

Legnagyobb bánatára nem hozta magával a gyors felderítőszkafanderét. A Karvalyt felszerelték a legújabb generációs támadószkafanderrel, és ahogy a fedélzeten hevert, és Tanaka utolsó simításaira várt, egyáltalán nem hasonlított az elegáns, agárszerűen sovány Cserkészvadászra. A rohampáncélt egy viselhető gyilkolórobot egyszerű, brutálisan hatékony konstrukciója jellemezte. A két kar alá függesztették fel a Gatling puskákat, amelyeket arra terveztek, hogy kis kaliberű robbanólövedékek nagy sebességű sorozatát adja le. A bal vállába építették be a rakétameghajtású gránátvetőt, arra az esetre, ha két géppuska nem lenne elég a feladat elvégzéséhez. És maga a szkafander is fegyver volt. Ha ilyet viselt, Tanaka egy felszíni járművet is ki tudott nyomni. A laconiai rohampáncélban könnyedén széttéphetett egy emberi testet. Ajtótól ajtóig, folyosóról folyosóra vívott küzdelemhez készítették. A laconiai konstrukciós mérnöki munka csúcsteljesítményének számított, és Tanaka irányítása alatt támogatás nélkül képes lett volna megtisztítani egy olyan bázist, mint a Draper Állomás. Feltéve, hogy nem lép egy PVÁ elé.

Lassan és módszeresen dolgozott, ment végig fejben az ellenőrző listán, amelyet az agyába vésett a több ezer órányi tapasztalat, amikor ilyen páncélt használt. Amikor végzett az utolsó simításokkal, a gondolatait a közelgő küzdelemre irányította. Amennyiben harcra kerülne sor.

Felkészült rá, hogy harc lesz.

Tanaka végighúzta a nyelvét azon a részen, ahol régebben a foga volt, és az arcbőre belsején húzódó borzalmas sebhelyen. A seb már nem fájt, de érezte a felhasadt bőrön a rosszul összeforrt vágások hátborzongató simaságát, ahol James Holden golyója szétszaggatta az arcát. Viszketett, de nem fizikai értelemben.

A fizikai sérülések épp elég rosszak voltak. A feje még mindig fájt, ha nem jól helyezkedett el alvás közben. Hiába esett át a teljes újranövesztés megpróbáltatásain, az arca két fele már sohasem lesz egyforma. Hónapokba fog telni, hogy újra kialakuljon a hiányzó csont, és még többe, hogy megint kinőjenek belőle a fogak. Akadtak olyanok – még a laconiai hadseregben is –, akik ennél kevesebb miatt rokkantként, megnövelt nyugállománybeli juttatásokkal leszereltették magukat. De nem ez volt a legrosszabb.

A legrosszabbnak a szégyenkezés számított.

Tanaka a laconiai hadsereg élén állt. Az egyetlen acélatom a lándzsa hegyének hegyén. Tapasztalt, képzett, és a kora ellenére még mindig csúcsformában. Egy gyerekjátéknak induló bevetésre indult egy teljes osztaggal a háta mögött, James Holden pedig kegyetlenül elbánt vele. Tanaka értette, miért. Ő visszafogta magát, hogy védje a lányt, Holden nem. Ő óvatosságból nem vetett be egy csatahajót civilek közelében, Holden ellenben igen. Kivárhatta volna, amíg a lányt átadják, de még ez is vállalható kockázatnak tűnt, csupán ez alkalommal rosszul sült el a számára. Amit tett, abból semmivel kapcsolatban sem lett volna ellenvetése egy vizsgálóbizottságnak. De ő veszített, és Holden nyert.

Nagy robbanóerejű és páncéltörő lövedékekkel vegyesen betöltötte a jobb kar puskájának tárát. Jóleső fémes kattanás hallatszott, amikor Tanaka lecsapta a závárzatot, és élesítette a fegyvert. Ne ölj meg senkit, vagy mindenkit ölj meg!

Ha valami balul sülne el az átadáskor, tudta, melyik mellett dönt majd.

Tanaka a holdtól kellően távol parkoltatta le Mogabóval a Karvalyt, hogy legyen idejük kikerülni a rájuk leadott sínágyúlövedékeket, aztán a támadószkafander ŰKT-fúvókáit használta, hogy a megadott koordinátáknál leereszkedjen a felszínre. A szikla és jég között egy keskeny, kinyúló párkány rejtette el a bolygó körül keringő szemlélők elől egy légzsilip ajtaját, ám jól láthatóvá vált, amint Tanaka a felszínre ért. A külső ajtó nyitva állt, és rá várt.

A Draper Állomás nem sokkal volt több szigetelőhabbal átfújt jeges barlangnál egy parányi holdon, ahol a gravitáció csupán szerényen sejtette a lefelé irányt. Nagyjából annyira hasonlított egy haditengerészeti bázishoz, mint az övbéliek valamelyik kalózállomása. A puszta gondolatot, hogy Trejo admirális efféle silány forradalmárokkal kénytelen egyezkedni, felháborítónak tartotta a nevében is.

– Bemegyek – üzente rádión Mugabónak.

– Értettem, parancsnok – felelte a férfi. – Készenlétben maradunk.

Tanaka halkan felnevetett, és bontotta a csatornát. Pár pillanattal később átjutott a légzsilipen, és belépett egy tágas felszerelésraktárba. A falakat szekrények és szkafanderállványok borították. A plafont ugyanazzal a pocsék permethabbal szigetelték, mint a falakat, a padló ugyanakkor fémrácsból készült, ezért a sarkával bekapcsolta a mágnescsizmáját.

A helyiségben öten vártak rá. Mindegyikük felfegyverkezve.

– Jillian Houston vagyok – közölte a középen álló nő. Egyszerű kezeslábast viselt, rangjelzés nélkül. A négy másik, akik közrefogták, úgy tartották a puskát a kezükben, mint egy díszőrség.

– Aliana Tanaka ezredes, a Laconiai Tengerészgyalogság tisztje. – Bizonyos formaságokat be kellett tartani egy fogoly átadásánál, és amíg a keze közt nincs a lány, Tanaka eleget fog tenni ezeknek.

Jillian Houston zavartnak tűnt, amikor Tanaka nem folytatta. Kínos csenddel nyitottak. Jillian megköszörülte a torkát. Tanaka a sisakkijelzőjét figyelte, miközben a szkafander különböző hő-és hangérzékelő képalkotó rendszerei feltérképezték számára az állomás belsejét. Az elektromágneses szenzor, amely bármely emberi szívverés helyzetét pontosan be tudta mérni, szintén megjelölt mindenkit a hatótávolságán belül.

– Trejo azt mondta…

– Anton Trejo flottatengernagy – vetette közbe Tanaka, a rohampáncél külső hangszórójából felharsanó szavait zengve verték vissza a falak.

Jillian arckifejezése megkeményedett. Lehet, hogy zöldfülű, de nem vette jó néven, ha kijavítják. Még Tanaka harci szkafanderével szemben sem hátrált meg. Egyedül felgyorsult pulzusa árulkodott az idegességéről. Harcias típus.

Tanaka kivárt, figyelte, hogy a testőrök izmai megrándulnak. Jillian nyilvánvalóan eltökélte, hogy rákényszeríti Tanakát, elsőként ő szólaljon meg. Hatalmi játék. A szkafander jelentette, hogy szinte teljes az állomás térképe, és hetven méteren belül minden ember pontos helyzetét meghatározta. Tanaka kikapcsolta a külső hangszórót, és bejelentette: – Tűzharc engedélyezve, Tanaka.

A szkafanderbe épített fegyverek átkattantak biztonságos módból, és a hangot a helyiség is visszhangozta. A testőrök ideges pillantásokat vetettek egymásra.

– Trejo flottatengernagy… – mondta Jillian Houston, elsőként adva be a derekát – …biztosított minket arról, hogy ha átadjuk magának a lányt, a teljes laconiai haderő további támadások nélkül távozik a Szabadbirtok-rendszerből. A szavát adta rá.

Tanaka az állával újra bekapcsolta a külső hangszórókat.

– Nem látom Teresa Duartét. Hol van?

– Mielőtt átadnám őt, homályos ígéreteknél többre lesz szükségem, hogy elhiggyem, jóhiszeműen cselekszik.

– Menet közben változnak a játékszabályok?

– Ígéreteknél többre van szükségem – ismételte meg a Houston lány. Minden jel szerint a forgatókönyv végére értek.

– Hol van Nagata?

– Tessék?

– Az admirális Naomi Nagatának tette az ajánlatot. Maga nem ő. Teresa Duarte nincs itt. Mi folyik itt valójában?

Houston felszegte az állát, mintha Tanaka megvádolta volna őt valamivel.

– Naomi Nagata a földalatti mozgalom civil szárnyának működését irányítja. A Közelgő Vihar parancsnokaként a katonai döntések az én illetékességi…

– Baromság.

– Nem tetszik a hangneme.

Ez volt az a pillanat. Az Új-Egyiptomon nem jött be az óvatoskodás. Az élet kockázatos, és az a tény, hogy még ha rosszul sülne is el az egész, az semmiféle következménnyel nem lenne rá, egy kissé részegítőn hatott.

Ő nem készült lelőni a Duarte lányt. Ők nem valószínű, hogy megtennék. Az egyetlen veszélyt a véletlen jelentette, és még ha golyót kapna is a lány, az ilyen sérülések valahány százalékából felgyógyulna.

És amint elkezdődik a lövöldözés, lehet, hogy megpróbálják kijuttatni a foglyot, mely esetben Tanakának két hajója állna készen arra, hogy harcképtelenné tegyék az ellenséget. Valószínűleg az a legbiztonságosabb számára, ha előcsalogatja Teresát a bázisról.

Rájött, hogy túl sokat várt a válasszal. Jillian Houston szíve egyre gyorsabban vert az idegességtől.

Akkor hát ennyi. Vagy viselkedj rendesen az ellenséggel, vagy tedd meg, ami adja magát.

– Tudja, nekünk is vannak ilyen szkafandereink – mutatott Jillian a páncélra. – A jó szándékunk jeleként nem vettük fel őket.

– Nem számítana, ha viselnék.

Bassza meg!

– Rendben – mondta Tanaka, és Jillian mind a négy testőrének sorra a szemébe nézett, a kesztyűje érintőpárnáit használta, hogy mindegyiket célba vegye. – Majd magam elmegyek érte.

– Nem… – kezdte volna Jillian.

Mire Tanaka:

– Jöjjenek a fegyverek!

A szkafander bal és jobb karja tüzelésre kész helyzetbe ugrott, méghozzá sokkal gyorsabban és pontosabban, mint ha kézzel vezérelte volna. Abban a pillanatban, hogy rászegeződtek a szélső két testőrre, rövid, ötlövéses sorozatot adtak le, amely levitte a fejüket. Tanaka két karja a második pozícióba ugrott, és másodszor is lőtt. A Jillian Houston mellett álló két ember álltól felfelé eltűnt. Az egészhez másfél másodperc sem kellett.

Füst töltötte meg a helyiséget, és a fegyverek dübörgésének hangja még mindig ide-oda verődött a falakról, amikor Jillian Houston megperdült a sarkán, és ellökte magát, repülni kezdett a háta mögötti folyosón. Tanaka figyelte, ahogy távolodik. Százszor is táncoló rongybabává változtathatta volna az alatt az idő alatt, amíg el tudott menekülni.

– Kövesd nyomon! – utasította a szkafanderét, és Jillian Houston heves pulzusa megkülönböztetett jelzést kapott a sisakkijelzőjén. Ha Houston a bázis parancsnoka, pontosan tudja, hol a lány. Egyedül Teresa Duarte túszként való értéke tarthatta bármelyiküket életben. Közben Tanakának más elintéznivalója is akadt.

A szkafander mágnesbakancsát használta, hogy biztosan megtartsa a padlón, miközben kényelmesen megindult Houston után a folyosón. Körülötte mindenfelé a bázis lakóinak szívverése cikázott fel-alá, és gyorsult fel, ahogy elharapózott a pánik. Ezzel nem volt semmi gond. A terve korántsem azon alapult, hogy titokban marad. Hadd készüljenek csak fel a forradalmárok! Fegyverkezzenek fel, és ássák be magukat! Ebből semmi sem fog számítani. Kapják csak meg az esélyt, hogy az utolsó emberig harcoljanak, ahogy arra a romantikus lelkületűek vágynak. Mégis, az utolsó emberig mind el fognak esni.

Belépett két folyosó kereszteződésébe, és a páncél egy ezredmásodperccel azelőtt riasztotta éles sipítással, hogy a géppuskasorozat eltalálta a bal oldalát. A szkafander három célpontot jelölt meg, mindegyikük automata fegyvert használt, és rögtönzött fedezék mögött bújtak meg. Tanaka megérintett egy panelt a kesztyűjében, és a páncél bal karja hirtelen oldalra fordult, és három lövést adott le. Három, cafatokra szaggatott test lebegett elő a fedezék mögül, és fröcskölt artériás vércseppeket a levegőbe.

A bal oldali fegyver lövedékszámlálója újabb tizenöt egységgel csökkent. Tanaka nem zavartatta magát emiatt. Mindkét tárat teljesen feltöltötte. Jut elég mindenkinek. És ha mégsem… Nos, az alternatíva nagyobb felfordulással járna, de megvolt a maga bája.

– Az Új-Egyiptomon könnyedén elintézhettük volna – mondta, maga elé képzelve Nagatát, Holdent és a legénységüket. – De maguk ezt választották. – Elmosolyodott, miközben kimondta ezt, sérült fél arcának feszülése féloldalas fintorrá húzta a mosolyt. Nem fájt nagyon.

Tanaka átszelte az állomást folyosóról folyosóra, méterről méterre. Először a pulzusok nagyobb csoportosulásai felé haladt. Azt remélte, hogy a legnagyobb ellenállás központjában a Rocinante hőseit találja majd, de sosem ez történt. Az ellenállás szívósan és bátran harcolt, ezt el kellett ismernie. A saját biztonságukkal nem sokat törődve támadtak rá, és némelyik ellentámadást tényleges ravaszsággal hajtották végre. Habár, mivel a tombolása a legkevésbé sem azt sugallta, hogy a megadás a biztonságot jelentené, ő maga sem tett volna mást a helyükben. És bárhova ment, a pulzusdetektor hetvenméteres körzetében mindenütt újabb csoportokat talált, akik rejtőztek, vagy a harcra készültek. Egyenként mindegyiküknek amnesztiát ajánlott fel, ha leteszik a fegyvert, és átadják neki a lányt. Nem mintha arra számított volna, hogy engedelmeskednek neki. Nem mintha feltétlenül véget vetett volna a lövöldözésnek, ha megteszik.

Tanaka rájött, hogy szem elől tévesztette Houston pulzusát. Ezen egy pillanatig elgondolkodott, de csak egyetlen pillanatig. A sisakkijelző térképének elrendezésére összpontosított, lehetséges dokkolási pontokat keresett a hajóknak, amikor egy sarkon befordulva a bázis légnyomás alá helyezett legtágasabb kamrájába jutott. Egy hatalmas raktárhelyiségbe, amelyik több mint százméteres oldalhosszúságú és tizenkét méter magas volt. A helyiségben készletekkel és hajóalkatrészekkel megrakott állványok sorakoztak. A forradalmi földalatti mozgalom titkos kincseskamrája. Amiből mindent a Laconiáról loptak el.

A szkafander figyelmeztette, hogy hárman közelednek felé hátulról, és amikor a riasztásra pillantott, a hátsó nézet jelent meg a képernyőn. Három övbéli manőverezett egy szerszámoskocsinak tűnő járművet, amelyre egy jókora sűrítettgáz-tartály nehezedett. Épp megfordult volna, amikor az egyik övbéli rácsapott a tartály végére, és az faltörő kosként meglódult felé.

Ó – gondolta, ahogy a tartály elszakította a földtől –, egy rögtönzött rakéta.

Egyetlen pillanatra veszítette csak el az eszméletét, de amikor magához tért, a szkafanderben fél tucat riasztás harsogott. Félméternyire beágyazódott a raktár szigetelőhab falába. A rögtönzött oxigéntartály-rakéta függőlegesen tartotta őt, és még mindig a mellkasának préselődött.

A szkafander figyelmeztette, hogy a törzse felső részén többé nem működtek a másodlagos mozgatómechanizmusok, és a pótakkumulátor szintje harminc százalékkal csökkent, mielőtt a rendszer átirányította az erőforrásokat, hogy megállítsa a szivárgást. Ezenkívül eltört négy bordája, és kificamodott a válla. Tanaka az állával megbökte a felülbíráló panelt, és a szkafander fájdalomcsillapítókkal és amfetaminokkal fecskendezte tele. A hirtelen löketet szinte úgy érezte, mintha büszke lenne az ellenfeleire. Szép munka, nyuszikáim. Ügyes próbálkozás.

A három övbéli óvatosan megindult felé. Tanaka azóta nem mozdult meg, hogy a lövedékük eltalálta, ők pedig nyilvánvalóan abban reménykedtek, hogy bevégezte a dolgot. Az egyikük hordozható plazmavágót tartott a kezében. Hogy kivágja őt a szkafanderből, és biztosra menjen, vélte Tanaka.

– RPG – mondta Tanaka, és a tekintetét a középső férfira szegezte. A szkafander a vállára emelte a gránátvetőt, és célzott. A három övbélinek alig egypár pillanata maradt, hogy a meglepetés kiüljön az arcukra, mielőtt a húsz milliméteres rakétameghajtású gránát eltalálta a középen álló férfit, és repeszfelhővé változott, ami tíz méteren belül mindent elpusztít.

Néhány repesz a mellvértnek és az arclemeznek csapódott, a hang a fémtetőn kopogó jégesőjére emlékeztetett. A repeszeket fél másodperccel később vér és belek zuhataga követte.

– Gecik – mondta Tanaka, aztán a szkafander jobb karját használta, hogy eltaszítsa a mellkasától az oxigéntartályt. Jelentős tömege volt, de a szkafander megbirkózott a kihívással, és néhány pillanattal később Tanaka újra a saját lábán állt, az ereiben keringő gyógyszerkoktéltól fájdalommentesen és felajzottan.

– Egyezséget ajánlok! – ordította, miután olyan hangosra állította a szkafander hangszórójának erősségét, hogy ha valaki ott van még a raktárban, valószínűleg maradandó halláskárosodást szenved. – Aki idehozza nekem Teresa Duartét, életben marad. Ő lesz az egyetlen, aki egy darabban hagyhatja el ezt a helyet. Szóval ha vele vagy, jobb, ha elsőként jelensz meg a lánnyal a kezed között. Mert mindenki más meg fog halni.

Huszonkettedik fejezet: Jillian

Amint a laconiai a bázisra lépett, Jillian tudta, hogy elcseszte. Igyekezett elhitetni magával, hogy csak az idegesség beszél belőle, hogy a csere az ígéretek szerint lezajlik, de a zsigerei mélyén tudta.

Egy szervizjáratban kuporgott leszegett fejjel. Vér szivárgott szét az inge szövetében, és mutatta nagyobbnak a bordái mentén ejtett sebet a valóságosnál. A távolban egy laconiai felerősített hangja zengett, de Jillian csak néhány szót vett ki. Duarte. Elsőként. Meg fog halni. A bal kezével kikapta a kézi terminálját a zsebéből, ugyanazzal a krízishelyzetben őt eltöltő nyugalommal lapozta át a lehetőségeket, amelyre mindig annyira büszke volt. Az ösztönei azt diktálták volna, hogy maga gondoskodjon a foglyokról. Ehelyett kommunikációs kapcsolat mellett döntött.

– Jillian? – szólalt meg Kamal. Habár kizárólag hangkapcsolatot létesített, maga elé tudta képzelni a férfi aggodalmas arckifejezését.

– Hibáztam – mondta Jillian, és rácsapott a légkör-kiegyenlítőre. A körletük melletti folyosóba beözönlő levegő sziszegése elég hangos volt ahhoz, hogy hallatsszon a csatornán. – A laconiai támadószkafandert visel. Lehetséges, hogy nyomon követ.

– Nem esett baja?

Jesszus, mennyire jellemző volt ez Kamalra. Jillian bezárta őt egy cellába, a civil parancsnoki hierarchia fölé helyezte a saját hatalmát, behívta az ellenséget a bázisukra, és Kamal azon aggódik, hogy nem esett-e baja.

– Azt kaptam, amit érdemeltem – válaszolta. – A hülyeségnek fájnia illik. Vigye fel az embereit a hajóra, és tűnjenek innen!

– Hol vételezhetünk fegyvereket? Tudna nekünk…

– Fogja az embereit, és eredjen, Kamal! Ahhoz nem kellenek puskák, hogy eszeveszett menekülésbe kezdjenek. Fedezem magukat.

Mások hangját hallotta Kamalé mögött: Nagatáét, Holdenét, a fekete szemű szörnyetegét, a lányét. Kamal elfulladó hangjából hallotta, hogy már úton vannak.

– Van még pár laconiai hajó, amelyik szembejön majd velünk, amikor kijutottunk?

– Igen. Egy itt, egy pedig ide tart.

Kamal egy pillanatra elhallgatott. Talán gondolkozott. Talán szaladt.

– Üzenjen, amikor felszálltak! Amennyire lehet, igyekszem megkönnyíteni a dolgukat. – Bontotta a kapcsolatot, és mögötte a fal egy része szétrobbant. Rátaláltak.

Jillian behúzta a fejét, és ellökte magát, félig futott, félig suhant a bázis mikrogravitációjában. Körötte lövedékek sorozata süvített a levegőben. Ha a laconiai meg akarta volna ölni, már halott lenne. Az ellenség csak annyit akart elérni, hogy rettegjen, és meneküljön. Sikerült neki.

Az arca szégyentől és gyűlölettől égett. Szégyellte magát, gyűlölte az ellenséget. És félt is, de most nem fog félelmet érezni. Majd később, ha lesz még később.

Jillian egy T alakú elágazáshoz ért, megragadta a kapaszkodókat, és abba az irányba lendítette át a testét a sarkon, amelyik eltávolítja attól az útvonaltól, amelyen Kamal halad. Engem üldözz! Gyerünk, seggfej! Gyere, és kapj el!

A Draper Állomás kicsi, de ez volt az otthona. Jillian lehunyt szemmel is eligazodott volna az egész bázison, mintha a gyermekkori farmjukon lenne. A marokterminálja riasztásoktól és hibajelzésektől villogott, némelyik az állomás személyzetétől jött, mások az automatizált rendszerekből. A riadalom úgy terjedt szét a bázison, akár az adrenalin a vérkeringésben. Volt idő, kevesebb mint egy órával ezelőtt, amikor Jillian az összesnek utánajárt volna. A lénye egy része attól rettegett, hogy később mindegyiket át kell majd néznie. Egy másik része okosabb volt ennél, de ezzel is csak később foglalkozhat.

Még mindig menekülés közben megnyitotta az elmentett kommunikációs csoportjait, és élő üzenetet küldött a Vihar legénységének.

– A Draper Állomást belülről támadják. Készítsék elő a Vihart a vészhelyzeti indításra… öt perc múlva!

Nem várt válaszra.

A háta mögött a laconiai Teresa Duartéról ordibált valamit, de Jillian csak az örömet hallotta ki a zengő, elektromos hangból. A saját elméje már előretáncolt. Két szinttel feljebb futott egy alagút, amelyik visszakanyarodott a hangárokhoz. Ha elegendő előnyre tesz szert, az alagút íve valamennyi védelmet nyújt az ellenséges lövedékekkel szemben. A felfelé vezető hágcsóhoz ért, felhúzta magát a következő szintre, aztán lecsapta az átjáró ajtaját maga mögött. Nagyjából annyit használ majd az ellenség feltartóztatásában, mint a rizspapír, de a lényeg nem a megállítása volt. Csupán a lelassítása. Hogy néhány pluszmásodpercet nyerjen Kamalnak és magának.

Úgy tűnt, valami elvonja a laconiai figyelmét, mert egy pillanatra lemaradt. Jillian már csaknem az alagút másik végéhez ért, amikor hallotta, hogy lerobban az ajtó, és a gépi rásegítésű páncél gyors, egyenletes kattogással Jillian után húzza magát. A lány leereszkedett, aztán jobbra indult tovább. A Vihar légzsilipjéhez vezető átjáró két szinttel lejjebb helyezkedett el, de nem várhatta meg a liftet. Még mindig lendületben rácsapott a felvonó ajtajának vésznyitójára, és mire odaért, az akna már nyitva állt. Jillian zuhant, de lassan. A háta mögül lövések hallatszottak. A Draper Állomás biztonsági egységeinek valamely töredéke harcba bocsátkozott. Néhányan, akiket Jillian ismert, és akikért felelősséggel tartozott, most azért haltak meg, mert ő abba a tévhitbe ringatta magát, hogy átadhatja a Duarte lányt, és cserébe nem kell végignéznie, ahogy a bolygóját felégetik. Mindig azok a hibák bosszulták meg leginkább magukat, amelyeket a nagy tétben játszók asztalánál követ el valaki, és Jilliannek rengeteg zsetonja forgott kockán.

Két szinttel lejjebb kirúgta a hátsó falat, és bebotladozott a légzsilip folyosójára. A Vihar külső ajtaja már nyitva várta, Jillian pedig beszáguldott a hajóba, és a hüvelykujjával megnyomta az ajtó zárószerkezetét. A folyosó végén hirtelen előbukkant a gépi meghajtású páncél. A Vihar külső ajtaja lassan összezárult, miközben az ellenség ordítását annyira felerősítette a szkafandere, hogy a hang szinte támadásként hatott.

Egy RPG indult meg felé, és az idő mintha lelassult volna. A gránát sötét teste, mögötte a ragyogó csíkkal, egy hajóra és a hajtóműcsóvájára emlékeztetett. Jillian megpróbált hátrébb lépni, mintha az segíthetett volna. Az ajtó sziszegve bezárult, aztán megkondult, akár egy gong. Alighanem a Közelgő Vihar burkolata lehetett az egyetlen az egész állomáson, amelyen a laconiai nem tudott lyukat ütni. Egyetlen negyedmásodperc kellett volna, és a gránát Jillian ölében robban szét. De ezzel majd később foglalkozik.

– Híd, itt Houston kapitány. Jelentést kérek!

Ahogy a légzsilip belső ajtaja lassan felnyílt a nyomáskiegyenlítés után, Caspar hangja szólalt meg Jillian kézi termináljából: – A hajtóművet előkészítettük, de a legénységből még nem mindenki ért ide.

– Elkéstek. Most már képtelenség lenne feljutniuk. A Rocinante elindult már?

– Nem, még mindig a dokkban áll.

Hol a picsában vagy, Kamal? – kérdezte magában. A marokterminálba annyit mondott: – Indulásra felkészülni!

– Igenis, kapitány – válaszolta Caspar, és Jillian kihallotta a félelmet a hangjából.

Amikor a lifthez ért, Jillian rápillantott a biztonsági jelentésre. Tizennyolc kiemelt fontosságú riasztás követte a laconiai útvonalát onnan, ahol először tüzet nyitott, aztán keresztül a bázison, a feltört ajtók és a tűzharcriasztások úgy jelezték a laconiai haladását, akár egy fába mélyedő furat. Próbálta kitalálni, Kamal és a társai merre indulnak majd. Újabb riasztás villant fel, ám ezúttal nem automatizált. Az állomás biztonsági szolgálata érdeklődött, hogy mi a terve. A torka elszorult, mert fogalma sem volt, mit mondjon nekik. A bázis veszélybe került, és az ő hibájából. Egyetlen fogoly több ezer civilért cserébe – akkor még nyilvánvaló megoldásnak tűnt, de a döntés ide juttatta őt. Majd később kivesézi a hibáját.

– Kamal, jelentést kérek – mondta, és egy rettenetes fél másodpercig azt hitte, a férfi talán nem válaszol. Aztán kattant egyet és sisteregni kezdett a hangszóró, majd egy kifulladt hang azt zihálta: – A víztartályoknál. A dokk felé tartunk.

– Igyekezzenek, és tűnjenek innen! – válaszolta Jillian. – Én majd megtisztítom az utat.

Caspar a présülésében ült a hídon, amikor Jillian odaért. Amanda Feil a kommunikációs konzolhoz szíjazta magát. Natasha a fegyverzetvezérlést nyitotta meg, noha a megszokott helyén maradt. Az összes többi ülés üresen állt. Jillian bevetette magát a sajátjába. Amelyet akkor foglalt el, amikor Draper távozott. A széket most először nem érezte megfelelőnek. Hirtelen túl nagynak tűnt neki.

– Induljunk, amikor készen állnak – adta ki a parancsot. – Li, amint kijutottunk a dokkból, vegye célba a Karvalyt!

– Harcképtelenné tegyem, vagy semmisítsem meg?

– Végezzen velük, bassza meg!

A Vihar elmozdult alatta, megdöntötte a présülést, aztán belenyomta őt, ahogy a hajó – mint azt Jillian abban a pillanatban megértette – utoljára elhagyta az anyakikötőjét.

Mögötte a Draper Állomás lángokban állt.

Az volt a furcsa, hogy még csak nem is kedvelte Kamalt. Sosem tartotta szimpatikusnak. Mindig is úgy érezte, hogy közvetlenkedő nagypapáskodásában megvetés bújt meg iránta és a hozzá hasonlók iránt. Még mindig jól emlékezett arra, amikor a Rocinante fenyegetésként megérkezett a Szabadbirtokra, és elvitték Jillian apját. Valamilyen szinten talán sosem bocsátott meg ezért. Vagy tán csak hülye lélektani igazolást akart találni, mert szégyellte, hogy így alakultak a dolgok. Dobj fel egy érmét, és nyerj!

A Vihar kétszer zökkent, ahogy két rakétát lökött ki a torpedóvető. Li képernyőjén látta a lövedékeket jelképező két parányi pontot, ahogy a célrombusz felé tartottak, amely mellett a Karvaly név lebegett. A Derecho ugyanabba a hajóosztályba tartozott, mint a Vihar, ám azzal az előnnyel, hogy nemrégiben javították és töltötték fel a készleteit, és azoknak a tudásával és szakértelmével bírt, akik megépítették. A Karvaly kisebb volt, és az Új-Egyiptomon megsérült valamelyest.

Jillian a Szabadbirtok-rendszer taktikai térképére nézett. A kijelzőjén lévő kis napkorong felfoghatónak tüntette fel a mérhetetlenséget. Illúzió volt, de hasznos. Itt volt a gyűrűkapu. Itt a hajók, amelyeket a földalatti mozgalom a rendszerben állomásoztatott – fél tucat sziklaugró és egy vénséges jégszállító, egyik sem alkalmas nagyobb csatára. És itt volt a Vihar.

Ott volt az ellenség, amely a Draper Állomásra és rá fókuszált, a két otthona – a bázis és a hajó – jelzőfényei még mindig annyira közel egymáshoz, hogy átfedték egymást. Jillian erősen az ajkához szorította az ujját, míg egy kicsit meg nem fájdult. Ott volt a bolygó, meg a családja és mindenki, akivel együtt nőtt fel, és akiket a rohadékok azzal fenyegettek, hogy üveggé égetik őket. Itt voltak a Szabadbirtok-rendszer olyan bolygói, ahol nem maradt meg az élet.

És itt volt a probléma, amelyet, ha megold, életben maradhat, és ha nem, meghal.

– A Karvaly státusza? – kérdezte.

– Hozzánk igazítja a pályáját. Kilőtte az első két torpedót, és most közvetlenül a hatótávolságunkon kívül marad.

– Kidolgoznának egy elkerülési manővert a Derechóhoz? – kérte, mire Caspar és Feil egymásra pillantott. Tudták, hogy amikor udvariaskodik, rosszul áll a szénájuk.

Caspar szólalt meg higgadt hangon: – Ha rögtön elszakadunk, és a legnagyobb fenntartható gyorsulással égetünk, a nagy hatótávolságú rakétáikat tizennyolc óra tizenöt perc múlva vethetik be. Onnantól fogva a megoldási lehetőségek gyorsan fogyatkoznak.

– Mi a helyzet a Draper Állomással?

– Elsötétültek, kapitány – felelte Feil.

Maga mellett érezte Bobbie Drapert. Nem egy kísértetet vagy szellemet, hanem egy emléket. Az idősebb nő gúnyos mosolyát, amely szólhatott Jillian naiv kudarcának, Isten humorérzékének, vagy mindkettőnek.

Ha a Rocinante nem jutott volna ki – ha Kamal, Nagata és a többiek meghaltak, ahol voltak –, több lehetőség kínálkozott. Feltéve, hogy Trejo kamu követe életben maradt, az egyik hajónak oda kell mennie, hogy felvegye. Ha a Karvaly az, akkor el kell szakadniuk, és a Vihar előnyre tesz szert. Ha a Derecho megy el Tanakáért, akkor a Karvalyra akarják hagyni a küzdelmet. De erről Jillian úgy gondolta, hogy megnyerheti. Elmenekülhet.

A Szabadbirtok viszont nem. Vajon ha megsemmisítené a testvérhajóját, a Derecho őt venné üldözőbe, vagy azzal büntetné a földalatti mozgalmat, hogy a föld színével teszi egyenlővé a kolóniát? Vajon a földalatti mozgalom többi hajója bezavarhatna? Ha sikerülne csapdába csalnia a rombolót, hogy együtt támadhasson rá a szétszórt seregével… Nos, a jégszállító nem élné túl, de talán elég előnyhöz juttatná ahhoz, hogy megnyerje ezt a harcot. Aztán csak a Vihar maradna, meg a sérülés, amit az egyetlen laconiai hajónak okozott…

– Semmi gond, kapitány – szólalt meg Caspar, és Jillian felnézett rá. Az ajka elzsibbadt, ahol a tudta nélkül összeszorította. A pilóta vigasztalónak szánta az arckifejezését. – Megértjük. Semmi gond.

Jilliannek el kellett fojtania magában a késztetést, hogy kicsatolja magát, odamenjen, és megüsse a férfit. Vagy legalább jól leteremtse. Valamiképp kikeljen ellene. Ha túlélik ezt, hosszú és igencsak kellemetlen beszélgetés vár majd Casparra a morálról és a Jillian parancsnokságába vetett hitről, de ez még ráér. Most az események közepén jártak.

– A Rocinante kijutott a Draper Állomásról – jelentette Feil. – Sikerült nekik.

Egy harmadik ikon jelent meg a képernyőjén a Draper Állomásé és a Viharé felett, mintha mind ugyanabban a pácban lettek volna.

– Vegye fel a kapcsolatot irányított sugárnyalábbal – utasította Jillian.

Pár másodperccel később Kamal nézett vissza rá a képernyőről. Bármennyire ismerős volt is, Jilliant megragadták a férfi arcának apró részletei: ahogy a bőre sötétebb lett a szemhéjánál, a borosta fehérsége az orcáján és nyakán, a mosolyráncok a szája sarkában. Ha félt is, nem mutatta ki.

– Helyzet? – kérdezte Jillian.

– Mindannyian a hajón vagyunk. A lány és a kutya is. Kevesebben múlott, mint szerettem volna, de megcsináltuk.

– Sérülés?

– Mind megvagyunk.

A rendszer térképe, amely még mindig betöltötte a képernyőjét, anélkül rendeződött át, hogy a jelölőikonok elmozdultak volna. A Rocinante mindössze eggyel több bábut jelentett a táblán, de megváltoztatta az egész logikáját. Jillian látta a terve hibáit, és a téteket, amelyekre játszott. A kétségbeesés jóformán megkönnyebbülésként hatott rá.

– Rendben – sóhajtott Jillian. – Induljanak meg a gyűrűkapu felé! Megpróbálok annyi időt nyerni, amennyit lehet. Adja át Nagatának, hogy sajnálom!

– Itt van ő is, ha…

– Nem – szakította félbe Jillian. – Elég, ha maga teszi meg helyettem.

Bontotta a kapcsolatot, egy hosszú, lassú lélegzetvételnyi ideig kivárt, aztán ellenőrizte a helyzetüket. A Derecho fokozta az égetést, most, hogy Teresa Duarte a képbe került, utánuk vetette magát. A Karvaly szintén távolodni kezdett, felkészült, hogy újabb próbát tegyen a Rocinante ellen. Elégtételt vegyen. Ez megkönnyítette Jillian célpontjának kiválasztását.

– Maradjunk a Karvaly és a Rocinante között! Annyi g-vel, amennyire szükség van – mondta, és a hangja nyugodt, higgadt maradt. Ahogy Caspar „vettem”-je is. Miközben a Vihar (a hajója) meglódult alatta, és a végtagjai elnehezedtek a gyorsulástól, Jillian folytatta. – Ez hogyan befolyásolja a Derecho érkezését?

– Két óra, amíg a Derecho rakétáinak hatótávolságába kerülünk, feltéve, hogy tartja a jelenlegi irányt. Túlfuttatással mögéjük és tizenöt percnyire hatótávolságon kívülre kerülünk, hacsak jelentős fékezésbe nem kezdünk mi vagy ők.

– A túlfuttatás nem fog menni – válaszolta Jillian. – Közvetlen összecsapásra kell készülni.

Körbenézett a fedélzeten. Semelyikük arcán nem fedezett fel döbbenetet. Amikor beszálltak a hajóra, mind tudták, hogy nincs sok esély arra, hogy kihátráljanak.

– Engedélyt kérek PVÁ-val megszórni a pályájukat!

– Tartogassa a puskaport, Li! – felelte Jillian. – A végére semmi sem marad majd a tárakban, de értelmetlen elkezdeni, amíg nincs itt az ideje.

– A Rocinante irányt változtatott a gyűrű felé – jelentette Caspar.

Jillian megacélozta és álló helyzetbe lökte magát. A plusz fél g-től egy másodpercre elszédült, de gyorsan alkalmazkodott.

– A készenléti szobámban leszek – közölte. – Ha bármelyikük személyes üzenetet szeretne küldeni, most intézze el!

Tisztelegtek neki, ahogy kivonult a hídról. A készenléti szobája nem sokból állt, de a sajátjának mondhatta. Sajnálta, hogy nem tölthet több időt itt. Megnyitotta a valós idejű taktikai kijelzőt – a Draper Állomás, a Vihar és a Rocinante lassanként eltávolodott egymástól, ahogy mind gyorsításba kezdtek. Az ellenséges hajó és a sajátja egymáshoz közelített. Eszébe jutott valami, amit még kis korában az édesapja mondott arról, hogy még akkor is el kell ismernünk a hibáinkat, ha nem tudjuk helyrehozni azokat. Az ember azért teszi meg ezt, mert ez a felnőttek megoldása.

Üzenetet küldött a rendszerben lévő többi erőnek, engedélyt adott, hogy elhagyják a jelenlegi pályájukat, és belátásuk szerint haladjanak tovább, akár az ember, aki nyitva hagyta a kaput a kutyáinak, mielőtt háborúba indult. Ivott még egy bourbont, de az ital gondolata jobbnak bizonyult az ízénél.

A hajója zúgott és erőlködött, és a Szabadbirtok hatalmas távolságai összezsugorodtak. Jelzett az állomása, és Feil hangja szólalt meg.

– Irányított sugárnyalábos kapcsolatkérés a Karvalyról – jelentette Feil. – Fogadhatom, vagy vissza is utasíthatom.

– Küldje át! – felelte Jillian.

A képernyőn megjelenő férfinak vékony arca és már-már komikusan vékony bajusza volt.

– Itt Mugabo kapitány, a Karvaly parancsnoka.

– Houston, a Közelgő Viharé – válaszolta Jillian.

– Nem kivitelezhető a győzelme, kapitány. Felhatalmaztak, hogy tisztes megadást ajánljak önnek és a legénységének. Foglyok lesznek, de jól fognak bánni önökkel. Küldje el a távoli vezérlőkódokat, és átvesszük az irányítást a hajójuk felett. Biztonságba helyezzük önt és az embereit.

Jillian félrebillentette a fejét. Annak ellenére, amit tudott, és amin keresztülment, a lénye egy része még mindig belekapaszkodott volna a reménybe. Pontosan ugyanúgy, amikor Trejo felajánlotta az egyezséget. A hibáink elismerése annyit tett, hogy kétszer nem követjük el ugyanazt.

– Köszönöm az ajánlatát – felelte. – De a kollégája, Tanaka már egyértelművé tette, mennyit ér a laconiaiak becsületszava.

– Az ő tetteiért nem felelhetek, kapitány, a sajátjaimért igen. Még ha elpusztítaná is a hajómat, a Derecho utol fogja érni. Sokkal erősebb önöknél. Ezt nem sértésnek szánom. Mindketten tisztában vagyunk a helyzettel. A hozzánk hasonlók nem ringathatják magukat illúziókba.

Jillian mosolya élesnek érződött, mint egy kés. Ha meg kell halnia, örömmel viszi magával a túlvilágra ezt a mézesmázos faszt.

– Még maradt néhány percünk. Elküldhet egy üzenetet. Szeretném, ha a felettesei tudnának róla, hogy amikor Tanaka ezredes minden ok nélkül tüzet nyitott ránk a Draper Állomáson, nem csak minket ölt meg. Magukat is. Remélem, megérte…

– Kapitány…

Jillian bontotta a kapcsolatot, a padlóra öntötte a vonzerejét vesztett bourbon utolsó kortyait, ahol már soha senkinek nem kell feltörölni, aztán felállt, és elindult vissza a hídra.

Neki már nem maradt később.

Huszonharmadik fejezet: Jim

A Roci keményen égetett, a présülés alulról nyomta őt akkora gyorsulással, hogy belefájdult a szeme. Az ereiben a lé egyszerre hidegen és forrón mart, és olyan fanyar szagot érzett tőle, amely valójában nem volt jelen. Nehezen vette a levegőt a szokatlan súly terhe alatt, mintha egy kéz szorította volna le a szegycsontját, és állt volna ellen minden belégzésnek. És órákon át tartott.

Akár napokig is eltarthat.

Időről időre szüneteket iktattak be, hogy ehessenek, és kimehessenek a fejhez. Amikor Jim fiatalon a haditengerészetnél szolgált, a kemény égetések közötti időszakokban képes volt bekebelezni egy egész ebédet, lehajtani egy ivógumónyi kávét, és lejátszani egy pókerpartit. Most már meg sem próbálkozott vele. A gyomra közel sem volt annyira elnéző, mint egykor.

Jim néha elszenderedett, aztán felocsúdott, miközben menekültek, de csak félig merült álomba. Valahol egyre az ütközési riasztásokat várta, hogy felharsanjanak a képernyője hangszóróiból, és a PVÁ-k mély kattogását, ahogy az ellenséges torpedókat igyekeznek kiiktatni, mielőtt végeznének szinte mindenkivel, akit szeret. A fizikai terhelés és a félelem éppoly ismerősen hatottak, mint egy régi, sokszor énekelt dal. Az erőszak árához intézett dicsőítő ének.

Ő és Naomi a vezérlőfedélzeten voltak, egymás melletti ülésekben. Alex felettük, a navigációs fedélzeten. Amos, Teresa és Pézsmapocok mind lent a gépteremben, elméletileg ugrásra készen, ha bármi csődöt mondana a hajóban. És ez talán igaz is lehetett. Amos még mindig pokolian ügyes gépésznek számított. Teresa fiatal volt, okos, és szinte azóta Amostól tanult, hogy elszökött a Laconiáról.

Jim mégis szívből remélte, hogy semmi sem fog csődöt mondani.

Azon merengett, vajon hány órája égetnek a Szabadbirtok-kapu felé, és hány étkezést hagytak ki a kemény égetések közti szünetek rohanásában, amikor egy üzenet jelent meg a képernyőjén. Alex küldte: BIZTONSÁGOS BEFEJEZNI A LÉCELÉST?

Jim a régi, ismerős vezérlőpanelre csúsztatta a kezét, és megnyitotta a Roci taktikai térképét. A Szabadbirtok-rendszer hatalmas és üres volt. Ha a kijelző méretarányos lett volna, egyik hajó sem érdemelt volna ki egyetlen látható képpontot sem, de Jim már évtizedek óta értelmezte a Roci interfészének absztrakt vázlatait. Semmit sem kellett lefordítania belőlük. A vörös hegyesszögű háromszög egy laconiai romboló volt, amelyik lassan lemaradt mögöttük. Nem üldözte őket. Fékező égetéssel tartott a Draper Állomás felé. A fehér háromszög a Karvaly tetemét jelölte, amely egyre távolodott tőlük, de csak a Roci szökési manőverének sebességével. A zöld, villódzó jel pedig az egykor a Közelgő Viharként – a földalatti mozgalom haderejének zászlóshajójaként – azonosított törmelékmező helyét mutatta.

Kellően egyszerű térkép volt A Szabadbirtokban nem lehetett elég hajót és bázist találni a rejtőzködéshez. Jim lefuttatta az átkelési idők számait – mennyivel járhatnak majd az ellenség előtt, amikor a gyűrűkapuhoz érnek, amennyiben folytatják a jelenlegi kemény égetést, mennyivel úgy, ha mégsem, és mekkora előnyre lesz szükségük, hogy úgy keljenek át a gyűrűtéren, és lépjenek be egy másik rendszerbe, hogy ne követhessék őket. Ladarral mindenesetre végigpásztázott néhány fénymásodpercnyi távolságot előttük, és csak ezután engedte meg magának, hogy arra a következtésre jusson, amelyre szeretett volna, amint elolvasta a kérdést.

TISZTÁNAK TŰNIK A TEREP. MEGINT BEGYÚJTHATUNK, HA MUSZÁJ LESZ.

Válaszként fél g-re csökkent a tolóerő biztosította nehézkedés, és Jim gerince megroppant közvetlenül a keresztcsontja felett, ahogy valami visszacsúszott a helyére. Óvatosan megmozdult, mint aki egy hosszú, nyugtalan álomból ébred, majd átfordult az oldalára.

Naomi már rögzítette az ülését, és felült. A szája keskeny, komor vonallá préselődött. A képernyőjét a Roci magrendszerének – a reaktor, a visszaforgatók, a víztartályok, a torpedók és PVÁ-k, az energiaellátás – gépészeti kiértékelése töltötte be. Sorra végigvett minden értéket, ellenőrizte, hogy minden ott legyen, ahol lennie kell, mivel az életük függött attól, hogy a hajó ne hagyja cserben őket. Jim szeretett volna odanyúlni, megfogni a kezét, de ezzel csak magát nyugtatta volna. Naomi már most azzal foglalkozott, amitől majd jobban érzi magát.

Jim csatornát nyitott a gépészműhelybe.

– Milyennek tűnik a helyzet odalent? Minden rendben?

Az Amos hangjából érződő hátborzongató tétovázás mostanra annyira megszokottá vált, hogy már alig keltett rossz érzést benne.

– Úgy tűnik, minden a legnagyobb rendben, csak mintha a kutya sántítana kicsit a hátsó lábára. Adunk neki pár percet, hogy kisétálja magából. Ha ez nem segít, lehet, hogy elvisszük a gyengélkedőbe, és egy kevés szteroidot lövünk a csípőjébe.

– Oké. – Jim bontotta a kapcsolatot.

Naomi a csata felvételére kapcsolta át a képernyőjét. A Vihar pusztulására. Arra, ahogy megsemmisíti a Karvalyt. Ahogy önmagukat halálra ítélve buknak le a feléjük közelgő Derecho állkapcsai közé. Jimnek arra kellett gondolnia, hogy Alex ugyanezt nézi, és valami nagyon mást lát. Ő éveken át szolgált a Viharon. Ismerte azokat, akik az imént meghaltak a fedélzetén. Jim Naomi képernyőjén nézte, és próbálta elképzelni, mások hogyan értelmezik. Hogy neki mit jelent.

A két laconiai romboló egymás felé száguldott, torpedókkal és PVÁ-lövedékekkel szórták meg egymást, mígnem az ebből fakadó robbanások minden mást kitakartak a képből. Elsőként a Derecho jelent meg újra, még mindig tolóerő mellett haladva, de a hajótesten számtalan izzó sebhelyet lehetett felfedezni Jillian vad rohamának eredményeként. Aztán, amikor a Vihar megroppant hajóteste végül kiperdült a heves összecsapás vakító felhőjének másik oldaláról, Jim felsóhajtott. A földalatti mozgalom halálát látta alacsony felbontású videófelvételen. Dicső, ádáz halált. De mégiscsak halált.

– Isten veled, Jillian – suttogta Naomi, akár egy fohászt.

– Magunk köré gyűjtjük a legdöbbenetesebben bátor embereket, nem? – mondta Jim. – Aztán végignézzük, ahogy meghalnak.

Naomi hátrasimította a haját, és a férfira pillantott.

– Azt hittem, Trejo tartja magát az adott szavához.

– Tartja is – válaszolta Jim. – Úgy értem, bármikor hajlandó borzalmas atrocitásokra. Nem ő a rendes fickó. De ami ott történt, nem az ő műve volt.

– És mégis megtörtént. – Naomi elharapta a szavakat, amint kimondta.

– Egészen biztosra vettem, hogy megöltem Tanakát az Új-Egyiptomon. Ez most vérbosszúnak érződik.

– Vagyis Trejónak ugyanannyi problémája akad azzal, hogyan irányítsa a saját embereit, mint nekem? – fortyant fel Naomi, és folytatta, mielőtt Jim válaszolhatott volna. – Jillian hatalmas, hősi halálával elcseszte az esélyeinket. Nekünk már annyi.

Jim arca kissé megrándult, elképzelte, hogy hangozhatnak a szavak Alex fülében.

– Rossz döntést hozott. Úgy értem, megértem a hibáját. Velem is előfordult már, hogy a saját fejem után mentem. – Kivárt néhány másodpercet, mielőtt folytatta. – És amikor látta, hogy valójában mi a helyzet, megmentett minket. Meghalt, hogy megmentsen minket.

– Elveszítette nekünk a Draper Állomást – vetette ellene Naomi. – Abban a pillanatban, hogy tárgyalni kezdett a Laconiával, elveszítette az állomást. Még ha sikerült volna is megegyezniük, kizárt, hogy udvariasan elfeledkeznek arról, hogy jelentős erőforrásaink vannak azon a holdon. Nem tettek volna úgy, mintha nem tudnák, hogy a Vihar a Szabadbirtok-rendszerben állomásozik.

– Le akarták bombázni a városokat. Azokat, akiket ismer és szeret. A családját.

– Az ellenséges hadseregről beszélünk – jegyezte meg Naomi. – Tényleg mindig azt tesszük, amire utasítanak, valahányszor kijelentik, hogy azt fogják tenni, amit az ellenséges hadseregek szoktak? Ha ez a terv, akkor már régóta rossz irányban haladunk.

– Nem ezt mondtam.

– Hanem azt, hogy át kellett volna adnunk Teresát? Hogy mi tévedtünk?

– Nem Jillian hibája, hogy nem létezett jó válasz. – Naomi arcának jóformán észrevehetetlen rándulása elárulta neki a többit is. Engesztelőbb hangon folytatta. – És nem is a te hibád.

Ahogy Naomi szeme megrebbent, önmagában kész beszélgetésnek hatott: gyász, kimerültség és kétségbeesés, ugyanakkor eltökéltség is keveredett benne. A tudat, hogy évtizedek óta játsszák ezt a nincs-helyes-válasz játékot, és hogy túl fogja élni őket, ahogy a történelem is túlélt mindenkit.

És ez számított a legjobb forgatókönyvnek.

Alex lassú léptei a fejük felett kopogtak, aztán lefelé a hágcsón. Jim több éve ismerte a pilótát, mint nem, és az ujjongó örömtől a dühig mindenféle hangulatát megtapasztalta már. Még sosem látta ennyire csendesnek, teljesen legyőzöttnek. Hosszú fehér borostát növesztett, amióta megkezdték az égetést a Szabadbirtokról. Jimet a hóra emlékeztette.

Alex beleereszkedett az egyik megmaradt présülésbe, és úgy fordította, hogy mindkettejüket lássa. Nem kérdezték meg tőle, hogy van, mégis válaszolt. Csak egy vállvonással és egy sóhajjal, mielőtt rátért a következő problémára.

– Szigorúan véve nem az ideális szökési sugár mentén haladunk. Ha a romboló most rögtön a lehető legkeményebb égetésbe kezdene, épp csak át tudnánk préselni magunkat a Szabadbirtok-kapun és még egy másikon, hogy ne lássák, hova mentünk.

– A legénységből nyilván megsebesültek néhányan – válaszolta Naomi. – Valószínűleg a hajótest is megsérült. És még el kell menniük Tanakáért a Draper Állomásra.

– Én sem hiszem, hogy megtennék. És ha mégis megpróbálnák, akkor is megdolgoztatnánk őket érte. Jillian teljesen feltöltötte a tartályainkat. De ezt inkább egy kicsit kevésbé erőltetném, hogy későbbre tartogathassuk a reakciótömeget.

Nem mondta ki, hogy: „Fogalmam sincs, mikor tankolhatunk legközelebb.” Felesleges lett volna. Azt sem kérdezte meg, hová mennek, vagy mi a következő terv. Hármasban üldögéltek, a Roci zizegett, mint egy madártollal dörzsölt gong, egy jó karban lévő hajó dallamát suttogta. Jim nem tudta pontosan, hogy mire várnak, csak azt, hogy a csend jónak tűnt. Amikor Alex újra megszólalt, a hangja el-elcsuklott.

– Bobbie mindig azt mondogatta, hogy oda kell figyelni Jillianre. Egy kissé túlzottan szerette elérni azt, amit akar. Nem egyszerűen függetlenségvágyból. Független volt, de egy kicsit undok is. Tudjátok?

– Mint az apja – bólogatott Naomi.

– Okosabb volt az édesapjánál – jegyezte meg Alex. – Jó kapitány vált volna belőle, ha van még rá néhány éve. A Vihar pedig jó hajó volt. A második legjobb, amin valaha jártam.

– Tényleg? – kérdezte Jim.

Alex a fejét rázta.

– Dehogy, félelmetes volt. Az összes laconiai hajó félelmetes. De az előbb néztem végig, ahogy egy halom barátom meghal, és kicsit nosztalgikus a hangulatom.

Megnyílt a kommcsatorna, mielőtt Jim válaszolhatott volna, és Teresa hangja szakította félbe őket – a kutya éles, riadt vakkantásaival teletűzdelve.

– A betegszobában vagyok. Segítségre van szükségem. Megint rájött a roham.

A gyógyászati berendezések minden tőlük telhetőt megtettek Amosért, ami nagyjából annyit jelentett, mintha a szakértői rendszerek a vállukat vonogatták és azt mondták volna: „Pontosan ugyanúgy tűnik furcsának, ahogy mindig furcsának tűnik.” Amos az autodokiban hevert, a feje egy kispárnán nyugodott. A teljes feketeség miatt nehezen lehetett értelmezni a tekintetét, de Jim egészen biztos volt benne, hogy őt nézi.

– Mennyi ideig nem voltam magamnál?

– Úgy fél óráig – felelte Jim. – Hogy érzed magad?

– Lehet, hogy kihagyom az edzést. Fárasztó ez a szarság.

– Gyakrabban megtörténik, ugye?

– Dehogy.

– Csak mert úgy tűnik, mintha gyakrabban megtörténne.

– Hát, ja, igen. De nem azért, mert bármi elromlani készülne. A doki jobban erőlteti.

Jim értetlenül az autodokira nézett. Amos a fejét rázta.

– Okoye. Teljes égetéssel igyekszik értelmet találni az Adrónál lévő dolgokban, és mivel mindannyian, akiknek… – a szemére mutatott. – Valahol hátul mind össze vagyunk kötve. Átgyűrűznek dolgok.

– Tényleg?

– Egész biztosan. Valahányszor rám jön ez a frász, több tudással térek vissza.

– Mint például?

– Semmi hasznossal – felelte Amos. – Lyukak vannak a spektrumban, ahol megszűnik az a képzet, hogy vagyunk valahol. És létezik valamiféle fény, amelyik gondolkodni tud. Úgy értem, érdekes, azt hiszem, de ettől még nem pakolhatjuk el a szerszámokat.

– Azt meg tudod állapítani, hogy sikerül-e előbbre lépnie?

– Ne úgy képzeld, mint egy irányított sugárnyalábot! Nem beszélgetünk a dolgokról – válaszolta Amos, aztán összeráncolta a homlokát. – Legalábbis nem pontosan ez történik. Sokkal inkább olyan, mintha hallgatnék valakit, aki a szomszéd kabinban ügyködik. És… Tudod, milyen, amikor mások is vannak ugyanabban a szobában, és még ha nem nézel is rájuk, tudod, hogy ott vannak? Ez ilyesmi. Mindig hárman vagyunk.

– A lány és a testvére – állapította meg Jim.

– Ebben nem vagyok biztos, de hárman vagyunk. Tudom, hogy kurva idegesítő, hogy néha így szétesem, de nem hiszem, hogy bármit tehetnék ezzel kapcsolatban. Azon kívül, hogy mindent megtanítok Picurnak, hogy beugorhasson a helyemre.

Jim már éppen azt válaszolta volna: „Nem biztos, hogy tetszene, ha egy tizenhat éves gépész felelne azért, hogy életben maradjunk”, amikor vidám ugatás harsant a folyosó felől. Egy pillanattal később Pézsmapocok és Teresa léptek be. A lány az egyik kezében egy hajókonyhai tubust szorongatott, a másikban pedig egy ivógumót. A haját szoros kontyba húzta össze hátul, amelyik nem omlana a szemébe, amikor megszűnik a nehézkedés. A mágnescsizmáját kikapcsolta, de viselte. A kutya a fogát kivicsorítva, széles körben csóválta a farkát.

– Jobban érzed magad? – kérdezte Teresa.

Jimet megdöbbentette a lány könnyed, közvetlen modora. Hiába, hogy már csaknem egy éve együtt utaztak a hajón, az elméje egy darabja nem bírt megszabadulni annak az emlékétől, ahogyan akkor viselkedett, amikor megismerkedtek a Laconián: a túlságosan komoly gyermek vállán egy birodalom súlya nyugodott, de mégiscsak gyerek volt. Most már elég idősnek számított ahhoz, hogy hosszú távra tanoncnak szerződjön, elég idősnek ahhoz, hogy ha a Földön élt volna, önállónak nyilvánítsa magát, és saját jogon kapja az alapjövedelmet, elég idősnek ahhoz, hogy szemrebbenés nélkül végignézze, ahogy az öreg barátja elszenved egy súlyos rohamot.

– Lassanként kijövök belőle – közölte Amos.

– Hoztam egy kis fehér darát és limonádét. Só, cukor és víz. Úgy gondoltam, tudod, elektrolitokat.

Jim gyomra rándult egyet az étel gondolatára, és nem tudta biztosan, az éhség dolgozott-e benne, vagy a hányinger, vagy egy kicsit mindkettő.

– Köszönöm – nyújtotta előre a kezét Amos. Teresa akkurátusan a gépész tenyerébe csapta a tubust, mintha egy szerszámot adott volna neki. – Megcsinálod az igénybevételi leltárt?

– Épp oda indultam – felelte Teresa, aztán, amióta bejött, először odafordult Jim felé, egyenesen a szemébe nézett, és bólintott, mielőtt távozott. Pézsmapocok odanyomakodott, Jimmel és Amosszal is megvakartatta a füle tövét, mielőtt Teresa után kocogott. Ha az öreg kutyának gondjai voltak is a csípőjével a kemény égetési ciklusok miatt, Jim nem vette észre rajta.

– Mi jár a fejedben, kapitány?

– Azon gondolkozom, milyen lehet tizenhat évesen annyira fontosnak lenni, hogy az emberek egymást gyilkolják miattam.

– Ja. Jól el fogja cseszni őt – helyeselt Amos barátságosan. – Viszont azt az egyet tettük, amit lehetett.

– Hogy itt tartottuk?

– Aha.

– Tudom – válaszolta sóhajtva Jim. – De ebből még gond lesz. Nem úgy látom, hogy Tanaka fel fogja adni.

– Bobbie-ra emlékeztet – válaszolta Amos, mintha egyetértett volna.

– Naomi azon tanakodik, vajon Trejo eleve ki akart-e játszani minket.

– Te nem? – Amos kiszívott egy falatot a kásás tubusból, és biccentett Jimnek, hogy folytassa.

– Trejo tudtommal sosem hazudott. Ahogy Duarte sem, és az ő személyisége határozta meg ezt az egészet. Bombasztikus volt. Könyörtelen. Pár dologban zseni, és az a tévhit élt benne, hogy ezért aztán mindenhez ért. De a saját szemében helyesen cselekedett.

– Az a fajta, aki bármikor felaprítana egy szecskázógéppel, de nem vágna meg az italszámlád felével – állapította meg Amos. – Ismertem ilyeneket.

– Ez a Tanaka ezredes viszont… Szerintem begőzölt, amiért nem sikerült elkapnia minket az Új-Egyiptomon. Meg mert arcon lőttem.

– Ja – helyeselt Amos. – Az épp elég.

– Szerinted lehiggad attól, ha elmagyarázom neki, hogy csak végezni próbáltam vele?

– Úgy tűnik, a jobb csáp nem tudja, mit akar a bal – jegyezte meg Amos. – A főparancsnokság egynél több dolgot akar, és egy galaktikus birodalom igazgatása nehéz feladat. Lehet, hogy igazad van Trejóval kapcsolatban. Tanaka talán hagyta személyessé fajulni a dolgot, és elcseszte.

Pár hosszú másodpercig mindketten némák maradtak, aztán Jim megint felsóhajtott. – A vadászkutyákkal az a gond, hogy amint lecsatoltad a pórázt, lecsatoltad a pórázt. Addig nem nyugszanak, amíg el nem kapják a zsákmányt, amire rá akarják vetni magukat.

Amos egy pillanatra elhallgatott, Jim pedig nem tudta megállapítani, vajon gondolkodik-e, vagy ez is a hátborzongató szünetek egyike-e. Amikor megmozdult, mintha újra bekapcsolták volna.

– Még annak idején, a Földön nem ilyen vadászkutyásokkal lógtam – szólalt meg végül Amos. – De volt egy gyerekkori ismerősöm, aki rendőrkutyákat képzett ki. Az nagyjából ugyanaz, nem?

– Nem tudom – felelte Jim. – Lehet.

– Szóval ez a srác már eléggé szétcseszte magát, amire megismertem. Rászokott egy csomó különböző anyagra, és nem kapkodta el, hogy belehaljon, de még mindig szerette a kutyákat. Azt mondta, az egész folyamat arról szól, hogy megtalálják azokat, amelyikek nem szedik szét az embereket, ha szabadjára engedik őket. Ezért aztán kicsapta az összes olyan kölyökkutyát, amelyet nem lehetett helyesen kiképezni, és rengeteg időt töltött azokkal, amelyek átmentek a rostán. Kurvára jól kiképzett, okos állatok voltak, de pont ez volt a gond is. Ha egy kutya elég okos, tudni fogja, mikor gyakorlatoznak, és mikor nem. Azt szokta mondogatni, hogy amíg ki nem vitted őket terepre, nem tudhattad, miféle kutyád van.

– Szóval azt gondolod, hogy Tanaka addig velünk marad, amíg meg nem kapja, amit akar.

– Vagy amíg meg nem sikerül ölnünk – válaszolta Amos. – Összességében nem biztos, hogy nagy lenne a különbség.

– Nem igazán látom a végkifejletet.

– Dehogynem. Mindenki meghal. Mindig ez történik. Az egyetlen kérdés, hogy meg tudjuk-e oldani, hogy ne mind egyszerre purcanjunk ki.

– Ha mégis így lesz, meghal a civilizáció. Minden, amit az emberiség valaha tett, megszűnik létezni.

– Hát, legalább senki sem marad, akinek hiányozna – mondta erre Amos, és felsóhajtott. – Túlagyalod a dolgot, kapitány. Itt van a most, és itt van az a másodperc, amikor kihunynak a fények. Csak a kettő közötti idő létezik. Egyedül az számít, mit kezdünk vele.

– Csak úgy szeretnék távozni, hogy tudom, minden rendben lesz nélkülem. Hogy folytatódik az egész.

– Hogy nem te fuseráltad el.

– Igen.

– Vagy az is lehet – folytatta Amos –, hogy annyira nem is vagy fontos, és hogy nem a te feladatod, hogy helyrehozd az univerzumot.

– Mindig tökéletesen tudod, mivel tudsz felvidítani.

Huszonnegyedik fejezet:

A világítótorony és az őre

Nem sokon múlott, hogy Tanaka ne lépjen be a hadseregbe. Akadt egy pont, amikor tizenhat évesen, az Imahara Intézet felső egyetemi programján a csapata sztárdiákjaként komolyan fontolgatta, hogy a művészettörténészi pályát választja. Már három konzultációt és kurzust elvégzett, és jónak bizonyult benne. Egy képhez kapcsolódó történelmi háttér ismerete a művészetet és a történelmet egyaránt érdekesebbé tette.

Az egyik utolsó esszéjét Fernanda Daté A harmadik Miko tanulóévei című festményéről írta. Egy vékony nő egyenesen a szemlélőre nézett. Az olajfesték miatt, amelyet Daté használt, a közvetlen szemkontaktus félelmetes benyomást keltett. Az alak egy koponyatrónuson ült, és egyetlen halvány könnycsepp csordult le a bal orcáján. Tanaka a kép biográfiai kontextusáról írt – a kezelésre nem reagáló rákról, amellyel a művész küzdött a festmény megalkotásakor, a Föld és a Mars közti háború fenyegetéséről, amelynek árnyékában Daté felnőtt, és arról, mennyire nagyra tartotta Umoja Gui sintofasiszta filozófiáit. A harmadik Miko szenvedése a saját veszélyeztetettsége önkinyilatkoztatásának és elfogadásának utóhatásait ábrázolta.

Tanaka már évtizedek óta nem gondolt a képre, sem arra, mennyire más élete lenne, ha az elején néhányszor másképp dönt.

A Derecho kapitánya egy Botton nevű nyurga férfi volt. A hajó hevesen rázkódott alattuk, a több g-s égetéstől Tanaka egy kissé elszédült. De még nem akart beülni egy présülésbe, ezért aztán a férfi sem tette.

– Ha nem akar tényleg mindent megtenni, hogy elkapja az ellenséget… – mondta Botton, aztán elveszítette a fonalat. Nem került elég vér az agyába.

Tanaka kivárt a válasszal, amíg a férfi magához nem tért.

– Nem fogjuk elkapni őket, mielőtt átlépnek a gyűrűn. Azelőtt sem fogjuk elkapni őket, hogy kilépnek a gyűrűtérből. Meghatározzuk az üldözési sebességgel kapcsolatos elvárásaikat, hogy maximalizáljuk azt az időt, amennyit úgy éreznek, eltölthetnek a gyűrűtérben. Amint áthaladtak a Szabadbirtok-kapun, magasabb égetésre kapcsolunk. Ahhoz a felső határhoz közelire, amit a hajó még elbír. A célunk az, hogy még azelőtt belépjünk a gyűrűtérbe, hogy a hajtóműcsóvájuk teljesen szertefoszlott. Így fogjuk meghatározni, melyik kapun szöktek át.

– Ha most valamivel… lassabban közelítenénk…

– Akkor később keményebben kellene égetni.

Botton már épp bólintott volna, de meggondolta magát. Ha valaki kemény égetés közben szabadon áll, igencsak oda kell figyelnie, hogy a gerince egyenes maradjon. Tanaka elfojtott egy mosolyt.

– Az aggaszt, ezredes – mondta Botton –, hogy a több g-hez való gyógyszerekből lehel… lehet, hogy nem lesz elég.

Tanaka megnyitotta az elosztási táblázatot, amelyik a legénység lékészleteit mutatta. Miközben Botton figyelte őt, a sajátját nullára húzta le. A tolóerő okozta nehézkedéstől a férfi szenvedő arca egy szomorú kutyáéhoz hasonlított.

– Senkit sem kérnék meg arra, hogy kockáztasson, ha magam nem vállalnám ugyanezt – mondta. Nem volt igaz, de világossá tette, amit közölni akart. Erősebb, jobb volt nála, és elege volt a nyafogásából.

– Igenis, ezredes – válaszolta Botton. Kitámaszkodott, megfordult, és kisétált az irodából, amit nemrég még a sajátjának mondhatott, ügyelt rá, nehogy úgy nehezedjen a lábára, hogy kiugorjon a térde. Tanaka megvárta, amíg kiér, és csak ezután ereszkedett óvatosan a présülésébe. Avagy a koponyatrónusára.

A Megbocsátás gyarmatosító hajóként kezdte az életét, és a Pallas-Tychón építették meg azokban az években, amikor még a Szállítószövetség uralta a gyűrűkapukat. Közel kétmilliárd négyzetméternyi rakterével és egy rendszeren belüli kompjáratéval azonos méretű lakókörleteivel a Megbocsátás a rakományról szólt, nem az utasokról. Ekko tizenöt évesen állt be a legénységbe, és egyetlen évtől eltekintve, amikor a Firdawson maradt, hogy a parancsnoki minősítésén dolgozzon, a férfi jóformán minden idejét a hajón töltötte. Kapitányi megbízatása túlélte a szövetséget, amely kiadta az engedélyét. Túlélte a Medina Állomáson működő forgalomszabályozási hatóságot. Túlélte a Laconiai Birodalom vasöklét, legalábbis többé-kevésbé.

Másrészről úgy tűnt, hogy a Megbocsátás főrészvényese a halála napjáig gyötörni fogja Ekkót. Mallia Currán egy magánkölcsönből finanszírozta a hajó teljes felújítását, amihez a kormányzótanács vállalt kezességet, és ugyan a részesedése nem haladta meg az ötven százalékot, két hívás és egy közös kávézás kellett csak hozzá, hogy összehozzon egy koalíciót, amelyé viszont igen. És Komi Tuan unokahúga volt, ezért bármi olyasmit tett, ami nem volt teljesen legális, a békebírók eltussolták az ügyet. Akárcsak a Föld régi istenei, többnyire tudomást sem vett Ekkóról és a Megbocsátásról, és azok a napok, amikor mégis rájuk figyelt, szinte mindig a legelviselhetetlenebbnek bizonyultak. Öt órával ezelőtt kért helyzetjelentést, és Ekko azóta is azon gondolkodott, mit válaszoljon.

Elhelyezkedett az irodájában, megnézte, hogy fest a képernyőn, és beindította a felvételt.

– Mindig öröm hallani ön felől, Currán magisztra. A hajón minden a legnagyobb rendben. Egy teljes rakománnyi ércet és mintát viszünk a Bara Gaonra, és biztosítottak, hogy a visszaútra összeállított rakomány is készen áll majd, mire odaérünk. Csak az átkelési protokollra várunk, mielőtt belépünk a kapun. – Megpróbálkozott egy hanyag mosollyal, de eléggé mesterkéltre sikerült. – Tudja, hogy megy ez, amikor nagy rakományokat visznek át. Oda kell figyelni, hogy mindent úgy csináljunk, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Jelentkezem, amint megkaptuk az engedélyt.

Elmentette és rögtön el is küldte az üzenetet, mielőtt meggondolhatta volna magát. Négy óra, mire visszajut a Firdawsra, és talán aközben érkezik meg, hogy alszik. Ekko így még öt órát nyerne, mielőtt Mallia teljesen felhúzza magát. Márpedig ezt fogja tenni.

Már most tudta, Mallia miféle érvekkel fog előállni: a földalatti mozgalom protokolljai csupán ajánlások, nem törvények; a betartatásukhoz szükséges infrastruktúra még csak félig épült ki; mi a picsát fog tenni, ha mégsem kapja meg az engedélyt? Ücsörög lekapcsolt hajtóművel, és várja a megegyezéses repülési engedélyeket, miközben valaki más megkeni a Bara Gaon-i hivatalnokokat a táptalajért, fűtőelemekért és üzemi tárgynyomtatókért, amelyekre a Firdawsnak szüksége volt?

Még csak nem is tévedett nagyot. Egy teherszállító, amelyik nem szállít terhet, nem igazán mondható semminek.

– Bassza meg! – mondta maga elé, úgy általában. Csatornát nyitott a két fedélzettel lejjebb lévő pilótához. – Annamarie! Ott vagy?

– Igen – válaszolta a pilótája.

– Adj rá negyed g-t a kapu felé, oké? Meg kell csinálnunk, akár szabad utat kaptunk, akár nem.

– Értettem. Rajta vagyok – válaszolta a nő, és bontotta a kapcsolatot. Pár másodperccel később megszólalt a tolóerő-módosítást jelző figyelmeztetés. Ha senki sem válaszol neki, el kell döntenie, fékező égetésbe kezd-e, vagy engedély nélkül átkel a kapun, mivel tisztában volt vele, hogy a független teherszállítók egész armadája kalkulál ugyanúgy, mint ő.

De a fenébe is, most komolyan. Az élet kockázatos.

– Egészen megközelített minket – szólalt meg Jim. – Biztosan jól csináljuk?

– Tartani tudjuk a távolságot – felelte a kommvonalból a feje feletti fedélzetről Alex. – Ő is tudja ezt. Ha túl közel kerül, felgyorsítunk, és akkor neki is gyorsítania kell. Vagy úgy döntünk, hogy fékezésbe kezdünk, és tisztában van vele, mennyire közel engednénk magunkhoz. Ebben a pillanatban hajlandó reakciótömeget leadni, én viszont nem. Ha megváltozik a helyzet, akkor majd megváltozik.

– Eléggé filozofikusnak hangzik.

Kihallotta Alex hangjából a mosolyt.

– Mindig is csodáltam ezt a részt. A végén nem nagyon törődünk azzal, hogy halomra gyilkoljuk egymást, de a beszélgetésnek ez a része egészen költői tud lenni. És meg kell majd hoznunk néhány döntést.

Jim elfordította a fejét. Naomi már őt nézte. Teresa és Amos a gépészműhely kommállomásánál várakozott.

– A Nuriel-rendszer mindössze tíz fokkal tér el a jelenlegi pályánktól – vetette fel Naomi. – Nem lenne szükség fékező égetésre. A földalatti mozgalomnak vannak ottani erőforrásai.

– De Tanaka tudná, hogy nem volt szükségünk fékező égetésre – jegyezte meg Alex. – Ha helyesen állítom be a szöget, pár perc alatt keresztülszáguldhatnánk a gyűrűtéren, de gyakorlatilag egy nyíllal jelölnénk meg, hogy hová mentünk. Ha lassabban lépünk be, a rendszerek szélesebb körét jelöljük ki, ahová tarthattunk.

A hajó duruzsolt és zengett, a hajtómű rezonanciái hosszú, ismerős dallamaikat játszották. A képernyőn a laconiai romboló ugrált előre, csökkentette a kettejük közti távolságot. Az elfogásra még így is jóval azután kerül majd sor, hogy átjutottak a gyűrűkapun, majd kiléptek egy másikon. A pánik, amely Jim elméjének legtávolabbi zugában köszörülte a torkát, önmagán kívül semmin sem alapult.

– Ezenkívül annyira gyorsan sem szeretnénk átkelni, hogy mi magunk is nyom nélkül eltűnjünk – mondta, ám inkább hangosan gondolkodott, mintsem a többiekkel közölt valamit, amivel ne lettek volna tisztában. – És lehetséges, hogy más laconiai hajókat találunk a lassú zónában. Nem lehetünk biztosak benne, hogy egy sincs ott.

– Fogalmam sincs, ezt hogyan zárhatnánk ki – válaszolta Naomi. – De megcélozhatjuk azokat a rendszereket, ahol valószínűleg kevesebb figyelő szempárral találkozunk. Ez a legtöbb, amit elérhetünk.

Túl sok kockázati tényezővel kellett számolniuk. Ha a Laconia egy felderítőhajót küldött be, rájuk találnak. Ha az ellenség a kiválasztott gyűrűkapu nap felőli oldaláról figyel, ahogyan a Derecho tette a Szabadbirtokban, elkapják őket. Ha Tanaka, aki a nyakukba lihegett, valami olyan trükköt vetett be, amire ő nem gondolt, elkapják őket. Ha túl gyorsan vagy túl sok másik hajóval együtt kelnek át, meghalnak. Ha túl sokáig maradnak a lassú zónában, és a kapuban lévő valamik megint előzúdulnak a gyűrűtér mögül, meghalnak. És ha mégis összejön… akkor mi lesz? A „halott” vagy a „fogoly” a kudarcállapotokat jelentették. Nem igazán tudta, mi lenne a siker.

A következő lépés, talán. Nem számított, tudja-e, hogyan ér véget az egész, feltéve, hogy annyit tud, mi következik. Ezer kilométert is el lehet vezetni, ha van egy jó fényszóród. Elise anya szokta ezt mondani, amikor Jim még kicsi volt. Jim már hosszú ideje nem gondolt rá. Az, hogy most ennyire tisztán hallotta a hangját, ómennek tűnt, csak azt nem tudta, mit jelez előre.

– Kapitány! – szólalt meg Amos.

– Igen?

– Meg kell látogatnunk a dokit.

Jim egy másodpercre elhallgatott.

– Az Adro-rendszert?

– Ott kizárólag laconiai hajók lesznek – jegyezte meg Naomi.

Teresa válaszolt neki.

– De dr. Okoye utasításait kell követniük. És semmi más nincs ott. Tanaka ezredes nem fog számítani erre.

– Nemrég tankoltunk – szólalt meg Alex. – Ha hosszú, csendes tolóerő nélküli repülésre indulnánk, ez az ideális alkalom.

– Kapitány – ismételte meg Amos. Volt valami a hangjában. – Meg kell látogatnunk a dokit.

Jimnek fogalma sem volt, mit tegyen, és nem igazán tudta, miért ódzkodott tőle. Nem. Ez így nem volt igaz. Elvi volt az utolsó reményük a sötétség ellen, és ha azt látná, hogy kudarcot vallott, már ez sem maradna meg neki. Ez még nem adott kellő okot rá, hogy ne menjenek oda.

– Alex, tervezd meg a leggyorsabb átkelési útvonalat az Adro-rendszerbe!

Kit felébredt. A mögötte lévő hevedert üresen találta. Először arra gondolt, Rohi Bakarit szoptatja, de tévedett. A kisbaba a saját alvóhevederében szunyókált lehunyt szemmel, a karja a teste előtt lebegett, mintha ki sem bújt volna a magzatburokból. A fia tökéletesen nyugodtnak tűnt. Aminek csak örülhetett, mert rajta kívül senki más nem volt az.

Kit, amilyen halkan csak tudta, kicsatolta a szíjakat, és szinkronizálta a marokterminálját a kabin rendszerével. Így az elektronikus szemét majd Bakarin tartja, és figyelmezteti, ha a baba akár csak böffent egyet. Aztán a tőle telhető legnagyobb nesztelenséggel kisurrant a kabinból a közös hajókonyhába.

A lámpákat éjszakai módra tompították, Rohi arcát ezért a marokterminálja világította meg alulról. Jövendőbeli otthonuk lobogója csupán árnynak hatott a felesége jobb válla felett. Rohi a kis képernyőre szegezte a tekintetét, kifejezéstelen arccal meredt maga elé. Kitnek nem kellett rákérdeznie. Tudta, mit néz. A San Esteban-rendszerben készült felvételeket.

Kit odahúzta magát Rohi mellé, kikapcsolt mágnesbakanccsal lebegett a levegőben. Rohi felpillantott rá, és bánatosan elmosolyodott. Bánatosan, és talán egy kicsit neheztelve.

– Már majdnem a kapunál vagyunk – mondta Kit. – Még néhány óra.

Rohi bólintott, de a maroktelefonján hirtelen másra váltott az adás, és nem eresztette Rohi tekintetét. Egy rendszernyi halott borzalmait játszották be újra meg újra, tíznyelvű kommentárral és száz politikai ortodoxiával. A halál okairól szóló tudományos adásokkal. A vallási műsorokkal, amelyek a történtek spirituális jelentőségét fejtegették, és azt, hogy ez mit árul el Isten akaratáról. A politikai adásokkal, amelyek azt magyarázták, miért egy másik ideológia hibája a dolog. Rohi mindegyiket végignézte, mint aki keres valamit a holttestek képein. Talán valamilyen értelmet. Vagy reményt.

– Aludnod kellene egy keveset– jegyezte meg Kit. – A kicsi nemsokára felébred, és nincs annyira oda értem, mint érted.

– Semmi problémája nincs veled – válaszolta erre Rohi. – Kisbaba, és már most érzi, mennyire feszült vagyok.

– Te meg én vagyunk neki az egész világmindenség.

– Mi van, ha nem ezt kellene csinálnunk?

– Mit nem, kicsim?

– Ezt az egészet? Más bolygókra mennünk. Más csillagokhoz? Mi van, ha Isten nem ezt akarta?

– Akkor, azt hiszem, hamarabb kellett volna szólnia. Most már túl mélyen benne vagyunk, hogy visszaforduljunk.

Rohi kuncogott, és kikapcsolta a marokterminálját. Kit megkönnyebbült. Fogalma sem volt, mit csinált volna, ha Rohi nem hajlandó levenni a szemét a képernyőről. Alighanem egyedül ment volna vissza a kabinba.

– Nem fér a fejembe a dolog – mormolta a nő. – Mind meghaltak, és mindenki folytatja, amit eddig csináltunk.

– Nincs más választásunk. Azért folytatjuk, mert muszáj. – Letörölte a felesége szeme körül felgyűlő könnyréteget. – Minden rendben lesz – mondta, és hallotta, mennyire kis súllyal bírnak a szavak. Mennyire nem hitt bennük. – Gyere, feküdj le!

Az üldözés bizonyos értelemben egyszerűnek tűnt. A Roci fékezett, még mindig a Szabadbirtok-kapu felé száguldott, de egyre lassabban. Mire átkel rajta, eléggé lelassul ahhoz, hogy harmincnégy fokkal módosítsa a pályáját, és kicsusszanhasson az Adro-kapun vagy még több száz másikon. A Derecho nevű laconiai romboló nagyobb sebességgel haladt, és még csak most kezdett bele a fékezésbe. Gyorsabban kel majd át a Szabadbirtok-kapun, keményebben fog fékezni, nagy energiájú laconiai hajtóműve kellően forró lesz ahhoz, hogy a legénység egy hányadának halálát kockáztassák vele. Talán be tudják azonosítani a kaput, amelyiken a Roci átsurrant. Talán rosszul tippelnek majd. Lehetséges, hogy gyilkos égetésbe kezdenek, hogy minden sebességtől megszabaduljanak, és megálljanak a gyűrűtérben, hogy a Roci útjának nyomai után kutassanak. Vagy, a fenébe is, lehet, hogy meghibásodik a hajó, kiperdül a gyűrűkapuk közötti buborék nem-felületébe, és megsemmisül. Jimnek korábban is volt már szerencséje.

Másrészről a hajsza hihetetlenül bonyolult volt. Csak a szemét kellett megrebbentenie, és a kijelző egy háromdimenziós valószínűségi térképre váltott, amelyik a Roci által választható lehetséges pályákat mutatta, az összetett döntési pontokat, ahol az időhöz, vektorhoz, delta v-hez, az emberi véredények rugalmasságához és a hajó térbeli helyzetéhez hasonló értékekkel számoló egyenlet határozta meg azt a pillanatot, ahol egy lehetséges jövő elillant. Jim a nézeteket váltogatta – a Roci tervezett pályáját és a lebukó, liliom alakú kúpot, amely a Derecho elképzelhető útvonalait vázolta fel. Aztán azoknak a dolgoknak a kusza hálózatára váltott, amelyek megtörténhetnek, de még nem történtek meg, és amelyik másodpercről másodpercre keskenyedett, és egy történelem nevű vékony fonalat hagyott maga után. Az állkapcsa sajgott a lassítástól. Órák óta senki sem szólalt meg, és a fejfájása valószínűleg egyszerűen fejfájás volt. A sztrók nem tart ilyen sokáig.

ÁTKELÉSRE FELKÉSZÜLNI! – Üzente Alex az egész legénységnek. A külső teleszkópok képein a kapu ezer kilométeres átmérője még mindig majdnem túl kicsi maradt ahhoz, hogy látni lehessen. Jim figyelte, ahogy növekszik, mígnem majdnem akkora lett, mint a kinyújtott keze hüvelykujjának körme, aztán az univerzum minden csillaga egyszerre kialudt, ahogy átkeltek rajta a gyűrűtérbe.

Az egész buborék és az összes kapu egy kevéssel kisebb térfogatot tett ki, mint a Sol-rendszer csillaga. Egymillió Föld sem fért volna el benne. A jelenlegi sebességükkel nem sokáig maradnak odabent.

A Roci elmozdult alatta, tökéletes ívet leírva elfordult, a Szabadbirtok-kaput és az Adro-kaput egy olyan bonyolult matematika által meghatározott logikus kapcsolatba hozta, amelyet a hajó elképesztő erejű hajtóműve csupán jókora küzdelem árán tudott fizikai valósággá alakítani. Ha a reakciótömeg-ellátás akadozna, félresiklanának a kijelölt pályáról. Ha nem találnák el az Adro-kaput, minden, ami ezt követné, már más gondja lenne. Jim nem tudta megállapítani, vajon a szíve a félelemtől zakatol-e ilyen hevesen, vagy az erőlködéstől, hogy továbbra is elég vérrel lássa el az agyát.

Balra tőle Naomi mordult egyet, és a mordulás bosszúságnak hatott. Jimnek hirtelen bevillant egy emlék arról, ahogy felharsantak a gyógyászati riasztások, amikor Fred Johnson meghalt ugyanabban a présülésben, amelyikben most Naomi ült, és a szíve valahogy még gyorsabban volt képes kalapálni. Nem szólalt meg riasztás, viszont egy kizárólag neki címzett üzenet érkezett Naomitól.

TÚL SOK A HAJÓ.

Jim megint átkapcsolta a kijelzőjét. A gyűrűkapu forgalmi mintázatára. Tucatnyi transzponderkód bomlott ki – a Zsarnok Ostobaságáé a Solból, a Taifé a Hongdae-ből, a Megbocsátásé a Firdawsról –, és még kétszer ennyi, azonosítatlan hajtóműcsóvákhoz tartozó szerverjel. Jim próbálta úgy átállítani az elemzést, hogy mindegyiket figyelembe vegye, ám mielőtt sikerült volna, újabb üzenetet kapott Naomitól.

EZ KÉSZ TÉBOLY. NEM FOG SIKERÜLNI NEKIK AZ ÁTKELÉS. MIT GONDOLNAK, MIT MŰVELNEK???

De pontosan tudta, mit csinálnak. Ugyanazt, amit ők. Mérlegelték a veszélyeket, és egyenként mindegyikük úgy határozott, hogy van értelme elvetni a kockát. És némelyik nyilván nem jutott át. Senki sem tartotta számon, hány hajó lépett be egy gyűrűkapuba, és nem jött ki a másik oldalán. Ha a Roci odaveszne, fogalma sem volt, mennyi idő múlva venné észre bárki is. Talán soha.

A rendszert fenyegetettségértékelésre kapcsolta át, és a válasz azonnal megérkezett. Két hajó készült kilépni a gyűrűk teréből, mielőtt a Roci eléri az Adróét: egy transzponder nélkül repülő gyarmatosító hajó, amelyik csaknem a Behrenhold-kapunál járt már, és a Megbocsátás, egy terjedelmes teherszállító a Firdawsból, amelyik alig néhány perccel azelőtt lép majd át a Bara Gaon-rendszerbe, hogy a Roci az Adro-kapuhoz ér. Feltéve, hogy a gyűrűk alapállapotban voltak, a Roci túl fogja élni az átkelést. Feltéve, hogy egyetlen más hajó sem kel át ezzel egy időben valamelyik gyűrűkapun.

Más szóval rengeteg olyasmit feltételezve, amit nem volt oka feltételezni.

Visszajöttek a csillagok. Ugyanazok a csillagok, mint otthon, legfeljebb egy kissé más alakzatokban. Ekko hagyta, hogy a feje a présülés géljébe süppedjen. Pár pillanatig semmit sem mondott, érezni is alig érzett valamit, aztán mélységes megkönnyebbülés áradt szét benne, akár egy hullám, örömmel töltve el a szívét, és újra megnevettetve őt.

Ráébredt, hogy a kommvonalát Annamarie francia káromkodásának finom ritmusa nyitotta meg. Nem hozzá beszélt, vagy igazából akárkihez. Talán Istenhez.

– Egy kissé sűrű ma a forgalom, mi? – szólalt meg Ekko.

Annamarie angolra váltott.

– Bassza meg, ez túl sok volt, öregem.

Ekko megint elnevette magát. Szinte közösülés utáni megkönnyebbülést érzett. Itt volt, a hajóján és a Bara Gaon-rendszerben, nem pedig abban az üvöltő semmiben, amelyik felfalta a rövidebbet húzó hajókat.

– Fel fogok mondani – közölte Annamarie. – Keresek magamnak egy kellemes lakást a Bara Gaonon, mellé valami tisztességes állást, aztán visszavonulok, gyerekeket szülök, és többé nem megyek át azon a kibaszott kapun. Az istenit neki! – Ekko kihallotta a széles mosolyt a nő hangjából, és tudta, hogy addig nem gondolja komolyan, amíg ki nem józanodik. – De most komolyan, capitán. Valaki kurvára meg fog halni odabent, ha ennyire forgalmas marad.

– Így igaz, de nem mi. Ma nem. Irányított sugárnyalábbal célozd meg a forgalomszabályozást és az ügyfelet! Közöld velük, hogy itt vagyunk!

– Hogy még élünk, és majd máskor nyúzzuk le a bőrt a seggünkről – válaszolta Annamarie. – Mindjárt meglesz. Szólok, amint létrejött a kapcsolat.

A Rocinante sikított. A kompressziós eresztékek a tűréshatáruk közelébe értek. Súlyos szén/szilikát hajótestlemezek feküdtek rá mélyen a támaszaikra. A hajtómű üvöltött és nekipréselődött a kerámia, fém és levegő száguldó buborékához. Az Adro-kapu másik oldalán, a hajtóműcsóvától szinte teljesen elfedve felderengtek a vonagló csillagok.

Abszurd dolog lenne így meghalni, gondolta Jim.

Az állkapcsa sajgott, és folyton elvesztette az idő darabkáit. Alex korábban az Adro-kapu felé fordította a Roci hajtóműcsóváját, a lehető legtöbb sebességet igyekezett leadni, néhány másodperccel késleltette az átkelést abban a jóformán hiábavaló reményben, hogy változtat majd a helyzeten. A gyűrűteret átszelő Derecho egyre közeledett. Annyiféleképp félresikerülhetett az egész, aztán mi lesz?

Elisa anya kisfiának élete felívelt, háborúkon és idegen naprendszereken, szerelmen és kétségbeesésen át, hogy végül belerohanjon abba az egyetlen halálos veszélybe, amelyikről mindvégig tudta, hogy rohadtul számolnia kell vele. Túlságosan ostoba vég volt ahhoz, hogy akár a sors iróniájának mondhatta volna.

Egy Naomitól érkező üzenet jelent meg a képernyőjén – JÓL VAGY? –, és Jimnek vissza kellett fognia magát, nehogy odaforduljon felé. Nem tudta biztosan, ilyen égetés mellett sikerülne-e visszafordulnia. A vér felgyűlt a tarkójánál, és biztosra vette, hogy egyedül a lé bizsergető sistergése akadályozta meg, hogy egyszerre több sztrókot is kapjon. Belekezdett a válaszba, aztán elfelejtette, mit csinál. A kapu egyre közeledett, előbb lassan növekedett, aztán gyorsan, aztán egészen hirtelen.

Az égetés csillapodott, fokozatosan váltott vissza tolóerő nélküli repülésbe, hogy elkerüljék a reperfúziós károsodásokat, amelyek abból származtak, amikor a vér túl hamar visszaáramlott a szövetekbe, amelyekből korábban kipréselték. A keze és az arca zsibbadt. Megint meglátta Naomi üzenetét, és eszébe jutott, hogy még nem válaszolt rá.

Megpróbálta kimondani, hogy „jól vagyok”, de csak rekedtes hörgésnek hatott. Néhány másodpercig masszírozta a torkát, a megfelelő helyük felé tolta a porcokat és az izmokat, és újra próbálkozott.

– Jól vagyok – sikerült kimondania. – Minden rendben. És te?

– Roppant büszke vagyok, hogy ebben a pillanatban nem valami idegesítő tócsában ülök – válaszolta a nő, de a viccből harag érződött ki. A Roci égetése egy, majd fél g alá csillapodott. Jim odanézett. Naomi szája dühösen elfintorodott.

– Nem tartják be a protokollt – állapította meg Jim.

– El kellett volna fogadnom Trejo ajánlatát. Ez nem fog működni, hacsak valaki be nem tartatja. Hiányzik az együttműködés.

– Most igen. De ez nem azt jelenti, hogy mindig így lesz.

– Emberek – mondta erre kimerült hangon Naomi. – Ezt az egészet emberekkel próbáljuk megcsinálni. A rövidlátó gondolkodás a génjeinkben van.

Jim nem tudott mit válaszolni erre. Egy pillanattal később életre kelt a kommrendszer, Amos és Teresa számolt be az égetés utáni karbantartásról, amit végeztek. Alex irányított sugárnyalábbal próbált kapcsolatot létrehozni a Sólyommal, Naomi pedig ellenőrizte, hogy a gyűrűtéren való átkelés közben a hajó felszedett-e bármilyen várakozó kommunikációs csomagot a földalatti mozgalomtól.

Jim tette, amit a többiek, megszólalt, amikor csak segíthetett, de a fejében leginkább Naomi hangja ragadt meg, akár egy fülbemászó, sivár dallam. Ezt az egészet emberekkel próbáljuk megcsinálni.

A Derecho áthaladt a Szabadbirtok-kapun, és belépett a gyűrűtérbe, a hajtómű a hajó tűréshatáráig tolta fel a fékező égetést – ami nagyjából annyit tett, hogy a legénység tűréshatáráig. A Derecho elegendő g-t tudott volna beleömleszteni a manővereibe, hogy szétzúzza a sós vízzel telt bőrzsákokat. Tanaka hajlandó volt feláldozni néhány életet, ha így elkaphatta a zsákmányát. Ha ettől vérszomjasnak látják majd, hát legyen. Mindig is szomjas volt valamire. Ez akár a vér is lehetett.

Amint megszűnt a kaputorzítás, és még levegőt is csak nagy nehezen kapott, ráállította a hajót, hogy pásztázza át a vákuumot a több mint ezerháromszáz kapu peremén. A Rocinante hajtóműcsóvája talán eltűnt már, de a hűlő felhő, amely nem sokkal korábban még a reakciótömege volt, még mindig ott oszlott lassan szét a hidrogén és oxigén, ózon és víz párájává, amely a gyűrűtér fizikai tömegének java részét kitette. Idővel a részecskék mind a terület széléhez sodródnak, ahol érintkeznek vele, és megsemmisülnek, de az információ addig ott marad. Egy alig észrevehető ujj mutatja az irányt, amerre az ellenség távozott.

Tanaka reménykedett, hogy sikerült átjutnia, mielőtt túlságosan szétszóródik ahhoz, hogy megtalálja…

A Derecho hajtóműve kikapcsolt, a hajó szabadesésbe ment át, és a hányinger hulláma hömpölygött végig rajta. Tanaka rá se hederített, és megnyitotta a taktikai kijelzőjét. A gyűrűtér nevetségesen tele volt. Még így is kevesebb hajót látott, mint annak idején egy átlagos esetben, ahogy a Callisto haditengerészeti bázisához közeledett, de a Callistónak sosem kellett amiatt aggódnia, hogy extradimenzionális borzalmak kebelezik be némelyik hajót, miközben leszállni igyekeznek. A kontextus a lényeg.

A Derecho már mindegyiket végigpásztázta és elvetette – egyik sem a Rocinante volt. Mindenesetre megnyitotta a vizuális profilokat és a hajtóművek egyedi energiamintázatait. Az azonosító algoritmusok zseniálisan működtek, de egyik sem ért fel az emberi szemmel. Ami megtévesztette az egyiket, gyakran nem tudta megtéveszteni a másikat.

– Tanaka ezredes? – szólalt meg kérdőn Botton hangja a kommképernyőből.

– Mi az?

A Derecho fény és nagy energiájú részecskék kitörését észlelte a Sol-kapuból. Valamely másik hajó csiklandozó hajtóműcsóvája készült átfurakodni azon a gyűrűn.

– Sürgős orvosi ellátásra van szüksége… – Botton egy pillanatra elhallgatott, próbált normálisan lélegezni – a legénység több tagjának. Ha elég hosszú ideig megállhatunk, hogy a gyengélkedőbe vigyük őket…

– Csinálja! – vágta rá Tanaka.

– Köszönöm, ezredes – válaszolta a férfi.

– Hol vagytok, kis rohadékok? – mormolta maga elé Tanaka.

A Sol-kapu vibrálva felfénylett.

Bakari azért visongott, mert frusztrált volt. A gyermekorvos előre figyelmeztette erre Kitet, mielőtt megkezdték az utazást. Az alacsony gravitációban töltött idő valamennyire el fogja gyengíteni Bakari izmait és csontjait. Nem annyira, hogy ne erősödjön fel újra, amint állandó nehézkedésbe kerül, ahhoz azonban eléggé, hogy az út során az erősebb égetések alatt ne legyen képes megcsinálni olyan dolgokat, amiket korábban meg tudott. Az első megbeszélésükön megjegyezték, hogy a gyűrűtérbe lépés előtti fékező égetés lesz az első alkalom, amikor egy Bakari-korú kisgyerek küszködni fog. Akkor nem hangzott különösebben vészesnek a dolog.

Most vészesnek tűnt.

– Gyerünk, kismanó! – mosolygott le Kit az arcocskára, amel dühödten nézett fel rá. – Semmi baj. Hallgass, amíg énekelünk, rendben? Hallgasd, ahogy énekelünk!

A harmadik órában jártak, amióta Bakari felébredt a szunyókálásból. Rohi vállalta be az első kettőt. Most a tiszti étkezdében vásárolt fűszeres curryt a Breach Candyből származó fivéreknek, bocsánatkérésképp a visítás és sírás miatt. A többi utas volt olyan kedves, hogy nem panaszkodott, és volt szíves méltósággal elfogadni a békéltető ajándékukat. Rohi megígérte, hogy később egy órát tölt majd az edzőteremben. Mostanáig egyikük sem tartotta magát igazán az edzési ütemtervhez, és ezért majd akkor fognak megfizetni, amikor a Preiss a Nieuwestadra ér.

– Hallgass! – énekelte Kit. – Kisfiam, hallgass! Hallgasd, ahogy fáradt édesapád énekel!

Trillázott egyet a torka mélyéből, amire még a válás előtti időkből emlékezett, hogy az apja szokta csinálni. Bakari meghökkent, úgy meredt Kitre, mintha kinőtt volna még egy feje.

– Ó. Ez már tetszik? – gügyögte Kit, aztán megint trillázott egyet.

A görcsösen összeszorított kis száj ellazult, és mint egy csoda, amely a hívőkre száll, a kisbaba felnevetett. Kit lemosolygott rá, Bakari pedig visszamosolygott.

– Mindjárt vége az égetésnek – énekelte Kit, rögtönözve a dallam trilláit és ugrásait. – Nemsokára átmegyünk a kapun.

Bakari ide-oda csúsztatta a hátát, aztán felnyújtotta a karját, ahogy azóta tette, hogy Rohi pocakjában volt. Hamarosan elalszik majd, és Kit érezte, hogy egyszerre ő is alig várja már. Amikor a fia elalszik, ő is leteszi majd a fejét. Te jó ég, mennyire hiányzott már neki az alvás.

– Hunyd le a szemed, és pihenj, fiam! – énekelte, és finoman ringatni kezdte a kis présülést. Hosszan és csillapítón elnyújtotta a magánhangzókat. – Nincs semmi itt, mire szükséged lenne…

Bakari szeme rebegve lecsukódott, aztán újra felnyílt. Volt valami furcsa abban, ahogy a fény megtört Bakari arcának kerekségén, és Kit kiesett a saját dallamából, megbabonázta a fia bőrének textúrája. A fény olyan sok részletet tárt elé: a babasima bőr redőit, az olajok csillogó rétegét, és Kit valamiképp belezuhant mindebbe, egyre mélyebbre hatolt a fraktálos összetettségbe. Mire rájött, hogy valami baj van, már túl késő volt.

Bakari ott volt, ugyanolyan közel, mint korábban, de ami nemrég még a kisfia volt, rezgések kuszaságává bomlott – molekulák és atomok halmaivá és túlságosan barokkos mintázatokká ahhoz, hogy látni lehessen, hol ér véget valami, és hol kezdődik valami más. Kit bukni kezdett arrafelé, amit egykor úgy mondott volna, hogy előre, arra, amit egykor a térdének nevezett volna, és a fájdalma arra hasonlított, mintha eldőlő dominókat látna, parányi elektrokémiai szikrák ugrottak át egyik idegről a másikra. A levegőben lévő vibrálás a visító Bakari volt. És már Kit is üvöltött. A torkát horzsoló levegő érzete ahhoz hasonlított, mintha borotvaéles atomok zúdultak volna le rajta.

Valami náluk szilárdabb és valóságosabb csusszant át az atomok összevisszaságán, amely a fal volt. Az öntudattal bíró sötétség fonala, amely sosem ismerte a fényt, és annak ellentéte volt. Kit megpróbálta átölelni a felhőkkel, amelyek nemrég még a karjai voltak, a felhőt, amely nemrég még a fia volt, habár valahol tudta, hogy ez nyilván nem számít. Ugyanúgy nem volt szilárd, ahogy a fal sem.

A sötétség kavargott körülötte, szétszórta őt. Szétszórta a fiát.

Egy hegyekhez hasonlón hatalmas hang suttogott…

A riasztás megragadta Tanaka figyelmét. Valami nem stimmelt a Sol-kapunál. Pár másodpercbe telt, mire rájött, mit lát. A gyorsan mozgó részecskék beáramlása egyszerre nullára csökkent. Ez jelenthette volna azt is, hogy a bejövő hajó kikapcsolta a hajtóművét, de fotonok továbbra is átjutottak. Bármilyen hajó kelt is át a Solból, nem fog sikerülni neki. Már most eltűnőben voltak, és még csak nem is tudtak róla.

Nem az ő gondja volt, és még ha az övé lett volna is, semmit sem tehetett ezzel kapcsolatban. Visszatért a szóráselemzéshez és a Rocinante utáni hajszához. Negyven százaléknál nagyobb esélye volt, hogy valami átkelt a Bara Gaonba abban az időintervallumban, amelyet Tanaka vizsgált…

– A francba! – dörmögte magában.

Hagyta, hogy a Derecho folytassa a számolgatást, és a képernyőt visszaváltotta a Sol-kapu képére. A kisiklott vonatra. A fény mostanra kisebbé és ragyogóbbá vált. A hajtómű majdnem elérte a kaput. Tanaka akaratlanul is mélyet sóhajtott. Egy egész csomó ember fog meghalni mindössze amiatt, mert nem volt szerencséjük a forgalmi mintázatokkal. Az együttérzés nem hagyta nyugton. Valahogy kicsinyesnek tűnt, hogy miközben a világegyetem összeomlott köröttük, az ellenség időnként még mindig bekebelezett egy-egy hajót.

– Nyugodjatok békében, szerencsétlen rohadékok! – mondta Tanaka, ahogy a hajtóműcsóva ellobbant, beleveszett oda, ahová az eltűnt hajók kerültek.

Egy riasztás csipogott fel, és Tanaka fél másodpercig azt hitte, hogy a Solból érkező hajó elvesztését jelenti be. De a Derecho nem emiatt aggódott. Hanem minden más miatt. Tanaka rápillantott az adatokra, és a gyomra görcsbe szorult. Megnyitotta a külső teleszkópokból érkező képet. A gyűrűk közötti tér felülete gyöngyházfényű szürke árnyalatokban izzott, és a sötétség hullámai mozogtak közöttük úgy, hogy arról a zavaros vízben úszó cápák jutottak Tanaka eszébe. Adrenalin áradt szét a szervezetében, és olyan erős szédülés jött rá, hogy egy fúvóka meghibásodásának jelét kereste.

– Botton! – kezdte, abban bízva, hogy a Derecho tudni fogja, kihez kell kommcsatornát nyitnia. – Van egy kis gondunk.

A gyűrűtér felszíne megmozdult. Elhajolt. Forrni kezdett.

A gyűrűtér közepén lévő idegen állomás fellobbant, akár egy parányi nap.

Történt valami Tanakával, amit úgy érzett, mintha anélkül ébredt volna fel, hogy előtte elaludt. A tudata megváltozott, megnyílt, olyasmivé lett, ami egy pillanattal korábban még nem volt. A présülésében ült, ugyanakkor a gyengélkedőben is, iszonyatos fejfájással, és Botton kabinjában egy ivógumónyi whiskyvel a kezében és az utána maradt égető érzéssel a torkában. Ezernyi szempáron át látta a világot, ezernyi testet érzett, ezernyi néven ismerte önmagát.

Aliana Tanaka felsikoltott.

Egy hegyekhez hasonlón hatalmas hang suttogott.

Azt súgta: Ne!

A szerteszóródott világ egy pillanatra megállapodott az örvényeiben és a zűrzavarában. A sötét fonalak megdermedtek a helyükön, vibráltak és vonaglottak, de képtelenek voltak átcsapni a felhőkön és pontokon, ami az anyag. A tudat, a korábbi Kit, bármily sodródó, megtört és szétszóródott volt, látta a saját fájdalmait, a saját szenvedését, a még mindig villódzó impulzusokat, amelyek egykor a gyermeke neuronjai voltak, ahogy még mindig ki-kisültek. A hangnak megfelelő valami dörgött és bömbölt, és a sötét fonalak elvékonyodtak. Fekete szálakká alakultak, nedvesekké, akár a vérrögök. Aztán szálakká. Aztán füstgomolyokká.

Aztán semmivé.

Az utak, ahol a sötétség az imént szétcsapkodta a szétszórt részecskéket, átalakultak, mint egy lassan és visszafelé lejátszott videóüzenet. Valami azt gondolta: „kikeverni a tejszínt a kávéból”, és talán Kit lehetett. A rezgések összjátéka, amik az atomok és molekulák voltak, felfoghatatlanok a sokféleségükben, lassanként elkülönült. A lassú, kavargó áramlat, amely egy sáros part mellett hömpölygő folyóra emlékeztetett, a szellőzőből származó levegő lett. Vagy egy érben csordogáló vér. A sűrűség valóságossá vált.

Felületek rajzolódtak ki. Aztán tárgyak, aztán pedig Kit Bakari tágra nyílt, rémült szemét nézte. Kit szíve megrebbent, zavarodottan, akár egy ember, aki a mondat közepén elfelejtette, miről beszél, aztán verni kezdett, minden dobbanás annyira erőteljes volt, hogy Kit látta a lüktetést a szemében. Szorosan átkarolta a kisfiát, ahogy Bakari elsírta magát, aztán magához ölelte őt, védelmezte a fenyegetéstől, amit nem értett, és nem tudott elhelyezni a térben.

A másik férfi, az, aki nem a szobában volt, kimerülten összerogyott, és lehunyta a szemét. A kabin ajtaja hangosan kitárult, és Rohi állt ott fénylő, pániktól kikerekedett szemmel.

– Fájdalmat okozol neki! – kiáltotta Rohi. – Kit, fájdalmat okozol neki!

Nem – próbálta válaszolni Kit –, csak fogom. Csak azért sír, mert fél. Nem találta a szavakat, és amikor lenézett, látta, hogy túl erősen szorítja. Ellazította a karját, mire Bakari még hangosabban üvöltött. Kit hagyta, hogy Rohi átvegye tőle a fiukat. A teste remegett, mély, lüktető reszketés rázta.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Rohi a félelemtől sipító hangon. – Mi történt az előbb?

A Sólyom az Adro-gyémánt közelében járt, és ugyan nem a helyi csillag túlsó oldalán helyezkedett el, ám nem is a keringési pályája kapuhoz legközelebbi pontjánál. Az időkésés hatvankét percet tett ki, ami azt jelentette, hogy százhuszonnégy fog eltelni, mielőtt megbizonyosodhatnak róla, hogy az irányított sugárnyaláb kapcsolat létrejött. Jim természetesen elküldhetne egy üzenetet a szuperkoherens fénysugárral, még mielőtt megtörténne a kommrendszerek kézfogása, de ez valahogy udvariatlannak tűnt. Azzal, hogy beléptek a rendszerbe, vödörnyi kellemetlen döntést zúdítottak Elvi nyakába. Jim úgy érezte, az etikettet figyelembe véve a legkevesebb, amit megtehet, az, hogy esélyt ad Elvinek, hogy ne válaszoljon.

Addig is azzal töltötte az időt, hogy a gyengélkedőben átvizsgáltatta magát az autodokival. A gyógyászati szakértői rendszert háromszor korszerűsítették az azóta eltelt évtizedek alatt, hogy a Roci a MEKH csúcskategóriás hajóinak egyike volt, és ugyan most már létezett jobb technológia, de ez még mindig rohadtul jónak számított. Határozottan jobbnak annál, mint amivel felnőtt.

Átvizsgáltatta magát a rendszerrel, talál-e a hosszú égetésből származó kisebb bevérzéseket és szakadásokat, és célzott véralvadás-javítókból és személyre szabott regeneráló hormonokból kikevert folyadékot adagoltatott ki magának. A legrosszabb részt a szinte formaldehidszerű utóíz jelentette, amelyet a kezelés után még két napig érzett a nyelve hátsó részén. Nem nagy ár azért, hogy nyolc százalékkal kisebb eséllyel kapjon sztrókot.

Naomi úszott be, kapaszkodótól kapaszkodóig, egy élet gyakorlatának könnyedségével. Jim elmosolyodott, és az övé melletti autodoki felé intett, mintha a hajókonyhán kínálta volna hellyel. Naomi finoman megrázta a fejét.

Jim csaknem megkérdezte tőle, mi nyugtalanítja, de eleve tudta. A lassú zóna sűrű forgalma. Kis híján nyugtatni kezdte, hogy nem az ő hibája, ami igaz lett volna, de ezt Naomi is ugyanúgy tudta. Ettől még neki kellett cipelnie a terhet.

– Lehet, hogy Tanaka hajója eltűnt az átkeléskor – mondta Jim.

Amint remélte, Naomi halkan felnevetett ezen.

– Nincs ekkora szerencsénk. Sosem azokkal történik, akikkel szeretnénk.

– Ez alighanem igaz.

– A legrosszabb az benne, hogy megvan a válasz, tudod? Ismerjük a megoldást. Alighanem többtucatnyi megoldás létezik. Mindössze annyi kellene, hogy az emberek megegyeznek egyben, és tartják magukat hozzá. Együttműködés. És én meg tudnám…

Alex hangja szólalt meg a kommcsatornából.

– Mindenki látja ezt?

Naomi összeráncolta a homlokát.

– Mit kéne látnunk? – kérdezte Jim.

– A gyűrűkaput.

Jim odébb húzta a karját, de az autodoki panaszosan felcsipogott. Naomi bekapcsolta a fali képernyőt, és a külső teleszkópokra váltott. Mögöttük az Adro-kapu ugyanolyannak tűnt, mint minden más kapu – sötét, csigavonalban szétbomló anyagnak, amelyet kifürkészhetetlen eónokkal ezelőtt alkotott meg a protomolekula furcsa művészete. Most viszont nem sötét volt. Hanem ragyogott. A kapu egész köre kékesfehéren izzott, energiával töltött részecskék árama sugárzott szét belőle, akár az északi fény.

Naomi halkan füttyentett.

– Alig pár perce kezdte csinálni – mondta Alex. – Rengeteg sugárzást is észlelek felőle. Semmi veszélyeset… csak egy halom UV-és rádióhullámhosszt.

– Amos! – szólalt meg Jim. – Figyeled ezt?

– Naná.

– Tudsz egy csomó dolgot, amit nem kellene tudnod. Bármi ötlet ezzel kapcsolatban?

Jim kihallotta a vállvonogatást a nagydarab gépész hangjából.

– Úgy tűnik, valaki bekapcsolta.

Huszonötödik fejezet: Tanaka

A Preiss kapitánya egy lapos arcú, fakó bőrű férfi volt borosta hosszúságú szakállal, amelynek nem sikerült elfednie a tokáját. Két évtizedet töltött azzal, hogy gyarmatosítókat szállított az új világokra, és most Tanaka kabinjában lebegett, tétován bámulva maga elé. Rémültnek kellett volna lennie. Egyszerűen döbbentnek tűnt.

Tanaka erőt vett magán, hogy ne doboljon az ujjával a combján. Nem fogja kimutatni a szorongását, még egy olyan ember előtt sem, aki egyértelműen elnézné ezt neki. Végtére is ezt a beszélgetést, ahogy az összes többit, rögzítették.

– Már vettem be tudatmódosítókat – kezdte a férfi, egy pillanatra elhallgatott, hanyagul megnedvesítette az ajkát. – Sok mindent megtapasztaltam már, tudja? Ez nem olyan volt. Egyáltalán nem.

A Preisst összekapcsolták a Derechóval, egyike volt az első hajóknak, amelyek a sorukat várták, hogy a laconiaiak személyesen elbeszélgethessenek a legénységükkel, átmásolják az adatokat az érzékelőikből és a kommrendszereikből, és általában mindent a lehető legsűrűbb fogazatú fésűvel átvizsgáljanak. De a Preiss számított a legfontosabbnak. Ez volt az egyetlen hajó, amelyik valaha visszaverte a fenyegetést, hogy nyomtalanul eltűnjön.

És ha Tanaka korábban reménykedett abban, hogy a hajó kapitánya tudja, miért, nagyjából most kellett volna feladnia.

– Mit szállít a hajó, ami bármilyen módon rendkívülinek lenne mondható?

A férfi a semmibe révedt, aztán a tekintete rátalált Tanakára. Tökéletes összhangban vonta meg a vállát és ráncolta össze a homlokát, mivel az életében számtalanszor kimondta már, hogy: „Kurvára nem tudom.”

– Egyszerűen átkeltünk, ugyanúgy, mint mindig. Először mindig a hajtóműcsóva éri el a kaput. De nem láttuk, hogy bármi szokatlan történne. A hajtóműcsóva útban volt, tudja.

– Tudom – mondta rá Tanaka. Sajgott az állkapcsa. – De kell lennie valaminek. Volt bármi, ami ezúttal másképp történt? Megváltoztattak bármit is mostanában a hajón?

– Új légtisztítókat szereztünk be a Ganymedesről. Kettős szigetelésű töltött grafént. Elvileg kétszer annyi ideig jó, mint a régebbi fajta, és desztillált vízzel mosható. Öt-hatszor újrahasznosítható.

– Csak ennyi az új felszerelés?

– A legutóbbi utunk óta igen.

– Mi a helyzet az utasokkal? Szállít bármelyikük valami szokatlant?

Vállvonogatás. Homlokráncolás.

– Csupa építőipari és éghajlat-szabályozó cucc. Nem tudom.

– Bármilyen protomolekula-alapú technológia?

Türelmetlenség villant át a vaskos férfi arcvonásain.

– Minden technológia protomolekula-alapú. A csipkeburkolat protomolekula-technológia. A reaktort körülvevő biohártyák is azok. Az élelmiszer-ellátás fele olyan dolgokból származik, amit abból a vacakból raktak össze.

Tanaka mély levegőt vett, aztán a foga közt szűrve kifújta. Nem nyugtatta le a tudat, hogy a férfinak igaza volt. De kellett lennie valamilyen oknak, ami miatt a férfi most itt volt, az ő munkaállomása előtt lebegett, és a sikertelen átkelés során nem foszlott semmivé az éhes ürességben.

Tanaka annyiban hagyta a dolgot.

– Volt valamilyen… élménye, amit az eseményhez köthet? – Sikerült higgadtságot erőltetnie a hangjára, mintha bármilyen válasz elfogadható lett volna. Mintha pusztán attól, hogy feltette a kérdést, nem rándult volna görcsbe a gyomra.

– Ó, igen. Nagyon is.

Tanaka kikapcsolta a felvevőt.

– Mesélje el, mire emlékszik! Ne érezze úgy, mintha értelmet kellene találnia benne! Csak az élményről őrzött emlékeket mondja el!

A férfi a fejét csóválta. Nem tagadón, hanem a hitetlenséggel határos ámulat jeleként.

– Volt ez az izé, ahol… Nem is tudom. Mintha egy óceánban lettem volna, de a víz más emberekből állt? Tudja, mint amikor álmodunk, és talán másvalakik vagyunk? Mint amikor azt álmodjuk, hogy öregek vagyunk, pedig valójában fiatalok. Vagy fiatalnak álmodjuk magunkat öregen. Mintha ezer ilyen álmot láttam volna egyszerre.

Tanaka bólintott. Valójában egészen jó leírásnak érezte. Az akaraterejével elernyesztette az állkapcsát.

– Emlékszik még valamire ezekből a benyomásokból? Vagy az élmény ugyanúgy elhalványult, mint a szokványos álmok?

A férfi megint vállat vont, de már-már szelíden. Mint aki megijedt, vagy szomorú. Amikor megszólalt, a hangja jóformán vágyakozónak tűnt.

– Van néhány… töredék? Van köztük egy emlék, amelyikben nőként éltem az L4-en úgy tíz évvel ezelőtt. Épp előléptettek vagy ilyesmi, és jól berúgtunk a barátaimmal.

– Járt valaha az L4-en?

– Nem, mégis ott voltam. Ott volt a nő. Ott volt, amikor ő voltam. Nem tudom, az egész annyira összezavarodott.

– Emlékszik még valamire a nőről?

– A bőröm egészen sötét volt. Mármint sötét sötét. És valami nem stimmelt a jobb lábammal.

– Jól van. Rendben. – Tanaka újra elindította a felvételt. – Addig nem kelhet át, amíg mindenkit ki nem kérdeztünk, aki a hajón tartózkodik, és a helyszínelők mindent alaposan át nem vizsgáltak.

Tanaka arra számított, hogy a férfi kifogást emel, de nem tette. A Preiss később fog megérkezni a Nieuwestadra, a kapitány pedig minimum a jutalékát el fogja veszíteni. Valószínűleg még kötbért is kell fizetnie. Ha a pénzveszteség zavarta is a férfit, nem mutatta ki. Tanaka arra tippelt, hogy az élmény, amelyen átesett, jelentéktelenebbnek tüntette fel a helyzete gazdasági realitását. A beszélgetések során sokszor tapasztalta ugyanezt.

A férfi a két kezét váltogatva kihúzta magát az irodából a folyosóra, ahol Tanaka őrei várták. Tanaka megérintette a vezérlőt, és az ajtó becsukódott a férfi mögött. A feltartóztatott hajó teljes legénységének és minden utasának adatbázisa átkerült a Derecho rendszerébe is. Az adatok nem voltak tökéletesek. Némelyik hajó az incidens során történt adatvesztésről számolt be, a rendszereik megsérültek, és hiányossá váltak. Ez csupán azt jelentette, hogy bizonyítékot rejtegettek: talán csempésztek, talán a hajón néhányan kapcsolatban álltak a földalatti mozgalommal, lehetséges, hogy megpillantották, ahogy a Rocinante áthalad a lassú zónán. Tanaka nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, ezek az emberek a birodalom mintapolgárai.

Ezzel majd később foglalkozik.

A saját élménye inkább arra hasonlított, mintha hóviharba került volna. Az egyik pillanatban a Preisst figyelte, ahogy nem sikerül átkelniük. A másikban egy ismeretlen tudat orkánjába került, mindenfelől a szél csapkodta. Amikor magához tért, a Derecho már automatikus lezárás alá került. A legénység döbbent, zavart volt. Tanakának most eszébe jutott, ahogy a folyosón elment egy nő mellett, aki magzatpózban lebegett, a szemét könnyek buboréka borította, akár egy sós vízből álló védőszemüveg.

A kihagyások és tudatvesztések gyakran vizuális és hangi hallucinációkkal jártak együtt. Ez csupán ugyanennek egy újabb variációja volt, de semmi több. Tanaka szeretett volna hinni ebben, és mint mindent, amit igaznak szeretett volna tudni, ezt is alaposabban ellenőriztette magával.

Az első keresési feltételeket könnyen ki lehetett jelölni. Bárki, aki nőként azonosította magát, és nyolc-tizenhárom évvel korábban járt az L4-en. Ezt kellett összevetni a jobb láb elvesztéséről szóló orvosi kartonokkal.

Egyetlen találatot kapott. Anet Dimitriadist, a Kellemes Élet, a Corazon Sagrado, a Szarka és a Pankaja rendszerek között ingázó teherszállító főgépészét. Tanaka jobban örült volna neki, ha nem szorul el a torka, ahogy megnyitotta a nő aktáját.

Anet Dimitriadis bőre annyira sötét volt, hogy a rendszernek igazítania kellett a képkontraszton, hogy a nő arcvonásai kivehetők legyenek. Mintha csak hideg víz zúdult volna végig a beleiben, úgy áradt szét a félelem Tanakában.

– Bassza meg! – mondta.

A gyűrűtérben halvány és árnyéktalan fény áradt a kapukból. Emellett egy szélesebb frekvenciatartományban elektromágneses sugárzás töltötte be az űrt, akár valamiféle zavaróberendezés. A Derecho fogta az egészet, az összes érzékelőrendszeréből nyers adatokkal töltötte meg a rendelkezésre álló memóriát. A hajók, amelyek a gyűrűtérben tartózkodtak, amikor a Preiss bevetette azt a ki tudja, milyen trükköt, tolóerő nélkül sodródtak, várták a sorukat, hogy kikérdezzék és továbbengedjék őket. Maroknyi újabb hajó lépett át a kapukon, lassan, óvatosan égettek, mint az egerek, amelyek mintha nyávogást hallottak volna.

Amit Tanaka akart, és amit megtehetett, kellőképp távol álltak egymástól, hogy önálló változókként kezelje. Évek kellettek volna hozzá, hogy a hajókról minden egyes személyt az irodájába rendeljen, ahol kifaggathatja, megrémisztheti, megfenyegetheti őket. Ahol kiderítheti, mire emlékeznek, vagy miről hiszik, hogy emlékeznek rá. Nem voltak erre évei.

És ami még lényegesebb, nem ezt a feladatot kapta. Winston Duartét kellett felkutatnia, vagy azt, amivé vált, aztán hazacibálnia a Laconiára. Bármi történt is itt, talán lenyűgöző. Lehetséges, hogy a legfontosabb dolog az egész univerzumban. De ez nem számított, mert neki nem ez volt a feladata.

Csupán az volt a gond, hogy talált valami fontosabbat a saját feladatánál.

Naponta kétszer a Derecho hajókonyhájában evett, de csak mert az agya egy mélyen megbúvó, primitív része úgy gondolta, hogy biztonságosabb együtt lennie más főemlősökkel. Az irodája elszigeteltsége túlzottan úgy hatott, mint a sérülékenység. De a maga módján a legénység társasága felettébb kényelmetlennek érződött. Megette a tojásos rizst, megitta a teát, aztán visszament az irodájába, megkönnyebbült, hogy megint egyedül lehet, ugyanakkor szorongott is emiatt. Utálta önmagát, amikor így érzett.

Bottonnal megbízottakat küldetett mindegyik hajóra, hogy kikérdezzék az embereket, közvetlenül magához pedig a kapitányokat, tudósokat és információs tiszteket irányíttatta át. Amikor nem maga is a kikérdezésekkel foglalkozott, tucatnyi másik beszélgetést hallgathatott, egymással összevethette, csócsálhatta, akár egy kutya a csontot, hogy miután szétroppantja, hozzájusson a velejéhez. A kameraképek között váltogatott, elkapott egy vagy két kérdést, egy-két kifejezést, aztán továbblépett. Kenst, hogyan figyelj oda, sa, milyennek érzed a lábfejed? Ugyanúgy, aber con a jéjé különféle testeken. Tanaka váltott. Heves pánikroham tört rám, de nem én estem pánikba. Valaki más, és éreztem. Megint váltott. Volt velem valaki, csak nem a szobában. Sokkal inkább velem volt, mintha csak mellettem lett volna. Tanaka megpróbálta bebeszélni magának, hogy unatkozik, de ezt csak hazudta. Nyugtalan volt, ami nem ugyanaz. Arra lett volna szüksége, hogy berúgjon, összeverekedjen valakivel, dugjon. Valamit. Hogy olyasmit csináljon, ami teljesen a saját testére összpontosította volna, hogy elfeledhesse, hogy önmagán kívül bármi más lenne.

Trejo üzenete nem érte váratlanul, Tanaka mégis abba a reménybe ringatta magát, hogy nem kapja meg. Kitöltött egy ivógumónyi vörösbort, amit az ízléséhez alakíttatott – szárazat, tölgyfa hordósat –, és a felét lehajtotta, mielőtt elindította a lejátszást.

Az üzenet zajos volt – a sercegés, a felbontásvesztés és a rendszer automatikus kipótlásai vetekedtek a gyűrűkapukból érkezű újfajta zajjal. Tanaka még így is meg tudta állapítani, hogy Trejo egészen pocsékul néz ki. Természetellenesen zöld szeme már-már tejszerűen lágynak hatott. A haja fehérebbnek tűnt, mint amilyennek Tanaka emlékezetében megmaradt, és gyérebbnek is. A szeme alatti sötét karikák kialvatlanságról árulkodtak. Anton Trejo most maga volt a Laconia, és lassanként rájött, hogy túl nagy kihívás ez neki. Nem csoda, hogy szerette volna, ha Duarte visszatér. Tanaka felismerte az admirális kormányzóságbeli irodáját. Alig néhány hónapot töltött távol a Laconiától, mégis úgy érezte, mintha csak gyermekkori emlék lenne.

– Tanaka ezredes! – bólintott a kamerába Trejo, mintha őt nézte volna. – Szeretném megköszönni a jelentését. Nem fogok kertelni. A Szabadbirtok-rendszerbeli művelet nem azt az eredményt hozta, amit reméltem. De magának kellett küzdenie ott. Nem fogom felülbírálni a döntéseit. Ez a másik dolog… nos, meglehetősen aggasztó.

– Enyhén szólva is, uram – válaszolta Tanaka a felvételnek, és még egy kis bort spriccelt a torka mélyébe. A súlytalanságban semmi sem volt ugyanolyan jó, és a párát az orrába kellett szívnia a szájából, hogy az italnak legyen bármi íze.

– Utasítottam a Tudományos Igazgatóságot, hogy a lehető leghamarabb küldjék el három hajójukat a gyűrűtérbe, ahol teljes vizsgálatot végezhetnek. Az adatait elküldtük nekik, valamint dr. Ochidának és dr. Okoyének. Ha lehetséges a dolgok végére járni, nekik sikerülni fog.

Lassanként zümmögés költözött Trejo hangjába. Talán Tanaka miatt bosszankodott. Talán a világmindenség vagy a szerencse igazságtalan természete miatt. Vagy egyszerűen túl régóta nem feküdt le senkivel. Tanaka nem tudta, hogy az admirális hogyan éli az életét. Megacélozta magát, felkészült a legkellemetlenebbre, bármi legyen is az.

– Azt is megértem, hogy a dolog riasztó és érdekes is, mégis úgy gondolom, hogy csak elvonná a figyelmét az elsődleges céljától.

Elsődleges cél. Nem mondta ki Duarte nevét. Még itt sem. Értelmetlen diszkréció volt. Teresa Duarte lassan egy éve bratyizott az ellenséggel. Mostanra Naomi Nagata és az egész földalatti mozgalom tudta, hogy Duarte szétesett. Arról talán nem értesültek, hogy vette a fáradságot, és feltámasztotta magát, de alighanem ezt is tudták.

Trejo még akkor is titokban akarta tartani a titkait, amikor jó okkal feltételezhette, hogy minden, éspedig maradéktalanul, kitudódott. Tanaka gyomra fájt. Rájött, hogy Trejo tovább beszélt, miközben ő merengett, és visszatekerte az üzenetet.

– …az elsődleges céljától. Ebben szükségem van az összpontosítására, ezredes. Pillanatnyilag több tányérral zsonglőrködöm, és ugyan méltányolom a lelkesedését, fontos észben tartania, hogy valami sokkal, de sokkal nagyobb dolog része. Ezt bízza csak rám, bármivel állunk is szemben! Tegye a dolgát! Együtt kikecmergünk ebből a kulimászból, ahogy korábban mindig. Minél inkább eltér a küldetésétől, annál kevésbé értékes ez a küldetés a Laconiának.

Az üzenet véget ért. Nem egészen fenyegetésnek tűnt, ami jónak számított. Ugyanakkor azt sem lehetett kijelenteni, hogy nem az. Csináld, amivel megbíztalak, különben visszavonom az Ómega-státuszodat. Trejo nem mondta ki. Felesleges lett volna.

Tanaka gondosan megformálva súgta bele a „bassza meg” szavakat irodájának mozdulatlan levegőjébe, aztán kihúzta magát a folyosóra és a hajóhíd felé. A fejében már a válaszát fogalmazta. Visszatértem a megbeszélt célszemély kereséséhez. Továbbra is meggyőződésem, hogy ő jelenti a legbiztosabb módszert a küldetés megvalósításához. Ám mielőtt elküldené, el kell érnie, hogy ez igaz legyen.

Már álló helyzetbe húzta magát a hídon, amikor rájött, hogy az esemény óta nem járt ott. Az állomásokon a legénység fél tucat tagja összpontosított természetellenes figyelemmel a képernyőkre feszes laconiai kék egyenruhában. Tanakának eszébe jutott egy borzalmas emlék abból az időből, amikor az alsó egyetemre járt, és amikor belépett egy tanulócsoport termébe, egyszerre mindenki elnémult. Nem tudta, kinevetik-e, vagy félnek tőle. Sebhelyes arca viszketni kezdett, és büszkeséggel töltötte el, hogy hagyta fájdalommá dagadni az irritációt, mégsem vakarta meg.

A tekintetét úgy járatta körbe a hídon, mintha a fegyverével célzott volna. Kiszúrt minden apró hibát – azokat a helyeket, ahol az ülések kissé már megkoptak, ahol kicserélték a szövetet, de az nem passzolt teljesen. Volt valami ezekben a tökéletlenségekben, ami megnyugtatta.

Botton a kapitány állomásánál ült a présülésébe szíjazva, habár hiányzott a tolóerő biztosította nehézkedés. Amikor meglátta Tanakát, kicsatolta magát, a vigyázzállás mágnesbakancsos megfelelőjébe tolta magát, és kitámaszkodott. Tanaka odabiccentett, Botton pedig ellazította a tagjait.

– Trejo admirálistól érkezett üzenet – közölte Tanaka.

Botton bólintott. Vajon egy mosolyt fojtott el? Anélkül, hogy akarta volna, Tanaka felidézte magában a whisky ízét, amit Botton a szájában érzett, erőteljesebbnek és tőzegesebbnek tűnt, mint amikor Tanaka maga itta. Ahogy melengette a kapitány torkát. Tanaka különböző elmék kakofóniáját tapasztalta meg, de erre az egyre ráismert. Oly módon hatolt be Bottonba, amely még a szexnél is bensőségesebbnek hatott. Vajon Botton is hasonlót élt meg vele? Ebben a pillanatban az egyik légyottját idézte fel valamelyik nem helyénvaló férfival? Tanaka hirtelen sebzettnek és kitettnek érezte magát, de Botton egyetlen szót sem szólt.

Ha Botton tényleges és valós elméjébe pillantott be, egy cseppet sem zavarta. Viszont ha a kapitány vagy mások hozzáfértek a legbelsőbb emlékeihez – akárcsak egyetlen pillanatra is –, amilyennek önmagát ismerte? Az ahhoz hasonlított, mintha arra ébredne, hogy épp egy vadidegennel dug. Az egész életét a nyilvános és a privát énje között húzódó sértetlen hártyán kormányozta. A puszta gondolat, hogy ezt a válaszfalat esetleg feltépték, jóformán a vakrémület határáig sodorta.

Rájött, hogy egy ütemmel tovább hallgatott.

– A Tudományos Igazgatóság hajókat küld, hogy megvizsgálják az eseményt és a hozzá kapcsolható hallucinációkat. – A „hallucináció” szót a kelleténél egy fokkal jobban megnyomta. Arra utalt vele, hogy: „Éreztek valamit, emlékeztek valamire, átéltek valamit. Eszükbe se jusson azt feltételezni, hogy igaz volt.”

– Értettem, ezredes – válaszolta Botton. – Tüstént visszarendelem az embereinket a többi hajóról.

Tanaka rápillantott a képernyőre, amelyiken Botton dolgozott. A gyűrűtér képét lehetett látni rajta, amit a Derecho abban a pillanatban olvasott be, amikor megtörtént, ami történt. Az állával a kijelző felé bökött, és a szemöldökével tette fel a kérdést.

Botton elpirult. Ez váratlanul érte Tanakát.

– Az eseményt… vizsgáltam – mondta a kapitány. – Kivételes pillanat volt.

– Valami vélemény? Bármi, amiről úgy érzi, meg kellene osztania a parancsnokával? – Tanaka higgadt hangon kérdezte. Nem hangzott fenyegetésnek, hacsak Botton annak nem hitte. Ugyanakkor az volt.

Botton nem hallotta ki belőle a figyelmeztetést. Testének feszessége enyhült, a tekintete befelé fordult. Tanaka kíváncsi lett volna, hogyha az esemény ebben a pillanatban következne be, vajon mit találna a férfi szeme mögött.

– A… hallucinációkat. Rendkívül kellemetlennek találtam.

– Ahogy én is – vágta rá Tanaka.

– Igen, ezredes. Úgy vélem, hogyha megértem, mi történt, könnyebben túl tudom tenni magam az élményen. És igencsak szeretném már túltenni magamat rajta.

Tanaka félrebillentette a fejét. A férfi hangjából a saját félelmének visszhangját érezte ki. Most először merült fel benne, hogy talán nem ő az egyetlen, aki az egyesülést a privát szférájának megsértéseként élte meg. Lehetséges, hogy Bottonnak ugyanúgy voltak saját titkai, amelyeket dédelgetett és védelmezett. Ettől egy fokkal jobban megkedvelte a férfit.

– Biztosra veszem, hogy a Tudományos Igazgatóság jobban felkészült ahhoz, hogy értelmezze ezt, mint mi – felelte. – Mennyi idő múlva indulhatunk tovább?

– Órákba telhet, hogy visszaszállítsuk az embereinket a hajókról. – Bocsánatkérésnek hangzott. Tanakának ez is kedvére volt.

– Amint visszaértek, értesítse a többi hajót, hogy addig nem mozdulhatnak, amíg a felmérőhajók meg nem jöttek, és ki nem kérdezték őket.

– Ez nem fog tetszeni nekik. Már több kapitány hangot adott annak, hogy amint lehetséges, inkább elhagynák a gyűrűteret.

– Amelyik hajó engedély nélkül távozik, bűnözőként lesz megjelölve, és a laconiai haderő azonnal megsemmisíti őket – jelentette ki Tanaka.

– Gondoskodom róla, hogy megértsék.

Tanaka mély levegőt vett. A munkaállomásoknál a legénység többi tagja a beszélgetésre adott reakcióik alapján akár más dimenzióban is élhetett volna. Botton képernyőjén fehéren felragyogtak a gyűrűkapuk. A gyűrűtér közepén lévő idegen állomás ugyanezt tette. A Derecho szenzorrendszerei lejjebb vették az érzékenységet, nehogy kifehéredjenek. Amikor egy másodperccel később újra megjelent a kép, a gyűrűk izzó pontokként jelentek meg mindenfelé a lassú zóna felületén.

Valamit nem veszek észre. A szavak suttogásnak hatottak a fülében. Valamit, amit a Preiss kapitánya mondott. Vagy a felragyogó kapukkal kapcsolatban. Vagy véletlenül Botton mondott valamit, ami megoldhatta volna a rejtélyt, vagy, ami még jobb, lehetővé tette volna, hogy Tanaka irányítsa?

– Bizonyítékunk van rá, hogy valami átkelt a Bara Gaon-rendszerbe, nagyjából a megfelelő időkereteken belül – közölte Botton. – Oda menjünk tovább?

– Igen – felelte Tanaka. – Értesítsen, amikor a teljes legénység visszaért!

Bekapcsolta a mágnesbakancsát, a bokáját használta, hogy elfordítsa a testét, majd megállítsa, aztán ellökte magát vissza a lift felé. A háta mögött valaki hosszan, akadozva kifújta a levegőt, mintha amíg Tanaka odabent volt, végig visszatartotta volna.

A Bara Gaon az aktív rendszerek közé tartozott. Ha a Rocinante oda menekült, azért tette, mert azt remélték, a földalatti mozgalombeli kapcsolataik elkendőzik az átkelésüket. Minden adatot, amit hivatalos forrásokból kapott, személyesen kell majd ellenőriznie, hátha meghamisították. Az elméje előreszaladt az üldözés útvonalán, és ez megkönnyebbülésként hatott.

El kellett mennie a hajó edzőtermébe, hogy egy nehéz zsákot püföljön. Fiatal koromban bokszoló voltam. A gondolat úgy libbent át az elméjén, mintha valaki más mondta volna. Nem a saját hangját hallotta. Nem törődött vele. Ennie kellett. Választ kellett küldenie Trejónak. A Rocinante nyomára kellett bukkannia. Meg kellett keresnie Winston Duartét, vagy amivé lett, bármi volt is az. Érezte, ahogy a kötelesség az elméje köré siklik, akár a szemellenző, és kizár mindent, ami elvonná a figyelmét.

Egy küldetést kellett teljesítenie, és egy adósságot törlesztenie.

Valamit nem vett észre.

Huszonhatodik fejezet: Jim

Jim nem tudott aludni. A présülésben feküdt, ahogy az égetés enyhe egyharmad g-je finoman a gélbe nyomta, és próbálta a béke és nyugalom érzetét erőltetni magára, ami sehogy sem jött el. Mellette Naomi a hasához húzott térdekkel feküdt, háttal neki. Valaha volt idő, amikor Jim teljes sötétségben aludt, de az még a Laconia előtt történt. Most letompította a lámpákat – kevesebb volt a fény, mint amennyit egyetlen gyertya lángja adott volna, de ahhoz elég, hogy ha rémálomból riadt, a kabin ismerős körvonalai segítsenek megtalálnia a biztos talajt. Nem rémálma volt. Egyáltalán nem aludt.

Naomi mormolt valamit álmában, odébb húzódott, és megállapodott. Több év tapasztalata arról árulkodott Jimnek, hogy Naomi az álom legmélyebb lejtőjén csúszik le épp. Még néhány perc, és megrándul, mintha megtorpanna, nehogy lezuhanjon, aztán pedig horkolni kezd.

Erről az életről álmodott a fogsága idején. Erről hitte, hogy örökre elveszett a számára: hogy álmatlanságtól szenved, míg a nő, aki több évtizede a szerelme, mellette pihen. Az, hogy a világmindenség visszaadta ezt neki, miután feladott minden reményt, mélységes hálával töltötte el, amikor nem rémisztette meg. Az egész annyira kicsinynek, annyira értékesnek és annyira törékenynek érződött.

Mindketten halandók voltak. Jim egyedül annyit tudott biztosan, hogy mindez nem tarthat örökké. Egy nap utoljára eszik majd együtt Naomival. Egy nap majd az utolsó álmatlan éjszakáján lesz túl. Utoljára hallja majd maga körül duruzsolni a Rocit. Talán tudni fogja, hogy közeleg a pillanat, vagy talán csak utólag fogja fel, vagy az is lehet, hogy annyira gyorsan jön el számára a vég, hogy nem lesz ideje észrevenni a rengeteg csodás, apró pillanatot, amelyeket elveszít.

Naomi rándult egyet, lenyugodott, aztán megszólalt a horkolás halk moraja. Jim a kimerültsége ellenére elmosolyodott, kétszázig számolta a lélegzetvételeket, elég időt adva Naominak, hogy teljesen átadja magát az alvásnak, aztán kihúzta magát az ülésből, és felöltözött a félhomályban. Amikor kinyitotta a folyosóra vezető ajtót, Naomi odafordult, és ránézett. Habár a szeme nyitva volt, nem ébredt fel teljesen.

– Semmi vész – mondta Jim. – Aludj csak!

Naomi elmosolyodott. Annyira szép volt, amikor mosolygott. Mindig szép volt. Jim betette az ajtót.

Az út közel háromnegyedét megtették már a Sólyom felé, és a fékező égetés elején jártak. Elvi nekik küldött üzenetei – hogy dokkolhatnak, hogy gondoskodni fog róla, hogy ne legyenek biztonsági problémák, hogy örömmel fogadják őket – a természetesség olyan érzetét keltették, amely egyáltalán nem illett a helyzethez. Amikor Naomi válaszként elküldte a tervezett pályájukat, és az összekapcsolódás helyének pontos koordinátáit várták, Jim döbbenten állt a dolog abszurditása előtt, hogy az egészet úgy kezelik, mintha csak vacsorára ugranának be valaki lakására, miközben valójában inkább hazaárulással felérő összeesküvésre készültek. De a Derecho nem követte őket a kapun át, és a szó legszorosabb értelmében sehol sem lehetett elbújtatni egy hajót. Az Adro valaha az élet fenntartására alkalmas naprendszerek közé tartozott. Mostanra csak egy csillag és egy gázóriásnyi méretű zöld gyémánt volt ott, plusz a Sólyom és a Rocinante.

Jim odaért a lifthez, és lassan felvitette magát a hajó csendjében, míg a vezérlőfedélzethez nem ért. Alex az egyik présülés mellett állt, a kezében egy ivógumóval, előtte a képernyőn a fénylő kapuval. Mostanra elég messze kerültek tőle ahhoz, hogy ha Jim űrsétát tesz, ne tudja megkülönböztetni a többi csillagtól. A teleszkópképeken északi fényhez hasonló, kavargó energiahullámokat sugárzott magából.

– Helló! – köszönt.

Alex hátrapillantott a válla felett.

– Miért vagy még fenn?

– Nem tudtam aludni. Gondoltam, felnézek, hátha szeretnéd, hogy átvegyem az őrséget.

– Jól vagyok – válaszolta Alex. – Átálltam. Nekem inkább délutánnak érződik. Kérsz egy sört?

– Délután sört?

– Nem reggelt mondtam – mentegetőzött Alex, és felmarkolt egy ivógumót a présülésről. Jim elkapta, feltörte a zárókupakot, és hosszan kortyolt belőle.

– Sosem értettem azokat, akik gravitáció nélkül isszák a sört – merengett Alex. – Az úgy nem ital. Csak enyhén alkoholos habszerűség.

– Ezt nem vitathatom – felelte Jim, és a képernyő felé biccentett. – Van valami?

– Semmi új, de… – Alex a fénylő gyűrű felé intett. – Nem tudom. Egyre csak ezt nézem. Azon tűnődöm, mi az ördögöt csinálhat.

– Nos, még nem ölt meg minket. Kezdetnek megteszi.

– Egyértelműen lehetne rosszabb is. De… Az ember azt hiszi, ismer valamit, igaz? Aztán kiderült, hogy csak hozzászokott. Csinál valamit, aztán megint csinálja, és egy idő után azt gondolod, hogy ezt csinálja. Aztán kiderül róla, hogy talán egészen más.

– Mint amikor világításhoz használod a mikrót, mert van benne egy lámpa – mondta Jim. Próbált visszaemlékezni, hol hallotta az analógiát.

– Aha, pontosan – válaszolta Alex. – Azt hitted, ismered, de csak megszoktad.

Jim még egy kortyot ivott a sörből. A komlónak gombaíze volt, és jó okkal.

– Remélem, Elvinek sikerült kiderítenie valamit. Úgy értem, többet fog tudni nálunk.

– Reménykedhetünk benne – értett egyet Alex, aztán kipréselte a maradék sört az ivógumóból, és a visszaforgatóba dobta. Mélyen, elégedetten böffentett.

– Hány ilyet ittál meg? – érdeklődött Jim.

– Egypárat.

– Részeg vagy?

Alex elgondolkozott a kérdésen.

– Egy kicsit, azt hiszem. – Beleereszkedett a présülésbe. – Kis koromban egyszer egy egészen pocsék bébiszitter vigyázott rám. Talán kilenc lehettem? Ő meg tizenhat. És megnéztünk egy ilyen szörnyes filmet. Egy óriási macskaszörnyről szólt, amelyik a föld alatt élt, és teljesen begőzölt valamilyen szeizmikus vizsgálattól. Feljött a felszínre, és nekiállt szétszedni a városokat, beomlasztani az alagutakat. Totál frászban voltam tőle.

– Fura, miféle dolgok fogják meg az embert, amikor még gyerek – mélázott Jim.

– Tudtam, hogy nem valóságos. Kicsi voltam, nem bugyuta. Mégis halálra rémisztett, és tudod, mit mondott az apám, amivel végül segített túllépnem rajta? Megmutatta, hogy nem működnének az arányok.

– Nem működnének az arányok?

– A térfogat köbösen növekszik. Egy olyan macska, amelyik képes szétzúzni egy várost, ahhoz sem lenne elég erős, hogy felálljon, még a marsi gravitáció mellett sem. A csontjai szétroppannának a saját súlya alatt. És ez segített nekem. Semmi bajom nem volt már, mert megértettem, hogy nem működhetne a dolog. Ez ugyanolyan, mint az a macska. Nem működnek az arányok.

Jim egy pillanatig csak ült, és ezen gondolkodott.

– Vagy túl sokat ittál, vagy én nem ittam eleget. Nem értem.

– A kapuk. A rendszerek. Ez az egész nagyobb nálunk. Nagyobb, mint amekkorák valaha lehetünk. Úgy értem, elgondolkodtál már azon, milyen lenne minden benne lévő rendszert látni? Egyszerűen azokat a helyeket, ahol ott vagyunk? Ezerháromszázhetvenhárom kapu van…

– Hetvenegy. A Thanjavur és a Tecoma már nem létezik.

– Ezerháromszázhetvenegy – helyesbítette önmagát Alex. – Na most, tegyük fel, hogy úgy tervezed meg az útvonalat, hogy nem kell lelassítanod, amikor a gyűrűtérbe lépsz. Egészen a gyűrűkapuig gyorsítasz, aztán fékezel az élet fenntartására alkalmas övezetig abban a rendszerben, ahová mész. Akár egy hónapba is beletelhet.

– Elfogyna a reakciótömeg.

Alex csak rálegyintett az ellenvetésre.

– Tegyünk úgy, mintha repülés közben fel lehetne tölteni a készleteket. A teljes reakciótömeget, hajtóanyagot, ételt, meg mindent. És a folyékony héliumot, hogy elgőzölögtessük a hulladék hőt.

– Szóval figyelmen kívül hagynánk minden korlátot, amelyik megvalósíthatatlanná tenné?

– Aha. Havonta ötmilliárd kilométer, minden hónapban. Egyetlen másodpercet sem töltenénk tolóerő nélkül. Egyetlen másodpercet sem időznénk a bolygókon. Csak… – nagy lendülettel előremutatott a kezével, a sebességet érzékeltette.

– Rendben.

– Száztizenöt év. Ha aznap hozzáfogsz, hogy megszületsz, öregemberként végzel vele, és semmi mást nem látsz, csak a hajód belsejét. Ha minden bolygón eltöltesz egy hetet – nem minden városban, nem minden állomáson, hanem minden bolygón –, hogy turistáskodj. Ezzel hozzájön még huszonnyolc év. Száznegyvenvalahány éves vagy. Ez egy teljes életet kiad, csak azzal, hogy bekukkantasz. Hogy felméred a terepet. Egyetlen helyre sem látogatsz el kétszer.

Jim elgondolkodott ezen. Az aközött eltelt időben, hogy valaha régen a Szállítószövetségnek dolgozott, most pedig a földalatti mozgalommal menekült, több rendszerben járt, mint ahányra a legtöbb ember valaha eljuthatott, és ez mégis három tucatnál kevesebb lehetett. Tudta, hogy még hány létezik, hányat nem fog látni soha, Naomi hányat igyekezett összehangolni. Alexnek igaza volt. Félelmetesnek tűnt. Talán többnek is, mint félelmetes.

– És még nem is ez a legrosszabb – folytatta Alex. – Mire végeztél, százévnyi változás történt az első helyen, ahol jártál. Már nem ugyanaz. Mindegyik hely, ahová ellátogatsz, változni kezd abban a másodpercben, hogy eljössz onnan.

A képernyőn a fénylő kapu vibrált. A hamis színes térkép kiáramló rádióhullámokat és röntgensugarakat mutatott. Jim önkéntelenül azt képzelte, hogy hatalmas szemként mered rájuk.

– Ez az egész túlságosan nagy az embereknek – mondta Alex. – Azok, akik megépítették, talán tudták kezelni, de minket nem ilyen méretarányokhoz terveztek. Igyekszünk elég nagyok lenni ahhoz, hogy működjön, de már amiatt kettéroppan a lábunk, hogy megpróbálunk felállni.

– Huh – válaszolta Jim. Aztán egy pillanattal később megkérdezte:

– Van még söröd?

– Nincs.

– Kérsz?

– Aha.

Kikapcsolt hajtóművével a Sólyom először nem tűnt többnek kicsiny, fura alakú aszteroidánál. Nem sokkal kevesebb mint háromszázezer kilométer választotta el az Adro-gyémánttól, parányi mesterséges holdként keringett körülötte. Maga az idegen szerkezet hátborzongató volt: hatalmas és zöld, és időnként villódzni kezdett a zavaros belső energiáktól, akár a tárgy testének mélyéig hatoló viharok. A bolygó mélyéig. A könyvtáréig. Jim eleget tudott Elvi előzetes munkájáról ahhoz, hogy értékelhesse a valami mérhetetlenül természetellenes aspektusait: azt, hogy nem omlik össze a saját súlya alatt, hogy ugyanazokat a lokalitást semmibe vevő elveket használva kapcsolódik, mint a gyűrűkapuk, hogy jóval több információt volt képes tárolni, mint amennyit az emberiség több évezredes fejlődése során létrehozott. A Sólyom – a maga fakó burkával és félig organikus mivoltával, mint a többi laconiai hajó – bármilyen más kontextusban nyugtalanítón hatott volna. Jim itt különös rokonságot érzett vele. A technológia talán földön kívüli, de a konstrukciós nyelvezet javarészt emberi.

Alex azonos pályára állította őket, finoman addig manőverezett a Rocinantéval, mígnem úgy tűnt, hogy a két hajó már össze is kapcsolódott. Az egyforma sebesség és gravitáció erői kötötték egymáshoz őket. A Roci legénysége a személyzeti légzsilipnél gyűlt össze, miközben Amos felkészült, hogy kiterjesszék a dokkolóhidat.

– Tudjátok, mi a vicces? – szólalt meg Jim. – Úgy érzem, biztosra vehetem, hogy amikor kinyílik ez az ajtó, Tanaka fog ott állni egy csapat laconiai tengerészgyalogossal, motoros páncélban, készen arra, hogy lerohanjanak minket.

Teresa a szemét forgatta, de Naomi csak felnevetett.

– Ilyesmi nem fog megtörténni.

– Persze hogy nem. Mégis biztosra veszem, hogy így lesz. Ez elég fura, nem igaz?

Naomi megfogta Jim kezét, egyszer megszorította, és ahogy a szemébe nézett, azt mondta:

– Nem lesz semmi baj. Elvi mellettünk áll, és ő parancsol ezen a hajón.

– Ráadásul – vetette közbe Alex – ha mégsem így lenne, bőségesen volt idejük erősítést hívni. Rajtunk kívül senki sincs itt.

Jim bólintott. Tudta, hogy a félelmei irracionálisak. Ez még nem akadályozta abban, hogy így érezzen, de egy kissé megkönnyítette, hogy elviselje ezt. Alexnek igaza volt. Abban a pillanatban, hogy beléptek a rendszerbe, egyértelművé tették Elvi bűnrészességét a legénysége előtt, és amennyire meg lehetett állapítani, senki sem fújt riadót. A hajóik összekapcsolása, az átköltözés a Rocinantéról a Sólyomra majdhogynem jelképesnek tűnt ahhoz képest, amit eddig már megtettek.

Amos a helyére kattintotta az utolsó biztonsági reteszt, és beütötte a szinkronizáló protokoll kódját. A halk sziszegés azt jelezte, hogy a dokkolóhíd megindult kifelé, folyosót hozva létre a hajók között.

– Ennek ellenére nem gondolom, hogy mindannyiunknak át kellene mennie – jegyezte meg Naomi. – Legalábbis nem egyszerre.

– Addig nem, amíg nem tudjuk, mi odaát a helyzet – értett egyet vele Alex.

– Egyáltalán nem – javította ki Naomi. – Az egyikünk mindvégig a Rocin marad. Ez szabály. Megbízom Elviben, és bízom benne, hogy ismeri az embereit. De magunkban jobban bízom.

Alex feltartotta a kezét, akár egy jelentkező kisiskolás.

– Szívesen vigyázok a farmra, ha át akartok menni.

– Szerintem Amosnak is maradnia kellene – válaszolta Naomi.

– Jobb, ha én is veletek megyek – vetette ellene Amos. – Semmi olyasmi nem történhet ideát, amit Picur ne tudna kézben tartani.

Naomi tétovázott, és Jim egy pillanatig azon morfondírozott, mi történne, ha Naomi közölné Amosszal, hogy maradnia kell. Naomit talán ugyanilyen kétségek gyötörték.

– Rendben – mondta végül Naomi. – Alex és Teresa egyelőre itt maradnak. Mi pedig átmegyünk, hogy bemutatkozzunk.

Naomi elkapta Jim tekintetét, és felvonta az egyik szemöldökét. Azt jelezte vele, hogy Jimnek nem muszáj mennie. Jim vállat vont. Azt jelezte, hogy igenis kell.

– Nekem megfelel így – mondta Amos, és behúzta magát a légzsilipbe. – Megtörtént a lezárás, van nyomás, meghívtak minket.

Jim belépett Naomi után a légzsilipbe, és a csontjaiban érezte, amikor az ajtaja bezárult mögöttük. A félelme most már nem Tanakára irányult. A lénye egy darabkája arra számított, hogy a légzsilip külső ajtaja az űrre nyílik majd, hogy kiszökhessen a levegő, és beronthasson a halál. Ehelyett halk kattanást hallott, majd sziszegést, mint amikor valaki kifújja a levegőt, aztán megjelent az átjáró. A Sólyom légzsilipének külső ajtaja már nyitva állt, és mindhárman átlódultak rajta. A levegőnek más szaga volt. Erős és fanyar.

Amikor a Sólyom külső ajtaja bezárult, kinyílt a belső, és Elvi Okoye várta őket. Fayez mellette lebegett egy fekete szemű lánnyal. Elvi elmosolyodott, de borzalmasan nézett ki. A bőre hamuszürke árnyalatot vett fel, a karja és a lába láthatóan sorvadt.

– Naomi, Jim! – üdvözölte őket, és sodródni kezdett feléjük, akár egy angyal trágár paródiája. – Jó újra látni benneteket. És Amost. – Ahogy egy kapaszkodóban megfogódzkodva megállította magát, a tekintete Amosra villant, és egy pillanatra valami éhségszerűt lehetett felfedezni benne. Ahogy a taxonómus egy fontos új fajra fókuszál. – Hallottam, hogy ugyanúgy megváltoztál, mint Cara és Xan. Feltétlenül szeretnék néhány orvosi vizsgálatot végezni rajtad, amíg itt vagy. Amennyiben nincs ellenedre.

– Ha ez segít, doki – felelte Amos, aztán a fekete szemű lány felé fordult. A lány vonásai merőben eltértek Amosétól, de a szemük feketesége, a bőrük alatti szürkeség láttán Jim agya rokonságnak igyekezett venni a hasonlóságokat. – Szia, Sziporka!

A lány a homlokát ráncolta, és mondani készült valamit, aztán meggondolta magát.

– Hát – szólalt meg Fayez. – Ez pokolian kínos, nem?

Elvi összekapta magát, és intett nekik, hogy kerüljenek beljebb.

– Gyertek csak be! Szerveztem egy kis üdvözlőbulit, és rengeteg mindent meg kell beszélnünk.

Huszonhetedik fejezet: Elvi

A Rocinante átkelt az Adro-kapun, a kapun, amely rádióhullámok és röntgensugarak tartományában ragyogott fel tábortűzként, és Elvi azonnal tudta, hogy változott a játék jellege. Nem tudta, mivé változott át, sem azt, hogy milyen következményekkel jár majd a változás, de azok a módszerek, amelyeket korábban használt, kétségkívül idejétmúltakká váltak.

A Sólyomon az azonnali reakció az alig visszafogott pánik volt. Egy ellenséges nehézfegyverzetű naszád lépett be a rendszerbe. A Sólyom közel sem számított védtelennek, de most egy csatát fognak megvívni? A földalatti mozgalom azért jött ide, hogy atomtöltetekkel szórja meg a KNS-t, ahogy korábban az összeszerelő platformokkal tették? Mit műveltek, amivel megváltoztatták a gyűrűkaput? Elvi mindenekelőtt jó példával járt elöl. Nem esett pánikba, és ezzel mindenkinek engedélyt adott arra, hogy ők se pánikoljanak. Aztán megérkezett az első irányított sugárnyaláb a Rociról, és Naomi tájékoztatta a legújabb fejleményekről, Elvinek pedig döntéseket kellett hoznia.

Először is, és ez határozza majd meg, ami utána következik, beszélnie kellett Harshaan Leevel.

A nála fiatalabb férfi Elvi irodájában lebegett összekulcsolt bokával és a háta mögé rejtett karral, amitől szélesebbnek tűnt a mellkasa. Egy olyan kutató higgadt összpontosításával hallgatta őt, aki új információkat fogad be. Ám ezúttal az információ más keretbe helyezte a saját életét és a túlélési esélyeit.

– Nem fogok bocsánatot kérni – jelentette ki Elvi. – Trejo admirális pontosan tudja, mit érzek azzal kapcsolatban, hogy a politikusok és a hadsereg egymással birkóznak, miközben az idegenek a létünket fenyegetik. Ha tudomására jut… Amikor tudomására jut a dolog, nem fogja meglepetésként érni. De örülni sem fog neki.

Dr. Lee hosszan, lassan kifújta a levegőt a foga között, félig sóhajtott, félig pedig leengedett. – Nem, megértem, hogy nem.

– Ha gondolja, bebörtönöztethetem – ajánlotta fel Elvi. – Amikor ez az egész kitudódik, őszintén vallhatja azt, hogy semmit sem tehetett ellene.

Lee pár hosszú pillanatig csak hallgatott, a tekintete ide-oda járt, miközben gondolkodott. Elvi csodálta a férfi intelligenciáját és szakmaiságát. Fogalma sem volt róla, mit fog mondani vagy tenni, de ha mégis a hierarchia alsóbb fokain kell keresnie valakit, aki engedelmeskedik neki, hosszú, nehéz napnak nézett volna elébe.

Amikor Lee végül megszólalt, a hangjában neheztelés és izgalom keveredett.

– A Laconia tisztje és hazafi vagyok. Ön a parancsnokom és annak az igazgatóságnak a feje, amelyet szolgálok. Az együttműködése szokatlan. A San Esteban után talán szükség van a szokatlanságra. Megértem az indokait. Számíthat rám.

– Köszönöm – válaszolta Elvi. – És Harshaan! Hozzáférek a kommcsatornákhoz. Olyan módon figyeltetem őket, amelyekről még a kommunikációs tisztek sem tudnak. Ne próbáljon átbaszni! Nekem itt győznöm kell.

– Tökéletesen értem – felelte Lee.

Miután elnyerte a férfi támogatását, a legénység többi tagjának félelmét a zavarodottság váltotta fel. Elvi nem hitte volna, de tényleges előnyökkel járt egy olyan rendszerben dolgozni, amelyikben a hatalmi hierarchiát jószerével vallásos buzgalommal kezelték. Legalábbis abban az esetben, amikor ő állt a hierarchia élén.

A kapun keresztül folytatott kommunikáció mindig is akadozott. A Sol-rendszerben és a Laconiában – és egyre több olyan fejlett kolóniában, mint az Auberon és a Bara Gaon – bőségesen elegendő jeltovábbítót lehetett találni a robusztusabb átirányítási megoldásokhoz. Ha az egyik meghibásodna, a többi észrevenné, és a jelekkel kikerülné azt. Az Adróban egyetlen jelerősítő láncolattal kellett dolgozniuk, amelyet maga a Sólyom dobott ki útban kifelé, plusz még egy a gyűrűkapunál, amelyiket a földalatti mozgalom, a kalózok vagy a vandálok időnként megsemmisítettek. A gyűrűkapukból kizúduló új rádióhullám-áradat jelzavaróként működött, és még kevésbé megbízhatóvá tette a rendszert. De lassanként, alacsonyabb szintű tevékenység idején és azokon a frekvenciákon, amelyeket a gyűrű új megnyilvánulása látszólag figyelmen kívül hagyott, Elviben részletesebb kép alakult ki arról, ami történt. Mire a Rocinante megérkezett, Elvi talán Ochidát és Trejót kivéve bárki másnál tisztábban átlátta az új status quót. Mi több, kidolgozott egy tervet. És az, hogy dr. Leet maga mellé állítsa, jóval könnyebben ment, mint azokkal a kockázatokkal megbirkózni, amelyeket a Rocinanténak fel kellett vállalnia.

A légzsilipben várt Fayezzel és Carával együtt. Elhívta volna dr. Leet és Xant is, de ők nem lesznek hivatalosak az eligazításra. A laboratóriumában nem volt elég hely, hogy mindannyian elférjenek. A mellét feszítő szorongást olyannak érezte, mintha egy rugót negyed fordulattal túlhúztak volna benne. A mellette lebegő Cara idegesen babrált, ökölbe szorította és elernyesztette az ujjait. A kezét tördelte. Elvi mindig azt hitte, hogy ez egyszerű szókép.

– Még van idő visszakozni – szólalt meg Fayez.

– Már nincs – válaszolta Elvi.

– Tényleg nincs. Igazad van.

A légzsilip külső ajtaja bezáródott. Halk kattanást lehetett hallani, ahogy a belső ajtó reteszei kicsúsztak a vájatokból. Az ajtó szétnyílt, és ott voltak.

Naomi egészen másképp nézett ki, mint amikor Elvi utoljára személyesen találkozott vele. Akkor még mindketten jóval fiatalabbak voltak, és Elvi kellemes, jóformán visszahúzódó személyként emlékezett rá, aki előszeretettel rejtőzött el az arcába hulló, göndör hajzuhatag mögé. A légzsilipben várakozó nő arca keményebbnek tűnt, a haja fehér volt, akár a hóesés, és semmiféle tartózkodást nem lehetett felfedezni benne. A kamerák sokat tettek azért, hogy elleplezzék a méltóságteljességet, ahogyan tartotta magát. Az évtizedek alatt megtett úton Naomi Nagata valamiképp azzá vált, akit Elvi Anton Trejóval szemben tudott elképzelni a tárgyalóasztalnál.

James Holden ellenben pontosan olyannak látszott, mint egykori önmaga, csupán idősebbnek. Vele persze nem olyan régen találkozott a Laconián. Volt ideje hozzászokni az arcán megmutatkozó évekhez és homályos, zavart tekintetéhez.

– Naomi, Jim! Jó újra látni benneteket. – mondta. A mögöttük lévő férfi barátságosan rájuk mosolygott. Elvi talán csak képzelte, hogy Cara alig halhatón levegő után kap. – És Amost. Hallottam, hogy ugyanúgy megváltoztál, mint Cara és Xan. Feltétlenül szeretnék néhány orvosi vizsgálatot végezni rajtad, amíg itt vagy. Amennyiben nincs ellenedre.

– Ha ez segít, doki. Szia, Sziporka!

Egy pillanatra mindannyian elhallgattak. Bűnözők és összeesküvők voltak, akikre az a feladat hárult, hogy megmentsék az emberiséget önmaguktól és az elpusztításukra törő ellenségtől.

– Hát – szólalt meg Fayez. – Ez pokolian kínos, nem?

– Gyertek csak be! Szerveztem egy kis üdvözlőbulit, és rengeteg mindent meg kell beszélnünk.

Miközben áthaladtak a hajón, a legénység ügyelt rá, nehogy feléjük pillantsanak. Elvi megpróbálta elképzelni, hogyan érezne a helyükben. Az ellenséget fogadták az otthonukban. Kíváncsi lett volna, hányan találták ki, hogy Teresa Duarte a velük összekapcsolódott hajóban van. Ha nyomáspróbát kellett volna kiötlenie, hogy megtudja, az emberei közül hányan köpik be Trejónak, ennél jobbal nem tudott volna előállni. Remélte, hogy egyikük sem tart fenn titkos kapcsolatot, amelyről nem tudott. Ha mégis… Nos, az érdekes probléma lenne.

A laborhoz értek, és Elvi betessékelte őket, mint annak idején, egyetemistaként, amikor a kollégiumi szobájában tartott bulit. Utolsóként ment be, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Üdvözöllek benneteket a kis világomban – mondta, és körbemutatott a laboron.

Naomi megragadta az egyik kapaszkodót, megállította magát, és helyeslőn körbepillantott a helyiségen. Elvi már annyira hozzászokott a fél tucat többfunkciós munkaállomáshoz és a nagy teljesítményű légtisztítóhoz, amit arra építettek, hogy megfogja a veszélyes vegyületeket, és eloltson bármiféle tüzet, hogy úgy érezte, amikor másoknak kell megmutatnia mindezt, önmagát emlékezteti a jelenlétükre. Az egész ugyanolyan ismerős volt a számára, mint a saját teste, és könnyen adottnak vehette. Az Adróban a Sólyom leginkább orvosi vizsgálatokat végzett Carán és a gyémánt földtani leképezésével foglalkozott, de a hajót az elektronmikroszkópos vizsgálatoktól az élveboncolásig mindenfélére tervezték.

– Lakályos – mondta Jim, és csaknem őszintének tűnt, ám mégsem egészen.

– Egy kibaszott börtön – válaszolta mosolyogva Elvi. – De az enyém.

Elfintorodott, amikor rájött, hogy azt, akinek az imént azt mondta, hogy börtönbe zárták, ténylegesen fogolyként kínozták éveken át, de Jim arckifejezése semmit sem változott. Ha észrevette is a bakit, kegyesen elengedte a füle mellett.

– Sajnálom, hogy ilyen nehéz helyzetbe hoztunk – fordult hozzá Naomi. – Tudom, hogy rengeteget kockáztatsz azzal, hogy beengedsz ide minket.

Elvi csak legyintett a bal kezével, és a jobbján egy kijelzőképet húzott a fali képernyőjére. – Ez volt a helyes döntés. Az ember azt teszi, amit tennie kell, amikor a világmindenség lángokban áll.

– Mert így van? – kérdezte Naomi.

– Lángokban áll-e? – kérdezett vissza Elvi. – Ez voltaképp egy valóban érdekes kérdés. Tudtok az új eseményről?

– Rejtőzködve repültünk – válaszolta Naomi. – Csak annyit tudunk, amit tőled hallottunk.

– Nos, a részesei voltatok, bármi történt is. – Új, fénylő alakjában megjelenítette a gyűrűkaput a falon. Mellette több oszlopban elemzési adatok gördültek le. – Legalábbis hozzájárultatok a beindításához. A közvetlen adatok nagy része Tanaka ezredestől származik.

– Attól, aki folyton végezni akar velünk?

– Tőle, bizony – felelte Fayez. – Folyamatosan helyszíni jelentéseket és nyers adatokat küldött, miközben ide tartottatok. Letapogatókkal pásztázta a lassú zónát, az átkelésetek nyomait kereste, amikor ránk zúdult a szar. Ráadásul ténylegesen a kérdéses trágyát figyelte.

Elvi intett, és a képernyő a gyűrűtér ismerős buborékára váltott, a felszínén egymástól egyenlő távolságra elhelyezett több száz kapuval. Ráközelített az egyikre, amelyik ferdeszöget zárt be a képet rögzítő teleszkóppal, így a kapu körét oválissá torzította a perspektíva. Csillogó fény lobbant a gyűrű közepén, akár egy szentjánosbogár. Egy átkelés előtt fékezésbe kezdett hajó hajtóműcsóvája.

– A Sol-kapu – kommentálta Elvi. – A gyűrűtérbe belépő és onnan kilépő forgalom majdnem fele még mindig itt kel át.

– De ezen kívül is jócskán volt forgalom – jegyezte meg komoran Naomi. – Többek között mi.

Elvi mozdított egyet a kezén, és a kapuban lévő ragyogás lelassult. Egy adatkijelzőn az állt, hogy többezerszeres lassításban nézik ahhoz képest, ahogy ténylegesen történt, a kép mégsem akadozott. Jim mogorván karba fonta a kezét. Amos és Cara egyforma érdeklődéssel és mozdulatlansággal figyelték. A fénylés felerősödött, mígnem tiszta fehérség töltötte be az egész képernyőt.

– Egy gyarmatosító hajó volt – magyarázta Elvi hadarva, szaggatottan és idegesen. – Néhány másodperccel azután kísérelte meg az átkelést, hogy Tanaka hajója belépett. Nem tudjuk, még hány átkelés történt előtte, de ez nem érdekes. Elegendő ahhoz, hogy a biztonságos határ fölé emelje a szintet.

Az izzás felfényesedett… aztán elhalt. Elvit izgalom bizsergette, de csak mert tudta, hogy az életek, amelyeket véget érni látott, nem értek véget. Valamiképp megmentették őket. Megint megjelent a hajtóműcsóva, összeállt a gyűrűtéren belül, mintha a hajó végül mégis átjutott volna, hiába, hogy pár pillanattal azelőtt eltűnt.

– Mi a picsa volt ez? – mormolta maga elé Naomi.

– A hajó nyomtalanul eltűnt, aztán visszatért. De ez csak a meccs előtti show – magyarázta Elvi. – Nézzétek, mennyire tetszett a gyűrűentitásoknak.

A lassú zóna pereme pezsegni kezdett, felragyogott, kavargott. Elvi már látott ilyet. A Sólyom volt az egyetlen hajó, amelyik túlélte, amikor utoljára történt ilyen. Amikor újra megszólalt, a hangja feszültebbnek és magasabbnak hatott. – Ugyanezt láttuk, amikor elveszítettük a Medina Állomást. Közvetlen behatolás a gyűrűtér határain keresztül. Ez végzett a Medinával. Ez végzett a Tájfunnal.

– Nagy kár, hogy nem végzett Tanakával – jegyezte meg Amos.

Mintázatok táncoltak az egész gyűrűtérben, akár valamiféle rosszindulatú északi fények, és sötétség türemkedett a fénybe. Elvi akaratlanul is előregörbedt, mint aki ütéstől védi a hasát. Az akaraterejével kihúzta a derekát.

– Aztán pedig ez – mondta.

A gyűrűkapuk és az állomás egyként fehéren fellobbantak, fényességük három hosszú, borzalmas másodpercig túlterhelte a teleszkópokat. Amikor letompult a fény, akár egy elnyújtott, lassú kilégzés, a gyűrűtér visszatért önmagához az összes hajtóműfúvókával, transzponderrel és forgalommal együtt, amely korábban ott volt. Beleértve a gyarmatosító hajót is, amelyet végig néztek, ahogy eltűnik, aztán újból összeáll.

– Nem csak az Adro-kapu fényesedett ki – állapította meg Naomi.

– Nem, hanem mindegyik. És amikor megtörtént, kognitív hatást is észlelni lehetett. Az adatok zöme, amelyeket Tanaka ezredes elküldött, ezzel kapcsolatos.

– Olyasféle kognitív hatás, mint az emlékezetvesztés? – kérdezte Naomi.

– Nem – felelte Fayez. – Nagyon-nagyon más.

– Úgy néz ki, mintha valamiféle hálózatkapcsolat jött volna létre a gyűrűtérben lévők között – magyarázta Elvi. – Minden hajó teljes legénysége között. Minden jel szerint meglehetősen letaglózó volt. De a jelek arra utalnak, hogy mind részesei lettek egymás emlékeinek és élményeinek.

Amos megvakarta az állát.

– Ez ugyanolyannak hangzik, mint ami köztem és Sziporka között történik.

– Valóban hasonlónak tűnik ahhoz, amiről te, Cara beszámoltál a KNS-be való lemerülések során.

– KNS? – értetlenkedett Amos.

– A gyémánt. A könyvtár.

– Mért KNS? – kérdezte Jim.

Elvi a homlokát ráncolta, és megrázta a fejét.

– A lényeg, hogy amikor észrevettük, hogy ti ketten… – Carára és Amosra mutatott –, …azt feltételeztük, hogy a javítódrónok módosítottak benneteket. Ami a gyűrűtérben történt, módosítatlan emberi lényekkel történt. A hatás nem tartott különösebben sokáig. Valójában szinte pillanatszerű volt. De az emlékek élénken beivódtak, és megmaradtak. A kapukból áradó sugárzás szintén érdekes. Vessetek egy pillantást erre!

A kijelző egy másik képre váltott, amely egy hihetetlenül összetett pókhálóhoz hasonlított. Elvi egy kézmozdulattal elforgatta, aztán Jimre nézett.

Jim bólintott, és azt mondta: – Fogalmam sincs, mi ez.

– A kapuk közötti kommunikáció – magyarázta Elvi. – Úgy véljük, hogy a kisugárzás ugyanolyan kézfogásokat indított el a kapuk között, mint amilyet Cara és a… gyémánt között észleltünk.

– A kapuk beszélgetnek egymással? – kérdezte Naomi.

– Anyagátviteli rendszerként használtuk őket, és valóban alkalmasak erre. Logikusnak tűnik, hogy kommunikációs hálózatként is funkcionálnak.

Bizsergő érzés kúszott fel Jim nyakán, és megborzongott.

– Amos mesélt valamit valamilyen fényről, amelyik gondolkodni tud.

– Igen – mondta Elvi. – Az egyik modell, amelyik jól illik erre az architektúrára, a neurális hálózaté. Egy egészen kicsié, de a közöttük zajló jelfeldolgozás egészen hasonló. Ha minden eleme kapcsolódik minden másikhoz, és minden kapcsolódás szinapszisként működik, alig valamivel kevesebb mint egymillióról beszélünk. Vagyis nagyjából tizedannyira okos, mint egy muslica. Ha önálló kapcsolatként működő különféle frekvenciákkal kötik össze a kapukat, arányaiban úgy tízmillió különböző frekvenciára lenne szükségük ahhoz, hogy megközelítsék egy házi macska értelmi szintjét…

– Azt akarod mondani, hogy a kapuk elevenek, és önállóan gondolkodnak? – kérdezte Naomi. A hangjából kiérződő reszketés majdhogynem félelemnek tűnt.

– Nem. Ahogy azt sem mondom, hogy nem azok, de biológiai rendszernek ez eléggé kezdetleges. – Egy pillanatra elhallgatott. – Megnyugtatni igyekeztelek benneteket.

– Nem biztos, hogy sikerült – válaszolta Jim.

– Nem sikerült – értett egyet vele Naomi. – Nagyon nem.

Elvi kikapcsolta a fali képernyőt, és egy marokterminált fordított feléjük.

– Sajnálom. Túl régóta mélyedek bele ebbe, ezért örülök, amikor találok valamit, ami nem nyomasztóan bonyolult. Van egy barátom a posztdoktori kurzusról, aki öt évet töltött a pisztráng májában végbemenő fehérjekaszkádok modellezésével. Nekem naponta ötször, alkalmanként mindössze fél óra alatt kellene elvégeznem egy ugyanilyen mélységű elemzést. Embertelen.

– Egy gerillakormányt vezetek pocsék kommunikációval, ezerháromszáz elszigetelt rendszerrel és szó szerint több milliárd emberrel, akik mind azt hiszik, hogy annál, amivel ők foglalkoznak, semmi sem lehet fontosabb – válaszolta Naomi. – Tudom, hogy érzel.

– Hadd próbáljam meg újra – mondta Elvi. – Jó hírekkel szolgálhatok. Amióta a gyűrűk így sugároznak, egyetlen rendszerben sem történt esemény. Nem fordult elő tudatvesztés. Nem változott meg egyetlen alapvető fizikai állandó, sem a fizika törvényei. Nem volt újabb San Esteban, ahol tömegével haltak meg az emberek anélkül, hogy figyelmeztették volna őket, vagy védekezhettek volna.

– Nem biztos, hogy ennek így van értelme, doki – jegyezte meg Amos. – Nem tudták megállítani.

– Kik? – kérdezte Naomi.

Amos az üres fali képernyőre mutatott, mintha azon láthatnák, amit mondani akar.

– Azok, akik ezt az egészet megcsinálták. Meghaltak. Sehogy sem tudták megállítani azután, hogy elkezdődött. Kikapcsolták a kapukat, hogy megpróbálják elszigetelni magukat. Semmi sem tudta megakadályozni a támadásokat.

– Az ő esetükben nem, ez így van – ismerte el Elvi. – Épp ezért ennyire érdekes ez. És van itt még egy tényező. Ez a közös tudat dolog. Az egyik következménye az volt, hogy az emberek a sajátjuktól eltérő életek benyomásaival gazdagodtak. Hol epizódszerű emlékekkel. Hol folytonosakkal. Biztosra veszem, hogy az adatok, amelyeket Tanaka ezredes begyűjt, milliárdnyi doktori disszertáció alapanyagaként szolgálnak majd a holografikus emlékkódolási paradigmákról, de az egyik dolog, ami folyton előkerül, hogy tudatában voltak egy férfi jelenlétének, aki nem volt ott. Az eseményt átélők több mint két százaléka beszélt róla. És az én adatcsomagomban is szerepel. Cara látta. A másikat.

Mindannyian a lány felé fordultak. Cara egy pillanatra kisebbnek, sebezhetőbbnek tűnt. Akár az a kislány, aki valaha volt. Elvi arra számított, hogy ő szólal meg, de Amos állt elő a válasszal.

– Duarte. Úgy gondolod, hogy Duarte az.

Fayez vállat vont.

– Jelentősen módosították a protomolekula-alapú technológiákkal. Kipattintotta magát a kómából, és felszívódott. Most meg ez? Igen, erre tippelünk.

– Szóval amikor eltűnt, levegővé vált? Most valami protomolekula-szellem? – kérdezte Amos. – És a hálózatban kísért?

Jim mintha rosszul lett volna, és Naomi a könyökére tette a kezét, finoman megszorította. Cara tekintete Amosra siklott, és Elvi nem tudta megállapítani, vajon a lány feszeng-e, amiért a gépész is ott van, vagy azért néz rá, mert védelmet vár tőle.

– Fogalmam sincs, mi történt vele fizikailag. De lehetséges – válaszolta Elvi –, hogy a saját céljaira használta ki, amit itt csinálunk. Hogy tudatában van annak, aminek Cara és Amos tudatában van. Hogy ettől eltérő módon alkalmazza ugyanezt.

– Hogy miután kiráncigálta magát a kómából, sokkal erősebb, mint korábban – állapította meg Jim.

– Ez is egy lehetséges elmélet – felelte Elvi.

– Mit csinálunk, ha igazad van? – kérdezte Jim.

Elvi megacélozta magát.

– Azt hiszem, meg kellene próbálkozni egy kettős alámerüléssel. Amost és Carát külön érzékelőrendszerekhez kapcsolnánk, elővennénk a katalizátort, kettejüket együtt küldenénk a könyvtárba. Amos élményeit eddig a kapcsolatuk közvetítette. Ha Cara és Amos együtt vannak, nagy valószínűséggel jobban tudják irányítani, ami történik, mint amikor Cara egyedül ment be.

– Az irányítás jó – válaszolta Amos. – Mit csinálunk, miután a kezünkben van?

– Megpróbálunk beszélni vele.

Huszonnyolcadik fejezet: Tanaka

Tanaka abban a pillanatban, hogy átkeltek, tudta, hogy a nyom kihűlt, de nem kapkodta el, hogy ezt elismerje.

A Gewitter Bázis a Laconia legnagyobb katonai létesítménye volt a Bara Gaon-rendszerben. A központi zéró g-s szárazdokk körül forgó három gyűrű közel hatszáz tartósan ott dolgozó tisztnek és személyzetnek biztosított otthont. Az állomás körül két Vihar-osztályú romboló teljesített járőrszolgálatot, figyelte a Bara Gaon-gyűrűn áthaladó forgalmat, és kísérte nyomon a rendszerben a kereskedelmi hajóforgalmat.

A Bara Gaon a Laconiai Birodalom legfontosabb ipari központjának számított. A Bara Gaon–5, egy talajból és vízből álló golyóbis, a lakható zóna kellős közepén helyezkedett el, és a tengelye olyan kis szögben dőlt meg, hogy az évszakok változásait nem lehetett többnek érezni puszta sejtetésnél. A kialakulása kezdeti szakaszára jellemző jelentős vulkáni tevékenység következtében a kéregben rengeteg hasznos fémet lehetett találni, a termőtalaj pedig kiválóan alkalmas volt a földi szerves vegyületek befogadásához. Körülötte a Bara Gaon Komplexum, egy hajógyárakból és alacsony gravitációjú termelőüzemekből álló hatalmas szerkezet keringett.

A gewitteri nyomkövető rendszerek, amelyeket a Derechóval összekötöttek, azt mutatták, hogy a két rombolón kívül négy mélyűri, teleszkóppal felszerelt műhold, három tucat laconiai figyelőállomás és hetvenhárom, tolóerő mellett repülő hajó tartózkodott még a rendszerben.

Egyikük sem látta a Rocinantét átkelni a gyűrűn.

Noha a Rocinante a rendszerbe menekülhetett, és megpróbálkozhatott, hogy megkéri a földalatti mozgalmat, segítsen elrejtőzniük, egyáltalán nem tűnt hihetőnek, hogy anélkül lépjenek be, hogy bárki észrevegye őket.

Tanaka a katonai hírszerzéssel alaposan ellenőriztette a rendszer kormányzójának hátterét, hogy biztosra mehessen, nem vesztegeti-e meg a földalatti mozgalom, de csak a látszat kedvéért tette. Tanaka nem számított rá, hogy bármit találnak. Egyszerűen rossz nyomot követett.

– Úgy tűnik, egy Megbocsátás nevű firdawsi ellátóhajó volt az – magyarázta Botton, aki a Gewitter tiszti kaszinójának bárjában állt Tanaka mellett. A pultra fektette a terminálját, és megnyitott egy 3D-s holografikus modellt. – Egykori gyarmatosító hajó, amely most egy közösségi zóna birtokában van, és Ekko Levy kapitány a parancsnoka.

A bárt marsi klasszikusnak nevezett, giccses stílusban rendezték be. Rengeteg műfa és csiszolt fémtükör vette körül a faragott kőből készült asztallapokat. Még néhányan ültek az asztaloknál, beszélgettek, ittak, és ették a középszerű kocsmai ételeket. De a világítás jó volt, a zene hangereje pedig elég alacsony ahhoz, hogy halk beszélgetéseket folytathassanak. A Derechón töltött néhány hét után, ahol mindennap ugyanazokat a szövettel burkolt válaszfalakat nézhették, még a klub műfa lambériája is fényűzésnek hatott.

– Kizárt, hogy csalinak küldték be, hogy eltereljék a figyelmünket a nyomról? – kérdezte Tanaka, és már azelőtt tudta a választ, hogy Botton megadta volna.

– Egyetlen hírszerzési adatbázisban sem szerepelnek. Ha megzavart minket az időzítés, amikor a hajójuk kilépett a gyűrűtérből, valószínűbbnek tűnik, hogy nem szándékosan tették.

Ha megzavart minket. Botton rendkívül diplomatikusan fogalmazott. Ez Tanaka küldetése volt. Mindenről ő határozott.

– Rossz nyomot követtünk – állapította meg Tanaka.

– Úgy tűnik – felelte Botton. Tanaka bosszús pillantást villantott rá. Nem helyeslést várt tőle. Botton arckifejezése nem változott. A férfi odaintette magukhoz a pultost, és még egy sört rendelt, mintha észre sem vette volna.

Miközben Tanaka a lehetőségein merengett, a pultos meghozta Botton sörét és egy tálkányi szárított, sózott hínárpelyhet. A pultos ránézett Tanakára, mintha azt mérlegelte volna, vajon az lenne veszélyesebb, ha megkérdezné, kér-e még egy sört, vagy az, ha egyáltalán nem törődik vele. A férfi helyesen döntött, és szó nélkül otthagyta őt.

Miután a csend eléggé elhúzódott, hogy egyértelmű legyen, mit gondol, Tanaka megszólalt: – Utánanézek a többi nyomnak. Addig beszéljen a katonai hírszerzéssel! Küldje ki az értesítést minden hajóra és a hálózat minden jelerősítőjére! Transzponder nélkül fognak repülni, de megvan a Rocinante hajtóművének egyedi energiamintázata és a hajótest profilja.

– Értettem – felelte Botton, és már indulni készült, habár a második sörének nagyobb része még a pulton pihent.

– Még valami. Nézze át újra a gyűrűkapun való áthaladásunkkor begyűjtött érzékelőadatokat! Futtassa le megint az elemzést, de most hagyja ki a Bara Gaont. Lehet, hogy valami elkerülte a figyelmünket.

– Igenis, ezredes.

– És feltétlenül értesse meg velük – tette hozzá Tanaka –, hogy biztonsági szempontból elsőbbséget élvez, hogy megtaláljuk a hajót. Ha valaki nem jelenti, azt lázadásként fogjuk kezelni, és büntetésként a Karámba kerül.

– Úgy tudtam, Okoye őrnagy a Karám lebontását rendelte el.

– Majd építtetek egy újat.

– Értettem – válaszolta Botton, és eltúlzottan hanyag sietséggel kisétált a bárból.

Tanaka megnyitotta a személyes üzenetsorát, és hozzálátott a jelentések lekérdezésének megterhelő folyamatához. A Duarte barátaival és bizalmasaival való elbeszélgetések során senki sem számolt be újabb látogatásokról, de már folyt a másodszintű kapcsolatok kihallgatása. A dolog zsákutcának tűnt neki, de volt valaki a Laconián, akinek a munkája, hogy ezt közölje vele, és ennek kurvára ideje lenne már. Ochida még nem intézte el, hogy megkapja a tojás-hajó valamilyen frissített vizsgálatát. Tanaka bekérte ezt. A kérés a sorba került. A gyűrűkapukból származó interferencia miatt az üzenetek feltorlódtak a jelerősítő rendszerben. Három értesítés várta a San Estebannal és az ottani halálozási számokkal kapcsolatos információkkal, nem mintha Tanaka tudta volna, hogy mihez kezdjen velük. Érezze rosszul magát, amiért nem sikerült rátalálnia Duartéra, mielőtt… mi előtt? Hogy Duarte megakadályozza a dolgot? A helyzettel kapcsolatban minden felingerelte őt.

A pultos megkockáztatta, hogy visszajön.

– Hozhatok még valamit önnek, ezredes? – kérdezte, és közben a tőle telhető legbarátságosabban mosolygott a pult Tanaka előtti részére.

– Egy szódavizet – felelte Tanka, aztán tippelt egyet. – Tiszt uram?

– Alhadnagy – felelte a férfi, és megkockáztatta, hogy egy másodpercre felpillant, és Tanaka szemébe néz, aztán újra leszegte a tekintetét. – A parancsnok nem veszi jó néven, ha sorkatonák dolgoznak itt. Azt mondja, nem használ a morálnak.

– Kiének? Az övének, vagy a miénknek? – kérdezte Tanaka, miközben kortyolt egyet a szódavízből, amit a pultos beszélgetés közben kitöltött neki. Alig észrevehető zöldcitromaromát kevertek bele, és ettől pipereszappaníze lett.

– A parancsnok erről nem osztotta meg velem a gondolatait – válaszolta a pultos, és már indult is vissza.

– De mégis – szólt utána Tanaka. Lelassította vele a férfit. Visszacsalogatta. – Italokat töltögetni elég szar feladat egy hadnagy számára. Még akkor is, ha csak alhadnagy. Aligha ezt képzelte el magának, amikor belegebedt, hogy elvégezze a katonai akadémiát.

A pultos most farkasszemet nézett vele. Nem festett rosszul. Sötétbarna haj és szem. Az arcán két gödröcske halvány jele. Nyilván tudta Tanakáról, hogy kicsoda. Hogy mit jelent a rangja és a besorolása. Pár pillanatig mégis bámulta őt, mindent megtett, hogy ne mutatkozzon rajta félelem, mielőtt megszólalt.

– Nem, ezredes, tényleg nem ezt. De a Laconiai Haditengerészet tisztje vagyok. A főkonzult szolgálom. – Sikerült némi játékosságot csempésznie a hangjába, még ha kissé erőltetettnek hatott is.

Tanaka jól ismert melegséget és húzást érzett a hasában. Nem bízott benne. Dühös volt, frusztrált, és az a szarság, amely a gyűrűtérben volt, még jobban eltérítette a helyes iránytól, mint beismerni merte volna. Az egész pályafutása alatt azt tanítgatta magának, hogyan gyakorolja és védelmezze a titkos életeit. Az, hogy olyankor vállaljon kockázatot, amikor nem lehetett teljesen ura önmagának, nem szerepelt az okos ötletek listáján.

És mégis.

– Hallott a San Estebanról? – kérdezte, mielőtt a férfi elléphetett volna. – Pokoli egy dolog. Egy egész rendszert egy csapásra kitöröltek.

– Igen – felelte a pultos.

– Ez a munkámmal kapcsolatos. A küldetésemmel. Persze részleteket nem árulhatok el. De… nem is tudom. Az egyik pillanatban még itt vagyunk, aztán már nem. Semmi figyelmeztetés. Semmi esély a javításra. Itt is megtörténhet, maga meg én és az állomáson mindenki… – Vállat vont.

– Úgy gondolja, ez fog történni?

– Nem tudom – felelte Tanaka. – A maga helyében nem tartós kötvényekbe fektetném a borravalómat. Tudja, a biztonság kedvéért.

A férfi elmosolyodott, de a mosolyában félelem bujkált. Egy másfajta félelem. A fiatalok nem szerették halandónak érezni önmagukat. Ezért aztán bizonyítani akarták, hogy élnek.

– Van neve, hadnagy?

– Randall – felelte a férfi. – Kim Randall alhadnagy. Parancsnok.

Úgy negyven évvel fiatalabb lehetett Tanakánál. És a rangbeli különbség mély szakadékként tátongott közöttük, amit örülhet, ha életében egyszer áthidalhat. Egy alacsonyabb rangúval folytatott viszony még mindig a laconiai katonai törvények megszegésének számított, és amióta Tanaka Ómega-státuszt kapott, Trejo flottatengernagy kivételével szó szerint mindenki alacsonyabb rangú volt nála. De a jelenlegi helyzete gyakorlatilag a törvény fölé emelte őt. Ami elvett annak az értékéből, amiért érdemes volt megtennie.

Viszont éhezett. Nem szexre, habár ezzel fogja megoldani. A helyzet feletti uralomra. Az érzésre, hogy nem sebezhető. Hogy ennek a fiúnak a teste révén rá tudja kényszeríteni az akaratát az ellenséges univerzumra.

– Nos, Randall alhadnagy – mondta. – Habár a hajóm itt dokkol, kiutaltak nekem egy szobát az állomáson.

– Tényleg? – Kim arrébb húzódott, közben letörölte a pultot.

– Tényleg – felelte Tanaka. – Lenne kedve megnézni?

Kim megdermedt, aztán visszafordult felé, hogy Tanakára szegezze a tekintetét. Alaposan végigmérte, mintha most először látta volna meg. Biztosra akart menni, hogy jól értette az ajánlatát, és hogy felmérje, mennyire érdekli. Aztán Kim tekintete egy pillanatra Tanaka szétroncsolt arcán állapodott meg, és ettől alig észrevehetően elfintorodott. Tanaka úgy érezte, mintha pofon csapták volna. Még azt is érezte, ahogy sérült orcája felhevül.

Rárohanó érzelmek és reakciók ömlöttek szét benne, éppoly ismeretlenül, mint egy busznyi véletlenszerűen összeverődött idegen. Bizonytalanság, szégyen, szomorúság, kínos zavar. Mindegyiket meg tudta nevezni, és a megnevezések egytől egyig olyannak számítottak, amelyek miatt már szenvedett. De ezek most másnak tűntek. A kínos zavar tüskéjét mintha most először érezte volna. A szomorúságból olyan szomorúság ízét érezte ki, amihez hasonló még sosem támadt benne. A szégyenérzet a szégyen egy másféle árnyalatát jelentette. Ismerte az érzéseket, a nemzetséget és a fajt, de valaki máshoz tartoztak. Mások tömegéhez, akik láthatatlan horgokat akasztottak az ő szívébe.

Kim észrevette Tanaka tekintetében a zavart, és a férfi rettenthetetlenségének álarca repedezni kezdett.

– Nem biztos, hogy ez annyira jó ötlet, ezredes – mondta, kihangsúlyozva Tanaka rangját. Úgy tette, mintha emiatt utasítaná vissza. Mintha amiatt tenné, mert jó, törvénytisztelő laconiai, nem pedig a szánalmas összevisszaság miatt, ami Tanaka arca volt.

Tanaka érezte, hogy még inkább elönti a pír, és a szeme sarka viszketni kezdett. Bassza meg, mindjárt elsírom magam, mert egy rohadt alhadnagy pultos nem talál elég csinosnak, hogy megkeféljen? Mi a franc történik velem?

– Nyilván – felelte, és megrémítette az elszoruló hangja.

Felállt, ügyelt rá, nehogy feldöntse a bárszékét, és elfordult, mielőtt a csinos kis alhadnagyocska a rettenthetetlen vigyorával és gödrös arcával megláthatná kibuggyanó könnyeit.

– Ezredes! – szólalt meg Kim, és hangját meglepetés vagy aggodalom színezte. Jól van. Hadd aggódjon csak! Tanaka válasz nélkül otthagyta.

Az ajtón kifelé menet megpillantotta önmagát egy falra szerelt tükörben. Az arca haragosvörös topográfiai térképét. Azt, ahogy a bőr húzza a szemét, és ettől az alsó szemhéja kissé megereszkedik. A fehér hegygerincet, ahol az iskolai orvos összevarrta az arcát, miután James Holden szétlőtte.

Ronda vagyok? – kérdezte a fejében egy hang.

Nem a sajátja. Egy megszeppent hang. Egy gyermeké. Tanaka szinte maga elé tudta képzelni az arcot, amely kimondja, a göndör vörös hajat és a zöld szemet, a szeplőkkel borított orrot. Az arc felnézett rá, a könnyeivel küszködött, és amikor hallotta, ahogy a szavak elhagyják a kislány száját, Tanaka szíve majdnem megszakadt. Az emléket ugyanolyan tisztán látta maga előtt, mintha ő élte volna meg, kihallotta a fájdalmat a lánya hangjából, és ki akarta törölni a gondolatot, megölni a fiút, aki a fejébe rakta. Habár tudta, hogy egyiket sem teheti meg. Szeretet, fájdalom és tehetetlenség.

Tanakának sosem volt lánya, és kurvára nem ismerte a rohadt kis kölyköt.

Összeszorította az állkapcsát, amíg a saját vérét nem hallotta morajlani a fülében, és az emlék elhalványodott. Megérintette a karjára tekert marokterminált, és utasította: – Egyeztess időpontot az orvosi részlegnél!

– Kihez kér időpontot, parancsnok? – kérdezte a lány. Alig valamivel lehetett kevesebb harmincnál. Sötét haj, kerek arc, a bőre egy kissé barnás tónusú, a modora professzionálisan kellemes.

Valami baj van a fejemmel – gondolta Tanaka. – Egy hajó nyomtalanul eltűnni készült, aztán visszajött, és bármi mentette is meg, tönkretett engem. Valami nem stimmel az elmémmel.

– Megsebesültem – válaszolta, és a sérült arca felé bökött az ujjával. – A harctéren. Azóta nem jártam valódi orvosi központban. Szeretném… ellenőriztetni az újranövesztést.

– Szólok Gagnon századosnak, hogy ön a következő páciense – közölte a sötétbarna hajú lány. Még meg sem született, amikor a Laconia önálló nemzetté vált. Nem ismert olyan világmindenséget, amelyikben nem léteztek a kapuk. Tanaka mintha egy más fajt látott volna maga előtt. – Ha gondolja, várakozhat a tiszti társalgóban.

– Köszönöm – felelte Tanaka.

Húsz perccel később finoman nyomkodták és böködték az arcát. Doktor Gagnon alacsony, sovány férfi volt, ragyogó, hófehér lobonccal, amely szinte egyenesen meredt felfelé a fején. Egy gyerekműsor egyik szereplőjére emlékeztette Tanakát. De a hangja mély és komoly volt, akár egy papé vagy temetkezési vállalkozóé. Valahányszor megszólalt, Tanaka úgy érezte, mintha egy bábu dorgálná.

Képek sora ragyogott a fali képernyőn. Az arcáról belülről és kívülről készült képeké. Az állkapcsa és a fogai röntgenképe. Egy másik az arca véredényeiről. A felvételeken Tanaka jóval tisztábban ki tudta venni a recés vonalat, ahol a régi bőr véget ért, és az újonnan növesztett elkezdődött, mint a tükörben. A tudat, hogy valami növekedik benne, és valami mással helyettesíti a húsát, kényelmetlen érzést keltett benne.

– Igen – dörmögte basszus hangján Gagnon, és csalódottnak tűnt. Talán Tanakában csalódott. – A károsodás nagymérvű volt, de rendbe hozható. – Egyik kezével Tanaka állkapcsának vonala felé intett. A kitört fogak és a begyógyult repedések csorba vonalként mutatkoztak a sima fehérségen.

– És az orca – mondta Tanaka, ám nem kérdő hangsúllyal.

Gagnon csak rálegyintett, egyet suhintva apró kezével.

– A harctéri munka nem volt rossz. Nem mondanám annak. De hiányzik a textúrázás és az árnyalategyeztetés. Ha ezt nem csináljuk meg, az arca egyik fele úgy fog kinézni, mint egy csecsemő feneke. De a Karvaly orvosa tisztességes munkát végzett az erekkel. Aggódtam az állkapocs esetleges károsodása miatt. Ha a csontot az elhalás veszélye fenyegetné, az egészet ki akarnám cseréltetni. De…

A Tanakáról, a testének belsejéről készült felvételekre mutatott, mintha ő maga is meg tudná állapítani, mennyire egészséges.

Tanaka megpróbálta maga elé képzelni az arcát, az eltávolított állkapcsot, és a várakozást, amíg megnövesztik a pótlást, ahogy a szája ernyedten és alakját vesztve lecsüng. A fejbőre megfeszült a gondolattól. Legalább ezt a megaláztatást megúszta.

– Mennyi idő kell hozzá?

Gagnon sűrű hófehér szemöldöke úgy szaladt fel, mint két riadt hernyó.

– Ez szempont lesz?

– Lehetséges.

A férfi összekulcsolta a kezét az ölében, akár egy Szűzanya-szobor.

– Akkor jobb megvárni, amíg végez a mostani megbízatásával, mielőtt belevágnánk – válaszolta Gagnon, és a hangjából mélységes aggodalom csendült ki Tanaka döntései miatt.

Egy kis vörös hajú lány emlékképe kérdezte, hogy csúnya-e. A nyerseség és sebezhetőség, a gyermek iránti szeretetének mindent legyűrő fájdalma. A megszégyenülés úgy zengett benne, mint egy borospohár.

– Az isten bassza meg! – suttogta Tanaka a fejét csóválva.

– Hogy mondta?

– Azt mondtam, nem. Most rögtön kezdjenek hozzá!

– Magát mivel kezelik? – kérdezte egy hang egészen távolról. Tanaka megpróbálta kinyitni a szemét, de a világ mintha húsz g-s égetésbe kezdett volna, és a szemháját ezerkilósnak érezte.

– Mmmböhhh – válaszolta Tanaka.

– Ó, a francba, sajnálom – szabadkozott a hang most már nem annyira messziről. Férfi. Recsegős. Valahol a balján. – Nem vettem észre, hogy alszik. Csak hallottam, amikor betolták.

– Mmmöh – felelte egyetértőn Tanaka, aztán valaki visszavett a gyorsulásból, és Tanaka kinyitotta a szemét. Ragyogó fehér fény robbant bele, és égette szét a retináját. Rögtön lecsapta a szemhéját. A kezével megpróbált rátalálni a testére, mire valami petyhüdt és ficánkoló csúszott végig a mellén, akár egy haldokló hal.

– Hát igen, adjon neki egy percet – folytatta a férfi. – Biztosan most hozták vissza a műtétről. Amikor elaltatják, akkor tényleg jó mélyen elaltatják. Kell egy perc, mire az ember kikecmereg belőle.

Tanaka próbált egyetértőn bólintani, és a feje oldalra hanyatlott. A világ még mindig fokozatosan visszavett a gyorsulásból, és Tanaka már egyenesbe tudta hozni a fejét, s megkockáztatta, hogy megint kinyissa a szemét. A szoba még mindig túl fényesnek tűnt, de már nem egy lézersugár hatolt az agyába. Hibázott, de nem igazán tudta felidézni, miben.

Lenézett önmagára. Egy kórházi köntöst viselt, amelyik csak a térdéig ért le. Maratoni futókra jellemzően sovány vádlija göbökkel és hegekkel borítva kikandikált alóla. A két karja ernyedten hevert a mellén. A bal kézfejének egyik eréből egy cső futott ki.

Tanakát egy rövid pillanatra elfogta a pánik, aztán egy hang azt mondta: Egy kórházban vagyok. Az imént archelyreállítási műtéten estem át. Nincs semmi bajom. A hang, amely egyszerre volt a sajátja és egy idegené, megnyugtatta.

– Jól van? – kérdezte Recsegős. – Hívjak magához valakit?

– Ne – sikerült kinyögnie Tanakának. – Jól vagyok. Az előbb archelyreállítási műtétem volt. – Elhallgatott, mielőtt elmondta volna a férfinak, hogy egy kórházban vannak. Valószínűleg tudta.

Most, hogy a gravitáció újra a Gewitter Állomás egyharmad g-jére esett vissza a szobában, Tanaka megkockáztatta, hogy oldalra gördíti a fejét, és szemügyre veszi a férfit.

Kiderült, hogy nagyrészt láthatatlan volt, magába temette az ágyát körülvevő orvosi szerkezetek tömege. Nem csoda, hogy nem látta Tanakát, amikor behozták a szobába. Tanaka viszont látta a férfi feje búbját, katonásan rövidre nyírt, őszülő szőke haját. Az ágya alsó végénél, a gépek mögött, amelyek szinte teljesen beborították, egy kérges bőrű láb nyúlt ki.

– Az elég szar lehetett – állapította meg Recsegős.

– Meglőttek – felelte Tanaka, mielőtt átgondolta volna. Még mindig nem tértem magamhoz teljesen – súgta neki a hang. – Vigyázz, mit mondasz! Tartsd titokban a titkaidat!

– Az arcát? – kérdezte a Kavicsember, aztán zihálva felnevetett. – A legtöbb embert, akit arcon lőnek, már nem kell megműteni, tudja? Az, hogy csak össze kell fércelni, nekem győzelemnek hangzik. Gratulálok, hogy még egy napot tölthet a visszaforgatón kívül.

– Azért fájt.

– Ó, azt meghiszem. Fogadok, hogy kurvára fájt. – A Kavicsember megint zihálva felkacagott.

– Maga? – kérdezte Tanaka.

– Az arcom nagyjából az egyetlen testrészem, ami nem ment tropára. A járőrszkiffem csempészeket üldözött. Követtük őket odáig, amit a leadópontjuknak hittünk. Egy szaros kis aszteroidáig, amelyik nem volt nagyobb a hajónknál. Közelebb mentünk, hogy megnézzük…

Elhallgatott. Tanaka kivárt, azon tűnődött, vajon a férfi elaludt-e, vagy az emlék egyszerűen túl fájdalmas volt ahhoz, hogy meséljen róla.

– Aztán BUMM, gecik! – zihálta Kavicsember. – Az egész szikla felrobbant. Nem csempész volt. Hanem a földalatti mozgalom egyik faszfeje, aki egypár laconiait akart kicsinálni. A szkiff úgy gyűrődött össze, mintha csak alufóliából lett volna. Ricky és Jello még csak észre sem vették. A szkiff visszahajolt körém, mintha arra tervezték volna, hogy mindenemet levágja, amire nincs feltétlenül szükségem az élethez, ugyanakkor ne hagyjon kivérezni.

Az egész zordon jó humora – a barátaim meghaltak, én meg olyan sérüléseket szenvedtem el, amelyekből talán sosem gyógyulok fel, hát nem vicces? – a gyász és a fájdalom szimfóniáját rejtette el. Ebben nem volt semmi új. Tanaka együtt tudott érezni vele, ez viszont újdonságnak számított.

– Részvétem – mondta Tanaka. Érezte, ahogy bizseregni kezd a karja és a lába. Kipróbálta, ökölbe tudja-e szorítani a kezét. Gyengének érezte magát, akár egy kisbaba, de az ujjai megmozdultak, amikor azt parancsolta nekik. Ez kezdetnek megfelelt.

– Ja – válaszolta Kavicsember.

A „részvétem” csak süketelés volt, amit olyanoknak mondunk, akikkel épp akkor ismerkedünk meg, amikor elmesélik a szomorú történetüket. A Kavicsember jól tudta ezt. Ahogy Tanaka is.

– Elveszítettem a fivéremet – mondta a veszteség letaglózó fájdalmától elfúló hangon. Nem volt testvére.

– Bomba?

– Hegymászóbaleset – felelte Tanaka. Látta a férfi arcát, a kicsavarodott testét a szirt alján. A kígyóként köré tekeredő kötelet. Félőnek tűnt, hogy a mérhetetlen szomorúság, amely a képpel járt, elmossa őt.

Mi történik velem? – kérdezte a hang Tanaka fejében. – Ne hazudj többet ennek a pasasnak! De nem hazudott. Az egyedüli válasz a mellkasát rázó zokogás lehetett.

– Hé – mondta a Kavicsember –, semmi gond. Össze fognak rakni engem, nem kell félni. Mármint szar dolog, hogy Rick és Jelena nem élte túl, de ez a munkánk, nem igaz?

Nem érted sírok – akarta mondani neki Tanaka, de a lénye egy része mégis őt siratta. A lénye egy része a testvérére emlékezett, aki lezuhant a szirtről, emlékezett a lenti kövek mellett kitekeredett végtagokra, üres, kifejezéstelen tekintetére. És ez a része Jellót és Rickyt siratta, meg azokat, akik ott maradtak, amikor egy bomba kiragadta őket a világból. De a lénye legnagyobb része csak megrémült. Mi történik velem?

– Helló, Byrd parancsnok vagyok – mondta Kavicsember. – Lias Byrd. És maga?

Nem tudom.

Mielőtt Tanaka válaszolhatott volna, kinyílt az ajtó, és Gagnon lépett be, közben vadul pötyögött a kezében tartott terminálján. Amikor meglátta, hogy Tanaka ébren van, a karjára csapta a terminált, és az a csuklójára tekeredett.

– Örülök, hogy ébernek látom, ezredes – szólalt meg Gagnon.

– Ó, bassza meg, ne haragudjon, amiért lyukat beszéltem a hasába, ezredes! – mondta erre Byrd. Tanaka kihallotta a hangjából, hogy a rangjának felfedése azonnal megváltoztatta a kapcsolatuk jellegét. Számára szokatlan sajnálkozást érzett.

Gagnon teljesen semmibe vette Byrdöt, és nekilátott, hogy Tanaka életfunkcióit ellenőrizze az ágy melletti fali képernyőn.

– Hé, főnök – szólt oda Tanaka.

– Igenis, ezredes!

– Tartson ki, tengerész! Mindketten ki fogunk sétálni innen. Csak én megyek ki elsőként.

– Értettem, parancsnok.

Gagnon egy másodpercre lepillantott a csuklóját borító terminálra, aztán megpaskolta Tanaka kezét.

– Úgy tűnik, minden rendben. Most pihenjen, és holnap ki is engedjük. Szeretnénk, ha visszajönne felülvizsgálatra a jövő…

– Mi lesz Byrd parancsnokkal? – kérdezte Tanaka.

– Kivel? – Gagnon értetlennek tűnt.

– Byrd parancsnokkal. A szomszéd ágyban fekszik. Milyen az állapota?

Gagnon egy pillantást vetett Byrd ágya felé, jóformán észre sem vette.

– Ja, értem. Sajnálom, de nem az én betegem. – Tovább pötyögött a terminálján.

Amikor megtörtént, tudatos gondolkodás nélkül történt meg. Mint amikor előre beprogramozott mozdulatsort futtat le a motoros páncélban. A végtagjai hirtelen akcióba lendültek, ő pedig egyszerűen velük tartott. Az egyik pillanatban még Gagnonra nézett fel, aki a csuklóján pötyögött.

Lehunyta a szemét.

Gagnon vállán térdelt az ágyán, a férfi véres és rémült arccal nézett fel rá, ahogy Tanaka újra meg újra rácsapott az öklével.

– Kérdeztem talán, hogy a maga kibaszott páciense-e?! – hallotta önmagát ordítani, ahogy az orvos szemébe csapott az öklével, a lendítéssel kitépve magából az intravénás csövet, és vér fröcskölt szanaszét. – Kérdeztem talán, hogy a maga páciense-e, bassza meg?!

A vére forrongott az ereiben. Szélesnek, magasnak és elevennek érezte magát, ahogy az erőszak olyan gyakran tette vele. Aztán pedig, mintha egy vödör hideg vízzel öntötték volna nyakon, egyszerre teljesen éber lett, és szörnyen félt. Lekászálódott az ágyról, és hátrébb lépett. Gagnon a földre csúszott, halk, fájdalmas állati hangokat adott ki.

– Ezredes?

Tanaka tekintete Byrdre villant. Most, hogy állt, látta a férfi arcát. Byrd fakókék szeme elkerekedett. Tanaka rámutatott.

– Elintézem, hogy gondoskodjanak magáról – mondta. De az elméje magányában az az apró, nyugodt darabkája, amely végignézte ezt az egészet, azt gondolta: Ezt elbasztam.

– Kö-köszönöm – felelte Byrd. – Nem lesz semmi bajom, ezredes. Jól vagyok.

– Mindenképp teszek róla – válaszolta Tanaka.

Hátrafordult, és kimasírozott az ajtón. Két fegyveres őr lépett oda hozzá, aztán elhátráltak. A kórházi köntöse le akart csúszni a válláról, Tanaka pedig megragadta, mielőtt mindenkinek odavillantotta volna a mellét. Valószínűleg már most megmutatta a fél fenekét a Gewitter Állomás kórházi személyzetének. Mindez nagyon-nagyon távolinak tűnt.

Óráknak vagy másodperceknek érződött, amíg rátalált a betegfelvételi pultra. Ugyanaz a sötét hajú lány ült ott. Nyájas, fiatal szeme elkerekedett, ahogy Tanaka odavonult hozzá.

– Tudja, ki vagyok?

– Igen, ezredes.

– Remek. – Tanaka mély levegőt vett, kihúzta a derekát, és a kötésekhez és sebekhez képest a lehető legtisztábban igyekezett artikulálni a szavakat. – Szeretnék bejelentkezni egy pszichológiai vizsgálatra.

Huszonkilencedik fejezet: Jim

Pézsmapocok a mancsával kapálózott, mintha úszott volna, ahogy átlebegett a hajókonyha melletti folyosón. A vakkantása mélynek és beszédesnek hatott, a pofáját széles kutyamosolyra húzta. A folyosó túlsó végében Xan a másodperc egy töredékéig megdermedt, mielőtt gyöngyözőn felkacagott, és széttárta a karját, hogy elkapja a kutyát.

– Menni fog! – bátorította Teresa Duarte, és tapsolt egyet.

– Nem fog megharapni? – kiáltotta vissza Xan.

– Jó kutya. Nem harap.

A fekete szemű fiú arca izgalomtól ragyogott. Széttárt ujjakkal előrenyújtotta a kezét, és elragadtatva kuncogott. Jim elsiklott mellette, elhajolt a lebegő kutya elől, és behúzta magát a tényleges hajókonyhába. Alex és Fayez már ott voltak, Alexet a mágnesbakancsa tartotta a földön, míg Fayez egy kapaszkodóban megfogódzkodva lebegett.

– Úgy néz ki, jól szórakoznak – állapította meg Jim, miközben a Rocinante friss kávét töltött neki egy ivógumóba. – Pontosan mit csinálnak?

– Labdáznak – felelte Alex – a kutyával.

Jim kortyolt egyet a kesernyés, finom kávéból, a szájpadlásán és a torkában érezte ismerős melegségét.

– Hát persze. Nem is tudom, miért kérdeztem meg.

Nem volt egyszerű átalakítani a Sólyom laboratóriumát a kettős alámerüléshez, és nem is ment gyorsan. Elvi elegendő készlettel szerelte fel a Sólyomot, hogy mindent, ami csak tönkremehet, pótolhassanak, ezért egy újabb érzékelőcsomag, még egy orvosi ágy és elegendő megfigyelőegység előteremtése mindössze annyit kívánt meg, hogy kiderítse, melyik raktár melyik ládájából szedheti elő őket. A laboratórium falait viszont nem tolhatták odébb, és az, hogy helyet találjanak az összes berendezésnek és a technikai személyzetnek, rengeteg időt és minden jel szerint véget nem érő értekezleteket igényelt. Ehhez jött hozzá, hogy meghatározzák Amos alapértékeit, integrálják a Roci gyengélkedőjének adatait, és több hosszú, alapos beszélgetést folytassanak Elvivel, amelyek célja az volt, hogy felvázolják a könyvtárba tett korábbi kirándulások és a gépész által elszenvedett tudati és tudásbeli változások összefüggéseit.

Ahogy teltek-múltak a napok, új arcok bukkantak fel a Rocin. Először Fayez és Elvi jelentek meg, de ahogy Elvinek egyre több idejét foglalták le a feladatai, Fayez már csak egyedül jött át. Aztán Carával és Xannal, vagy még gyakrabban csak Xannal. A kinti folyosón Pézsmapocok boldogan ugatott, ahogy ellebegett a hajókonyha ajtaja előtt Teresa felé.

– A gyerekek jól elvannak egymással – mondta Fayez.

– Egyszerűen Teresára akarod bízni a fiút, ugye? – kérdezte Alex. – Úgy értem, elég idős ehhez.

– Xan legalább kétszer idősebb nála – válaszolta Fayez.

– Mégis csak egy kisgyerek – jegyezte meg Alex. – Csak már nagyon régóta az.

– Mihez kezdjünk, amikor a modellek már nem működnek? – tárta szét a kezét Fayez. – Xant és Carát valójában nem lehet elhelyezni a gyerek/nem-gyerek skálán. Ők egyszerűen csak Cara és Xan.

Teresa gyöngyöző nevetése szűrődött be a folyosóról. Még a Rocin töltött hónapok után is szokatlannak tűnt az éles és vidám hang. Jim nem nevetős típusként könyvelte el Teresa Duartét.

De talán csak azért, mert Teresának nem sűrűn nyílt alkalma rá. Kevesen akadtak, akik a körülményein túl magát a lányt látták. Jim még önmagában sem volt biztos. Teresa az isten-császár lánya volt, az ő emberi pajzsuk, Laconia örököse és legmagasabb rangú hitehagyottja. Mindez igaz volt, de nem teljes. Egy gyermek is lakozott benne. Aki elveszítette az édesanyját és az édesapját, aki elszökött otthonról, akinek az érzelmi szükségleteivel kapcsolatban Jim csak találgathatott. De nem tudta, mi kellene neki. Ő valószínűleg ugyanilyen kibogozhatatlan lehetett Teresa számára.

Volt viszont valami furcsán egyetemes a nevetésében. És Xanéban. A játszadozó ifjak hangja. Jim rájött, hogy mind a hárman csendben maradtak, és úgy hallgatták a gyerekeket, mint valamilyen zenedarabot.

Pézsmapocok felnyüszített – éles, ideges hangon –, és Teresa megkérte Xant, hogy hagyja abba. Egy pillanattal később a lány arca jelent meg az ajtóban, kipirultan és izzadtan.

– Helló! Pézsmapocoknak ki kellene mennie a kis kutyaszobába. Levihetem Xant a gépterembe, hogy megmutassam neki, hogyan működik?

Jim reflexszerű „Persze, nyugodtan”-ja belebotlott a „Xan és Teresa egyedül a hajón” gondolatába. Nem mintha arra számított volna, hogy valami rosszaságot tesznek – kiderült, hogy ennél sokkal jobban bízik Teresában –, de amennyire feldobott hangulatukban voltak, véletlenül is történhetett valami. Egy korosodó marsi nehézfegyverzetű naszád gépterme nem a legkiválóbb hely a bakikhoz.

– Én is megyek – közölte Alex, és a visszaforgatóba dobta az étele maradékát.

Jim Teresa felé fordult, a hüvelykujjával Alexre mutatott, és azt mondta: – Ne hagyd, hogy játszadozni kezdjen a szerszámokkal!

A lány a szemét forgatta, felfogta a Jim béna viccelődése mögött meghúzódó aggodalmat, és kapásból elhessegette. Alex kifelé menet Jim vállára csapott, és Jim ivott még a kávéjából, miközben a lány és a fiú, a kutya és a férfi dünnyögve és kacagva eljutottak a liftaknához, majd onnan le.

– Köszönöm – szólalt meg Fayez.

– Szívesen. De mit?

– Hogy hagytad Xannak, hogy egy kis időre felszabaduljon a nyomás alól. Mindenhez, amit csinál, jó képet vág, de nagyon nehéz neki. Valahányszor Cara bemegy, szerintem amiatt aggodalmaskodik, vajon mennyi tér vissza belőle.

– És ez gondot okoz?

– Nem tudom. Talán. Nem olyan terepen járunk, ahol sok a precedens. Elég biztosan tudjuk, hogy óriási változásra számíthatunk, amint megtörtént.

– Ismerem az érzést – válaszolta Jim. Megitta a maradék kávéját, és kidobta az ivógumót.

– És köszönöm, hogy nekem is megengedtétek, hogy átjöjjek. A Sólyom remek hajó, és általában a társaság sem a legrosszabb, de néhány, súlytalanságban töltött hónap után bizony nagy, folyóparti sétákról és egyetemi kávézókról kezdek fantáziálni.

Jim udvariasan felnevetett, de feszülést érzett a mellkasában. Beütötte egy egyszerű babos tojásos reggeli kódját.

– Sajnálom.

– Mit? – kérdezte Fayez.

– Hogy ideragasztottalak. Téged és Elvit. Úgy értem, eléggé kibasztam veletek azzal, hogy megszereztem nektek az állást.

Fayez félrebillentette a fejét. Jim az Ilosz óta ismertre őt, és az évek kegyesen bántak a férfival. A haja még mindig sűrű volt, és valószínűleg sötétebb, mint amennyire szabad lett volna neki. Az arcán a ráncok leginkább a sok nevetésről árulkodtak. Most csak eltűnődőnek látszott.

– Tudom, miért vagyunk itt. Leginkább köszönettel tartozunk neked a lehetőségért.

– Oké, elég a süketelésből!

Fayez pár hosszú pillanatra elnémult. Aztán: – Van egy perced? Szeretnék mutatni neked valamit.

Jim vállat vont, leállította az ételkészítést, és követte a másik férfit a liftaknához, aztán a légzsiliphez, majd a Sólyomra. A furcsa, fanyar szagot még mindig érezte, de már nem találta annyira visszataszítónak, mint amikor először megcsapta az orrát. A megszokás letompította.

Fayez befordult egy hosszú folyosóra, megindult a hajó reaktorának és hajtóművének fedélzetei felé. Félelmetes volt látnia, ahogy ugyanaz a marsi konstrukciós nyelvezet, amely összerakta a Rocinantét, a Sólyom laconiai testévé nőtte ki és bonyolította magát. Egy olyan élősködő gombáról szóló dokumentumműsorra emlékeztette Jimet, amelyik átvette az irányítást a hangyák teste felett. Itt egy hajó, amelyik egykor marsi volt, aztán megfertőzte a protomolekula és Winston Duarte ambíciója, és most hasonlónak tűnt és hasonlóan viselkedett, és jóformán össze lehetett téveszteni azzal a fajta hajóval, amelyiknek a Roci megmaradt. Mégis valami más volt.

– Ugye tudod, hogy Xant elszigeteljük, amikor Cara lemerül?

– Igen – felelte Jim.

– Az elképzelés az, hogy csak újabb változót jelentene. Még egy hatást, amit korrigálnunk kell. Ugyanakkor ő a kontrollcsoport is. Látjuk, hogy Cara hogyan változik, ő pedig nem, és ez talán elárul valamit, amit tudnunk kell.

A kézi terminálját böngésző, sötét hajú nő lebegett be előttük a folyosóra. Amikor felpillantott, és meglátta Jimet, pánik költözött a tekintetébe. Jim odabiccentett neki, ahogy elhaladtak mellette.

– Nekem logikusnak tűnik – felelte Jim.

– És amikor nem ez történik, akkor ugyanezzel a felszereléssel szigeteljük el a katalizátort. Egészen olyan, mint az Ilosz. Volt a hajótokon egy protomolekula-minta, és az az Ilosz összes idegen szerkezetéhez hozzáfért. Kapcsolókat kattintott át. Kipróbálta, mi jön működésbe.

– Jelenteni igyekezett, hogy megépült a gyűrűkapu.

– Ami nem sikerült neki, mert senki sem maradt, akinek jelentsen. Nos, itt is van egy mintánk, és Cortázar kitalálta, hogyan lehet visszahurkolni önmagába, hogy az idegen szerkezetünk csak akkor kapcsoljon be, amikor mi akarjuk. Tiszta és könnyű módszer, nem igaz?

– Annak tűnik.

Fayez egy pillantást vetett hátra feléje, és nyoma sem maradt a nevetésnek és a humornak.

– Itt tartjuk a mintát. A katalizátort. Gyere, nézd csak meg!

A kicsi és puritánul berendezett kabinban egy tarisznyát rögzítettek a falhoz, amelyből egy táblagép pereme kandikált ki. Az egyetlen dolog, amire a hely emlékeztette Jimet, az a fajta nyomáskamra volt, amelyet olyankor használnak, amikor egy búvár túl gyorsan úszik fel a felszínre, esetleg egy krematórium kazánjára. Valamivel több mint két méter hosszú, a végén egy zsilipajtóval. A dobozba épített képernyő sötét volt. Fayez megérintette, és a kijelző megelevenedett.

Egy nőt mutatott. A szeme nyitva volt. Különös kék fénnyel izzott, és a semmibe meredt. Jim megértette, és a felismerés úgy hatott rá, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Ez a katalizátor?

– Utánanéztem – válaszolta Fayez. – Elvinek nem mondtam el. Egykor régen Francisca Torreznek hívták. Technikusként dolgozott a Tudományos Igazgatóságon. Úgy sejtem, Cortázar ismerte őt, futólag legalábbis. Valami történt a nővel. Talán a szerelmi élete csődölt be. Talán mindig is táncos akart lenni, és rájött, hogy ez sosem fog összejönni neki. A lényeg, hogy inni kezdett, és részegen, kötekedő hangulatban járt be dolgozni. Aznap még csak haza sem kellett mennie. Ochida egyszerűsített fegyelmi megbeszélést tartott Cortázarral és a biztonságiak parancsnokával, és a nőt a Karámba rakták, mielőtt kijózanodhatott volna.

Jim az arcot nézte. Sima volt, de nem úgy, mintha fiatal lett volna. Inkább puffadtnak tűnt. A nő… a katalizátor… Francisca kinyitotta a száját, mintha szólni készült volna, aztán újra összezárta az ajkait.

– Nagyjából öt éven át, még mielőtt Duarte felkutattatta és a Laconiára hozatta Elvit (persze a te javaslatodra), ezt a nőt elevenen emésztette fel a protomolekula. És még mindig ez történik vele. Visszafogjuk, hogy ne burjánozzon szabadon, ahogy egykor, de a nőnek nem adunk enni. Nem vágjuk le a haját. Nem kell kimennie vécére. Nem alszik. Időről időre kemény sugárzásnak vetjük alá a kamrát. Ennyi. Semmilyen fontos értelemben nem ember. Már nem az. Protomolekulával megtöltött bőrtömlő.

Jim próbált levegőt venni.

– Nem foglak áltatni marhaságokkal – folytatta Fayez. – Ha az, amit itt csinálunk, egy normális etikai bizottság elé kerülne, kihívnák ránk a rendőröket. Túlléptünk tudományos etikán, erkölcsi kérdéseken, és egészen biztosra veszem, hogy most már az emberiség elleni bűncselekményeket is magunk mögött hagytuk. Mégis tudom, hogy lehetne rosszabb is.

Jim bólintott.

– Megértem.

– Ne haragudj, de kurvára nem – válaszolta Fayez. – Semmi kedvem hozzá, hogy én csináljam ezt. És tényleg nem akarom, hogy Elvi tegye. De amit végképp nem szeretnék, az az, hogy Cortázar és Ochida itt legyen. Azok, akik ránéztek Francisca Torrezre, és úgy gondolták, jó lesz ezt csinálni vele. Nem akarom, hogy ők parancsoljanak. Ha ez az ő laboratóriumuk lenne, Xan nem mehetne át az új barátjához, Teresához, hogy azon nevessen, ahogy egy kutya a részleges vákuumba kakál. Egy kalickában lenne, mint akkor, amikor rátaláltunk. Kiráncigálnák, amikor valamit csináltatni akarnak vele, aztán visszaraknák, amikor végeztek, mintha csak egy csavarhúzót tennének vissza a szerszámosládába. Szóval igen, kibasztál velem és a kedvesemmel. És mindenféle szarságokat műveltünk, és az istenek sosem fognak megbocsátani nekünk ezért. De ha rossz érzéseid lennének emiatt, emlékezz rá, hogy sokkal rosszabb is lehetne!

Jimnek még mindig ezen járt az agya három nappal később, amikor a labor elkészült. Elég ramatyul nézett ki. Kábelek kígyóztak a falakon és a padlón, drótdarabokkal és szigetelőszalaggal rögzítették őket. A második orvosi ágyat – Amosét – harminc fokban megdöntötték, hogy helyet csináljanak a hozzákapcsolt érzékelőrendszereknek. A nemrég még tökéletesen rendezett, tiszta, áttekinthető, túltervezett tér most úgy nézett ki, mint Jim hálószobája a haditengerészet előtt, csak kevesebb koszos ruha hevert szanaszét a padlón. A laconiai csapat feszes és éles hangon beszélgetett. Senki sem nézett rá, és azóta, hogy a Roci összekapcsolódott a Sólyommal, Jim most először érezte, hogy könnyen elviseli, ha nem törődnek vele. Amikor mégis észrevették, inkább azon bosszankodott, hogy útban van, mint más gondolata támadt volna.

– Ha kényelmetlenül érzed magad… – mondta éppen Elvi.

– Jól vagyok – válaszolta Cara. Egy szűk orvosi trikót viselt, amely melegítette, a helyükön tartotta az érzékelőket, és finom rácsozatú mátrixot alkotott a képalkotók számára, amelyek átvilágítják majd, amint megkezdődött az alámerülés. Úgy nézett ki, mint aki egy úszóversenyen vesz részt. Ugyanazt a kemény, sportos összpontosítást lehetett látni rajta. – Meg akarom csinálni. Készen állok rá.

Jim úgy érzékelte, mintha Elvi arckifejezése megváltozott volna, ám azt nem tudta, hogy ez mit jelent.

Harshaan Lee, Elvi parancsnokhelyettese Amost szíjazta be a másik orvosi ágyba. A nagydarab gépészre egy Caráéhoz hasonló trikót adtak rá, de míg a lány csupa összpontosítás és eltökéltség volt, ő az egész dolog abszurditásán mosolygott. A fekete szem elkapta Jim tekintetét, és Amos felszegte az állát.

– Helló, kapitány. Eljöttél megnézni a műsort?

– Nem igazán tudom, mennyi néznivaló lesz benne.

– Tetszik a szerelés – tréfálkozott Amos. – Kihozza az idomaimat.

– Ha nem akarod megcsinálni, csak szólnod kell. Tudod, igaz? – kérdezte Jim.

– Kérem, ne mozogjon! – szólalt meg dr. Lee. – Megpróbálom beállítani az érzékelő alapértékeit.

– Elnézést – válaszolta Amos, aztán megint Jim felé fordult. – Miattam nem kell aggódnod. Ezért jöttem ide.

– Várjunk csak! Tényleg?

– Kérem, feküdjön rá teljesen az orvosi ágyra! – kérte dr. Lee.

Amos vidáman felfelé bökött a hüvelykujjával, és úgy helyezkedett, ahogy utasították. Jim hátralökte magát, hagyta, hogy a falnak lebegjen. A folyosóra nyíló ajtón Naomi úszott be. A haját hátrahúzta, és mogorván nézett maga elé, de a vonásai tüstént ellágyultak, amint meglátta Jimet.

Dr. Lee élesen és hangosan megszólalt.

– Utolsó ellenőrzés, emberek. Utolsó ellenőrzés.

A helyiségben folyó tevékenység nem pörgött fel, és nem is lassult le, de megváltozott. Jim keresett egy kapaszkodót, és megfogódzkodott benne. Elvi odalebegett mellé.

– Készen állsz erre? – kérdezte Jim.

– Nagyon remélem, hogy menni fog. Ha ezt az egészet alapvetően a semmiért csináltuk… Hát az szar dolog lenne.

– Az utolsó ellenőrzések megtörténtek, és minden a legnagyobb rendben – jelentette be dr. Lee. – A kutatásvezető utasításai alapján hozzákezdhetünk.

Odapillantott Elvire, aki bólintott.

– Kezdhetjük – közölte Lee, és Jim úgy érezte, elégedettséget hall ki a hangjából. – Kérem, hozzák ki a katalizátort.

Az orvosi ágyakon fekve Cara ellazult, Amos pedig lecsukta a szemét.

Közjáték: Az álmodók

Az álmodók álmodnak, és az álmaik az ismerős mérhetetlenségekbe viszik fel őket. A hömpölygésbe és áramlásba és azokhoz az elmékhez, amelyek üresek, mert a közöttük lévő fény maga a gondolat, amelyet együtt gondolnak. A nagymamák ujjaikkal hívogatnak, amelyekhez sosem tartozott kéz. Nézd, nézd, nézd! És aztán lásd! És a lány pörög és szikrázik, a férfi viszont nem. A férfi szilárdan tartja magát, mint egy kő a patakban, mint egy árny a fényben, mint egy tárgy. Megáll, és azzal, hogy megáll, emlékeztet.

Háromszorosak, és ez egykor számított, de a nagymamák kuncogva előreesnek, magukba és keresztül, ahogy egyiket a másik után sorra eregetik a magokat a levegőtlen szélbe, és a magokból mérhetetlenül kevés gyökeret ereszt, majd visszanő hozzájuk. Így építettük az egészet, és így táplált minket, és ez az, amit a szeretet jelentett, amikor a szeretet még semmit sem jelentett, és a lány szétterjed és elvékonyodik, ahogy belehull, a férfi viszont mozdulatlanul áll. A lány érzi a férfiban a vágyat, amely éppoly bőséges, mint őbenne, de érzi azt is, ami a vágy ellenében áll, és emlékezteti őt. Háromszorosak, és az álom megreszket, mint egy lepedőre vetített kép, amikor fúj a szél. A nagymamák halottak, a hangjuk csak szellemek által énekelt dal, és az igazságokat, amelyeket elmondanak, bárkinek elmondanák. Nem hallgathatnak viszont, és az álmodó meglátja az álarcuk mögötti ürességet. A lány megpróbálja elfordítani a fejét, megpróbál hátranézni, látni az egyetlen eleven embert a holtak földjén, és a mozdulat az örökkévalóságig tart, a fordulás és fordulás és fordulás esszenciája, ám az elfordulás feloldása nélkül…

Az álom szálról szálra szétesik, és ott van a férfi, kék szentjánosbogarak és fekete csigavonalak. Csüggedtség sugárzik belőle, és a lány látja a vékony húst a csontjai mellett, amelyek gyengék és törékenyek, akár maga az Isten a teremtés szülési fájdalmai közt. És a férfi odafordul a lány felé és feléjük.

Nem hangolódott össze a KNS-sel – lebeg a háta mögött. – Látjuk, ahogy a féreglyuk-tevékenység lecsökken az idegen szerkezetben, de ő továbbra is erős – és – Ahogy a kettes számú alany is. Tudja valaki, mit látunk itt? A nyájas, fáradt szemek rátalálnak a lányra és a férfira és őrájuk. Az álmodó megpróbál felébredni, de a másik beléjük gyűrődik, mintha rejtegetne valamit fekete heges mellkasához szorítva.

Egyelőre folytassák! – mondja dr. Okoye.

És a harmadik ember az ő fülük által hall, és elmosolyodik, és leereszti bikavastag, hatalmas és időtlen fejét.

Semmi gond, hacsak valami gond nincs – mondja szavak nélkül az álmodó. Aztán rengeteg lesz a gond.

Megnyerhetetlen háború volt, mondja a harmadik ember. Mégis megvívták. Selyempapírból és vattacukorból készült katonák voltak, akiket a saját fegyvereik szórtak szét. Mégis készítettek fegyvereket. Pókhálók voltak a sziklaomlás ellenében, és minden okosságuk ellenére szétszakadtak. Az álmodó lát és vak is.

Bassza meg! – káromkodja el magát dr. Okoye, és a harmadik ember odafordul felé.

Megkerestem volna, ha tudna segíteni. De már ezek a törött edények, bármily dicsőségesek is, ők sem támogathatják a munkát. A munkámat.

Jól van. Rendben. Hogy érti, hogy „a munkámat”?

Mi egy birodalom, ha nem az egész emberiség, amit egyetlen elme irányít? Igazam volt, de túl kicsit álmodtam. Most már látom, mennyivel többnek kell lennünk.

Nem tudom követni.

A szarvakat viselő isten kék tüzeket okád, amelyek egyszerre élnek és halnak egyetlen, eónokat felölelő pillanatban.

Ha jól hallom, azt akarja mondani, hogy maga állította le a tudatkieséseket és az alapvető fizikai törvények változásait, amelyeket a gyűrűkapu-entitások műveltek. Így van?

Nem vagyunk erősebbek, mint ők voltak. De mi alapvető anyagokból állunk. Agyagból vagyunk, és ez adja az erőnket. Ők törékenyek voltak, mi szilárdak vagyunk. Nekik volt egy kardjuk, de hiányzott az erejük, hogy forgassák. Megkeresem a kardot és a térképet, amiket hátrahagytak.

Azt hiszem, elvesztettem a fonalat. Egy kardot?

Megépítettek, de képtelenek voltak hatékonyan használni bizonyos eszközöket, amelyek megakadályozzák, hogy az ellenség behatoljon abba, amit az alatt értünk, amit univerzumnak nevezünk. De ezek az eszközök léteznek, és úgy hiszem, hatékonyan használni tudjuk őket.

Azt hiszem, ezt megértettem. Legalábbis nagy vonalakban.

Ahhoz, hogy teljesen hozzáférhessünk ezekhez az eszközökhöz, hasonlóbbá kell válnunk hozzájuk. Egyetlen dologgá kell válnunk többmilliárdnyi különböző helyett. Azt is most tanulom, ezt hogyan lehet elérni.

Most azt… akarja mondani, hogy kaptárelmévé kell válnunk?

Igen. Össze kell kapcsolódnunk, hogy a gondolataink és emlékeink szabadon áramolhassanak a csomópontok között. Hogy az elkülönülés minden látszata eltűnjön. A birodalom állt a legközelebb ehhez, amit el tudtam képzelni. De most már – a harmadik ember bocsánatkérőn maga felé int – ennél többet is el tudok képzelni.

Rendben lesz. Semmi bajunk nem eshet.

Emberek leszünk?

Annál jobbak.

És egy kéken-feketén kavargó lélegzettel elfújja az elme lángját, és már máshol van.

Rendben. Szükségem van minden érzékelőadatra. A Sólyomról, a KNS-ről. A gyűrűkapuról. Mindenhonnan. Táplálják be mind a rendszerbe! Meg kell értenem, mi történt az előbb, méghozzá most azonnal.

Egy újabb hang. Más hang. Mennyire furcsa, hogy különböző hangjaink vannak. Hölgyeim és uraim, hallották a kutatásvezetőt. Mindent az előírások szerint. Most nem megengedhető semmiféle hanyagság.

Az álmodók kinyitják a szemüket, és semmi sem változik.

Harmincadik fejezet: Elvi

– Rendben lesz – mondta Duarte. – Semmi bajunk nem eshet.

Elvi alaposan végigmérte a férfit. Egyáltalán nem fantomnak tűnt. Ugyanolyan tömörnek és jelenvalónak hatott, mint bárki más a fedélzeten. Vékonyabbnak, mint amilyennek a Laconián ismerte. A halántékánál kidudorodott egy ér, mint valami kék hernyó a bőre alatt. Nem volt rajta cipő, és a lábfeje sápadtnak tűnt. Elvi kíváncsi lett volna, hogy ha odadobna neki egy kézi terminált, vajon el tudná-e kapni. Érdekes kísérlet lett volna, ugyanakkor megbonthatná a kapcsolatot, és ezt nem akarta megkockáztatni.

– Továbbra is emberek leszünk? – kérdezte Elvi.

Duarte mosolya jóformán búskomornak hatott.

– Annál jobbak.

És már ott sem volt. A fedélzeten mindenki elkerekedett szemmel, rémült tekintettel bámulta azt a helyet, ahol az imént a Laconia főkonzulja állt. A csend a légvisszaforgatók duruzsolásából, a műszerek zsongásából és a fülében lüktető pulzusából simult össze. Elvi lehajtotta a fejét, mély levegőt vett, és harsányan parancsokat kezdett osztogatni, mint egy kiképzőtiszt.

– Rendben. Szükségem van minden érzékelőadatra. A Sólyomról, a KNS-ről. A gyűrűkapuról. Mindenhonnan. Táplálják be mind a rendszerbe! Meg kell értenem, mi történt az előbb, méghozzá most azonnal.

Egy hosszú pillanatig senki sem mozdult. Mindenki túlságosan döbbent volt ahhoz, hogy olyan egyszerű, emberi dolgokat tudjon feldolgozni, mint a nyelv. Elsőként Lee tért magához. – Hölgyeim és uraim, hallották a kutatásvezetőt. Mindent az előírások szerint. Most nem megengedhető semmiféle hanyagság.

Tapsolt egyet, és mintha varázslat tört volna meg, a technikusok és a tudóscsapat szinte mániásnak tetsző sebességgel és összpontosítással mind odafordultak az állomásaikhoz. Cara és Amos ugyanabban a pillanatban nyitotta fel a szemét. A Cara ajkán játszadozó mosoly finomnak, nyugodtnak és teljesen oda nem illőnek tűnt a sürgésben és zörgésben. Amos megvakarta a fejét, és körbenézett.

Jim arca sápadt volt. Megpróbálkozott egy mosollyal, ami nem igazán jött össze.

– Azt hiszem, működött.

– Ti is láttátok, igaz? Nem csak én.

– Nem csak te. És ez eléggé furcsa. Amikor Miller megjelent a fejemben, egyedül én láttam őt. – Hadart, a szavak átbukfenceztek egymáson a nagy sietségben. – Vagyis lehet, hogy hasonló, de sokkal nagyobb számítási kapacitással, vagy lehet, hogy egészen más. Nem tudom.

– Hé, doki! – mutatott Amos a koponyájához és a mellkasához ragasztott vezetékekre. – Most már levehetem ezeket?

Elvi ahelyett, hogy válaszolt volna, megérintette Naomi karját, és azt mondta neki: – Szükségem lesz néhány órára. Utána bejössz hozzám az irodába?

Naomi bólintott, aztán hátrahúzta magát, hogy ne legyen útban, miközben a tudóscsapat lecsatolta Amost és Carát az eszközökről. Jim követte őt. Elvi hátralebegett, egyszerre figyelt mindent, ami a laborban történt, és különösebben semmit. A közösségre próbált ráérezni. Az emberei precízen és céltudatosan mozogtak. Ha bármi félelmet éreztek, elfedte a professzionalizmusuk és a gyakorlottságuk. Ez jó volt. Elvi ezt akarta tudni. És ami még fontosabb, ezt kellett erősítenie önmagában is. Karba fonta a kezét, néhányszor mély levegőt vett, próbálta türelmesen kivárni, amíg az elméje egy kis nyugalomra lel. Már épp úgy gondolta, hogy egész jól megy neki, amikor eszébe jutott, hogy Winston Duarte hirtelen életnagyságban megjelent a laboratóriumában, és újból neki kellett veselkednie.

Cara sodródó kecsességgel szállt le az orvosi ágyról, mint ahogy a gomolyok szállnak fel egy tömjénfüstölőről, vagy mint amikor egy szövetcsíkot kap el egy víz alatti áramlat. A mosolya szelíd és lusta volt, az arca kipirult és sötét.

– Jól vagy? – kérdezte Elvi.

– Tökéletesen – felelte a lány. A labor másik oldalán Amos nyájas, üres mosollyal nézte őket, miközben az utolsó kontaktérzékelőket is eltávolították a trikójáról.

– El kell végeznem egy kevés munkát a mostani beszámolók előtt – közölte Elvi.

– Csináld, amit csak szükséges! – válaszolta Cara, félig belefeledkezve az örömébe.

Elvi kapcsolatot nyitott a katalizátor kamrájához.

– Mi a helyzet odalent?

– A katalizátor a dobozban van – jelentette Fayez. – Xan a dobozon kívül. Úgy tűnik, minden a legnagyobb rendben, épp csak bárkivel beszélünk a laborból, úgy tesz, mintha túszul ejtették volna, csak nem mondja ki. Mi történt odafent? Túszul ejtettek benneteket?

– Találkozzunk az irodámban! – válaszolta Elvi.

Az információ, amit Tanaka korábban begyűjtött, nem tűnt különösnek, amikor Elvi először átböngészte. Annak idején az Iloszon a furcsa kognitív hatásokkal együtt lépett működésbe az idegenek technológiája. Előtte Jim ismerősének protomolekula-verziója állt össze az agykéreg érzékelésért felelős területein. Az emberi tudat kellően egyszerű volt ahhoz, hogy a Laconián a javítódrónok működő megközelítéseket készíthessenek arról, amit az emberek újra épnek szerettek volna tudni. Xanról. Amosról. Egy mintavételező drónról, amelyet Cara egyszer véletlenül szétzúzott.

Csak most, az anyagot újra átnézve fedezte fel sorra a hiányosságokat.

Volt valamilyen élménye, amit az eseményhez köthet? – kérdezte az elbeszélgetések során Tanaka.

A kérdezettnek még csak idő sem kellett, hogy elgondolkodjon a válaszon: Ó, igen. Nagyon is.

És itt véget is ért a kikérdezés. Az elsődleges adatok és a beszélgetés leirata helyett Tanaka rövid összefoglalással szolgált az adatokról: Álomszerű hallucinációkról számolt be, amelyekben más személlyé válik, és/vagy számos emberrel kapcsolatban áll. Állítása szerint a látomásos élmények az idővel nem halványulnak.

Újra meg újra, a teljes adatállományban ugyanez a nyelvezet került elő. Tanaka és a csapata a tapasztaltakról szóló tényleges beszámolók helyett mindenütt a saját értelmezéseiket adták meg. Elvi elég időt töltött el a felsőoktatásban, hogy felismerje, amikor valaki elkendőzi az adatokat, és rögtön az értelmezésre tér rá. Ez szinte mindig azt jelentette, hogy valami nem ínyükre valót találtak.

Naomi, Jim és Fayez belebegtek a magánirodájába. Így nem sok szabad hely maradt. Vagy talán semmi probléma nem volt, csak már annyira hozzászokott, hogy a lemerülések után egyedül ő és Cara beszélgetnek, hogy a plusztesteket szokatlannak érezte. Vagy frusztrált, és ebben a pillanatban minden bosszantotta.

– Amit biztosan tudunk, az az – kezdte Elvi –, hogy nem volt itt. Semmilyen képet nem rögzítettek róla a biztonsági kamerák, még akkor sem, amikor hozzá beszéltem. Semmi jele annak, hogy bármi fizikaival interakcióba lépett volna, kivéve persze mindegyikünk agyát.

– Van bizonyítékunk arra, hogy megtette ezt? – kérdezte Jim.

– Láttuk – felelte Elvi, és már bánta, amilyen hangnemben tette, mert Jim összerezzent. Nem az ő hibája volt, hogy nem gondolta át rendesen. Elvi igyekezett nyájasabban folytatni. – A tény, hogy megtapasztaltuk ezeket, önmagában bizonyíték. Ha kontrollfelvételeket készítenénk valaki agyáról, aki nem változott meg, valószínűleg fel tudnánk térképezni a dolgot, de még ennek hiányában is olyan tapasztalati korreláció áll fenn, amely meglehetősen egyértelműnek tűnik.

– Mindannyian láttátok – mondta Fayez –, ezért valószínűleg lehetett valamennyi objektív valóságalapja, még akkor is, ha csak ugyanúgy szórakoztak veletek ugyanabban az időben.

– Miller nem tudott ilyet – jegyezte meg Jim. – Elég volt még egy ember a helyiségben, és a szimulációnak vége lett számomra.

– Ami érdekes – állapította meg Elvi. – Duarténak egyértelműen több az erőforrása, és – jobb metafora híján – nagyobb a számítási kapacitása. És talán részben ezért tudta visszaverni a támadásokat.

– Mi van a tervvel, amiről mesélt? – kérdezte Naomi.

– Mi lenne vele?

– Kivitelezhető?

Elvi a homlokához szorította a hüvelykujját, és egy kis kört leírva dörgölni kezdte. Bízzunk a hadvezérben, hogy átugorjuk a mögöttes tudományt, és egyenesen a politikai következményekre térjünk rá.

– Elméletben? Lehetséges úgy módosítani a fajunkat, hogy alapvetően más módon működjön? Persze. Abszolút. Állandóan történik ilyesmi.

– Ez most szarkazmus tőled? – kérdezte Naomi.

– Nem. Szó szerint állandóan megtörténik. Ha a mitokondriumok és a kloroplasztiszok nem rendezkedtek volna be más szervezetekben, nem léteznének eukarióta élőlények, így mi sem. A remeterákok elhagyott csigaházakat és levesesdobozokat használnak. Az akáciahangyák az egész evolúciós stratégiájukat az őket támogató fákra építették. A bél mikroflórája óriási hatással van a kognícióra, az érzelmekre, az anyagcserére. A testünkben e pillanatban lévő sejtek zöme nem emberi. Elég kicserélni néhány baktériumfajt a beleinkben, és alapvetően más emberek leszünk. Az építők, amennyire meg tudtam állapítani, szabadon lebegő önálló organizmusok voltak, amelyek önmagukat hálózatban összekötve működő tudatot hoztak létre, valahogy úgy, mint ahogy egy polip is kegyetlenül intelligens tud lenni központi agy hiányában is. Azokat a nem lokális hatásokat bevetve, amiket láttunk, miért ne lehetne átépíteni a fejlett emberszabásúak architektúráját?

Elvi leállította magát. Túl gyorsan beszélt, és hagyta kibukni a száján, ami épp az eszébe jut. Stresszes állapotban szokta csinálta ezt. Széttárta az ujjait, érezte, ahogy a feszülő inak egy kissé jobban a testébe ágyazzák.

– Vagyis lehet, hogy meg tudja csinálni – állapította meg Jim. – Bármi legyen is ez pontosan.

– Pont ezt nem sikerült kihámoznom – válaszolta Elvi. – Azt, hogy vajon egy szuperorganizmusról beszél, vagy beolvasztásról.

Jim feltette a kezét. A tekintete eléggé beszédes volt ahhoz, hogy egyértelművé tegye a kérdést.

– Azt – válaszolta Elvi –, hogy hangyákká akart-e tenni minket, vagy neuronokká. Ha hangya vagy, önálló egyed maradsz, amelyik egy nagyobb szervezet része. Ha neuron… az idegszálaknak nincs éntudatuk.

– Abban sem vagyok száz százalékig biztos, hogy a hangyáknak lenne – vetette közbe Fayez.

– Egyszóval azt akarod mondani – szólalt meg hirtelen Naomi –, hogy Duarte, vagy bármivé változtatta is magát, legalábbis feltehetően arra készít elő mindenkit és mindenütt, hogy egy kollektív tudat részévé váljon, amelynek ő lesz a középpontjában, hogy hadba szállhasson a kapuk mögötti valamik ellen.

Elvi összekapta magát, igyekezett összerendezni a gondolatait.

– Igen – felelte.

A szobára hosszú időre csend telepedett.

Jim egyetlen durva kacajjal törte meg a szótlanságot.

– Hát megáll az ész! Sikerült módot találnia, hogyan tüntesse fel a bakancsos önkényuralmat a régi szép időknek. Nem gondoltam volna, hogy menni fog neki.

– Üzeneteket kell küldenem az embereimnek – közölte Naomi. – Lehetséges anélkül használni a jelerősítőket, hogy lelepleznénk téged?

– Eleve megbízhatatlanok, amióta kifényesedtek a kapuk – válaszolta Elvi. – Valószínűleg jobban járnánk, ha egy torpedót küldenénk át egy adatcsomaggal.

– Többre is szükségem lesz – mondta Naomi. – Olyannak tűnik a helyzet, amiben mindenki segítségére szükség lesz, és rengeteg a segítőm a különböző rendszerekben.

– Beszélgetnünk kell a kommunikációs tiszttel – szólalt meg Fayez. – Gyere velem! Bemutatlak benneteket egymásnak.

– Tanakával is sok mindent tisztáznom kell – mormolta Elvi. – És Ochidával. A francba! Nem küldhetem el az adatokat Ochidának. Senkinek sem. Hogy magyarázhatnám meg, hogy Amos is része az adatcsomagnak?

– Ez kezdettől fogva problémásnak ígérkezett – jegyezte meg Fayez.

– El akartam temetni a dolgot. Nem hiszem, hogy menni fog.

Jim a gravitáció hiánya ellenére előrehajolt. Ettől egyszerűen úgy tűnt, mintha más szögben helyezkedne el.

– Talán ki tudjuk találni, hogyan hamisíthatjuk meg. Szimulációt használunk, és ugyanerre a következtetésre jutunk?

A komplexitás és veszély rétegei bomlottak ki Elvi elméjében. És még ki sem kérdezte Carát. Annyi mindent meg kellett csinálnia, és egyedül akkor tudja majd meg, mennyi ideje maradt elvégeznie ezeket, amikor elfogyott az ideje.

– Meglátom, mit tehetek – mondta.

Tanakával kezdte, újra meg újra felvette a pontosítás iránti kérelmet, mindannyiszor biztosra vette, hogy a Roci jelenlétét sejtető minden utalást és nüanszot kihagyott az üzenetből, aztán meggondolta magát, letörölte, és újból nekifutott. Mire a várakozási sorba illesztette az üzenetet, a fáradtságtól lassanként minden összemosódott a szeme előtt. Nem először ment át ezen. Ezután az Ochidának és a többi csapatnak küldendő kérések listái következtek. Előbbre tolhatja a Cara agyáról készült képalkotó felvételeket. Ha ki tudnák deríteni, mi viszi át a jelet a lány és a KNS között, talán belenyúlhatnának. A csend pedig, amely azután következett, hogy Duarte semmissé tette az eltűnési eseményt… nem tűnne furcsának, ha Elvi nyomon követési jelentéseket kérne róla. Sajnálta, hogy Tanaka nem bizonyult jobb kutatónak a terepen. Vagy hogy nem volt ügyesebb abban, hogy megtalálja Duartét.

Halk kopogás zavarta meg. Amikor kinyitotta a zsilipajtót, Amos lebegett kint a folyosón. A régi repülősruháját viselte, az arcán bocsánatkérő mosoly.

– Helló, doki! Van egy perced? Vagy rosszkor jöttem?

Elvi megrázta a fejét, próbálta kitisztítani. A kimerültség csak a részegség kellemetlen részét jelentette.

– Gyere be! Elnézést. Azt hittem, ki foglak kérdezni téged és Carát, de… mielőbb el akartam küldeni ezeket a kéréseket.

Amos behúzta magát, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Semmi gond. Csak egy percet kérek, hogy meghallgass.

– A kísérlettel kapcsolatban?

– Többé-kevésbé, igen – felelte Amos. – Csak azt akartam, hogy tudd, ennek az egésznek vége.

Elvi kikapcsolta a kijelzőjét. A nagydarab férfi szeme ugyanolyan teli fekete volt, mint Caráé és Xané. Már hozzászokott a látványhoz. Amos barátságosan és kissé feszengőn mosolygott. A hangja közvetlennek és nyugodtnak tűnt. Elvi nem értette, miért futkároz a hátán a hideg.

– Milyen egésznek?

– Ennek. Amit Sziporkával és a Kisemberrel csinálsz. Már vége. Ezt le kell zárnunk, és tovább kell lépnünk – mondta, és vállat vont. Amikor Elvi nem válaszolt, Amos elfordította a tekintetét. – Amikor korábban belekezdtél, többé-kevésbe benne voltam. Benyomások. Semmi olyasmi, amit bíróság elé vihetnénk, igaz? Ezért kellett eljönnünk ide. Itt kellett lennem. Hogy magam csináljam meg. Így megérthettem. Tehát itt vagyunk, megcsináltam, és már értem. Szóval most már elmondhatom, hogy vége. Lezárjuk.

– Ellenzed a kísérletet.

– Bizony.

– Megértem – felelte Elvi, és összefonta maga előtt a karját. A kommrendszere új üzenet beérkezését jelezte. Nem pillantott oda, hogy megnézze, mi az. – Nem te vagy az egyetlen, akinek fenntartásai vannak. Ezzel kapcsolatban nem fogok hazudni neked.

– Oké.

– De túl nagy a tét. Cara és Xan… meg te… általatok férhetünk hozzá az idegen szerkezetben tárolt információhoz. Egyedül ti tudtok bejutni oda.

– Ez igaz – felelte Amos, aztán összeráncolta a homlokát. – Meg persze Duarte. De nem hinném, hogy őt a nyereségek oszlopába sorolhatnánk.

– Ha van bármi esély rá, hogy az odabent lévő információ segítségével rendbe hozzuk ezt az egészet… nem állíthatom le.

– Nem is kell. Itt vagyok én. Nem kell leállítanod, mert mindannyiunk számára véget vetek neki.

– Ha veszélybe kell sodornom Carát… ha elveszítem. Feláldozom. És ha ahhoz, hogy mindenhol mindenki más életben maradhasson, az kell, amit cserébe kapunk…

Amos kifordított tenyérrel felemelte a kezét, mintha egy állatot csitítana.

– Doki, értem. Jó ember vagy, és kedvellek. Bízom benned. Látom, hogy cseppet sem élvezed, amit itt csinálsz. Ezért hagyhatjuk el ennek a beszélgetésnek a másik felét. De vége. Rengeteg embert ismertem, akik okkal gondolták, hogy ez most más. Hogy most kivételesen oké. Lehet, hogy a kölyök gonosz, és te tényleg segítesz nekik. Vagy ők benne vannak, ezért senkinek sem ártasz. És Sziporka benne van. Ezt mindketten tudjuk, igaz?

– Igaz.

– Szóval mindenféle mesével előállhatunk, mitől oké a dolog. Nem azért jöttem, hogy meséljek. Csak azt akartam, hogy tudd.

A hajó furcsamód hangosnak tűnt. Elvi a torkában érezte, a fülében hallotta a szívverését. Hirtelen mélységesen kimerültnek érezte magát, vagy hirtelen tudatára ébredt, hogy már egy örökkévalóságnak tűnő ideje fáradt.

– És ha mind meghalunk, mert nem erőltettük még egy kicsit?

– Az szar lesz – ismerte el Amos. – Nem kenyerem a bölcselkedés. Nem a töködet akarom megszorongatni, vagy megtudni mindent. De a dolog eléggé egyszerű. Idejöttem, hogy kiderítsem, te meg Cara mit csináltok itt. Láttam. Be kell fejezni, ezért véget vetünk neki. Ennyi. Nincs harag.

Hirtelen mozdulatlanná vált, ahogy Cara szokott. Lehetetlenül mozdulatlanná. Aztán egy pillanattal később egy apró mosollyal próbálkozott. Elvi az élete egy jelentős hányadát azzal töltötte, hogy a taxonómián gondolkozott. Arról, hol kezdődnek a fajok, és hol érnek véget. Rájött, hogy fogalma sincs, mit lát maga előtt.

– Rendben – válaszolta. – Nincs harag.

– Remek – mondta Amos… az a valami, ami egykor Amos volt. Az ajtónyíláshoz húzta magát, finoman felfelé bökött a hüvelykujjával, és már ott se volt. Az ajtó sziszegve becsukódott mögötte.

Megint jelzett Elvi kommrendszere, emlékeztette őt az új üzenetre vagy üzenetekre. Elvi nem nyitotta meg a sort. Hagyta, hogy néhány percig csak lebegjen, az elcsigázottságnál valami többet érzett szétáradni a gyomrában és a mellkasában. Lekapcsolta a világítást, kihúzta magát a folyosóra, aztán végigúszott rajta. Elhaladt a beosztottjai egy csapata mellett, és közben mind odabiccentettek neki. Mintha egy álomba került volna. Vagy kilépett volna a testéből.

Fayezt a kabinjukban találta, amikor odaért. A férje felnézett abból, amit a terminálján éppen olvasott, és valamilyen élc vagy megjegyzés az ajkain halt el. Elvi megmosta a fogát, az arcát, friss ruhát vett fel az alváshoz. A férje figyelte, és megpróbált úgy tenni, mintha nem ezt csinálná. Tudta, hogy valami megváltozott, még ha azt nem is, hogy mi. Elvi ténylegesen vele volt.

– Jól… ah… jól érzed magad, drágám? – kérdezte Fayez, miközben Elvi beszíjazta magát éjszakára.

– Igen – felelte Elvi.

Ahogy lehunyta a szemét, a mellkasát és a hasát megtöltő érzés növekedni kezdett, kidagadt, teljesen szétáradt benne. Elvi végre felismerte. Azt szerette volna, ha megkönnyebbülés, de nem az volt.

A teste azt közölte vele, hogy az imént a halállal nézett farkasszemet. Félelem volt.

Harmincegyedik fejezet: Tanaka

Ahmadi őrnagy a Gewitter Bázis Pszichiátriai Szolgálatának feje és traumaspecialistája volt. Alacsony, vastag derekú, igencsak sötét bőrű nő, tövig levágott haja már őszült. Szimpatikusnak tűnik. Az egyik tanáromra emlékeztet, akit utáltam. A kedvenc feleségemre emlékeztet – szólalt meg a távoli hangok kórusa a fejében, és az utolsó gondolatot a szexuális gerjedelem halványan derengő bizsergése kísérte.

– Az aktájában, abban a részben, amelyikhez ténylegesen hozzáférhetek, az áll, hogy egészen fiatalon elárvult.

– Igen – felelte Tanaka. Nyugtalanul fészkelődött a székében. Ahmadi rendelőjét csupa sötét lambéria és puha felszín jellemezte, amelyekkel a biztonság, kényelem és bizalmasság érzetét igyekeztek kelteni. Ugyanúgy nézett ki, mint az összes többi agyturkász rendelője, akiknél Tanaka korábban megfordult, noha általában valamilyen kihallgatási folyamat utolsó lépéseként járt náluk. Miután erőteljesebb módszerekkel teljesen megtörték már egy alany akaratát, és olyan kapcsolatot próbáltak létrehozni vele, amelytől úgy érezte, mintha a barátai lennének, miközben minden titkukat feltárják előttük.

Miután pár pillanatig hiába várt, hogy Tanaka részletesebben kifejtse a dolgot, Ahmadi azt mondta: – Több mint negyven éve szolgál harci egységekben a frontvonalon. Habár a bevetések jellege többnyire szigorúan titkos.

– Igen – felelte Tanaka.

– És nemrégiben arcon lőtték, és ide kellett jönnie egy helyreállító műtétre.

Tanaka megérintette az arcát fedő kötést.

– Ez is benne van az aktámban? Vagy csak elképesztően jó megfigyelő?

Ahmadi nem kapta be a csalit. Elmosolyodott, és megérintett valamit az adattábláján, amit az ölében tartott, mintha csak véletlenül tette volna, és nem azért, hogy jegyzeteljen.

– Többé-kevésbé folyamatos traumák között élte le az életét.

– Köszönöm, hogy így hízeleg, de ezt a részt kihagyhatjuk.

– Ez nem hízelgés – válaszolta Ahmadi. – Egy kis tükröt tartok maga elé, hogy belenézzen. Lényegében gyerekkora óta „üss vagy fuss” módban él. Mindentől, amire egy gyerek támaszkodni szokott, egyszerre csak megfosztották.

– Nem azért vagyok itt, hogy a szüleimről beszéljek.

– Kezdhetjük, ahol csak akarja. Minden összefügg.

– Nekem úgy tűnik, már beskatulyázott.

– Ennyire messze azért nem mennék, de… – Vállat vont. – Jó vagyok abban, amivel foglalkozom. Az aktája nagy része titkosított, de ami hozzáférhető, az egy eléggé elgondolkodtató történetet mesél nekem. Nem volt egyetlen hosszú távú kapcsolata sem. Soha sehol nem élt egy évnél hosszabb ideig. Visszautasított egy kiemelt tanulmányi ösztöndíjat, hogy bevonuljon. Többször is visszautasította az előléptetést, hogy tisztként a harctéren maradhasson. Hosszú ideje menekül.

Tanaka érezte, hogy a keze ökölbe szorul.

– Mi elől menekülök?

– Azt nem tudom – felelte Ahmadi. – De úgy tűnik, ez az első alkalom, hogy szakember segítségét kérte.

– Igen.

– Miért van itt? – kérdezte Ahmadi. És megint jegyzetelt valamit a táblagépén. Abból ítélve, hogy miközben írt, mindvégig szemkontaktusban maradt a páciensével, hosszú ideje gyakorolta ezt a készségét. Egy kissé félelmetesen hatott.

Végül túlságosan elhatalmasodott rajta a kényszer, hogy megmozduljon a süppedős székében, és Tanaka felállt. A lába bizsergett, mintha gyenge áram folyt volna keresztül az izmain, ezért átsétált a szoba másik végébe, és úgy tette, mintha egy festményt venne szemügyre a hátsó falon. Neoimpresszionista stílusban, vastag olajfestékrétegekkel ábrázolta Laconia fővárosát éjszaka. A festő Imogene Batiát tanulmányozta, vagy a nő iskolájából valakit. Attól, ahogyan megfestette, úgy tűnt, mintha valaki a zuhogó esőn át nézne ki egy ablakon. Kíváncsi lett volna, vajon maga Ahmadi festette-e, vagy a Laconiáról hozatta, amikor elfogadta a megbízatást a Gewitter Bázison. Valaha festettem – szólalt meg egy hang a fejében.

Ahmadi megköszörülte a torkát, és Tanaka rájött, hogy az orvos kérdezett valamit, amire nem válaszolt.

– Maga festette ezt? – kérdezte Tanaka.

– Miért van itt? – ismételte meg Ahmadi.

Tanaka hátrafordult, hogy újra szembenézzen vele, minden figyelmét a pszichológusra összpontosította, és várta, hogy megránduljon az arca. Tristan egyszer azt mondta neki, hogy amikor bosszús, az egész lénye azt sugallja, hogy: „Velem ne szórakozz!” Ilyenkor a legtöbben öntudatlanul is elhátráltak tőle.

Ahmadi mosolygott, és az adattáblán nyugtatta a kezét. Tanakának az a halvány és nyugtalanító érzése támadt, hogy kijátszották.

– Jelen voltam… valaminél – bökte ki végül Tanaka. – A megbízatásom része, hogy megértsem.

– És nem érti?

Tanaka visszafordult a festményhez. Ha Akari néni annak idején megengedte volna, hogy a sereg helyett művészettörténetet tanuljon, most vajon hol lenne? És ki igyekezne felkutatni a főkonzult? Mi más – még hány ezer dolog – lenne másképp?

Felvillant egy Ahmadihoz nagyon hasonló nő képe, aki álmos szemmel pislog rá egy fehér lepedőkkel borított ágyról. Istenem, mennyire szerettem mellette ébredni – gondolta valaki Tanaka fejében.

– Történt valami – mondta Tanaka, és meglepődött, hogy a saját hangját hallja.

Ahmadi bólintott. Olyannak tűnt… nem együttérzőnek. Nem szánakozónak. Inkább mintha ő is belefáradt volna. Mint aki olyan életet élt, hogy folyton kihúzták alóla a szőnyeget, és tudja, hogy ez mennyire fáj. A szék felé intett, hogy üljön le.

– Meséljen róla!

Tanaka leült. Ne mondd el neki, ez a nő undok! Mondd el neki, mindig is szeretett téged! – versengtek a hangok a fejében.

– Történt egy incidens a gyűrűtérben – mondta egészen halkan Tanaka. – Ott voltam. Nem tudhat róla.

– Ezredes – válaszolta Ahmadi –, a munkám jellegéből kifolyólag egészen magas szinten titkosított iratokba is betekinthetek. Muszáj, hogy a birodalom megbízzon bennem, hogy nem adom ki azokat az államtitkokat, amelyeket a pácienseim beszélgetés közben esetleg felfednek. Rendkívül komolyan veszem a munkámnak ezt az aspektusát.

– Ha nem tenné, a Karámba küldenék. Küldték volna. Gondolom, most egyszerűen lelőnék.

Ahmadi bólintott, és félrerakta az adattábláját. A Tanakában megbúvó ravasz ügynök felismerte a színházat az egészben, mégis úgy érezte, hogy működik. Ahmadi hallgatni akart. Ettől Tanaka beszélni.

– Történt egy behatolás. Kognitív következményekkel. Mint amikor mindenki elveszítette az öntudatát, csak most nem ez történt. Azok, akik ott voltak… összekapcsolódtak. Elme az elméhez. Emlék az emlékhez. Más emberek elméjében jártam.

– Az ilyesmi nem szokatlan hallucináció…

– Ellenőriztem. Igaz volt. Mindenkiről, akiről meg tudtam bizonyosodni, beigazolódott minden. Egymás fejében voltunk. Valóságos volt. – Tanaka remegett. Elképzelni sem tudta, miért remeg. Ahmadi teljesen mozdulatlan maradt. – Hisz nekem?

– Igen.

Tanaka kimérten bólintott.

– Nem elfogadható, hogy bárki a fejemben legyen.

– Mert a magáé – állapította meg Ahmadi. – Ez az egyetlen hely, amely a magáé.

– És egyedi módszereim vannak arra, hogy levezessem a stresszt.

– Mire gondol?

– Vannak titkaim. Az… enyémek. Így biztosítok helyet magamnak a világban. Mivel vannak titkaim, még létezhetek. Szeretem a Laconiát, mert ha elkapnának, az számítana.

– Szeretné elmondani nekem, mik ezek a titkok?

Tanaka a fejét rázta.

– Az incidens óta… élményeket tapasztalok meg.

– Élményeket – visszhangozta Ahmadi.

– Hangokat, de nem parancshallucinációkat. Olyan életekből származó képeket, amelyeket nem én éltem le, olyan emberek arcát, akikkel sosem találkoztam. Érzéseket. Mély, letaglózó érzéseket olyan helyzetekből, amelyekbe sosem kerültem. És attól félek, hogy valahol valaki más, valaki ugyanilyen élményeket tapasztal meg… rólam.

Ahmadi hosszú, mély levegőt vett, és lassan kieresztette. Az arca elkomorodott.

– Meg fogom kérdezni, használhatom-e a nevét – közölte Ahmadi. Aztán: – Hívhatom a keresztnevén?

Tanaka bólintott. Valamilyen okból nehéz volt megszólalnia. Valami nem stimmelt a torkával.

– Aliana? Meg fogom kérdezni, megfoghatom-e a kezét. Megfoghatom a kezét?

– Igen – felelte Tanaka, de szinte alig hallhatón suttogva.

A vaskos, tekintélyes asszony előredőlt. Az ujja erős volt, a bőre száraz. Tanaka megborzongott.

– Aliana, úgy érzem, intim bántalmazást ír le.

– Senki sem ért hozzám.

– Van egy nagyon fontos, nagyon személyes határvonala. A hozzájárulása vagy beleegyezése nélkül átlépték ezt a vonalat. Így van? Kérem, ha tévedek, szóljon! Meg akarom érteni.

– Az elmémben vannak. Nem tudom kint tartani őket. Olyan dolgokat fognak tudni, amiket nem szabad tudniuk. – Úgy gondolta, hogy mindent egybevetve a hangja nagyon nyugodtnak tűnik. Ahmadi bólintott.

– És azt akarja mondani, hogy ez a… dolog… még most is fennáll? Még most, ebben a pillanatban is történik?

Tanaka érezte, hogy elcsendesül. Ahmadi elengedte a kezét, és sima léptekkel hátrasétált, míg az íróasztala közéjük nem került. A pszichiáter szeme elkerekedett, az arcát pír öntötte el. Zsákmányreakció. Bármilyen képzést kapott is a nő, kellően érzékennyé tette, hogy felismerje a veszélyt. Tanaka pár pillanat alatt átgondolta, hányféleképp ölhetné meg a nőt. Több módszer is akadt. Egyik sem sodorná őt fizikai értelemben veszélybe, kettő pedig egészen katartikus lenne.

Egy darabig a többi én is néma maradt, mintha ugyanúgy megrémültek volna, mint az agyturkász. Ez érdekesnek tűnt, de ezzel majd később foglalkozik. Tanaka most, ebben a szobában, felfordított tenyérrel és szétterpesztett ujjakkal kitárta a kezét. A „nincs nálam fegyver” egyetemes jelét mutatta. Ahmadi nem jött vissza az íróasztal elé. Okos asszony.

– Úgy hiszem, megértette a helyzetemet – szólalt meg Tanaka óvatosan, mintha a szótagok megvághatnák az ajkát.

– Értem, miért küszködik. Ez elég… borzalmasnak hangzik.

– Az is. Rendbe tudja hozni?

– Van néhány dolog, amivel próbálkozhatunk…

Tanaka félrehessegette a szavakat, és Ahmadi elhallgatott.

– Véget kell vetnem ennek. Többé nem érezhetem. Érti?

– Igen.

A pszichológus megnedvesítette az ajkát, és Tanakában felrémlett egy zsigeri emlék, ahogy valaki más csinálta ugyanezt, csak az arca volt szélesebb és a hajvonala magasabb. Elűzte a gondolatot.

– Be lehet avatkozni – mondta Ahmadi. – Léteznek olyan gyógyszerek, amelyek elfojtják a betolakodó gondolatokat. Feltéve, hogy a mechanizmus hasonló, kifejezetten hatásosak lehetnek.

– Remek.

– Ha van lehetősége befeküdni, kipróbálhatunk néhány fókuszált mágneses kezelést. Amelyek tompíthatják az élményt.

– De megszüntetni nem tudják.

– Nem tudom, mi ez – válaszolta Ahmadi. – Viszont segítek kideríteni. Ígérem, Aliana. Bármennyire borzalmas, nem kell egyedül megbirkóznia vele.

Nem vette észre a szóválasztásában rejlő iróniát, és Tanakának nem volt kedve hozzá, hogy elmagyarázza neki. Úgy érezte, mintha a testébe valamilyen ronda vírus költözött volna. Mintha teljesen kimerülne, mígnem az izmai is leválnak a csontjairól. A fejében tomboló vihar még mindig nem szűnt meg, de pillanatnyilag nem tűnt elviselhetetlennek. Tanaka nem bízott ebben. A fáradtság sérülékennyé és gyengévé tette. A többiektől nem szabadította meg.

– Először próbálkozzunk a gyógyszeres kezeléssel – javasolta.

– Azonnal elkészíttetem a pirulákat.

Tanaka felállt. Az állomás inogni kezdett alatta, és másra sem vágyott, mint hogy lecsukhassa a szemét.

– Azt hiszem, ennyi elég volt mára.

– Még van időnk, ha szeretne…

– Azt hiszem, ennyi elég volt mára. A gyógyszereket küldesse az állomáson lévő körletembe! Szedni fogom.

– Szeretném, ha újra eljönne. – Merész kijelentés volt, és ezt mindketten tudták. Tanaka leszegte a fejét. Ahmadi kihúzta magát. Amikor megszólalt, a hangja mélyebbnek, nyugodtabbnak, biztatóbbnak hatott, inkább olyannak tűnt, mint amikor Tanaka először belépett a rendelőjébe. – E pillanatban krízist él át. Ugyanakkor hihetetlenül erős. Korábban sosem futott bele semmibe, ami képes lett volna megállítani, ezért úgy hiszi, hogy fogcsikorgatva át tudja vészelni a dolgot. És az igazat megvallva valószínűleg igen. De Aliana, ebből nem gyógyulhat fel. Segítség nélkül nem fog menni.

Amikor Tanaka válaszolt, szándékosan a másik nő hanglejtését használta. Nem kifejezetten gúnyolta, de akár azt is ki lehetett belőle hallani.

– Úgy véli, folyamatos, megállíthatatlan intim bántalmazástól szenvedek.

– Igen.

– És úgy gondolja, hogy ez olyasmi, amiből felgyógyulhatok?

– Szeretnék segíteni önnek.

– Szeretném, ha segítene – felelte Tanaka. – Küldje át a tablettákat! Aztán majd meglátjuk.

Az állomás eléggé ismeretlen volt ahhoz, hogy lekösse Tanaka figyelmét. A feliratok kibogozása, a csővasúthoz való eljutás, a megfelelő lift kiválasztása, hogy a lakosztályához vigye őt, mind megakadályozta, hogy túl sokat gondolkodjon más dolgokon. Amikor hazaért, a helyzet rosszabbra fordult.

A szobái egyszerűek, sallangmentesek és elegánsak voltak. A színösszeállításban többnyire a laconiai kék foltjait kiemelő téglavörös dominált. A dekoráció minimalista és ízléses darabokból állt: a főkonzul írásaiból vett egyik passzus kalligrafikusan kidolgozott nyomatából, egy kristályvázából, amelyikben a személyzet mindennap frissre cserélte az egyetlen szál virágot, a tatamikat idézőn megtervezett padlóburkolatból. Semmi sem akadt ott, ami elterelhette volna a figyelmét a késztetéseiről és a gondolatairól.

Ételt rendelt a szobába: currys halat és száraz fehérbort. A fejében valakinek eszébe jutott egy kékeszöldre festett, hámló falú lakás, benne egy habból és szövetből készült kanapéval. Szép emlék volt, de Tanaka nem tudta, hogy miért. Valaki más romlott currys halat evett, és az ételmérgezésből való kikecmergéssel töltött éjszaka átsuhant Tanaka tudatán, aztán megint szertefoszlott, ritkásan, akár a cigarettafüst.

A gyógyszer szinte egy időben érkezett az étellel. Egy pergamenpapír tasak, benne tíz barackszínű pirulával, rányomtatva az utasítás, hogy minden reggel egyet vegyen be, és kerülje az alkoholt. Víz nélkül lenyelt belőlük kettőt, aztán alaposan meghúzta a borosüveget. A curry kegyetlenül erős volt, pontosan, ahogy remélte. Ürügyet adott rá, hogy megigya az egész üveg bort. Mire végzett, mélyen ülő fájdalom terjedt szét a nyakszirtjénél, de úgy érezte, hogy az emlékek és gondolatok egy kissé megfogyatkoztak, a hangok valamennyire elcsitultak.

Csilingelve jelzett a szoba rendszere. Kapcsolatkérés a Derechóról. Tanaka elővette a kézi terminálját. Fél tucat, Bottontól érkezett üzenet várta a sorban, de Ahmadi után elfelejtette feloldani a „Ne zavarjanak” beállítást. Most kikapcsolta, és a szoba rendszerén keresztül fogadta a hívást. Egy fali képernyő kelt életre, és Botton feje töltötte ki.

– Ezredes! – szólalt meg a férfi. – Igazán sajnálom, hogy megzavarom. Nem tenném, ha nem hagyta volna meg, hogy azonnal értesítsem, amint kiderül valami új.

Valóban ezt kérte volna? Nem emlékezett rá, de olyasminek hangzott, amit megtenne. A tarkójánál érzett fájdalom egy kissé erősödött.

– Semmi gond – válaszolta. – Mi a probléma?

– Elsőbbségi jelentést kaptunk a laconiai Tudományos Igazgatóságtól. Dr. Ochida irodája kritikusként jelölte meg.

– Mi áll benne?

Botton pislogott egyet.

– Nem tudom, ezredes. Nincs jogosultságom, hogy megnézzem.

Tanaka tudta ezt. Tudnia kellett volna.

– Persze. Küldje át nekem. Itt fogadom.

– Ezredes! – mondta a százados, aztán eltűnt. Egy titkosított adatfájl jelent meg a helyén. Miközben Tanaka lefuttatta a dekódolást, azon tűnődött, vajon milyen hatással lehet az alkohol az új gyógyszerére. Ha a máját és a veséjét veri szét, még mindig megérné ennyi károsodás. Viszont ha csökkenti a gyógyszerek hatását…

Ennek ellenére rendelt még egy üveg bort.

Ochida jelent meg a képernyőn. A tőle megszokott tisztaság és frissesség jellemezte. Tanaka felismerte a helyiséget, ahol volt. Nem a Tudományos Igazgatóságon, hanem a Kormányzóság épületében. Ami annyit tett, hogy bármit közöl most vele, Trejót már tájékoztatta róla.

– Ezredes! – kezdte. – Remélem, jól van.

– Rohadj meg! – felelte udvarias biccentéssel a felvételnek Tanaka.

– Az adatokat, amelyeket elküldött, betápláltuk az itteni virtuális intelligencia-és mintázategyeztető rendszerekbe, és valami érdekeset találtunk. Vessen egy pillantást erre!

A kép ugrott egyet. Ahol az előbb még Ochida volt, most a gyűrűtér tűnt fel. Teleszkópképek, taktikai térkép, szórási adatok. Tanakának nem kellett megnéznie az időbélyeget. Ugyanúgy ráismert a képsorra, akár egy alaposan tanulmányozott festményre. Azt az intervallumot nézte, amelyik aközött telt el, hogy a Derecho belépett a gyűrűtérbe, és a Preiss átkelt. Az utolsó olyan pillanatokat, amikor az elméjét még a sajátjának tudhatta.

A felvételek képkockáról képkockára ketyegtek előre, az elemzőprogrammal lelassítva. Tanaka nézte, ahogy a hajók lomhán araszolnak előre pályaívükön, a taktikai kijelző mindegyiket nyomon követte. Nézte a Bara Gaonba lépve szétoszló hajtóműcsóvát, amelyik félrevezette őt. A Preiss hajtóművének vibrálását, ahogy kezdett semmivé válni. Aztán a fehérséget. Ezernyi gyűrű fénnyé robbanásának megsemmisítő ragyogását.

Ám nem csak a gyűrűkét.

Tanaka előrébb dőlt a széken. Az adatképek változtak, tisztábban ráfókuszáltak a tér közepén elhelyezkedő gyűrűállomásra. Az objektum hirtelen, vad ragyogással felizzott, akárcsak a gyűrűk. Az optikai teleszkóp képe ráközelített, az állomás felszíne felé bukott. Egy apró foltot lehetett felfedezni ott. Egy sötét pontot, amely egy porszemre emlékeztetett a lencsén. Vagyis nem, nem azon. Magának az állomásnak a felszínén. A szerkezet furcsa mintázata megnehezítette az értelmezését, mígnem a virtuális intelligencia el nem tüntette a hátteret.

Egy kicsi, sötét ovális volt. Egy rácsozat érzékeltette az arányokat. Egyáltalán nem volt nagy. Kisebb volt, mint Tanaka körlete a Gewitteren. Az adrenalin már azelőtt szétáradt benne, hogy megjelent az összevetéshez odaillesztett kép. A laconiai barlangból származó, tojás alakú hajóké. És az egyezés bizonyossága: 98,7%.

– Te rohadék! – suttogta Tanaka. – Megvagy.

Harminckettedik fejezet: Kit

Sok-sok dolgot lehetett tudni, de némelyik ragyogón és azonnal kiviláglott. A Fortuna Sittard egyszerre volt főváros és a cég székhelye. Nieuwestad jelképének hatszögekből/ötszögekből álló mozaikját valóban egy focilabda felszíne ihlette. A város tízévesnél fiatalabb volt, de már félmillióan éltek ott egy hatalmas tektonikus szakadék peremén, ahol a felföldi folyók völgyeket vájtak a déli tenger felé hömpölyögve. A reggeli nap fénye beáradt az ablakokon, és szétterjedt az ágy feletti mennyezeten, a felszín minden tökéletlensége parányi árnyakat vetett a rózsaszínű fényben.

Más dolgok is voltak még, kevésbé ragyogók, de éppennyire ismertek. Egy torontói kávéház, ahol egy férfi és egy nő utoljára búcsúzott el egymástól, és hogy a sült alma illata néha még mindig megríkatta a nőt. Egy visszatérő mellkasi fájdalom, amit az orvosok idiopatikus mellkasi nyomásnak neveztek, de a szívinfarktusok félelmét és fenyegetését hordozta magában. Egy régi dallam ujjrendje a zongorabillentyűzeten, amelyet azért rendeztek át, mert valakinek hiányzott a kisujja. Az olasz és cseh átömlő nyelvtanai. Az emlékezet, jelentőség és tudás hatalmas özöne, amely ott volt, de valahogy szürkébben. Úgy nyaldosott, akár a kicsiny hullámok egy tó partján.

Szemek nyíltak fel, és látták, merre lesznek az árnyak. Lábak bújtak elő egy takaró alól, de nem valaki lábai. Csak ott voltak. Egy nő motyogott álmában, azt álmodta, hogy egy táncelőadáson szerepel, és elfelejtett minden mozdulatot. A vécé alig pár lépésnyire volt, és egy pillanatra más vécéket is el lehetett érni, más szobákból. Némelyik balra, némelyik jobbra, némelyik a folyosó vagy a lépcső végén. Nem egyet a hajó kabinjainak falába építettek, vákuumos ürítéssel arra az esetre, ha kikapcsolják a hajtóművet, és minden súlytalanságba kerül.

A közelben egy ujj érintett meg egy villanykapcsolót, és izzás töltötte meg a levegőt. Egy kéz matatott egy meleg, puha péniszen, és húgy zúdult le a fehér kerámiacsészébe. Ezt megkönnyebbülés követte, aztán szappan és langyos víz, aztán a lekapcsolt villany.

Egy kisbaba aludt a gyerekszobában. Már most kinőtte a kiságyát. Ez tudott dolog volt. És messzebb, de nem túl messze, valakinek a lánya már most felkelt, hogy munkába induljon, próbálkozásai, hogy ne csapjon zajt, sokkal riasztóbban hatottak, mint a kendőzetlen zörgés lett volna. És senki sem volt a házban, csak a csend és a hüvelykujjnyi pondrók, amelyeket „tücsökkágyílónak” hívtak a Pathén. És hajók hajtóművei duruzsoltak és zümmögtek – az összes hajó hajtóműve kórusban, mint a kabócák.

A kéz, amelyik az imént a villanykapcsolót érintette meg, most félrehúzta a függönyt. Az ablakon foltokat lehetett látni, ahol rászáradtak az esőcseppek, mögötte pedig a csillagokat. Egy női hang azt mondta: „Kit?”, és még több szem nyílt fel. Egy meztelen férfi állt az ablakban, kibámult az éjszakába, de valami nagyon nem stimmelt vele – megfelelő volt, mégsem az. Ismerős, de mégsem. Megfordítva, mert nem a tükörből nézett vissza, aztán nem ő volt a személy, aki önmagát látta a tükörben, aztán ő volt.

– Kit! – ismételte meg Rohi, és Kit visszazuhant önmagába, mintha egy épület tetejéről ugrott volna le. A feje kóválygott, miközben kibotorkált a vécébe, térdre esett, és a vécékagylóba hányt. Miután mindent kiadott magából, egy darabig még öklendezett, mindegyik görcsös rándulás fájdalmasabb volt, mint az előző, de lassanként egyre több idő telt el közöttük. Bakari bőgött, és Rohi a kisfiúnak énekelt, csitítgatta, gügyögött neki, hogy minden rendben.

A szédülés végül elmúlt, és Kit újra önmaga lett. A Nieuwestad bolygógravitációjában oly módon érezte nehéznek a testét, amely valamiképp másnak tűnt, mint a gyorsítás egy hajón, még ha Einstein bebizonyította is, hogy ez nem így van. Kiöblítette a száját a kis fém mosdókagylónál, majd visszament a hálószobába. Rohi összegömbölyödve feküdt a párnákon, Bakari a könyökhajlatához simulva szendergett, lehunyt szeme álmot álmodva járt. Kit bőrét libabőr pettyezte a hidegtől, és meleg alsónadrágot húzott magára. Pizsamája nem volt.

A Preissen kezdődött. Abban a pillanatban, amikor meghaltak. Kit nem mondta ki, de egészen biztos volt benne, hogy ez történt. A sötét valamik, amelyek valóságosabbak voltak bármi valósnál, elfújták őt és a kisfiát, akár a förgeteg egy maroknyi port. Ez a halál volt. Aztán visszatekerték az óráikat. Nem újjászülettek, hanem a haláluk vált meg nem történtté. A férfinak, aki nem volt ott a szobában, óriási erőfeszítés árán sikerült a dolog. Olyan erőfeszítés árán, amely kimerítette őt. Kit azóta dezorientált volt, hálás, zavart, rémült. Egy vakuvillanásnyi időre beleveszett az emlékek, személyiségek és érzetek kakofóniájába.

És hangokat hallott. Nem valódiakat, csak szavakat. Nem akusztikus hallucinációk törtek rá. De emlékezett dolgokra, olyan életekről tudott részleteket, amelyeket nem ő élt le. Miközben kikérdezték őket a laconiaiak a Derechóról, amikor továbbengedték őket a Nieuwestadra, egy darabig még azután is, hogy megérkeztek, és elkísérték őket az eligazító épülettömbbe.

Szóval egy tudatfolyamban, amely nem a sajátja volt, megszűnt előtte Kit eszméje? Na, ez új. Eddig csupán néhányszor tört rá, de utána ritkásabbnak, a valósághoz kevésbé kapcsolódónak érezte magát. Mintha a lénye magváról, amelyet mindig ismert – amire akkor gondolt, amikor kimondta, hogy „én” –, kiderült volna, hogy nem annyira egy tárgy, mint egyfajta szokás. Még csak nem is valamilyen állandó szokás, mint a drogozás vagy a szerencsejáték. Inkább olyasmi, amit el lehet fogadni, vagy fel lehet vele hagyni. Mint tea helyett kávét inni a reggelihez. Mindig egyforma zoknit vásárolni. Egyénként létezni. Minden, amit különösebb változás nélkül tehetett vagy nem tehetett. Újabb hányingerhullám tört rá a gondolattól, aztán fokozatosan elmúlt.

Becsusszant az ágyba, igyekezett nem felébreszteni őket. Bakarit langyos, puha kőnek érezte. Ebben a pillanatban legfeljebb egy földrengés ébreszthette volna fel a kicsit. Rohi nem nyitotta ki a szemét, nem húzódott odébb a matracon. Kit jóformán meg tudta volna győzni magát, hogy alszik, amikor a felesége megszólalt.

– Jól vagy?

– Egy táncesten léptél fel – felelte halkan Kit. – De elfelejtetted a koreográfiát. Menet közben kellett improvizálnod, és nem ment valami jól.

Rohi egy darabig néma maradt.

– Egyre rosszabb, igaz? Egyre gyakrabban megtörténik.

Kit felsóhajtott. Felettük a mennyezeten lassanként megformálódtak az első, halovány árnyak.

– Aha.

– Velem is – válaszolta Rohi.

Az eligazítás első két hetét egy tágas előadóteremben tartották, ahol háromezren is elfértek, noha kevesebb mint hatszáz újonnan bevándorló tartozott csak a csoportjukba. A pódiumot egy kissé az egyik oldalra húzva helyezték el, hogy az egyik falat a szakadékra néző ablakoknak biztosíthassák. A helyi xeno fák mohaszerű hajtások bonyolult telepeiből álltak, amelyek a nagy korallzátonyokhoz hasonlóan épültek fel, és az ezüstfehértől a zöldön át a rőtes narancssárgáig különféle árnyalatokban fénylettek a hőmérséklettől és a széliránytól függően.

Mivel Bakarira a cég bölcsődéjében felügyeltek, Kit délelőttjeit a Jacobin-Black Egyesített Tőke üdvözlőcsapatának és a szakszervezeti képviselőknek a kiselőadásai töltötték ki, akik a Nieuwestadról mint bolygóról és Fortuna Sittardról mint városról beszéltek. Tizenhat hónapos éveik és harminckét órás napjaik lesznek. A helyi bioszféra olyan vegyületeket használt fel, amelyek ugyan nem mérgezők, de irritálhatnak, ezért azt ajánlották, hogy mindenki maradjon a város elszigetelt területein. Várostérképeket kaptak: étkezde, gyógyászati komplexum, vigalmi negyed, nyilvános uszoda, vallási létesítmények. Részletesen ismertették, milyen eljárásrend szerint jelenthetik a jogsértéseket a biztonságiaknak, a biztonsági szabályszegéseket a szakszervezeti képviselőknek, Kitnek és Rohinak pedig alá kellett írnia, hogy tájékoztatták őket, és mindent megértettek. A JBET üdvözlőcsapata csapatmunkáról és közösségről szóló dalokra tanította őket, és még a szakszervezeti képviselők is együtt énekeltek velük.

Rohival az oldalán Kit egy kissé biztosabb talajt érzett a lába alatt az új hangok és arcok seregétől körülvéve, annak az életnek a zavarba ejtő távlatai közt, amelyet az új munkája teremtett neki. Hiába a több száz új arc és a másik városba, egy másik bolygóra költözés részletei, Rohi ott volt neki, és benne megkapaszkodhatott.

A harmadik héttől, amikor már egy kissé szilárdabbnak érezte maga alatt a talajt, a munkacsoportja eligazítására kezdett járni, Rohi pedig a sajátjára. Az első nap felénél rájött, hogy most töltötte a leghosszabb időt Rohitól külön, amióta a Sol-rendszerben felszálltak a Preissre.

Mindössze hatan csatlakoztak a mély-és magasépítő-csapathoz. Egy osztályteremben jöttek össze, amely ugyanúgy nézett ki, mint az a több száz, amelyekben korábban jártak: vékony ipari szőnyeg a foltokat elrejtő mintázattal, hangelnyelő keményhab falak, süllyesztett világítás, amelyet azért lehetett olcsón előállítani, mert mindenhol és mindenki ugyanazt a konstrukciót használta. Az új felettese egy Himemiya Gosset nevű, vonzó nő volt. Feszesen mosolygott, és gondolkodás közben rendszerint az állát simogatta, és a második nap közepén Kit arra a felismerésre jutott, hogy már olvasta a nő cikkét a helyi alapanyagok lehetséges használatáról a nagyüzemi víztisztító rendszerekben. A feszengés, az óvatosság és a váltás zsigerekig hatoló érzete lassanként átadta a helyét a lelkesedésnek, sőt kifejezetten a leendő munkája iránti lelkesedésnek.

A harmadik nap derekán jártak, és Gosset arra készült, hogy hatukat átvigye az irodatömbbe, ahol kijelölték a munkaállomásaikat, és ahol megismerkedhetnek a teljes mérnökcsapattal, amikor egy biztonsági őr lépett be a kis osztályterembe, és félrevonta a nőt. A beszélgetésük nem tartott sokáig, de jól észrevehető aggodalom ült ki miatta a főmérnök arcára. Kit már azelőtt tudta, hogy a nő visszafordult volna az osztályterem felé, hogy valami történt, és hogy hozzá van köze.

– Kamal! – szólította meg Gosset. – Válthatnánk pár szót?

Kit odament kettejükhöz. A másik öt szótlanul ült mögötte.

– Orvosi probléma merült fel – közölte vele a biztonsági őr. – Elkísérhetem a gyengélkedőbe.

– Rohi? – kérdezte Kit.

– A kisfia, uram. Sajnos be kellett vinni a gyengélkedőre. Kérem, jöjjön velem!

– Jól van? – kérdezte Kit, de a biztonsági őr nem válaszolt.

Gosset élesen az ajtó felé biccentett. A „Menjen!” egyetemes jele volt.

– Ne zavartassa magát amiatt, hogy lemarad az ismertetésről! Később majd bepótoljuk.

– Köszönöm – felelte reflexből Kit. Oda sem figyelt rá. Valami nem stimmelt Bakarival. A szíve fénylett és gyorsan vert, és Kit a nyakában érezte a pulzusát.

Legyűrte a kényszert, hogy megkérdezze a biztonsági őrtől, mi történt, mikor történt, mi volt a gond, honnan tudták, hogy baj van, mit tettek ezzel kapcsolatban, és még ezernyi dolgot, amit a férfi nyilvánvalóan nem tudott. Ehelyett csak ült a kis elektromos kocsiban, ahogy az végigszáguldott a város széles, betonnal és vezetékekkel övezett alagútjain, és előrehajolt, mintha az akaratával gyorsabb tempóra tudta volna kényszeríteni a járművet.

A gyengélkedő javarészt a föld alatt helyezkedett el, de a megvilágítást olyan spektrumra állították be, hogy a földi délutáni napfényt utánozza. A felvevőállomás növényei művirágok voltak, de ugyanúgy illatoztak, mint az igaziak. A biztonsági őr Kit mögött ballagott, mintha csak bocsánatot kérne. Mielőtt Kit a recepcióspulthoz ért volna, egy orvosi köpenyes férfi indult meg feléjük határozott léptekkel. Kitet már várták.

– Mr. Kamal – üdvözölte az orvos, és egy kétszárnyú, fakó faajtó felé mutatott. – Erre, kérem!

– Mi történt? – kérdezte Kit.

Az orvos válasz helyett a biztonsági őrhöz fordult, és azt mondta: – Nagyon köszönöm. – Udvariasan, de elküldte. Kitnek olyan érzése támadt, hogy bármiről fognak is beszélni, négyszemközt kell maradniuk. Lehet, hogy ez a JBET céges irányelvei közé tartozott. Talán valami más volt az ok.

Átmentek az ajtón, be a gyengélkedő folyosóira. Szélesebbek voltak a megszokottnál, elég szélesek ahhoz, hogy két kórházi ágy és a kísérő személyzet elférjen egymás mellett. A recepció virágillatát valami áthatóbb váltotta fel.

– A fia állapota stabil – mondta az orvos. – A bölcsőde felügyelője azt jelentette, hogy furcsán viselkedik. Egy darabig semmire sem reagált.

– Nem tudom, hogy ez mit jelent – válaszolta Kit.

– Úgy vélem, valamilyen rohama volt. Az előzetes képalkotó vizsgálataim nem mutattak ki semmiféle veleszületett rendellenességet, sem daganatot, ami jó hír. Viszont… furcsa tevékenységet tapasztaltunk az insularis kérgében.

– De jól van?

– Most minden rendben van vele – felelte az orvos. – Megfigyelésre bent tartjuk, és szeretnék elvégezni néhány vizsgálatot. Csak azért, hogy amit lehet, kizárjunk.

– De nem lesz semmi baja. – Kit nem kérdést tett fel. Kijelentette, mintha a világmindenség az ő utasításait hajtaná végre.

Az orvos megállt, és Kit még két lépést tett, mire megtorpant, és hátrafordult. Az orvos arcáról egyértelmű feszengést lehetett leolvasni.

– Visszavonásig érvényes parancsot kaptunk a Laconiai Tudományos Igazgatóságtól. Bármilyen problémát vagy abnormalitást, amit a Preissen utazók körében tapasztalunk, dokumentálnunk kell, és az adatokat el kell küldenünk a Laconiára.

– Amiatt, ami történt? – kérdezte Kit.

– Ezerháromszáz rendszerről beszélünk. A Laconiának még csak hivatalos politikai tisztje sincs a Nieuwestadon – válaszolta az orvos. – Ha a dr. Ochidának küldendő jelentés valahogy az íróasztalom mögé csúszna, akár hónapokba is beletelhet, amíg észreveszem. Figyelembe véve, hogy kicsoda az édesapja, úgy gondoltam, talán…

Az orvos kissé félrebillentette a fejét. A haja őszült a halántékánál, a szeme és a szája sarkát mély ráncok barázdálták. Elég idős volt; már azelőttről ismerhette a Rocinantét, hogy a Szállítószövetség megalakult. Lehet, hogy Naomi Nagata földalatti mozgalmának tagja.

– Köszönöm – mondta Kit.

Az orvos mosolya nyugodtnak és nyugtatón hatott. Egy üvegajtóhoz vezette Kitet, ahol a titkosítási beállítások enyhén homályossá változtatták az áttetsző üveglapot. Kit besurrant. A vizsgálati eszközök halk duruzsolása és pattogása a fák között fújó szélre hasonlított. Az ágyat egy felnőttre tervezték, és Rohi az oldalán feküdt rajta, Bakari pedig odabújt a melléhez. A kisfiú szeme csukva volt, a jobb keze ökölbe szorult az álla alatt, mintha erősen gondolkodott volna. Rohi halkan és dallamosan beszélt hozzá. Ugyanolyan hanglejtéssel, ahogy akkor szokott, amikor álomba próbálta ringatni a kisbabát.

– „Hát persze hogy barátok vagyunk – mondta a Hangyász. – Miért ne lennénk azok?” Mire az okos kisfiú, aki pontosan úgy nézett ki, mint Bakari, azt válaszolta: „Mert te hangyákat eszel, és a hangyaboly belőlük áll.”

Kit óvatosan leült az ágy végébe, a kezét Rohi bokájára tette. Rohi elmosolyodott, és folytatta.

– „Te is sok mindenből állsz – mondta erre a Hangyász. – Bőrből és szőrből, csontból és vérből, vastag, erős izmokból. Talán utálod az orvost, amiért vérmintát vesz tőled, hogy meggyógyíthasson? Utálod a fodrászt, amikor levág valamennyit a hajadból? Szeretem a hangyabolyt, mert segít életben maradnom, a hangyaboly pedig azért szeret engem, mert segítek neki egészségesnek maradni azzal, hogy kiszedegetem a kimerült hangyákat. Csak azért, mert valami a részed, nem kizárólag az vagy.” És ekkor az okos kisfiú, aki ugyanúgy nézett ki, mint Bakari, megértette. És itt a vége, fuss el véle.

Rohi elnémult. Bakari halkan sóhajtott egyet, és még jobban belefúrta magát az ágyba. Úgy tűnt, jól van. Egészségesnek látszott.

– Nem ismerem ezt a történetet – szólalt meg Kit. – Honnan van?

– Ezópusztól? – felelte Rohi.

– Nem hinném.

– Lehet, hogy én találtam ki. Már nem tudom.

Szerintem egy filozófus – mormolta egy hang Kit elméjének mélyén. – Már nem emlékszem a nevére. A hang nem Kité volt. Senki olyané, akit felismert volna, de emlékezett a könyvre – narancssárga volt, a borítóján bonyolult mintázattal, elsőrangú minőségű, vékony oldalakkal. Nem olyan könyv volt, amit Kit olvasott. Volt idő, amikor ezek a kóbor emlékek zavarták őt. Most jóformán megszokottnak tűntek. Fogadjuk el, min nem másíthatunk – mondta neki valaki. A nagyanyja. Kit sosem találkozott a nagyanyjával. A szoba forogni kezdett körülötte, de csak egy kicsit.

– El tudod képzelni, milyen lehet? – kérdezte Rohi. – nekünk is épp elég nehéz, és már ismerjük önmagunkat. Én már évtizedek óta én vagyok. Ha még csak most próbálod kideríteni, te hol érsz véget, és hol kezdődik a világ többi része, és közben… ezzel kell megbirkóznod.

– Nem tudjuk, emiatt van-e.

– Nem tudjuk bizonyítani – válaszolta Rohi. – De tudom. Te nem?

Kit a fejét Rohi combján nyugtatva rákuporodott az ágyra. Az orvosi matrac sziszegett és elmozdult, alkalmazkodott a súlyához. Rohi teste kellemesen melegítette az arcát. Eszébe jutott, hogy a terhesség alatt mindig forró volt, akár egy kemence, még télen is. Bármilyen hűvöset csináltak is a hálószobában, Rohi mindig lerúgta magáról a lepedőt. Úgy gondolta, Rohi lehetett ez. Úgy gondolta, ő maga volt. De lehetett valaki más emléke is. A Preissről vagy valamelyik más hajóról valakié. Annyira nehéznek tűnt bármiben biztosnak lenni.

– Annyira megrémültem, amikor szóltak, hogy idehozták – szólalt meg Rohi. – Állandóan annyira félek.

– Tudom. Én is.

– Érezted már, hogy szeretnéd elengedni? Folyton azon gondolkodom, milyen lenne belezuhanni a hangyabolyba, hogy többé sose legyek a hangya. Még ha meghalnék, talán az sem érdekelne. Talán észre sem venném.

– Én igen.

– Nem, ha te is ott lennél.

– Mindig fontos leszel nekem – mondta erre Kit. – És ő is mindig fontos lesz nekem. Ezen semmi sem változtathat. Nem számít, mennyire történik meg ez. Ez nem fog kitörölni engem, és nem fogja kitörölni, mennyire szeretlek.

Rohi halk hangot adott ki, szándékos kilégzésnél alig többet, és Kit fejére tette az ujjait, finoman simogatta, mert mindketten tudták, hogy a férfi hazudik.

Harmincharmadik fejezet: Naomi

Naomi a kabinjában lebegett, a gondolatai a munka körül táncoltak. A földalatti mozgalom már akkor is nehezen kezelhető és ormótlan szervezet volt, amikor Saba irányította, Naomi pedig csak a bizalmasai egyike volt. A Larson-rendszer titkos hajógyárai már annyira régen elhallgattak, hogy Naomi azt feltételezte, vagy felfedezték, vagy valamilyen más katasztrofális baleset érte azokat. Majd felbukkant egy jelentés az üzenetsorában, amely egy rövid, flegma bocsánatkéréssel indított, aztán úgy folytatódott, mintha semmi különös nem történt volna. Az egyik Sol-rendszerbeli sejtet felfedezték, tagjait letartóztatták, de hat másik ellenakcióba kezdett anélkül, hogy bevárta volna a szervezet többi részének hozzájárulását. A Calypsón Théo Amundsen, a földi Louvre korábbi igazgatója hozzáfogott egy önálló intézet létrehozásához, hogy katalogizálják a földön kívüli szerkezeteket, és mintapéldányokat gyűjtsenek belőlük. Szórványos és hiányos jelentéseket küldött. Az olyan bejegyzések, mint „A San Ysidró-i minta aktívnak tűnik – Elszigetelni készülünk”, inkább rettegéssel töltötték el, mint információval szolgáltak.

Az ő hálózata volt, és mindennap, amikor levette róla a szemét, minden órában, amikor nem szórta tele üzenetekkel, és nem vonta be a hatalomba a helyi vezetőket, minden pillanatban, amikor nem igazolta a központi koordinátor hasznosságát, a hálózat lassan szakadozott. Ez talán elkerülhetetlen lehetett. Neki csak a neve és a hírneve, Jim neve és hírneve maradt meg. Vékonyka emelőkarként működtek csak, hogy megmozgassák azokat, akik a Laconia térden lövését szabadságként akarták felfogni felelősség helyett.

Elkészítette az általa hasznosnak ítélt rendszerekbe küldendő üzeneteket: a Ganymedesen Gregor Shapiro dolgozott a legtöbbet a nem lokális jelzési protokollokkal; Emilia Bell-Cavat (aki vagy három hete váratott már magára a bejelentkezéssel, vagy eltévedtek a legfrissebb jelentései) egyszerre volt a földalatti mozgalom titkos koordinátora az Új-Görögország rendszerben és a nem rovar jellegű szuperorganizmusok szakértője; Kachela al-Din az agyak közötti közvetlen kommunikációt vizsgálta orvosi környezetben, mielőtt hajótervező lett belőle. Ők voltak a szalmaszálai, és Naomi beléjük igyekezett kapaszkodni. Az érzés, hogy túl lassan halad, hogy már akkor késésben volt, amikor belekezdett, már-már csábítónak tüntette fel Duarte kaptárelméjét. Ha az egész emberiséghez hozzáférve feltehetné a kérdéseit, hallhatná a válaszokat, azokkal lehetne, akikre szüksége van, és nem…

– Szia! – köszönt be az ajtóból Jim. – Történt valami Elvivel?

– Úgy érted, azon kívül, hogy az isten-császár csodás módon megjelent a laboratóriumában, aztán ugyanígy eltűnt?

Jim átgondolta a kérdést.

– Úgy értem, ezen kívül, de ha így nézzük, akkor azt hiszem, ez épp elég furcsaságot magában foglal. Egyszerűen egy kissé idegesnek tűnt.

– Megmaradok az isten-császár dolognál.

– Kifejezetten a magunk portájára gondolok – mondta Jim, miközben behúzta magát a kabinba. – Úgy volt, hogy itt vacsorázik a Rocin, aztán visszamondta. Úgy érzem, talán Amost illetően zavarja valami.

– Megkérdezted tőle?

– Látod? Rögtön előállsz a használható, direkt javaslattal. Nekem sosem jut eszembe ilyesmi.

– Dehogynem.

Jim megtámaszkodott a Naomi mögötti falban, a válla felett vetett egy pillantást az elrendezett földalatti mozgalomra.

– Mit találtál?

– Csak azt, ami eddig is a szerszámosládában lapult – felelte Naomi. – Úgy érzem, mintha főzni jöttem volna, erre kiderül, hogy egy költészeti versenybe csöppentem bele. Minden, amit felépítettem, arra szolgált, hogy a Laconia ellen harcoljunk, amikor a Laconia még olyan egyszerű dolgokat jelentett, mint a sebezhetetlen hajók és neofasiszta önkényuralkodók. Most, amikor az egész elűzhetetlen rossz álommá vált, hogyan szervezzem meg az ellenállást, amelyik megküzdhet ezzel?

– Valamennyire mindig is egy elűzhetetlen rossz álom volt a dolog, de értem, mire gondolsz – válaszolta Jim. – Meg itt van a San Esteban is. Ne feledkezz meg a fortyogó sötét istenekről, akik minden életet el akarnak pusztítani, mert felbosszantottuk őket. Sejted valamennyire, mi legyen a terv?

– Fel kell kutatni Duartét, és le kell beszélni róla – felelte Naomi. – Ki kell derítenünk, hogyan használhatjuk az eszközöket, amelyeket az építők hátrahagytak, hogy közben ne változtassuk az egész emberiséget Duarte hippokampuszának kiterjesztett változatává.

Jim bólintott, aztán a tenyerével megdörgölte az állát és a nyakát, amivel azt akarta jelezni, hogy annyira nem biztos a sikerben. Jogosnak tűnt. Naomi sem volt biztos benne.

– Teresa viszont velünk van – folytatta Naomi. – Ő az egyetlen személy, aki kellően fontos neki, hogy hozzáigazítsa az észlelését. Ha Teresa megkéri rá, talán megint változtat.

– Szülő és gyerek – értett egyet Jim. – Ez erős kötelék. Nem biztos, hogy szeretném erre bízni magam, vagy például az emberiség sorsát.

– A kudarcpozíció azt jelenti, hogy kikényszerítjük a helyzetéből, bármi is az, és találunk valaki mást, aki a helyébe léphet. Carát, Xant. Amost.

– Úristen, tényleg?

– Nem feltétlenül mellette döntenék, de talán.

Jim halkan, finoman sóhajtott. Kevésbé lett volna lesújtó, ha Naomi nem hallja ki belőle a kétségbeesést.

– Miller nyomozó egyszer azt mondta nekem: „Nincs olyan, hogy helyes, csak egy tálcányi kevésbé helytelen.”

– Igen, de Miller egy seggfej volt.

Jim elnevette magát, aztán előrenyúlt, és Naomi tarkójára tette a kezét. Naomi nekinyomta magát; örömet és vigaszt talált annak a férfinak a jelenlétében, akiben bízott.

– Amikor elküldöd az információt – mondta szinte bocsánatkérőn Jim. – Mármint, amikor elmagyarázod a helyzetet a földalatti mozgalom többi részének… azzal meghúzod a ravaszt.

– Tudom – mormolta Naomi.

– Van terved erre?

– Igen.

– Tetszeni fog nekem?

– Nem – felelte Naomi, és kinyitotta a szemét, felnézett Jim nyájas, ragyogó tekintetére, ahogy a férfi visszabámult rá.

– Sejtettem, hogy így lesz.

Később, amikor visszament a Sólyomra, Naomi ezt a képet tartotta meg a gondolataiban. Hosszú utat tettek meg – együtt és külön-külön is – azóta, hogy hátulgombolósként szolgáltak a Canterburyn. Könnyen gondolhatta úgy, hogy az élet kivert belőlük minden idealizmust és örömöt. Sokkal többször érezte úgy, hogy az utolsó idegvégződéseiig felőrlődött már, mint nem. Jim pedig… nem is annyira fáradtnak tűnt, mint elhasználtnak. Mintha minden üzemanyag kifogyott volna belőle, és csak kecsesen elvergődni próbált volna a célvonalig. De Naomi időnként még így is látta, hogy a régi Jim nem tűnt el. A sötét karikáktól övezett fakó szemek, az őszülő haj mögött még mindig ugyanazt a vakmerő, szent őrültet fedezte fel, akit észrevett benne, amikor McDowell kapitány felhozta Jimet a hajóra. Az idő és a használat sokat változtatott rajtuk, de nem változtatta meg azt, akik voltak. És ebben öröm rejlett. Ígéret.

Elvit egyedül találta a laborban. Az alámerüléshez használt eszközök – a párba állított orvosi ágyak, képalkotók és érzékelő rendszerek – mellette lebegtek. Itt-ott kilazult néhány kábel az illesztéséből, és az enyhe huzatban lengedezett. Maga Elvi az egyik konzoltól a másikig úszott, naplókat és adatfájlokat nyitott meg, a kapcsolódásokat és energiaszinteket ellenőrizte. Az izmai lassú sorvadása miatt törékenyebbnek látszott, mint ahogy Naomi elképzelte magának. A tekintetéből űzöttséget lehetett kiolvasni.

– Min dolgozol? – kérdezte köszönés helyett Naomi.

– Semmi különösön – felelte Elvi. – Csak… volt egy szobatársam az egyetem alatt, aki hímzéssel foglalkozott. Nem volt különösebben fenomenális benne, de lefoglalta a kezét, amíg gondolkozott. Amikor elakadt egy problémával, és nem látott semmiféle megoldást… – Az üres laboratóriumra mutatott. Volt valami zordság a kézmozdulatban. – Most hímzek. Csináltál már olyasmit, amiről tudtad, hogy helytelen, mégis bemesélted magadnak, hogy most kivételesen indokolt? Hogy most az egyszer nem érvényesek a szabályok? Vagy ha mégis, létezik egy magasztosabb cél, ami miatt elfogadható a dolog?

– Az életem elmúlt tíz évét írtad le az imént – felelte Naomi.

– Nem tudom, hogyan folytassam ezt a műveletet.

Valami gond van? – kívánkozott ki Naomi szájából. Csupán a válasz nevetségesen nyilvánvaló mivolta változtatta át arra, hogy: – Végeztem az összes üzenettel. Már csak el kell küldenem.

– Rendben – válaszolta Elvi. – Engedélyezem a hozzáférésedet a kommrendszerhez.

– Nem lesz ennyire egyszerű – jegyezte meg Naomi. – Azt mondod, a jeltovábbítók biztonságosak. Hiszek neked. De…

– Úgy gondolod, Trejo értesülni fog róla.

– Tudom, hogy így lesz. Amikor elküldöm ezt, húsz emberhez fog eljutni tizenhat rendszerben. Közölni fogják a hálózatukkal. És ez lesz a legfontosabb dolog, amit valaha láttak. Ki fog szivárogni. Abban a pillanatban, hogy elküldöm, és ezt nem akadályozhatom meg.

Elvi a kezébe fogta egy lebegő kábel egyik végét, és azt bámulta, aztán bedugta az egyik aljzatba azon az orvosi ágyon, amelyet Amos használt az alámerüléshez. Naomi egy pillanatra úgy érezte, mintha hárman lennének a szobában. Elvi és ő, de az az üres hely is, ahol nemrég látszólag Winston Duarte állt. Most csak levegő töltötte ki a teret, de jelentőséggel bírt. A birodalom, a földalatti mozgalom és az a férfi, aki istenné készült válni. Az érme három oldala.

– Segítséget kell szereznünk – jelentette ki Elvi. – Egymagam próbáltam megcsinálni. Nem megy. Már a saját ítélőképességemben sem bízom. Duarte terve mindenkire hatással lesz. Mindenütt. Még azt sem tudom, erkölcsi alapon megtagadhatom-e, hogy elküldd az üzeneteket. Még akkor sem, ha Trejo emiatt arra utasítja dr. Leet, hogy eresszen golyót a fejembe.

– Ez elég szélsőséges döntés lenne.

– A Laconiáról beszélünk. Ott teljesen megszokott az ilyesmi.

– Nos, van még egy ötletem – közölte Naomi. – De előbb meg akartam beszélni veled.

– Trejo admirális! – köszönt Naomi, egyenesen bele a kamerába. – Elfogadom az ajánlatát és a földalatti mozgalomnak felkínált amnesztiát. Az eredeti szabadbirtokbeli felvételt és ezt a választ elküldöm, hogy terjesszék a szervezetemben. Amint az embereim azt látják, hogy a laconiai haderők tartják magukat az ígéretéhez, beszüntetnek mindenféle akciót a laconiai alkalmazottak és ügynökök ellen, és belevághatunk, hogy a sokkal sürgetőbb kérdésekkel foglalkozzunk. Ebből a célból csatolok néhány fájlt, jelentést és beszélgetést a legutóbbi kísérletünkről. Úgy gondolom, hogy egyformán érdekesnek és riasztónak fogja találni ezeket.

Naomi összeszedte magát. Úgy érezte, többet kellene mondania, hogy ez egyike azoknak a pillanatoknak, amelyekre a történelemkönyvek támaszkodnak. A beleegyező beszéd, amely véget vetett a háborúnak a Laconia és a Szállítószövetség maradványai között. Akadtak gondolatai és szándékai, mondandója, de most, hogy eljött a pillanat, minden nehézkesnek és mesterkéltnek tűnt.

Bassza meg! Az utókor majd megoldja magának.

– Kérem, válaszoljon! Minél előbb meg tudunk állapodni valamilyen lebonyolítási tervben, annál hamarabb foglalkozhatunk a helyzettel.

Leállította a felvételt.

– És annál kisebb eséllyel szív magába minket egy hatalmas, nem emberi tudat, amelyikbe mind beleveszünk, akár az óceánba hulló esőcseppek – fejezte be a gondolatot a már kikapcsolt lencsének.

Elvi, aki a munkaállomásánál ült, helyeslőn felfelé bökött a hüvelykujjával. A felvétel jól sikerült. Naomi kinyújtotta a karját oldalra, feloldotta a lapockái között felgyűlt feszültséget. Egy pillanatra maga elé képzelte az összes embert, akik korábban felesküdtek, hogy csatlakoznak a Duarte és a Laconia elleni küzdelemhez, és most ezt látják. Szerette volna azt hinni, hogy mindannyian követik majd az utasításait, belátják a döntéseiben rejlő bölcsességet, mind félreteszik a haragjukat és a fegyvereiket. Vagy legalább sokan közülük. Létezett egy jövő, nem is olyan távol, amelyikben olyanok ellen fog harcolni, akik nemrégiben még a szövetségesei voltak. Nemcsak a Duartéval kapcsolatos helyzetet teszi közzé, hanem a földalatti mozgalom és Trejo előtt egyformán kiteríti a lapjait. Ennél James Holden-esebb húzást még sosem vett fontolóra.

– Utolsó esély – mondta. – Elküldjük, vagy sem?

Elvi láthatóan meghökkent.

– Jaj! Ne! Már… – Megint felfelé bökött a hüvelykujjával, ezúttal kevésbé határozottan. – Már elment. Kint van. Elküldtem. Nem ebben egyeztünk meg?

– Semmi gond – felelte Naomi. – Lássuk, virágcsokrot küld-e, vagy hadtestet. Most mennem kell, hogy elmondjam a csapatomnak, mit csináltunk.

– Nekem is.

– Így volt helyes – jelentette ki Naomi.

Elvi félrebillentette a fejét, és elfordította a tekintetét. Amikor megszólalt, a hangja halványabbnak tűnt, ugyanakkor furcsán megkönnyebbültnek is.

– Én is azt hiszem. Kár, hogy ettől még nem fognak megjutalmazni minket érte.

Naomi otthagyta, a laconiai folyosókon siklott a légzsilip felé. Az ellenséges legénység, amely talán a szó szorosabb értelmében pillanatnyilag nem ellenségnek számított, utat adott neki. Ahogy átsuhant a hídon, vissza a Rocinantéra, úgy érezte, mintha a kedvenc dzsekijét venné fel. Tudta, hogy jelentős dologra készül, de valamiért addig nem érezte, amíg maga mögött nem tudta. Bármi történjék ezek után, Trejo számára egyértelmű lesz, hogy mindvégig Elvivel dolgozott, és tudni fog mindent, amit Duarte mondott a tervéről.

Ahogy megindult lefelé a gépterem és a szerelőműhely felé, önkéntelenül is elmerengett, milyen lenne közvetlenebb módon kapcsolódni az emberiség irdatlan tömegeihez, mint amennyire a saját énjét érzi. Olvasta némelyik korai elemzést, amelyeket Elvi csapata a Carán és Amoson alapuló elméleti modell alapján készített. Arról, ahogyan az agytekervényeik fokozatosan úgy viselkedtek, mintha fizikai értelemben kölcsönösen összekapcsolódtak volna egymással, és egy olyan gondolat, amelyik az egyikükben támadt, képes volt átugrani a másikba, aztán megint vissza, akár egy ablakon átszűrődő dal. Furcsán költőinek hatott, amikor nem teljes megsemmisülésnek tűnt.

Amikor a gépterembe ért, Teresa és Amos a munkába belemerülve dolgoztak. A repülés előtti ellenőrző listát a fali képernyőre tették ki, és már majdnem a feladatok felét kipipálták.

– Főnök! – üdvözölte a valami, ami egykor Amos volt. – Mi a helyzet?

– Azt akartam mondani, lehetséges, hogy fel kell készülnünk egy égetésre, de… – A képernyők felé intett.

– Úgy gondoltam, jobb, ha készen állunk, mint ha nem.

– Okos döntés – válaszolta Naomi. – Elfogadtam, amit Trejo javasolt. Most arra várok, hogy kiderüljön, áll-e még az ajánlata. Ha mégsem…

– Amos azt mondja, láttátok őt – szólalt meg Teresa. Repülősruhát viselt, az egyik olyat, amelyiket a régi Tachi feliratok és jelképek díszítettek. Naomit meglepte, hogy a Roci még ennyi idő után is képes volt előállítani ezeket. – Az édesapámat. Láttátok?

– Láttunk valamit – felelte Naomi. – De tudjuk, hogy illúzió volt. Nem tudhatjuk, valójában min alapult. Úgy tűnt, mintha ő lenne.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy az a pasas volt – vetette közbe Amos. – Én egy kissé más szemszögből láttam.

– Meg fogjuk ölni? – kérdezte Teresa. Sem félelmet, sem esedezést nem lehetett kihallani a hangjából. Ha harag hatotta is át (mert harag hatotta át), nem Naomira irányult.

– Fogalmunk sincs, mit fogunk tenni – válaszolta Naomi. – Senkit sem tervezek megölni. De talán lehetséges anélkül használni azt, amit talált, hogy úgy használnák, ahogyan ő szeretné.

– Ha meg akarnád ölni, bevallanád?

– Igen – vágta rá Naomi, és komolyan is gondolta.

Pár pillanatig egyikük sem moccant. Elsőként Teresa mozdult meg, csak kurtán bólintott, aztán visszafordult a képernyőkön lévő listához. Amos mosolya egy milliméterrel szélesebbre húzódott. Naominak az a benyomása támadt, hogy a lány olyasmit csinált, ami miatt Amos büszke rá.

Csaknem egy teljes nap kellett hozzá, hogy megérkezzen a válaszüzenet a Laconiáról. Addigra Naomi egy hosszú, álmatlan éjszakát töltött azzal, hogy felülbírálja a döntését, Alex és Jim már mindenről értesült, a Rocinante pedig készen állt arra, hogy égetni kezdjen a gyűrűkapu felé, vagy a Sólyommal együtt, vagy egyedül.

Naomi épp arra készült, hogy szkafandert vegyen fel, és szemügyre vegye a Roci külső burkolatát, amikor Jim leszólt neki a vezérlőfedélzetről.

– Naomi! Jött valami. Trejótól.

Naomi visszarakta a sisakot a tartójába, és felhúzta magát a vezérléshez. Alex már leért. A szeme tágra nyílt a szorongástól. Jimet akár gipszből is faraghatták volna. Naomi semmit sem mondott. Nem volt mit mondania. Vagy bejött a húzása, vagy nem. Mindjárt kiderül.

Megnyitotta az üzenetsort. A legfelső bejegyzés mellett az ANTON TREJO név állt. Naomi megnyitotta, és hátrébb húzódott, hogy a többiek is láthassák. Trejo ugyanannál az íróasztalnál ülve jelent meg, mint a Szabadbirtokról elküldött üzenetben, de az arcán kevésbé nyájas kifejezéssel. Szigorúan véve mégis mosoly volt, ugyanakkor olyan harag bujkált benne, amit Naomi akkor sem tudott volna nem észrevenni, ha úgy akarta volna. Jogos. Teljesen megalázta azzal, hogy egyértelművé tette a földalatti mozgalom és rajtuk keresztül minden rendszer előtt, hogy Naomi Nagata beszivárgott a Laconia legmagasabb köreibe.

– Naomi Nagata! – kezdte Trejo, aztán úgy kuncogta el magát, mint aki begyakorolta a dolgot. – Maga igazi élesre töltött pisztoly, nem igaz? Örülök, hogy végre ugyanazon az oldalon vagyunk. Szeretném, ha tudná, hogy mindig is becsültem a kitartását és a rátermettségét. Bárcsak más körülmények között ismerkedett volna meg az ügyünkkel. Talán egészen másképp alakult volna ez az egész. De mégiscsak jobb most, mint soha.

– Ez az ember golyót fog röpíttetni a tarkódba – állapította meg Jim.

– Ó, igen – értett egyet Alex. – Ez nem is kérdéses.

– Ha egyáltalán eljutunk odáig, majd megoldom – válaszolta Naomi.

Az elejére pörgette vissza az üzenetet, nehogy ne vegyen észre valamit.

– Az együttműködésünk első biztosítékaként biztonsági beszámolót küldök önnek és dr. Okoyénak is. Nézze végig, és mondja el, mit gondol róla! Nagyra értékelném, ha mostantól a titkosított csatornákat használnák. Biztosra veszem, hogy a doki lesz olyan szíves, hogy minden szükségeset elmondjon önnek, ha még nem tette meg.

– Ez az ember heteket szánt arra, hogy lassanként agyonveressen – szólalt meg Jim. – De rám sosem haragudott annyira, mint most rád.

Naomi már a letöltött biztonsági üzenetet nyitotta meg. A kiemelt jelentés a gyűrűteret mutatta abban a pillanatban, amikor elfehéredett. Naomi már elégszer látta Elvi tudományos beszámolóiban, hogy ráismerjen. Amikor a gyűrűkapuk felragyogtak, és robbanásszerű fényt zúdítottak az ott lévő hajókra, a kép kimerevedett, elfordult. Úgy tűnt, hogy a gyűrűtér közepén lévő állomás felé közelít. Kicsi, sötét folt rajzolódott ki a fény háttere előtt, és egy szövegablak jelent meg mellette az alábbi szavakkal: AZ EGYEZÉS BIZONYOSSÁGA: 98,7%.

– Szóljatok Elvinek! – mondta Naomi.

Harmincnegyedik fejezet: Tanaka

Tanaka tudta, hogy álmodik, abban azonban nem volt biztos, hogy a saját álmát látja. Benne egy nyers kőből kifaragott és a szivárgás ellen leszigetelt alagútban volt, mint amilyeneket fiatal korában Innis Shallowsban lehetett találni a Marson, de összezavarodott a tény miatt, hogy korábban még sosem járt ehhez hasonló helyen. Valahol a közelben egy férfi üvöltött fájdalmában, és a kiáltásokhoz a Nobuyuki nevet tudta kötni, de azt már nem tudta, ki lehet az.

Viszont ezt akár az álmok természetének is be lehetett tudni, és az egész csupán azért hatott furcsának, mert Tanaka az éberség egyenetlen peremén járt. Az, amiért úgy gondolta, hogy másvalaki álmát látja, sokkal megfoghatatlanabb volt. Az érzelmek textúrája nem stimmelt. Az, ahogy átsuhantak az elméjén. Felismerte őket, ahogy egymást követték: árulás, pánik, mélységes fájdalom egy olyan hiba miatt, amelyet nem lehetett korrigálni. Mintha egy Picasso-kompozíciót látott volna Van Gogh stílusában, amely egyszerre ismerős és idegen.

Az álmok logikája szerint úgy érezte, mellette valaki más gondolkodik a tudattalanság különféle fajtáiról: az alvásról, az álmodásról és a meghalásról. Egy fiatalabb elme, egy férfié, de olyféleképpen gyengéd, amit általában nem férfiakhoz kötne. Egy gyengéd elme vergődött mellette ugyanabban a hullámverésben, amelyikben ő.

Aztán másokat is érzékelt maguk körül, mintha mindannyian ugyanabban a színházban nézték volna ugyanazt a fali képernyőt vagy élő előadást. Más elmék, más ének. Mind egymásba szivárogva, Tanakába szivárogva. Gondolatok és késztetések, benyomások és érzelmek, felbuktak és elsodródtak egyértelmű kihez tartozás nélkül, és Tanaka saját egyénisége csupán egyetlen pehelynek tűnt a hóviharban.

Ha az a valami, ami Aliana Tanakának nevezi önmagát, itt szétesne, és soha többé nem örvénylene vissza önmagává – gondolta –, még csak észre sem venném, hogy hiányzom.

Az elképzelés elsuttogott fenyegetéshez hasonlított. Tanaka felébresztette magát, miközben sikoltani próbált.

Amikor kinyitotta a szemét, a környezete semmivel sem tűnt ismerősebbnek. A halvány ágynemű sötétben derengését látta egy homályos szobában. A földön valamit, ami tatami is volt, meg nem is. Azzal nyugtatta magát, hogy fel fogja ismerni. Nem ismerte fel, még nem, de fogja. A szobája volt. Az ágya. Oka volt annak, hogy nem tűnt ismerősnek…

Mert a Gewitter Állomáson lévő körlete volt. Nem az övé. Nem a sajátja. Átmenetileg kiutalták neki, mint egy szállodában. Semmit sem érzett rá jellemzőnek, hiszen a kapcsolat csak nemrég óta tartott, építészeti szemmel nézve. Logikusnak hangzott. Helyénvalónak. Kihúzódott a takaró alól, és a parányi fürdőszobához botorkált. A mosdókagyló felett egész falnyi tükörrel találta szemben magát. Ránézett a nőre, aki visszabámult rá, és ismerősnek látszott.

Tanaka kissé elfordította a fejét, és figyelte, ahogy a tükörkép ugyanezt teszi. Kinyitotta a száját, figyelte, ahol az arcán a műtét utáni hegek másféleképp húzták lefelé a szemhéját. Ha megmaradtál volna a harctéri operáció mellett, mostanra begyógyult volna. Különben is, mi a fenének kellett neki a plasztikai helyreállítás?

Mi az a harmadik Miko? – kérdezte valaki a fejében, és Tanaka félretolta a gondolatot.

– Aliana Tanaka – mondta, és a tükörkép utánozta őt. – Aliana Tanaka vagy. Aliana Tanaka ezredes, a Laconiai Tengerészgyalogság tisztje. Különleges Műveleti Csoport, Második Zászlóalj, Első Tengerészgyalogos Felderítő Ezred. Aliana Tanaka, az vagy.

A saját nevének szótagjai mantrává lettek, a mantra pedig lassan, nagyon lassan valami többé. Eszébe jutott a gyógyszer, visszament a hálószobába a tasakért, és víz nélkül lenyelt még két pirulát. A nyelőcsövében félúton sűrű csomóvá álltak össze. Neki megfelelt.

Megkereste a kézi terminálját, és végigpásztázta a tasakot. Már csak két dózis maradt. Amikor újratöltést kért, a rendszer hibát jelzett. Tanaka bepötyögte a biztonsági felülíró parancsot, megerősítette a kérést, és ha már itt tartott, megduplázta a felírt adagot. Bármilyen károsodást okozott is neki, e pillanatban még csak a tíz legégetőbb problémája közé sem sorolta volna.

Megnézte, mennyi az idő – a második őrség felénél jártak –, és fogalma sem volt, mikor aludt el. Lehet, hogy túl korán felkelt. Az sem kizárt, hogy túl sokáig aludt. Az idő és a viselkedés mostanában eléggé különösen működött. Nem számított. Most nem fog újra elaludni. Majd meglátja, mi lesz.

Bekapcsolta a világítást, kellemetlenül hideg vízben lezuhanyozott, és felvette az egyenruháját. A mosdókagyló feletti nő most már kevésbé tűnt elgyötörtnek. A sebhelyei már-már méltóságteljesnek hatottak. Aliana Tanaka. Aliana Tanaka.

Kapcsolatkérést kezdeményezett Botton kapitányhoz a Derechón. A kapitány elég hosszú idő után fogadta ahhoz, hogy Tanakában felmerüljön, talán alszik, de felöltözve állt a hajóhídon. Lehet, hogy egyszerűen nem szívesen fogadta a hívásait.

– Ezredes! – mondta Botton köszönés helyett.

– Mi a helyzet? – kérdezte tapogatózva Tanaka.

A kapitány bólintott, és úgy tűnt, megpróbálja összeszedni magát. Tanakának az a benyomása támadt – az álom utolsó foszlányai lehettek –, mintha parányi szúnyogok rajzottak volna Botton feje körül, jóformán túl aprók és áttetszők ahhoz, hogy a kamera rögzítse őket. Nem törődött velük.

– Előreláthatólag hetvenkét órán belül végezni fogunk a teljes készletfeltöltéssel.

Tanaka mérgesen összevonta a szemöldökét.

– Személyesen nyújtottam be a kérelmet. A sor elejére kellett volna kerülnünk.

– Így is volt – válaszolta Botton. – A megszokott készletek már a fedélzeten vannak. Víz. Élelem. Szűrők. Alapvető gyógyászati ellátmány. Már csak a visszaforgatók katalizátorlemezeire és egy fűtőelem-szállítmányra várunk, amely már úton volt kifelé. Keményen égetnek, hogy mielőbb visszaérjenek.

Az, hogy egy hajónak vissza kellett fordulnia a kedvéért, furcsamód megnyugtatón hatott. Azt bizonyította, hogy létezett egy objektív valóság, hogy az alapvető anyagból összeálló világ még mindig számított, hogy nem minden a tudat hártyavékony szalagja volt, amelybe bármikor behatolhattak más elmék is, és megváltoztathatták azt.

– Rendben. De a legénység álljon készenlétben, hogy bármikor indulhassunk! Ha úgy döntenék, hogy nem várom ki a teljes feltöltést, nem szeretném a kikötői bárokból berángatni az embereket, mert úgy gondolták, hogy eltávon vannak.

A Botton feje körül repkedő szúnyogok élesebben rajzolódtak ki, és a férfi szája egy fokkal feszesebbé vált. Bottonnak nem tetszett, hogy Tanaka parancsol a hajóján. Miért tetszett volna? Fordított helyzetben Tanaka utálta volna őt. Botton általában jobban leplezte az ingerültségét. Tanakának az a félelmetes érzete támadt, hogy látja a férfi gondolatait, ahogy megformálódnak.

– Ha nem veszi tolakodásnak, van ennek bármi köze a tűzszünethez? – kérdezte Botton.

A mihez? – kérdezett vissza majdnem Tanaka. A hadseregben eltöltött évtizedek reflexei bekapcsoltak, mielőtt megtehette volna.

– E pillanatban sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudom.

– Értettem, parancsnok. Megengedi, hogy őszintén beszéljek?

– Csak nyugodtan.

– Sokat segítene, ha a legénység közvetlenül öntől hallana valamit. Most mindent a hírekből tudnak meg, és ez óhatatlanul káoszhoz fog vezetni.

– Értem, amit mond – válaszolta Tanaka. – Megteszem, amit lehet.

– Értettem – felelte Botton, és kihúzta magát. Tanaka bontotta a kapcsolatot. A fegyverszünet? Volt valami… valami, amiről tudott? Valamiről alattomban tudomást szerzett, amíg aludt? Amíg a hírcsatornákhoz és Nagata és Trejo kiszivárogtatott felvételeihez nem fordult, amelyek a földalatti mozgalomtól származtak, természetfeletti válaszokat keresett, amikor pedig az emlékezet és a hétköznapi magyarázatok is megtették. Tanaka azért tudott a Laconia és a földalatti mozgalom között kötött békéről, mert ő közvetítette az ajánlatot. Nagata egyszerűen eljutott odáig, hogy igent mondjon rá.

Tanaka a szoba közepén állt, csatornáról csatornára váltott, mígnem rátalált az üzenet egy látszólag vágatlan változatára. Minél előbb meg tudunk állapodni valamilyen lebonyolítási tervben, annál hamarabb foglalkozhatunk a helyzettel. Nagata meg sem említette a Duarte lányt. Felesleges lett volna. A lány most lényegtelen volt – csalétek abba a csapdába, amelyet Tanakának nem kellett felállítania. Ez még nem jelentette, hogy ne vehetnék hasznát, és bosszantotta a gondolat, hogy Trejo anélkül adta be a derekát Nagatának, hogy cserébe bármit kért volna.

Épp azon kezdett morfondírozni, hogy ennie kellene valamit, és hogy küldjön-e saját eligazításkérést Trejóhoz, amikor megjelent egy üzenet. A titkosított sorban bukkant elő, magától az admirálistól érkező sürgős kommunikációként megjelölve. Tanaka egy pöccintéssel megnyitotta. Trejo dühösnek látszott a képernyőn. A szeme ide-oda járt, mintha a levegőben olvasott volna valamit. A szúnyogok érzete viszont hiányzott. Az üzenet csupán tárgy volt, nem egy elme.

– Okoye elárult minket – közölte Trejo. – Fogalmam sincs, hogy ő és a férje mennyi információt adott ki, de azt kell feltételeznünk, hogy amit csak lehet, mindent. A jó hír, hogy napvilágra került. A rossz hír, hogy előbb ezzel a másik szarsággal kell foglalkoznunk. Ugyanazt a beszámolót küldtem el nekik, amelyiket Ochida küldött magának. A legjobb és legokosabb embereiket fogják elküldeni a gyűrűkapukhoz. Szeretnék én is ott lenni. A küldetése továbbra is ugyanaz. Kerítse kézre Duartét, és hozza vissza. A körülmények részben megváltoztak. Bármit csinál is, működik. Ochida nem tapasztalt újabb San Estebant. A kihagyások abbamaradtak. A valóság lassanként visszatér a megszokotthoz.

Tanaka érezte, ahogy rátör valami – düh, félelem, hányinger –, és visszaszorította.

– Ami azt jelenti, hogy még mindig Duarte a legfontosabb – folytatta Trejo. – Amint megtaláltuk, ki kell derítenünk, hogy mit csinál, és át kell vennünk felette az irányítást, bármivel járjon is. Névlegesen Nagata irányítja a gyűrűkapuk forgalmát, de valamit szeretnék abszolút egyértelművé tenni: a maga Ómega-státusza még mindig nagyon is érvényben van. Ha választania kell, a küldetését teljesíti-e, vagy az egyezményt tartja be, megbízom az ítélőképességében.

Az üzenet véget ért. Ez eléggé határozottan hangzott. Tanaka hosszan beszívta a levegőt, megmozgatta a vállát, és megint kapcsolatkérést küldött Bottonhoz a Derechóra. A kapitány ezúttal hamarabb válaszolt. Tanaka azon tűnődött, vajon mennyi idő kell egy szendvicshez.

– Egyeztettem Trejo admirálissal – mondta. – Szeretném, ha átadna egy üzenetet a legénységnek. Szóljon nekik, hogy készüljenek fel az indulásra! Amint visszaértem a hajóra, a gyűrűtérbe égetünk, hogy ott Nagatával és a főkonzullal találkozzunk.

– Igenis, parancsnok – válaszolta Botton.

– Ki a biztonsági osztag ügyeletes parancsnoka?

Botton pislogott egyet. A tekintete jobbra siklott. Tanakát egy pillanatra az az irracionális félelem töltötte el, hogy a kapitány azt feleli: Nobuyuki, habár nem hitte volna, hogy a Derechón szolgál bárki is ilyen néven.

– De Caamp hadnagy.

– Haladéktalanul küldessen át vele két fegyveres kísérőt az állomáson lévő körletemhez!

– Értettem – felelte Botton. – Valami gond van?

– Nem. Még be kell néznem valahová, mielőtt eljövök az állomásról, és nem biztos, hogy be akarnak majd engedni – felelte Tanaka. Aztán kuncogva hozzátette: – Vagy ki.

Szűk egy órával később Tanaka a háta mögött két tengerészgyalogossal besétált a gewitteri gyógyászati komplexum pszichiátriai részlegére. A recepciónál egy divatjamúltan hosszú hajú férfi fogadta. Az arca hamuszürkévé vált, amikor Tanaka odalépett a pulthoz.

– Dr. Ahmadihoz jöttem – közölte Tanaka.

– Természetesen. Üljön csak le a váróban, és mindjárt…

– Most rögtön beszélnem kell dr. Ahmadival.

– Nem tudom biztosan, merre van.

Tanaka előrehajolt, a recepcióspultra tette a kezét, és nyájasan elmosolyodott.

– Tegyük fel, hogy valami rendkívül fontos lenne: hogyan találná meg?

Az orvosi társalgó máskülönben üres volt, amikor Tanaka odaért. A kellemesen meleg szobában közvetett világítást használtak, és a falak mentén elhelyezett ládákból valódi növények – páfrányok és repkény – csüngtek le. Volt még benne két kanapé, elég hosszúak ahhoz, hogy aludni lehessen rajtuk, és egy automatizált hajókonyha, amely kellően összetett volt ahhoz, hogy akár egy egész hajót is kiszolgáljon.

Nem tudta, vajon a többi orvosnak odaszóltak-e, hogy hagyják magukra őket, vagy Ahmadi eleve egyedül pihengetett ott, de amikor Tanaka leült vele szemben, Ahmadi teáján már vékony olajréteg gyűlt össze, miközben lehűlt, mielőtt beleittak volna. Az orvos tekintete egy kicsit tévelygett, mielőtt rátalált Tanakáéra.

– Itt van – szólalt meg Ahmadi.

– Igen – értett egyet Tanaka, és az asztalon odatolta elé a tasakot a két pirulával. – Ez hogy működik? Miért képes tompítani a hatást?

Ahmadi bólintott.

– Antipszichotikus hatást kifejtve mérsékli a temporoparietális lebenyek tevékenységét. A test egészében csökkenti az idegvégződések spontán kisüléseinek gyakoriságát. Bármi hatol is be az elméjébe, úgy gondoltam, ez segíthet nem reagálnia rá.

– Mi más hat még így? Milyen más gyógyszerek? Szükségem van egy listára.

Ahmadi előrenyújtotta a kezét. Tanaka egy pillanatig nem értette, mit akar ezzel, aztán átadta az orvosnak a marokterminálját. Miközben Ahmadi beleírt, beszélt. A hangja lágynak és bizonytalannak hatott.

– Gyakornokként volt egy betegem bal oldali hemiagnóziával.

– Fogalmam sincs, ez mit jelent.

– Volt egy sérülés az agyában, ami miatt nem érzékelte a bal oldali teret. Ha megkértem, hogy rajzoljon egy kört, megrajzolta a jobb felét. Ha arra kértem, hogy analóg óraszámlapot rajzoljon, mindegyik számot a jobb oldalra sűrítette be. Egyszerűen nem gondolkozott bal oldalban. Mintha színvak lett volna, csak az érzékelési tere felére.

Tanaka hátradőlt a székében.

– Jól érzi magát? – kérdezte.

– Mindig azon gondolkoztam, mennyire furcsa lehet egy efféle veszteség. Azon sosem, hogy mi mennyire tűnhettünk furcsának neki. Ezek a fura emberek, a kétszer akkora világukkal, amit ő elképzelni sem lenne képes. És nem is tudott. A gondolataink, amelyek megszületnek bennünk, attól függnek, milyen az agyunk. Ha változtatunk az agyon, megváltoznak a gondolatok is, amelyeket elgondolni tudunk.

Az érintetlen teája mellé rakta a kézi terminált. Ahogy odatolta Tanaka felé, sercegő hangot adott ki, akár a bőrt kaparó köröm. Tanaka nem emelte fel.

– Magával is megtörtént.

– Igen – felelte Ahmadi. – Emlékeztem egy barlangra. Maga is ott volt. Valami szörnyűség történt.

– Nobuyukival – bólogatott Tanaka. – Akárki legyen is.

– Összeköt minket – magyarázta Ahmadi. – Keresztkapcsolatokat hoz létre az idegsejtjeink között. Eléri, hogy az egyikünk agyában lévő neuron elektromos impulzusa kisülésre késztesse egy másikunk agyának megfelelő idegsejtjét. Régebben patkányokkal megcsináltuk már, tudja? Elektródát helyeztünk el egy patkány agyában, amit egy rádiófrekvenciás adóval kapcsoltunk össze. A vevő egy másik patkány agyában volt, egy másik szobában. Az egyiknek a piros színt mutattuk, és a másik áramütést kapott. Egy idő után, amikor az egyik piros színt látott, a másik áramütés nélkül is összerándult. „A szegény ember telepátiája”, így emlegettük.

– Ne vegye személyeskedésnek, de a munkája eléggé elcseszettnek tűnik.

– Azt hittem, olyan lesz… mintha emberekkel lennénk. Mint egy álomban, de nem olyan. Olyan, mintha egy elgondolni is túlságosan hatalmas elképzelés részei lennénk. Egy olyan agy részei, amely annyira hatalmas és összekapcsolt, hogy már nem emberi. Emberekből áll, de nem az. Ugyanannyira nem, mint a neuronjaink és a sejtjeink.

– Még mindig úgy véli, hogy intim bántalmazásról van szó?

– Ó, igen – felelte Ahmadi. A hangja halk volt, és meggyőződéssel teli. – Abszolút.

Tanaka felvette a marokterminálját az asztalról. Tucatnyi gyógykészítmény listája állt ott, adagolási ajánlásokkal és figyelmeztetésekkel. Ne vegye be üres gyomorra! Hagyja abba a kezelést, ha kiütés jelentkezik! Terhesen ne alkalmazza! Tanaka rácsapta a terminált a csuklójára, a két megmaradt pirulát a zsebébe csúsztatta.

– Egyre terjed – szólalt meg Ahmadi. – Már nem csak azok tapasztalják, akik együtt voltak magával a gyűrűtérben. Mindenfelé terjed. Akár valamilyen ragály.

– Tudom.

– Hogyan lehetséges ez?

Tanaka felállt. Ahmadi kisebbnek tűnt, mint a terápiás beszélgetésükkor. Az arca lágyabbnak, mint korábban. A hang, amelyik csodálta őt, amelyiket a feleségére emlékeztette, néma maradt. Vagy máshol járt. Vagy kizárták a gyógyszerek.

– Fogalmam sincs, hogyan csinálják – felelte Tanaka. – De feltett szándékom kideríteni.

– Hogy fogja megállítani?

– Majd ezt is kiderítem – mondta Tanaka, és otthagyta az orvost. A folyosón átmásolta a listát a két tengerészgyalogos számára, miközben a gyógyszertár felé vezette őket. – Ha ezek közül bármelyiket elkészítették már, magunkkal visszük. Bármit, amiből a Derechón kell többet szintetizálnunk, szintén magunkkal visszük.

– Honnan tudjuk, hogy mik ezek?

– Szedjék ki a gyógyszerészből! – felelte Tanaka.

Tovább tartott, mint amennyi időt Tanaka szánt rá, de a készlet is bőségesebb volt. A végén széles, kék műanyag zsákokat kellett használniuk, amelyeket a betegek személyes tárgyainak szántak. Mire útra készen álltak, úgy néztek ki, mint akik egy divatházakkal teli környéken vásároltak be. Az egyik orvos – egy kicsi, kerek képű férfi szerencsétlen szakállal – a kezét csapkodva követte őket a központi állomáshoz vezető csomópontig. Tanaka megtette neki azt a szívességet, hogy nem törődött vele.

A liftnek néhány másodperc kellett, hogy megérkezzen. Miközben Tanaka ott állt és várakozott, az egyik testőre megköszörülte a torkát.

– Egyenesen a dokkhoz, parancsnok?

– Igen – felelte Tanaka. Aztán: – Nem. Várjon! – Ahogy jelzett a lift, Tanaka széthúzta az egyik zsák száját, és kivett belőle egy ismerős, pirulákkal teli pergamenpapír tasakot. – Menjenek előre! A hajónál találkozunk.

– Biztos benne, parancsnok?

– Menjenek!

Nem várta meg, hogy lássa, elmennek-e. Ha a Derechón a jelen helyzetben bárki elég ostoba ahhoz, hogy ne engedelmeskedjen neki, menthetetlen volt. Tanaka megint odavonult az orvosi társalgóhoz. Ezúttal többen voltak odabent. Úgy kapták felé a fejüket, mintha fenyegetést jelentett volna. Jogos.

Ahmadi pontosan ott ült, mint akkor, amikor Tanaka eljött, noha valahogy elé került egy friss csésze tea, amit szintén érintetlenül hagyhatott. Tanaka megérintette az orvos vállát, és Ahmadi csak lassan fordult oda hozzá. Tanaka az asztalra tette a tasakot a teáscsésze mellé. Ahmadi betakarta a kezével.

– Megteszem, amit tudok – mondta Tanaka.

Harmincötödik fejezet: Alex

Alex először nem figyelt fel a veszekedés hangjaira. Ennek több oka volt: Alex a navigációs fedélzeten ült, a Rocinante tetején, a szócsata pedig odalent, a legénységi légzsilipnél folyt; egy hosszú, mozgalmas műszak végén járt, és a kimerültség miatt a megszokottnál kissé lassabban fogta fel a dolgokat; az egyik kedvenc neo-noir szórakoztató műsorát nézte, és a nyomozó – akit Shin Jung Park alakított – éppen egy titokzatos nő – Anna Reál – nyomába eredt egy éjszakai mulatóba a Titánon. Alig pár percnek kellett eltelnie, hogy rátaláljon a rendőr holttestére, és talán még egy órába telik, mire rájön, hogy a titokzatos nő a saját lánya. Alex rengetegszer látta már az évek során. Jól ismerte. A régi műsorok újranézése a lelki békéjének használt. Megnyugvást lelt abban, hogy tudja, mi fog történni.

Nem tudta volna megmondani, mi vonta magára a figyelmét, csak azt, hogy valami nem egészen hangzott megfelelően a klubban. Megállította a lejátszást, Shin Jung Park félig lehunyt szemmel és sután elnyíló szájjal épp egy italt rendelt. A Rociban csak a visszaforgatók duruzsolását és a saját szívverését hallotta. Amikor felharsant a kiáltás, Alex megrezzent. Egy dühös lány felemelt hangja volt. Alex nem tudta kivenni külön-külön a szavakat, de a kiabálás csak bajt jelezhetett.

Kicsatolta és áthúzta magát lefelé a vezérlőfedélzeten át a liftig. Megint megszólalt a lány hangja, hangosabban és még jobban hadarva. Egyedül a „kurvára” szót tudta kivenni egy mondat elején. Aztán egy kellően hangos csattanás következett, amitől a hajótest másodpercekig zengett.

– Hahó! – szólalt meg, miközben lejjebb húzta magát a legénységi légzsilip felé. – Valami gond van?

Senki sem válaszolt neki, de hallotta, ahogy Amos halkan és nyugodtan beszél. Alex első gondolata az volt, hogy valami történhetett Pézsmapocokkal, és Teresa teljesen összeomlott a gyásztól, de ez a feltételezés sem tűnt helyesnek.

Újra megszólalt a lány hangja, és nem Teresáé volt. Fiatalabb, magasabb. Akár egy fogazott penge. Kurvára nem volt jogod belefolyni ebbe. Szart sem jelentesz nekem. És ugyanolyan kegyetlen rohadék vagy, mint Cortázar volt, és nyugodtan visszamehetsz, és megmondhatod neki, hogy tévedtél. Alex lesodródott.

Cara lebegett a légzsilipben, az arcát düh és fájdalom torzította el. Amos állta el az útját a Roci felé, két kiterjesztett karját a falakhoz érintve, mintha csak lazán megtámaszkodott volna. Jim és Teresa a liftaknában jöttek fel a legénységi fedélzetek felől, ugyanez a csetepaté vonzotta oda őket. Teresa szeme elkerekedett, tekintetéből szorongást lehetett kiolvasni. Ahogy a tekintete találkozott Alexéval, Jim odabiccentett.

– Értem, miért vagy ilyen pipa, Sziporka – mondta Amos. – Ez a része tényleg durva.

– Ne hajtogasd ezt! – üvöltötte a lány. – Szart se tudsz rólam!

– De el fog múlni – folytatta Amos. – Talán nem fog ugyanoda visszatérni, mint mielőtt bedugtad a fejed abba a valamibe, de jobb lesz ennél.

– De nekem muszáj odabent lennem! Muszáj elmesélniük nekem dolgokat! Akarom, és te tönkretetted nekem. Helyre kell hoznod a dolgot.

– Ez jelenti most azt, hogy helyrehoztuk.

– Különben is végünk! – a lány most már a könnyeivel küszködött. – Egyébként sem számít, ha mindannyiunknak vége.

– Vissza kell vinnünk a Kisemberhez. Aggódik miattad.

– Ne merj behatolni a fejünkbe! – ordította Cara, és nekirontott Amosnak. Az ütközés keményebbnek és erőteljesebbnek bizonyult, mint amire Alex számított, mintha mindkettőt ólommal pakolták volna tele. Cara támadása nem volt túl ügyes és erőteljes, ellenben Amos az volt. Cara a levegőben kapálózott, elveszítette az irányérzékét. Meglendített sarka döngve nekicsapódott az oldalfalnak, mintha egy kalapáccsal sújtott volna oda. Ahol eltalálta, a szövet és a hab mélyen behorpadt.

Az ordítás és a zokogás egyre vadabbá vált, aztán, akár egy kialvó gyertyaláng, hirtelen megszűnt. Amos hátrapillantott a válla fölött, először Jimre és Teresára, aztán felfelé Alexre. Az arcán fekete csík jelezte, ahol Cara megütötte.

– Egy perc, és visszajövök – mondta Amos.

– Nem kell kapkodnod – válaszolta Alex, és hülyén érezte magát, amiért ezt mondta. De Amos csak bólintott, aztán kapaszkodótól kapaszkodóig előrehúzta magát, mígnem odaért, ahol Cara lebegett, összegömbölyödve, az egész testét mintegy ökölbe szorítva. Amos mondott valamit a lánynak, amit Alex nem hallott, aztán átfogta őt egyik vastag, sápadt karjával, és kihúzta a légzsilip ajtaján, majd a dokkolóhídon át.

Jim és Teresa feljebb húzódtak, miközben Alex lejjebb lebegett, és mindhárman együtt nézték, ahogy Amos átkel a Solyómig, aztán behúzza magát.

– Ó, a francba – szólalt meg Alex. – Úgy tűnik, Elvi közölte vele, hogy felhagyunk azzal a könyvtár dologgal.

– Amos tudta, hogy ronda lesz – jegyezte meg Teresa. – Már várta, hogy megtörténjen. Azt mondta dr. Okoyének, hogy őt tegye felelőssé a kísérletek lezárásáért.

– Mert Amos képes állni a sarat? – kérdezte Alex.

– Láttátok Elvit? – kérdezte Jim. – Úgy néz ki, mint aki rögtön összetörne, ha csak erősebben rálehelnének.

– Hát, Amos jól csinálta, azt hiszem – válaszolta Alex. Egy pillanatig úgy érezte, mintha lenne még valaki velük a légzsilipben; mintha egy negyedik személy figyelne együtt velük. Hátrafordult a lift felé, arra számított, hogy Naomit pillantja meg, de senki sem volt ott.

Amint kiadták a parancsot, nem telt különösebben sok időbe, hogy felkészítsék a Rocit az Adro-rendszer elhagyására. Alex egy élet tapasztalatával felvértezve végezte a repülés előtti ellenőrzéseket. A manőverezőfúvókák mind megbízhatónak mutatkoztak. A vízellátás még mindig meglehetősen egészséges maradt, különösen a Sólyoméval összevetve, amely szárazabban működött, mint amit Alex elfogadhatónak érzett volna. A légvisszaforgatók az eredeti technikai paramétereknél hatékonyabban működtek. Az Epstein-hajtóművet a következő egy év során cserélni kell, ha a dolgok elég jól alakulnak ahhoz, hogy egy év múlva még életben legyenek, és felismerhetően emberek maradjanak.

Alex már hallott arról az elképzelésről, hogy ha elég sokáig használják, és elég jól bánnak vele, egy szerszámnak is lelke alakul ki. Sosem tartotta magát vallásosnak, de úgy érezte, még a természetfelettit kizárva is lehet valami igazság ebben. A Rocinante és Alex számtalan évet eltöltöttek egymás társaságában, és Alex ugyanúgy értette a hajót, ahogy egy barátját értette volna. Valószínűleg csak szokványos, főemlősökre jellemző tudat alatti mintázat-egybevetés történt, Alex mégis úgy élte meg, mintha a hajónak hangulatai és szükségletei lettek volna. Abból, ahogy a hajó fordult, meg tudta állapítani, amikor valamelyik fúvóka azt szerette volna, hogy kicseréljék a tápvezetékét, a hajtómű nagyobb terekben visszaverődő hangjából tudta, hogy fogytán a reakciótömeg. A felkészülés, hogy égetni kezdjenek a gyűrűk felé, ahhoz hasonlított, mintha a zokniját húzta volna fel. Már nem is gondolt rá. A hajó és a legénysége kellően bensőséges viszonyban voltak, hogy egyszerűen megtörténjen.

A Sólyom újabb hajó volt, fiatalabb legénységgel, és az útra való beállítása – különösen a tolóerő nélkül töltött hónapok után – hosszabb időbe telt. Elvi emberei egy laboratóriumot működtettek anélkül, hogy különösebben oda kellett volna figyelniük afféle misztikus fogalmakra, mint a fent és a lent. Most mindent szét kellett szerelni, becsomagolni, elpakolni. Alexnek olyan érzése volt, mintha az ottani legénység egyáltalán nem számított volna arra, hogy valaha el kell hagyniuk az Adrót.

Utolsóként azt kellett eldönteniük, hogy a helyén hagyják-e a dokkolóhidat, és összehangolják-e a hajtóműveiket. Nem számított annyira nehéz manővernek. Csupán hagyniuk kellett, hogy a Sólyom és a Rocinante beszélgessenek egymással, miközben égetnek, és így a hajtóműveik szinkronban maradjanak. A két hajót összekötő híd így ugyanott maradna, és könnyedén átmehetnének az egyikből a másikba. Alexnek tetszett az ötlet. Nem azt akarta, hogy a Sólyom legénysége átjöjjön, és az sem érdekelte különösebben, hogy ő maga keljen át, de egyfajta egyenlőséget sugallt, ha így összekapcsolva repülnek. A Rocinante régi nehézfegyverzetű naszád volt abból az időből, amikor még nem nyíltak meg a kapuk. A Sólyom a Laconia legmodernebb tudományos hajója volt még annál is fejlettebb technológiával, mint amilyennel a Közelgő Vihar büszkélkedhetett. A kettő egyetlen egységgé olvasztásával Alex úgy érezte, hogy a Roci a neki kijáró tiszteletet kapja meg.

Bár Naomi elfogadta a laconiaiak fegyverszüneti ajánlatát, az nem igazán tetszett volna neki, ha a Sólyom rendszerei túl bensőséges viszonyba kerülnek a Rociéval. Amikor elérkezett az idő, Naomi és Jim, Amos, Teresa és Pézsmapocok mind befészkelték magukat a helyükre. A Roci behúzta a dokkolóhidat, és a két hajó hátat fordított a hatalmas zöld gyémántnak, majd együtt, de szétválva, égetni kezdett a gyűrű felé. Egyfajta előjelnek lehetett érezni ezt, de Alex, ha meggebed, akkor sem tudta volna megmondani, mit sugall. Egyre csak Amos és Cara légzsilipbeli veszekedésére gondolt, a lány mérgére és Amos higgadtságára. Nem tudta biztosan, örül-e annak, hogy a fekete szemű lány nem jöhet át kedvére bármikor, és hogy Amos a Rocin ragad, ha bármi probléma adódna a Sólyomon.

Az égetés kemény volt, de nem elviselhetetlen. Többnyire valamivel egy teljes g felett gyorsítottak, egy kissé visszavéve belőle az étkezések idejére. Most, hogy nem bujkáltak a laconiai erők elől, több híradás és jelentés érkezett a földalatti mozgalom hajóiról, és Alex figyelemmel követte némelyiket. Valahányszor új csomag érkezett, azt remélte, üzenetet kap Kittől. Naomi teljesen belemerült a koordinációba, üzeneteket hallgatott, válaszolt meg, továbbított a Sólyomra Elvinek, hogy ő is láthassa és kommentálhassa mindegyiket.

Amos ugyan meghalt már, és a mélységből húzták vissza, mindez mégsem változtatott sokat a viselkedésén, Jimet és Teresát viszont egyformán keményen megviselte a pillanat súlya. Jim megőrizte a derű tőle megszokott látszatát, időnként azonban mélységes kimerültség mutatkozott rajta. Teresa vele ellentétben olyan ideges energiával töltődött fel, amelyet nem tudott mire fordítani. Attól a pillanattól fogva, hogy felébredt, olyan diagnosztikai programokat futtatott, amelyek még hetekig nem lettek volna esedékesek, nemrég már megtisztított szűrőket tisztított újra, vagy elvonult a hajó edzőtermébe, és az ütközéscsillapító zselé ellenében nyomott. Alex a fiatalság kimeríthetetlen készleteinek tudta volna be a dolgot, ha nem érződik sokkal inkább félelemnek.

Egy nappal azelőtt, hogy az út feléhez értek volna, amikor meg kellett volna kezdeni a fékező égetést, Teresát a hajókonyhában találta, ahol egy fehérjeszeletet majszolt, és egy arról a gyűrűkapuról készült videót nézett, amelyik felé száguldottak. Nagy energiájú töltött részecskék örvényei áramlottak ki belőle, akár a páragomolyok.

– Lenyűgöző, nem igaz? – kérdezte Alex.

– Mindig is tudtuk, hogy a kapuk energiaforrások – válaszolta egy vállvonással Teresa.

Alex változtatott az étkezési tervén. A navigációs fedélzetre készült felmenni, hogy ott a műsorait nézze. Ehelyett egy tányér fekete szószos rizst készíttetett magának a hajókonyhával, aztán villával a kezében leült Teresával szemben. A lány odapillantott rá, aztán elfordult.

– Úgy látom, valami nem hagy nyugodni – kezdte Alex. – Vagy képzelődöm?

Teresa élesen megvonta a vállát. Alex kíváncsi lett volna, a lány is a ragyogó kapukról álmodik-e, vagy csak ő.

– Folyton az összecsapásra gondolok – válaszolta Teresa.

– Aha – mondta Alex, és úgy hitte, a San Estebant elpusztító valami elleni csatára gondol.

– Egészen más lett. Tudtam, hogy a javítódroidok megváltoztatták, de annyi minden ugyanolyan maradt, hogy azt hittem, még mindig ő az. De megölték az Új-Egyiptomon, és nem halt meg. Az a lány pedig, aki ordítozott vele… Cara… Ha téged vagy engem üt meg, ripityára zúzta volna a csontjainkat. Neki meg se kottyant. Mintha semmi sem lett volna.

– Amos mindig is szívós volt, mint a szikkadt bőr – felelte Alex. – Ebben nincs semmi új.

– Csak annyira más. – A szájába gyömöszölte a fehérjerúd maradékát, egy percig rágcsálta, aztán lenyelte. – Az édesapám jár az eszemben.

– Mert ő is megváltozott?

Teresa előrehajolt, az asztalra könyökölt. Az állkapcsa megfeszült, a szeme egy kissé lázasan csillogott.

– Azt hittem, vége. Azt hittem, hogy az egész kísérlet csődöt mondott, és egyszerűen… Nap mint nap veszítik el emberek a szüleiket. Azt hittem, közéjük tartozom.

– Árva lettél.

– De ő csak megváltozott, és én nem tudom, ki vagyok. Árva. Nem árva. Valami más.

– És most találkozni fogunk vele. Ami aggaszt.

– Mennyit lehet változni, hogy az ember még önmaga maradjon? – kérdezte Teresa, és Alexnek pár másodpercbe telt, míg rájött, hogy nem költői kérdést tett fel. Alex bekapott még egy villányi rizst, hogy időt adjon magának a gondolkodásra.

– Hát – szólalt meg végül –, az emberek állandóan változnak. Ha nem változnának, az furcsább lenne. Úgy értem, nézz csak magadra! Nem ugyanaz vagy, aki azelőtt voltál, hogy ide kerültél. A fenébe is, már ahhoz képest is más vagy, mint amikor először a fedélzetre léptél. Idősebb, magabiztosabb, sokkal jobb gépész. Én sem az vagyok már, aki egykor voltam. Amos… Igen, az ő esete extrémebb. Furább. Ugyanez a helyzet az édesapáddal. De Amos szerintem még mindig Amos, még ha önmaga egy másik változata is. Szerintem amikor megtaláljuk az édesapádat, legalábbis olyan lesz, mint valaha. Tudod? Úgy értem, még mindig szeretni fog téged.

– Ezt nem tudhatom – felelte Teresa, és a hangjából kiérződő reménytelenség elárulta Alexnek, hogy fájó pontra tapinthatott.

– Van egy fiam – mondta Alex. – Apa vagyok, akárcsak az édesapád. És hidd el nekem, hogy a szülő és gyerek közötti kapcsolat… alapdolog. Mély. Ha Amosra nézel, azt látod, hányféleképp megváltozott. Én azt, hogy hányféleképp ugyanaz még mindig. Az édesapád más lesz. De ha lesz bármi, ami ugyanaz maradt, mint régen, akkor az a rész lesz, amit irántad érez.

– Ez aranyos – válaszolta Teresa. – És totál baromság.

– Nem tudhatod. Amíg nincs gyereked, nem is fogod. Én ezt tartom a legbiztosabb pontnak. A szülőnek a gyermeke iránt érzett szeretete fog utolsóként megszűnni.

– A szülők gyerekekkel szembeni rossz bánásmódjának aránya még a társadalmi-gazdasági helyzettel korrigálva is meghaladja a nyolc ezreléket. Az áldozatok többsége kor szerint az újszülött és hároméves közé esik. Egy olyan helyen, ahol egymillió gyerek él – Varsó, Benin City, Auberon –, nyolcezer bántalmazott, elhanyagolt, vagy méltatlan bánásmódban részesített gyerekkel lehet számolni. Ez egy nagyobb létszámú alsó egyetemet tesz ki kizárólag olyan gyerekekből, akikkel rosszul bántak a szüleik. Persze, az emberek szeretik a gyerekeiket. Ahogy időnként meg is ölik őket. Óraműpontossággal.

Alex bólintott. Pár pillanatig mindketten némák maradtak.

– Időnként elfeledkezem róla, miféle oktatásban részesültél.

– Amikor valakit arra készítenek fel, hogy az egész emberiséget kormányozza, a tananyagban nem sok helyet hagynak az érzelgősségnek – magyarázta Teresa.

– Nagy kár.

– Félek viszontlátni őt. Egyszerűen félek.

A kapu minden egyes eltelt órával egyre közelebb került, és egyre fényesebbé vált, és Alexben egyre jobban tudatosodott, miféle bizonytalanságba repülnek bele. A földalatti mozgalomtól és a Laconiáról mostanra szinte folyamatosan érkeztek a jelentések, a Sólyom és a Roci közötti beszélgetések pedig állandó háttérzajként zümmögtek – Amos társalgott Carával és Xannal, Jim Fayezzel, Naomi Elvivel és Harshaan Leevel. Az érzés, hogy lassan egy kritikus ponthoz értek, hogy már majdnem kifutottak az időből, mindent áthatott. Alex gondolatai folyton visszatértek Teresára és a lány édesapjára, Amosra és a gyerekekre, akik nem a sajátjai voltak, mégis ugyanolyan volt a szemük, Giselle-re, Kitre, Rohira és az unokájára, akivel még sosem találkozott. Azon morfondírozott, küldjön-e egy üzenetet, de fogalma sem volt, mit mondana. Ez mindig is problémát jelentett. Túl sok volt az érzés, és túl kevés a szó, amelyekbe becsomagolhatta volna.

Amikor elérkezett az ideje, hogy megközelítsék a kaput, és Naomi feljött a vezérlőfedélzetre, Alex nem gondolta volna, hogy ennek jelentősége lehet. A hajtóművére összpontosított és a Sólyoméra, miközben alatta Naomi leült a kommvezérléshez. Eléggé közel jártak a gyűrűhöz, hogy egy erősebb adás interferencia nélkül átjuthasson rajta, bármennyire hangossá vált is a kapu.

Amikor Naomi közölte a hajók raksúlyát, a Roci és a Sólyom hajtóműveinek típusát, az átkelés várható idejét és a gyűrűtérbe való belépés vektorait, Alex felfigyelt rá, hogy az olyan pluszeljárás, amellyel eddig általában nem foglalkoztak. Azt feltételezte, olyasmi, amit Naomi a többiekkel együtt kidolgozott. Csak miután megjött a válasz, akkor értette meg, hogy mi történik.

A válaszként érkező adatok a Spider Webb, egy Új-Walesről származó felmérőhajó pecsétjét viselték. Alex nem tudta, korábban laconaiai lehetett-e, vagy a földalatti mozgalomé, de az elküldött válasz rendszerezett és egyértelmű volt. Kilistázta a gyűrűtérben tartózkodó hajókat, a raksúlyukat és hajtóműveiket, a vektoraikat és a repülési terveiket. Egyszerű, szabványosított formátumban mutatta a bejövő és a kimenő forgalmat, és azt jelezte, hogy a Roci és a Sólyom biztonságosan átkelhet. Ez volt az első és egyetlen alkalom, hogy Naomi protokollját a gyakorlatban alkalmazták, és pontosan úgy működött, ahogy Naomi eltervezte.

Alex kicsatolta magát, és leereszkedett a vezérlőfedélzetre. Naomi a présülésében ült. A képernyő fénye megcsillant a szemén és ősz haján. Odapillantott Alexre, az arcára kiülő kifejezés valahol a keserűség és a derű közé esett.

– Igen – szólalt meg Alex.

– Bevált volna – mondta Naomi. – Ha együttműködünk, bevált volna.

– Jobb lett volna.

– Arra a sok dologra gondolok, amiket megtehettünk volna, a rengeteg csodára, amelyeket megvalósíthattunk volna, ha csak egy kicsit is jobbak vagyunk annál, mint amilyeneknek bizonyultunk.

Harminchatodik fejezet: Jim

A gyűrűtér tele volt. Ötvenhat hajó lebegett a kapuk félelmetes fényében, és ahelyett, hogy egyik helyről a másikra tartottak volna, egy helyben álltak. Jim egy volumetrikus kijelzőn nézte az összeset. Leginkább kutatóhajók voltak, de akadtak köztük teherszállítók és gyarmatosító hajók is. A hajtóműveik mindenféle irányban álltak attól függően, honnan léptek be, és hogyan adták le a sebességüket. Időbe telt, amíg Jim rájött, mi annyira nyugtalanító bennük.

A gyűrűtér – a lassú zóna – évtizedeken át a rendszerek közötti csomópontként működött. Különösen a Medina Állomás és a Tájfun pusztulásától kezdve viszont a hajók a lehető leggyorsabban léptek be és ki, minimálisra csökkentve a csillagtalan nem-égben eltöltött időt. Most idejöttek. Csak a legközelebb lévő hajók, a legkönnyebben bevethetők, de amióta az eszét tudta, most először jöttek kifejezetten ide. Néhány manőverezőfúvóka időnként pöffent egyet, hogy korrigáljanak valamilyen parányi elsodródást, de az Epsteinek sötétek maradtak. A flotta eljött Naomi hívására. Elviére. Nem egymással harcoltak. Nem valamilyen emberi, érthetőbb űrbe tartottak. Kerámia-szilikon csipkeszilánkokként lebegtek egymillió földnyi buborékban.

Úgy néztek ki, mint a vízi hullák.

– Rendben, létrejött a vizuális kapcsolat a hajóval – jelentette be Elvi a Sólyomról. Az irányított sugárnyaláb még ilyen közelségből is a jelvesztés tompaságával és torzításával közvetítette a szavait. Ahhoz nem eléggé, hogy a kapcsolat ne legyen tiszta, ahhoz mégis, hogy nyomasztó bezártságérzetet keltsen.

– Az állítólagos hajóval – próbálkozott egy tréfával Jim.

– A tojás alakú valamivel. A teleszkópjainkkal látjuk a tojás alakú valamit. Vagyis a jó hír, hogy még mindig ott van.

– Van bármi jele mozgásnak vagy tevékenységnek? – kérdezte Naomi a Roci vezérlőfedélzetéről.

– Nincs – felelte Elvi. – Az állomáson legalábbis nincs.

– Másutt? – kérdezett rá Naomi.

– Minden aktívabb, mint korábban. A sugárzó hő mennyisége nagyságrendekkel nagyobb ezen a helyen, mint volt. Több fény, több sugárzás. Néhány hajót, amelyek elsőként értek ide, hamarosan vissza kell juttatnunk a hagyományos űrbe, hogy leadhassanak valamennyit a pluszhőből. A hőcserélők több energiát vesznek fel, mint amennyitől megszabadulnak. Minden érzékelőt arra állíttattam rá, hogy adatokat gyűjtsenek, és hasznos mintázatokat keressenek.

– A legfontosabb feladat – szólalt meg Jim.

– Az állomás közvetlen vizsgálata? – kérdezte Elvi.

– Azt akartam mondani, hogy annak biztosítása, hogy akik az elmúlt két évet azzal töltötték, hogy egymást igyekeztek kinyírni, elfogadják, hogy félretesszük az ellentéteket – helyesbítette Jim. – Mindkét oldalról pár tucat hajó érkezett, és logikusnak tűnik, hogy mindegyik legénységben akadnak néhányan, akik neheztelnek az egész háborúsdi miatt.

– Már dolgozom ezen – közölte Naomi. – Azóta cserélünk üzeneteket, hogy átkeltünk a kapun.

– Mennyire rossz a helyzet? – kérdezte Jim.

– Zsörtölődnek, de semmi olyasmi, ami riasztó lenne. Egyelőre.

Jim megint a vízbe fúlt kis pettyekre pillantott. Nem próbálták elpusztítani egymást. Ez ünneplésre méltónak tűnt.

– Jól van. Akkor oda kellene mennünk, hogy kiderítsük, lakik-e valaki a tojás alakú valamiben.

Elvinek sikerült egyszerre fáradtan és eltökélten megszólalnia.

– A Sólyom kijelölte az irányt, de nem szeretném az Epsteint használni a fékezéshez a felszín közelében. Időbe fog telni.

– Ugye tudod, hogy az a valami magába szívott egy gamma-kitörést, és még mindig létezik, igaz? – kérdezte Jim.

– Nem az állomás miatt aggódom – felelte Elvi. – Hanem amiatt, nehogy tönkretegyek valamit, mielőtt megérteném. Ha Duarte még mindig abban a tojásban van, és szénné égetném, mielőtt beszélhetnénk vele, ostobán érezném magam.

– Jogos – ismerte el Jim. – Előkészítjük az összekapcsolódást.

Bontotta a kapcsolatot. Pár pillanattal később a Roci elmozdult alatta, ahogy Alex módosított a pályájukon. Jim lezárta a kijelzőt, és beült a présülésébe, érezte maga körül a falakat, a hajó rezgését, és ahogy időnként előfordult, azt, hogy parányi organizmus egy óriási mindenségben. Az állkapcsa sajgott, de mostanában gyakran megtörtént, és ha odafigyelt, feszülést érzett a nyakszirtjénél, amely sohasem múlt el, még akkor sem, amikor aludt. Már hozzászokott. Ezzel élt együtt.

Valaha régen ez a feszültség egyvalamire összpontosult, még ha időnként változott is a fókusz. A félelemre, hogy a Laconiai Birodalom átgázol mindenen, és eltapos mindenkit, aki nem ért egyet velük. Vagy az attól az apokalipszistől való félelemre, amit a gyűrűállomáson látott, még mielőtt megnyíltak a kapuk. Vagy a folyamatos, szűnni nem akaró fenyegetésre, hogy Duarte megvonja tőle a védelmét, és a Karámba vetteti Jimet. A csaknem teljes bizonyosságra, hogy azzal, hogy megpróbálja kideríteni, vajon a gyűrűkapuk másik oldalán lévő valamik tudatosak-e, és képesek-e a változtatásra, Duarte olyan háborút indít el, amit nem tud megnyerni. És most arra, hogy az egyedi élete – az én, amely James Holden volt – beleveszni készült a tudatok tengerébe, abba az egyetlen hatalmas elmébe, amely emberekből épül fel, mégsem emberi. Nyugodtan választhatott, és készen állt bármilyen áldozatot meghozni az ügyért.

Vagy talán csak megszokás lehetett. Talán a történelem súlya felőrölte, mert Jim nem tudta, hogyan rázza le magáról. Abban sem volt biztos, hogy lerázná, még ha képes lenne is rá. Ezzel csak kétféleképp fogalmazta meg ugyanazt.

– Egyszeri dolog lesz? – kérdezte Alex a navigációs fedélzetről. – Vagy arra számítunk, hogy elcseverészünk még egy kicsit, miután végeztél?

– Nem értem a kérdést – mondta Jim.

– Ha csak egy rövid időre állunk meg kirakni téged, hogy Elvi csapatával dolgozz, a közelben parkolok le. Ha úgy gondolod, hogy ugyanabban a szobában kell lennünk, kiugorhatsz a teherlégzsilipen, és visszaállítom a hidat.

Mielőtt Jim válaszolhatott volna, Naomi tette meg.

– Állítsd fel a hidat! Jobb, ha más hajók is látják, még akkor is, ha nem használjuk.

– Értettem – felelte Alex. – Odaviszem a hajót.

Jim kicsatolta magát, és megindult a raktér légzsilipje felé.

Teresa már ott várta. Űrruhát viselt, a csizmája és a kesztyűje illesztését ellenőrizte, és a mágnesbakancsot töltötte fel. Jim egy pillanatra megállt, és kitámaszkodott, ahogy a hajó egy kissé elmozdult alatta. Teresa hátrasimította és egy szoros sapkába tűrte a haját, amelyik kihangsúlyozta a szeme formáját és a bőre érdességét. Felszegte az állát, és a gesztus egyformán sugallhatott dacot vagy üdvözlést, vagy mindkettőt.

– Készülsz valahová?

– Ha az édesapám ott van, szerencsésebb, ha én is veled megyek.

Jim megrázta a fejét.

– Ha találunk valamit, szólok neked. És ha szükségünk van rád, visszajövök érted. Ígérem.

A lány balra, aztán jobbra fordította a fejét, alig néhány milliméternyire. Az arckifejezése megkeményedett.

– Az én apám – jelentette ki.

Jimet érzelmek hulláma öntötte el, amelyek egyetlen másodperc alatt feldagadtak és lecsillapodtak. Frusztráció, sajnálkozás, bűntudat, félelem. És, majdhogynem véletlenszerűen, mélységes nosztalgia. Eszébe jutott, amikor iskolába járt, és amikor hazaért, Anton papát a ház végében találta, ahol egy tűzrakó helyet épített. A pillanat nem bírt jelentőséggel. Jim évek óta nem gondolt rá, és most mégis itt volt, ugyanolyan jelenvalón, erőteljesen és szeretetteljesen, mintha egy másodperccel korábban történt volna. Az én apám.

– Tisztában vagy a kockázatokkal? – kérdezte Jim.

– Nem, dehogyis – felelte Teresa. – És te?

Jim vállat vont.

– Figyelj oda, hogy jól záródik-e a sisak!

Amikor készen álltak az indulásra, Jim kinyitotta a raktér légzsilipét. A rendszer kipumpálta a levegőt, és ahogy az ritkult, a szkafander hangja megváltozott, halkabbá vált, ahogy mindig szokott. Ettől Jim elszigeteltebbnek érezte magát, vagy ettől jobban tudatában volt az elszigeteltségének. A légzése, a ventilátorok finom surrogása, a szkafander csikordulásai mind erőteljesebben megtöltötték az érzékeit. Csaknem olyan érzés volt, mint az elalvás. Aztán rezgések szűrődtek át a fedélzetről, ahogy kattant a külső ajtó zárszerkezete, és a raktér kinyílt. Fény áradt be a réseken, ahogy korábban még sosem, és Jimnek másodpercekbe telt, amíg megértette, miért ennyire furcsa a dolog. Egy olyan hajó, mint az övék, általában munkalámpákra vagy csillagokra nyílt rá – erős, éles és irányított fényekre. A tejszerű fény, amely most szétterjedt a hajótérben, minden irányból jött. Lágy volt, és árnyéktalan, akár egy ködös délután a Földön. Mint amilyennek egy gyermek a maga egyszerű agyával elképzeli a mennyországot.

Az állomás, ez az öt kilométer átmérőjű fémgolyóbis, elfordult alattuk. Hajónak túl nagy lett volna, bolygónak túl kicsi, aszteroidának túlságosan sima és szabályos. És az állomás izzó kék felszínén egy pont rajzolódott ki, akár egy rizsszem, mellette Elvi csapata, porszemcséknél alig nagyobbak.

Jim és Teresa a csoport felé navigáltak a szkafandereik fúvókáival, míg tisztábban ki nem rajzolódott a hajó és mellette az emberi alakok. Parányi volt. Az egész jóformán befért volna a raktérbe, amelyet az imént elhagytak. Bőrszerű simaságával, átmenet nélküli ívével inkább organikusnak tűnt, mint megépítettnek. Az egyik oldala nyitva állt, a tojásforma húsa rétegről rétegre lehámlott, míg a lyuk eléggé kitágult ahhoz, hogy valaki átléphessen rajta.

Az egyik alak, amelyik körülötte mozgott, elszakadt tőle, és megindult felé és Teresa felé. Elvi vonásai rajzolódtak ki lassan az arclemez másik oldalán, és Jim egy csendes vizű tó felszínén át nézte őt. Elvi hangja sercegett és távolinak tűnt a rádióban ahhoz képest, hogy fizikailag mennyire közel volt.

– Megegyezik a Laconián talált idegen szerkezetekkel – közölte. – Ugyanazt a tehetetlenségi nyomaték nélküli mozgást alkalmazza, mint annak idején az Eros, mert semmi sincs rajta, ami fúvókához hasonlítana. A hőmérsékletből nem tudjuk megállapítani, mennyi ideje van itt, mert… – Az ezernyi gyűrűkapu felé intett körülöttük.

– Biztos vagy benne, hogy ő volt az? – kérdezte Teresa.

– Bizonyítható? Nem. Oktalanság lenne mást feltételezni? Igen. A jelen állás szerint előbb arra kellene bizonyíték, hogy nem Duarte volt, hogy komolyan foglalkozzam a lehetőséggel. Ha paták dobogását hallom, egyelőre lovakra gondolok.

Még fél tucat laconiai szkafandert viselő alak örvénylett a tojás körül egyre szélesebb íveket leírva, amiről Jim végül felismerte, hogy módszeres kutatást végeznek.

– Bármi jele, hogy itt lenne?

– Valami könnyen azonosíthatóra gondolsz, mint egy légzsilip vagy egy ajtó? – kérdezte Elvi. – Nincs. Semmi. Az idegen szerkezet itt van, de az állomás felszíne teljesen érintetlen.

– Azzal próbálkoztunk már, hogy bekopogunk? – kérdezte félig tréfásan Jim.

– Ha megengeditek, hogy segítsek – szólalt meg Teresa. – Megüzenhetném, hogy itt vagyunk. Ha meghallja a hangomat, talán kijön. Vagy beenged minket.

– Egy próbát megér – válaszolta Elvi, és intett nekik, hogy haladjanak.

A tojásalak mellett ládák egy egész halmán jelezték, hogy felszerelés: érzékelősorok, tápok, biológiai mintavételező készletek voltak bennük. A mellettük tyúkanyóként lebegő alakról kiderült, hogy Harshaan Lee. Jim figyelte, ahogy a férfi szája mozog, miközben egy másik csatornába beszélt, amelyet Jim nem hallhatott. Aztán egy sercegő kattanás következett, és már velük társalgott.

– Egy percet kérek, és rákapcsolom a fiatal hölgy szkafanderének kimeneti jelét a rendszerünkre. Széles sávon, közvetlenül az állomáson is leadhatjuk az üzenetet, érintkezési rezgéssel együtt.

– Az emberiség legnagyobb mélynyomója – jegyezte meg Jim. Elvi halkan elnevette magát, de senki más nem találta viccesnek.

– Annak idején hogyan jutottál be? – kérdezte Elvi.

Jim a fejét rázta. Nem tudta biztosan, Elvi látta-e, ezért az öklét forgatta el, akár az övbéliek.

– Egyszerűen leereszkedtem rá, és felnyílt. Semmit sem csináltam.

Azon kívül semmit, hogy egy kísértetet követtem, aki minden ajtót ki tudott nyitni a szellemkastélyban. Félőnek tűnt, hogy az odabent megtapasztalt borzalmakról és csodákról őrzött emlékek teljesen letaglózzák, márpedig oda kellett figyelnie, ezért elhessegette ezeket.

– A protomolekula irányította – mondta Elvi. – Azt próbálta kideríteni, mi történt a rendszerekkel, amelyeknek jelentést kellett tennie. Te csak annak egy módja voltál, hogy megtegye.

– Mert volt testem – állapította meg Jim. Odabent most csak kísértetek laknak. Jelent valamit, ha ott bent tested van. – Ezt mondta nekem. Ha jól sejtem, nem számított megszokottnak, hogy hozzáférjenek az anyaghoz.

– Hallottam a beszámolóidat – mondta Elvi. – A kifejezések, amelyeket használtál… vagyis inkább az használt, azt hiszem: Pléróma, bukott világ, szubsztrátum. Emberi kifejezések.

– Minden, amit csináltam, emberi elméken szűrődött át – jegyezte meg Jim. Lee megfogott egy élénkpiros, behúzható vezetéket, amely az állomás felszínén nyugvó sötét, kerek formából nyúlt ki, és a Teresa szkafanderének karján lévő aljzathoz csatlakoztatta. – Nem igazán én vezettem, tudod. Csak sodródtam azzal, amit csinált.

– Nos – válaszolta Elvi. – Szerintem most ül valaki a kormánynál.

Lee felfelé bökött a hüvelykujjával. Teresa Jimről Elvire, majd Leere nézett, aztán megint vissza, egyszerre izgulni kezdett.

– Mit mondjak?

– Csak tudasd vele, hogy itt vagyunk – felelte Elvi.

Teresa bólintott, összeszedte magát.

– Én vagyok az, apa. Teresa. Itt vagyok az állomás külső felszínén. Szeretnénk bemenni, hogy beszélgessünk. – Egy pillanatnyi szünetet tartott, és amikor újra megszólalt, a hangjából olyan sóvárgást lehetett kiérezni, amelytől szinte megszakadt Jim szíve. – Találkozni szeretnék veled. Szeretnék bemenni.

Vártak. Jim lassan körbefordult, figyelte, megjelenik-e bármi is az állomás felszínén – egy szétterjedő hullám, egy lyuk, egy jel, hogy valami előbukkanni készül. Semmi sem történt.

– Próbáld meg még egyszer! – unszolta a lányt.

– Apa? Ha odabent vagy, itt Teresa beszél. Az állomás külső felszínén vagyok. Szeretnék bemenni.

A másodpercek elhúzódtak, ahogy lassanként kihunyt a remény a lány tekintetében. Lee intett neki, közelebb húzta, és lecsatlakoztatta a vezetéket.

– Más módszerekkel is kísérletezhetünk – mondta. – Több kilométernyi kontaktérzékelőt hoztunk magunkkal. Az Adro-gyémánton használtuk, de itt is kifejezetten sokat elárulhatnak nekünk.

– Segítünk kihúzni – ajánlotta fel Jim.

– Ha látsz bármit, ami eltér a múltkori alkalomtól… – szólalt meg Elvi.

Rajtam kívül? – gondolta Jim, de nem mondta ki.

Az ezt követő négy órában a tudományos csapat elhelyezte az érzékelőszálakat az állomáson, míg Jimnek eszébe nem jutott egy eleven emlék arról, amikor végtelen fonalakat kellett gombolyagba tekerniük Dimitri apa kötésmániás időszakában. Elvi egy óra után abbahagyta, elindult vissza a Sólyomra. Lee azt mondta, azért, hogy a folyamat végeztével felügyelhesse az adatgyűjtést, de Jim egészen biztosra vette, hogy csak pihennie kell.

A munka eleinte megerőltető volt, de ahogy múlt az idő, Jim azon kapta magát, hogy lassan belerázódik a ritmusába. Kihúzott egy vezetéket, aztán a helyén tartotta, amíg a többiek ellenőrizték a szenzorok és az állomás felszíne közti kapcsolatot. Teresa is segített, a Rocin töltött több hónapos tanonckodása abban mutatkozott meg, ahogy rákérdezett, ha tisztázni kellett valamit, és mielőtt bármit tett, bejelentette a csapatnak, hogy mire készül. Mire a palackjaik lassanként kiürültek, és Jim visszafordította a csapatot a hajó felé, úgy tűnt, Teresának sikerült túltennie magát a sikertelen kísérlet miatti csalódottságán.

Amint a légzsilip belső ajtaja is bezárult mögöttük, Jim levetette, átnézte és elrakta az űrruháját, majd visszament a kabinjába. Izzadságtól és neopréntől bűzlött, az izmai sajogtak és rángatóztak. Volt idő, évtizedekkel korábban, amikor a munka még nem vett volna ki ennyit belőle, de még az enyhe fájdalom és annak érzete ellenére is, hogy már nem bírja olyan sokáig, mint fiatalon, élvezetét lelte benne. Mire megmosakodott és tiszta repülősruhába öltözött át, olyasféle elégedettséget érzett, amihez hasonlót már hosszú ideje nem.

Amikor a vezérlőfedélzetre ért, Amost egyedül találta ott egy présülésbe szíjazva, noha sem tolóerő okozta nehézkedés nem volt, sem számítani nem lehetett igazán ilyesmire. Jim megfogódzkodott az egyik kapaszkodóban, hogy megállapodjon, és felpillantott a navigációs fedélzet felé.

– Hová tűntek a többiek? – kérdezte.

– Alex alszik, Picur a kutyával foglalkozik, és valami kaját töm magába. Naomi átment a Sólyomra, hogy átbeszéljék az érzékelők adatait.

– Már vannak érzékelőadatok? Mármint azzal számoltam, hogy néhány órának el kell telnie, mielőtt elég adatot begyűjtenek ahhoz, hogy összeüljenek felette.

– Amikor az emberek semmit sem tudnak – válaszolta Amos –, imádnak értekezleteket tartani, hogy erről beszélgessenek.

– Azt hiszem, így van.

Amos nyújtózott egyet, és lustán megvakarta a heget a puskalövés helyén, ahol még mindig egyenetlen szélű, tompa fekete kör sötétlett a fakó bőrön.

– Úgy tűnik, rengeteg aktivitást észlelnek az állomáson. Mindenféle történik, még akkor is, ha fogalmuk sincs, micsoda. Melegebb is, és egyre nő a hőmérséklete.

– Fura látni, hogy mozognak a fogaskerekek. Különösen azért, mert eddig nem is tudtam, hogy vannak benne fogaskerekek.

– Megtaláltátok?

– Nem.

– Ott van.

Jim nyújtózott egyet. A gerince megroppant.

– Igen. Ott van. De nem hiszem, hogy beszélgetni szeretne.

Bármit akart is mondani erre Amos, a válaszát elnyomta a kommcsatornából felharsanó riasztás. Jim az egyik présüléshez húzta magát, és megnyitotta. A barát-ellenség azonosítás válaszjelet kapott egy olyan hajóról, amely a Roci riasztási listáján szerepelt. A Derecho – az a hajó, amelyik elpusztította a Közelgő Vihart, és kiüldözte őket a Szabadbirtok-rendszerből – az imént átkelt a Bara Gaon-kapun. Jim kikapcsolta a biztonsági figyelmeztetést, és pár másodperccel később egy üzenet jelent meg a sorban Aliana Tanaka ezredestől.

Harminchetedik fejezet: Tanaka

Ha a Laconián találkoznak, az Kormányzóság épületében került volna sor erre. Egy gondosan kidolgozott, ízléses asztal köré ültek volna le egy olyan teremben, amelyet úgy alakítottak ki, hogy erőt, kényelmet és komolyságot sugározzon magából. Ehelyett egy félig átépített kutatóhajó hajókonyhájában ültek, amelyet túlterhelt légvisszaforgatók és ipari oldóanyagok bűze hatott át. Valamennyire logikusnak érződött. A kiváló hadvezérek portréi és a döntő csatákról festett hízelgő képek mindig is inkább propagandának tűntek. Tanaka elég időt töltött már a hatalom csarnokaiban. Sok festményt látott már nagyszerű egyenruhás férfiakról, akik éber tekintettel bámulnak a távolba, ahol az eljövendő dicsőség várja őket. Nagyon kevés festményt látott olyan katonákról, akik egy lepusztult sátorban kuporognak a haldokló tűz mellett, hogy visszaverjék a hideg éjszakákat, mielőtt reggel valami idegen bajonettel leszúrja őket.

Bottont a Derechón hagyta, egyedül jött át a Sólyomra. Az ünnepi egyenruháját viselte és egy marokfegyvert. A gyógyszerektől egy kissé hányingere volt, és már azelőtt fájni kezdett a feje, hogy átkeltek a Bara Gaon-kapun, ami lehetett annak a jele, hogy valami ocsmányság gyűlt fel a vérében, de okozhatta az is, hogy más elmék szakadatlanul, kérlelhetetlenül beleütköztek a sajátjába. Mindehhez hozzájött még az a szűnni nem akaró hallucináció, hogy a bal szeme könnyezik, és hideg könnycseppek gurultak le az arcán, hiába hiányzott a gravitáció, amely lefelé húzhatta volna azokat.

– Biztos benne, hogy ez a… hatás egyre terjed? – kérdezte dr. Okoye. Amióta Tanaka utoljára látta, mély ráncok alakultak ki a homloka közepén és a szája sarkában. Ezenkívül teljesen lesoványodott és petyhüdtté vált a súlytalanságban töltött sok időtől. Az izomsorvadás, a stressz és az alultápláltság miatt úgy nézett ki, mint egy félig leégett pálca.

– Igen – felelte Tanaka. – Azokat érintette a leginkább, akik jelen voltak az eseménynél. De már másokkal is ugyanez történik. Nem tudom, hány emberről beszélünk. És ha nem akarja, hogy magával is megtörténjen, azonnal kezdje el szedni ezeket!

A Tudományos Igazgatóság hazaáruló főnöke mellett a szobában még az őhozzá hasonlóan hazaáruló férje, a földalatti mozgalom vezetője és az a férfi ült, aki kilőtte Tanaka fogát. Miközben gondolkodtak, a fura kis nem-szúnyogok a fejük körül táncoltak. A Holden fejénél keringők különösnek tűntek, de sehogy sem tudott rátapintani, miért. Tanaka arról fantáziált, milyen sorrendben lőné le őket. Elég egyértelmű volt a számára, hogy Holdennel kezdené. Amilyen sérültnek érezte magát, nem lehetett biztos benne, hogy mindegyikkel képes lenne végezni, de nagyon elkeserítené, ha egy olyan univerzumban halna meg, amelyikben James Holden még mindig él.

Annyira kicsinyes – mormolta egy hang az elméjében. Egy idősebb férfi. Az ítélete bántotta, noha nem ismerte őt. Tanaka felhagyott vele, hogy holtan képzelje el Holdent, csak hogy elkerülje a további kéretlen megjegyzéseket.

Elvi Okoye végiglapozta a gyógyszerek listáját, amit Tanaka adott neki, a férje pedig a válla felett figyelt. Okoye ráncai még mélyebbé gyűrődtek, mégis Holden szólalt meg.

– Mennyire rossz?

– Kellemetlen – felelte Tanaka, inkább az elbagatellizálást választva. – A gyógyszer segít, de nem mulasztja el.

– Ki kell találnunk, hogyan jussunk be a gyűrűállomásra – mondta Nagata.

– Nincs mód rá – jelentette ki Fayez Sarkis. – Az érzékelők adatai nagyfokú tevékenységet jeleznek. Folyamatos átalakítást. Hatalmas mágneses és elektromos töltések halmozódnak fel és enyésznek el. Mindenféle történik. De ajtó sehol.

– Kétlem, hogy erőszakkal fel tudnánk nyitni – merengett Holden. – Viszont…

– Könnyedén lerázta magáról egy Magnetár-osztályú hadihajó elsődleges fegyverét, aztán oldalról megsorozta egy összeomló neutroncsillag, és egy horpadás sem keletkezett rajta – jegyezte meg Tanaka. – De persze, fogjuk a vésőinket és a fémfűrészeinket, és tegyünk egy próbát!

– Viszont – igyekezett elnyomni a hangjával Nagata – meg tud nyílni. Már megnyílt. Van rá mód.

Mindőjük közül Nagata lepte meg a legjobban. Nagyjából egyidős volt Tanakával, és míg az övbéli nyurga, hórihorgas teste a gyerekkorában súlytalanságban töltött túl hosszú idő következménye volt, mégis akár rokonoknak is lehetett volna nézni őket. Talán távoli unokatestvéreknek. Egyfajta csüggedtség is jellemezte, ami megérintette Tanakát, és annak érzete, hogy igencsak magának való.

– Abban mindannyian egyetértünk, hogy erőszakkal nem lehet felnyitni – mondta Elvi.

– Épp ezért nem fogjuk erőltetni – válaszolta Nagata. – Amikor legutóbb megnyílt, egy protomolekula-minta rejtőzött a Rocinantén. A Sólyomon is van egy minta. Használjuk!

– Újabb alámerülés – értette meg Fayez. – Csak ezúttal a könyvtár helyett az állomásba.

Tanaka már azelőtt látta a szúnyogokban a habozást, hogy Elvi megszólalhatott volna.

– Ez lehet, hogy nem fog annyira… könnyen menni. Az Adro-gyémántot azért építették meg, hogy információval szolgáljon. Bekapcsoltuk, és azt csinálta, amiért megalkották. Amikor az állomás megnyílt Holdennek, a protomolekula-minta irányított. Őt használta, hogy bejuthasson, improvizált, ahogy improvizációhoz tervezték. Azt ellenben nem értjük, az állomásnak mi a feladata.

– Hogy energiával lássa el a kapukat, és szükség esetén egész naprendszereket sterilizáljon, ha nem csal az emlékezetem – mondta Holden. A feje körül lebegő szúnyogok egy pillanatra kavarogni kezdtek, és meglódultak.

– Duarte vagy leparkolta itt a hajóját, és sétálni ment az űrben, vagy bejutott – tanakodott Fayez.

– Van bármi ígéretesebb, amivel próbálkozhatnánk? – kérdezte Tanaka.

Elvi némasága magáért beszélt.

Tanaka nem vágott pofákat.

– Ismerünk egy működőképesnek tűnő megoldást az állomás felnyitására. Szóval próbálkozzunk vele! Velünk van a főkonzul lánya, az egyetlen személy, akihez kellően erős érzelmi kötelék fűzi őt, hogy kibillentsük, bármiféle kataton állapotba került is. Maguk utat nyitnak, én pedig bekísérem a lányt.

– Erről szó sem lehet – jelentette ki Nagata.

– Szó sem lehet?

Holden válaszolt.

– Sem az Új-Egyiptomon, sem a Szabadbirtokon nem voltunk hajlandók átadni őt magának. Most sem fogjuk.

Tanaka felfelé fordított tenyérrel széttárta a kezét. Ahogy ott lebegett a bokájánál összekulcsolt lábbal, úgy érezte magát, mintha egy szent mennybemenetelét ábrázoló festményen lenne. Az idiótákkal szembeni türelem védőszentje, akárki volt is az.

– Trejo admirális egyértelművé tette, hogy már ugyanazon az oldalon állunk – felelte Tanaka. – A birodalomban létező legmagasabb szintű engedéllyel ruházott fel, hogy egyetlen küldetést végrehajtsak. Nevezetesen, hogy megtaláljam a főkonzult, és már az Új-Egyiptom előtt megbízott ezzel. Maguk pedig egyszerű lázadók, akik még mindig ellene harcolnak, miután eltűnt. Nyitott vagyok az ellenérvekre, de ha az a terv, hogy társalgásra bírjuk, nem vagyok biztos benne, hogy maguk jobb nagykövetek lennének nálam.

– E pillanatban több száz hajó tart felénk – szólalt meg Elvi. – A Tudományos Igazgatóság mindent elküld, amit nélkülözhetünk. A földalatti mozgalom szintén… – Nagatára pillantott, aki bólintott.

– Nincs szükség több hajóra – jelentette ki Tanaka. – Legalább a lány véleményét kérjük ki. Ha nem hajlandó velem bemenni, kereshetünk valaki mást. De nincs jobb nálam.

– Igaza van – mondta keserűen Holden. – Fontos, hogy Teresa elfogadja a dolgot, és közülünk bárki csak zavaró tényező lenne. Talán egyenesen fenyegetés. A második legjobb választás Elvi lenne, de ő…

– Kettős ügynök – fejezte be a mondatot Fayez. – Aki elárulta a birodalmat.

– Elvinek kell felügyelnie az alámerülést – mondta Holden. Tanaka felé fordult. – Mi fog történni, amikor bejutnak hozzá?

– Kihozom – felelte Tanaka. – Ha nem tudom kihozni, megbízhatóbb módszert alakítok ki arra, hogy kommunikáljunk vele. Megtudakoljuk tőle, hogy mire jutott, és kiderítjük, hogyan védhetjük meg a birodalmat. Lehet, hogy a körülmények megváltoztak, a feladatom viszont nem.

És ha nem álltatok volna az utamba, és akadályoztátok volna, hogy csináljam, rengetegen még mindig élnének. Nem mondta ki, és Holden nem férkőzött be úgy az elméjébe, mint a többiek, mégis biztosra vette, hogy a férfi vette az üzenetet.

– Nem a birodalmat kell megvédenünk – jegyezte meg Nagata –, hanem az emberiséget.

Tanaka vállat vont.

– Az én nézőpontomból a kettő között nincs különbség.

– Igaza van – mondta Holden. – Először oldjuk meg a kihalásszintű problémát. Aztán visszatérhetünk arra, hogy civilizáltabb tempóban kiirtsuk egymást.

A férfi Tanakát bámulta, a feje körüli bogarak nem mozdultak, mintha azok is őt bámulták volna. Azon mereng, hogy megint kénytelen lesz megölni, amikor vége ennek az egésznek, ismerte fel Tanaka.

– Persze – válaszolta mosolyogva. – Mindent a maga idejében.

– Beszélek Teresával – mondta Nagata.

– Nagyszerű – felelte Tanaka. – Mennyi idő kell hozzá?

Harminchat órával később Tanaka megkapta a visszaigazolást, hogy készen állnak a kísérletre. Addigra hét újabb hajó lépett be a gyűrűtérbe. Másnap még harminccal több lesz. Csakhamar egész flottára való ember lebeg majd ott zabszemmel a seggében, tanácstalanul. Egyikük sem számított. Úgy nem, ha neki sikerül megtennie, amit kell. Ha sikerül végrehajtania a küldetését, bármi lett is mostanra ez a küldetés.

Tanaka úgy érezte, mintha a fejében egy koktélpartit rendeztek volna csupa olyan emberrel, akiket nem ismert, de most nem veszítette el önmagát újra. A hangok halkan, tompán szóltak, nem kellett törődni velük. Tanaka ezért nem is törődött velük. Az edzőteremben töltötte az idejét, addig hajtotta magát, mígnem az izomláz önmagában álló környezetté nem vált. Nagynyomású gőzzel zuhanyozott, a fej és a vákuumos lefolyó között állt a vízsugárban, amely majdhogynem leforrázta. Akárcsak az edzéseken, a fájdalom itt a fizikai énjére összpontosíttatta a figyelmét. Ettől tisztábban látott.

A lénye egy darabkája szeretőre vágyott – keresni akart valakit a legénység tagjai között, akihez néhány órán át dörgölőzhetne. Ezzel is csak a testére és az érzékeire terelné a figyelmét. Nem az attól való félelem akadályozta meg, hogy elkapják. Inkább az a felkavaró bizonyosság, hogy bármit tesz, mások is tudnának róla, osztoznának benne, megtapasztalnák. Hogy többé nem lehetnek titkai. A más elmék állandó jelenléte, amelyek érintkeztek a sajátjával, és bevonni igyekeztek a saját emlékeikbe és érzelmeikbe, ahhoz hasonlított, mintha elevenen felfalták volna.

Folyton azt nézte, nem érkezett-e üzenet Trejótól, de semmi sem jött. Ehelyett a lekövető jelentések csordogáltak be lassan, de egyre bőségesebben azokkal a beszámolókkal és kihallgatásokkal kapcsolatban, amelyeket még a Bara Gaonba való átkelése előtt tudott le. A Preiss kapitánya kataton állapotba került. A Konjin öreg gyógyászati technikusa pszichoaktív gyógyszeres kúrába kezdett, hogy az elméjét a sajátjaként őrizze meg, de a legénység többi tagja fokozatosan eltompult. A technikus olyan felvételeket tett közzé az elküldött anyagban, amelyeken a hajó legénysége furcsán elnémul, és tökéletes összhangban dolgozik együtt, akár egyazon fenevad tucatnyi csápja. Miután a gyűrűtérből átkeltek a Parker-rendszerbe, az Ilrys Eves nem válaszolt többé az üzenetekre, letért a második bolygó legnagyobb városát célzó pályájáról, és most egy nem elliptikus pályán keringő távoli exoplanéta felé tartott, amelyet korábban felderítésre jelöltek meg mint lehetséges idegen szerkezetet.

Bárhová nézett, mindenütt az egyik elméből a másokéba átszivárgó tudat jeleire és az erről szóló jelentésekre bukkant. Minden perc, amelyet ezzel együtt kellett leélnie, olyan módon fájt, amit képtelen lett volna szavakba önteni. Nem is kellett. A Derecho legénysége tudta. Mindannyian ugyanott rekedtek, ahol ő.

Botton az irodájában állt, mágnesbakancsával a fedélzethez rögzítve, a kezében egy ivógumóval, távolba révedő tekintettel. Lassan rátalált Tanakára, és tisztelgett neki. Az arca még szikárabbá vált, amióta eljöttek a Gewitterről és a Bara Gaonról, az állát és a nyakát borosta szellemfátyla borította.

– Kapitány! – szólalt meg Tanaka.

– Miben segíthetek? – Botton hangja kissé kásásnak tűnt.

– Mit iszik?

Botton pár pillanatot kivárt, majd úgy nézett le a kezében tartott ivógumóra, mintha elfeledkezett volna róla, hogy ott van.

– Vizet. Csak víz.

– A gyógyszer?

Botton bólintott, és odament az íróasztalához, a mágnesbakancsok minden lépésnél hangosan csattantak. A barackszínű pirula, amelyet elővett a biztonsági fiókból, mostanra ugyanolyan megszokottá vált Tanaka számára, mint a levegővétel. Botton a szájába vette és egy kevés vízzel lenyelte. – Be fogok állítani egy automatikus emlékeztetőt.

– A Sólyom készen áll.

Botton hirtelen kijózanodott.

– Jó vadászatot!

– Nem ezért jöttem ide.

A kapitány meglepett arca mélységesen megnyugtatóan hatott. Minden apró bizonyítékot, hogy az elméje nem mindenki számára nyitott könyv, biztató jelnek vett. Vagyis nem, ez így nem volt igaz. Arra adott esélyt, hogy úgy tegyen, mintha megszabhatna bizonyos határokat, és hogy ura a helyzetnek, habár pontosan tudta, hogy nem az. Lehetőség volt arra, hogy belekapaszkodjon egy megnyugtató hazugságba.

– Amikor rátalálok a főkonzulra – magyarázta Tanaka –, fogalmunk sincs, mi lesz az eredménye. A földalatti mozgalommal kötött fegyverszünet pedig… Trejo kötött egyezséget velük. Amint velünk van a főkonzul, vagy magunkra is érvényesnek tartjuk, vagy nem.

Botton pislogott egyet.

– Azt… hiszem, értem.

– Nem leszek a hajón. Ha kiadom a parancsot?

– A Laconiai Birodalom tisztje vagyok.

Tanaka elmosolyodott. Az arca szinte nem is fájt már miatta. Mennyire fura, hogy éppen most ér véget a gyógyulás.

– Senkinek se szóljon, amíg el nem érkezik az idő! Nem lehet bízni az elménkben. És figyeljen oda, hogy mindig időben bevegye a gyógyszert!

– Értettem.

– És Botton! Ha… mégsem jönne össze? Ha nem tudjuk leállítani, ami… – A fejére mutatott. – Szeretnék kérni egy szívességet.

Botton szelíden elmosolyodott.

– Megtartok két golyót, ezredes. Mindkettőnknek egyet-egyet. – Ebben a pillanatban Tanaka már-már kedvelte őt.

A szkafandere a fegyvertárban pihent, kifényesítve, feltöltve és bevetésre készen. Ugyanaz a páncél, amelyet a Draper Állomáson használt. Próbált szerencsét hozó kabalaként gondolni rá. Volt egy réz egycentesem, amin egy madzagot húztam át. Aznap kaptam, amikor Emily Nam megcsókolt. Tizennégy éven át mindennap hordtam. Tanaka elképzelte a patinás kis érmét és a fonott műanyag zsineget. Emlékezett Emilyre, a lány ajkának puhaságára, arra, ahogy az ujjbegyeivel finoman beletúrt a férfi szakállába. A férfit Alennek hívták, és a Titánon nőtt fel. Tanaka hagyta, hogy elsodródjon, igyekezett semmi olyasmit nem keresni a saját életében, amin át visszatalálhatna.

Gyújtólövedékek. Gránátok. Amikor legutóbb valaki gránátot lőtt ki az idegen állomáson, több ezer ember halt meg. Hát rohadjanak meg! Amikor elvállalták, tudták, hogy a feladat veszélyekkel jár. A helyére illesztette és rögzítette a sisakot, ellenőrizte a palackokat, ellenőrizte az illesztéseket. Gondoskodott róla, hogy a gyógyászati rendszer még legalább néhány órán át meg tudja tartani őt önmagának. Ez volt az utolsó esélye.

Egyedül ment a légzsiliphez, lefelé lendítette magát a kék fémgömb irányába. Körötte mindenfelé ragyogtak a kapuk, ezerháromszáz szemként figyelték. A lány túl kicsi volt ahhoz, hogy kivehesse, de Tanaka szkafandere észlelte: parányi pontként feketéllett az izzás háttere előtt. Egy másik alak is volt mellette: Nagata. Tanaka egyetlen, hosszú gyorsító égetés után több rövid, erőteljesebb égetéssel fékezett, zuhant a birodalom örököse és a lány lázadó védelmezője felé. Nagata szkafandere régi marsi konstrukció volt, mintha egy múzeumból szedték volna elő.

Tanaka kézmozdulatokkal mutatta a csatornát, és Nagata egy kattanással rákapcsolódott.

– Azt hittem, megegyeztünk – szólalt meg Tanaka.

– Én nem megyek be – felelte Nagata. – Csak nem akartam, hogy Teresa egyedül jöjjön. Idekint fogok várakozni.

A lány ugyanolyan szkafandert viselt, mint Nagata, de míg a nő egy másik kor polgárának tűnt benne, Teresa Duarte inkább kisgyereknek, aki jelmezbe öltözött. Az arclemez mögötti tekintetből dac sugárzott, az áll egy kissé felhúzva, az állkapocs egy kissé megemelve. Teresa elméjének nem kellett szétszivárognia ahhoz, hogy Tanaka meglássa, mi rejlik benne. Félt. Elveszítette a talajt a lába alól. Kifejezetten szánalmasnak tűnt volna, ha Tanaka nem ugyanígy érez, de mivel így érzett, undorítónak találta.

– Nem hinném, hogy ha azért hozzuk ki a főkonzult, hogy az ellenségeivel találja szemben magát, sokkal jobb lenne, mint ha bevinnénk magunkkal – jegyezte meg.

Nagata egy régi övbéli gesztussal jelezte az egyetértését.

– Ha Teresának nincs szüksége rám, nem leszek itt.

– Mondtam Naominak, hogy rendben van így – szólalt meg Teresa. Úgy beszélt, akár az apja. Tanaka nem egészen értette a szituációt. A nő csendes vadsága és a lány ellentmondást nem tűrő beképzeltsége azt a hitet erősítette bennük, hogy egymást védelmezik, akár a pajzsukat összezáró ókori görög harcosok. Ostoba önhittség vagy kiérdemelt magabiztosság, nehéz lett volna megállapítani a kettő közti különbséget, mielőtt túl késő lenne.

– Te döntesz – mondta Tanaka. – Most gyere velem.

Nagata fogta a lány sisakját, és a sajátjáéhoz szorította. Illetlenség volt az orra előtt magánbeszélgetést folytatniuk, de Tanaka rájuk hagyta. Már jó néhányat megölt Nagata barátai és hívei közül. Nagata szeretője arcon lőtte Tanakát. Egy kis udvariatlanság lényegtelen apróságnak tűnt, ami miatt felesleges lett volna felkapni a vizet, és Tanaka azt gyanította, hogy minden adósságukat törleszteni fogják így vagy úgy.

Egy rövid kilövellés a szkafander fúvókáiból, és már az állomás makulátlan felszíne és a kis tojás alakú hajó felé zuhant. Furcsa volt látni. Még mindig maga elé tudta idézni a laconiai barlangban lévő társait. Mintha többhetes vadászat után végre bizonyosságot adó lábnyomra bukkant volna. Az öröm, amely szétáradt benne, váratlan és félreérthetetlenül a sajátja volt. Trejo vadászként kérte a segítségét. És igaza volt.

Tanaka a Sólyom csatornájára kapcsolt át.

– Itt Tanaka ezredes. A lánnyal együtt a helyünkön vagyunk.

Okoye hangjába sercegés keveredett. A gyűrűtér zajos hellyé vált, amióta a káosz istenei dörömbölni kezdtek a falakon.

– Értettem. Most megkezdjük az alámerülést. Maradjon készenlétben!

A kapcsolat elnémult. Tanaka ellenőrizte a munícióját, a levegőkészletét, az egészségi állapotát. Mellette a lány lassan elsodródott jobbra, a sebessége alig valamivel tért el Tanakáétól.

– Mennyire jól ismeri? – kérdezte a lány.

– A főkonzult? – kérdezett vissza Tanaka. – Találkoztunk néhányszor. Az első hullámmal érkeztem. Amikor a Laconiára költöztünk a Marsról.

– Az alapítók egyike.

– Igen – válaszolta Tanaka. – Ez az egész… Segítettem létrehozni. Ő irányított minket, és mi végeztük el a munkát. Az emberiség egyetlen galaktikus birodalma ez.

– Gondolja… – kezdte a lány, aztán befejezetlenül hagyta a kérdést. Gondolja, hogy igaza van? Gondolja, hogy ez működni fog? Gondolja, hogy megérte? A lány bármit akarhatott kérdezni.

Alattuk izzott az állomás. Tanaka hiába tudta, hogy nem lehetséges, mégis úgy érezte, mintha duruzsolna, és a hang valamiképp tovaterjedne a légüres térben. Lehet, hogy valamiféle mágneses rezonancia zengette meg a szkafanderét. Lehet, hogy csak képzelődött.

Ellenőrizte a szkafander kijelzőjén megjelenő értékeket. A Sólyom folyamatosan figyelte az állomás tevékenységét – az energiaszintet, a mágneses mezőket, a szeizmikus tevékenységet. Az adatfolyam olyan volt, akár egy tűzoltófecskendő. Tanaka nem tudott eleget ahhoz, hogy értelmezhesse. A kék, jellegtelen felszínt pásztázta, találni próbált rajta valamit. Eszébe jutott egy festmény, amelyet Coleridge Rege a vén tengerészről című költeménye ihletett. Az a rész, ahol a tengerész hajója egy szélcsendes, mozdulatlan vízdarabon rekedt. A festményen a hajó kicsi, a tenger széles és üres. Vajon Turner lehetett? Drew? Drummond? Nem emlékezett rá. Nem sokra értékelte, amikor látta. Most már jobban megértette.

A lány korrigálta az irányt, és megint felé kezdett sodródni. A közeledés bosszantotta. Egy jobb katona eleve hozzá igazodott volna.

– Tudjuk, mennyi ideig fog tartani? – kérdezte a lány.

– Amennyi csak kell hozzá.

Elhallgattak. Tanaka a percekbe halmozódó lélegzetvételeket számlálta. A hatalmas kékség kifárasztotta a szemét, mígnem úgy tűnt, mintha a szín vibrálna és táncolna. A lány rákapcsolódott a csatornára, aztán kilépett, aztán megint odakattintott. Amikor végül összeszedte a bátorságot, hogy megszólaljon, Tanaka saját gondolatainak adott hangot.

– Valami nem stimmel.

Harmincnyolcadik fejezet: Elvi

A laboratóriumban még mindig egyfajta szervezett káosz uralkodott. A régi berendezést szétszerelték, mielőtt eljöttek az Adróból, mivel nem volt okuk azt feltételezni, hogy a közeljövőben újra össze kellene állítani. Most az összes alkotórészt újra előszedték, majd ismerős sorokban ismeretlen célra elrendezték. Elvit egy boncolásra emlékeztette a dolog. Minden a helyén, de semmi sem működik.

Legalábbis egyelőre nem működik.

Az újbóli összeszerelés könnyebben és gyorsabban ment, mint amikor először összeállították. Az orvosi ágy már ismerte Cara és Amos alapértékeit. A rendszer kalibrálásával eltöltött hosszú hónapoknak köszönhetően egyszerűbbé tette az ismételt kalibrálást. Az érzékelők már a helyükre kerültek, a mintavételezésre kijelölt terület – az állomás – nagyságrendekkel kisebb volt, mint az Adro-gyémánt.

Könnyebbnek kellett volna éreznie, de minden kábel, amelyik előkerült a raktárból, minden monitor, amelyet összekapcsoltak az érzékelők vagy az orvosi ágy valamelyik részével, csak fokozta Elviben a szorongást, csak még erősebben görcsbe rándult tőle a gyomra. Nem tudta volna pontosan megmondani, mitől fél, csak azt, hogy fél.

A legénység a jól kiképzett katonák hatékonyságával dolgozott. Ha olyasvalaki figyelte volna őket, aki nem tudja, mit néz, hangok zűrzavarát hallja, ahogy az emberek egymást igyekeztek túlharsogni. Elvi látta benne a strukturáltságot. Tudta, hogy Oran Alberts és Susan Yi azért rögzítik a vezetékeket, hogy a rendszerben minimális legyen a zaj. Weyrick és Cole az orvosi ágy infravörös tartományhoz közeli érzékelőit és a jelfeldolgozó konzolt hozta szinkronba. Jenna és Harshaan egy másodlagos tárhelyre másolta a biztonsági adatmentéseket. Három elkülönülő beszélgetést folytattak, mintha három dallamot játszottak volna egyszerre, amelyek disszonánsnak hangzottak, mígnem az ember megértette, miként illenek egymáshoz.

Mivel még mindig tizenkét óra volt hátra az alámerülésig, Fayez bejött a laboratóriumba. A bőre időnként megfeszült a szeme sarkában, amikor idegesnek érezte magát. Elvi visszatette a helyére a potenciométert, hogy később kalibrálja, odalökte magát Fayezhez, és ahogy találkozott a tekintetük, felvonta az egyik szemöldökét.

– Újabb eligazítás érkezett Ochidától – közölte Fayez.

– Akarod, hogy menjek, és kiderítsem, mindenre rájött-e helyettünk?

– A remény hal meg utoljára. – Fayez megfordult, és Elvi előtt megindult vissza a felesége irodájába.

Azóta, hogy Naomi elfogadta Trejo együttműködési ajánlatát, Elvi nem hallott az admirális felől. Nem tudta biztosan, hogyan áll nála és a Laconiánál, azzal azonban nagyon is tisztában volt, mennyire megalázó helyzetbe hozta a birodalom de facto katonai diktátorát. A történelmi tapasztalatok alapján az ilyesminek nem lett jó vége az illető számára. A dolog mégsem szerepelt az öt legaggasztóbb problémája között.

Úgy tűnt, Ochida ugyanakkor a jóformán transzcendens tagadás stratégiáját választotta. A jelentései és a Tudományos Igazgatóság rajta átfolyó információi teljességgel változatlanok maradtak. A képernyőn Elvi irodájában a férfi arcán ragyogó és őszinte mosoly terjedt szét, az Elvivel megosztott adatokat pedig minden jel szerint teljes, pontos és csonkítatlan formában adta át.

A felmérőcsapat rátalált arra, amit a San Esteban-i foltnak véltek. A foltok – a legnépszerűbb elmélet szerint a téridőben keletkezett sebhelyek – a jelek szerint mind az olyan behatolásokhoz kapcsolódtak, amikor a kapukban megbúvó sötét istenek beléptek a valóságba. Kozmológiai értelemben egészen kicsinek számítottak, habár a létezésükből levezethető következtetések alapjaiban változtatták meg az emberiségnek a világmindenségről alkotott elképzeléseit. Nem olyan régen még, amire egyre inkább a régi szép időkként lehetett tekinteni, könnyebben rájuk lehetett találni, mert mindig annak a közelében bukkantak fel, ami kiváltotta őket. Azóta az ellenség több száz vagy ezer vagy több százezer kísérlete ugyanennyi apró, folyamatos anomáliát okozott, ám anélkül, hogy emberi tárgyhoz, cselekedethez vagy viszonyítási alaphoz köthették volna őket, ehhez képest pofonegyszerűnek érződött, ha egy tűt kellett volna megtalálniuk a szénakazalban.

A San Estebanon a valóság több méter szélesen felszakadt, a seb eszközökkel szinte észlelhetetlen maradt, az emberi tudattapasztalat számára viszont nagyon is feltűnő volt, és fél kilométerrel az egyik kisebb sziklabolygó holdja felett lebegett. A csapat minden figyelmét arra összpontosította, hogy adatokat gyűjtsön belőle, hátha a foltok közötti különbségek valami lényegeset árulnak el a mögöttük rejlő mechanizmusról.

– Mi az? – kérdezte Fayez. – Elvi zavartan ránézett. – Valamilyen hangot adtál ki. Mordultál egyet.

– Ó. Csak gondolkoztam. Ennek nagy horderejű hírnek kellett volna lennie. Talán annál is fontosabbnak, mint amit az Adróból megtudtunk. De így?

– Semmi sem vonja el úgy a figyelmedet a fegyverrel rád célzó fickóról, mint az, ha már lángolsz – állapította meg Fayez. – A San Esteban a legnagyobb fenyegetést jelentette, amit elképzelni tudtunk, míg Duarte újra fel nem bukkant.

– Duarte nem megölni próbál minket.

– Biztos vagy benne, hogy nem lenne jobb, ha azt akarná?

Elvi továbblépett. Miután elolvasta Ochida beszámolóját az általa „spontán alokális kognitív keresztkapcsolatoknak” nevezett jelenségről, a gyomra csak még jobban görcsbe szorult, az álla sajgott. A hatást most már minden rendszerben észlelték. A reakció határozottan erőteljesebbnek tűnt azokon a helyeken, ahová az eredeti eseménynél jelen lévő hajók először mentek – a Bara Gaonban, a Nieuwestadban, a Clarke-ban, a Sao Paulóban –, ami fertőzésszerű, érintkezésen alapuló terjedésre utalt, ugyanakkor tevékenységi csomópontokat véltek felfedezni a kismérvű fizikai kapcsolattal és jelentős kommunikációs terheléssel kapcsolódó rendszerek között. A kaptárelmehatás elszenvedésének esélyét legerőteljesebben az jelezte előre, ha valaki, akit már érintett, tudatában volt valakinek. Az epidemiológusok a tudomás általi áradás modelljén dolgoztak, és azt remélték, hogy hamarosan részletesebb jelentéssel szolgálhatnak. Egy kép tolakodott Elvi elméjébe – egy kiterjedt, ragyogó, egymásba fonódó hálózaté, mint amilyen az agysejteké vagy egy városon belüli kapcsolatoké, ahol az egyik csomópont vérvörössé válik, aztán a körülötte a többi, majd az ezekkel összeköttetésben állók is, és így tovább.

Bármely két emberi lény közötti összeköttetési láncolat legfeljebb hét vagy nyolc kapcsolatból állt. Bármennyire hatalmassá vált is az emberiség, bármilyen messze elrepítették is magukat a világmindenségben, még mindig rettenetesen közel voltak egymáshoz.

– Ez nem sok jóval kecsegtet – állapította meg Elvi.

– Érvelhetnénk azzal, hogy egészségügyi megelőző intézkedésként Tanaka ezredest és az egész legénységét izolációs tartályokba kellene elzárni. Érdekes lenne.

Ochida éppen a San Esteban-i halálozási jelentésre tért rá, amikor halk kopogás zavarta meg őket. Miután Elvi kinyitotta az ajtót, Carát találta ott. A lány arca megfeszült, a két kezét összekulcsolta maga előtt, mintha egy kórusban énekelt volna. Elvi már azelőtt tudta, mi miatt jött, hogy a lány megszólalt volna.

– Hallottam – mondta Cara. – Alámerülésre készülünk?

– A katalizátort fogjuk használni, hogy utat nyisson a gyűrűállomásba, igen – felelte Elvi. – De ez nem olyan, mint amikor a gyémántba hatoltál be. Ugyanaz a módszer, más feladat.

– Nekem kell bemennem. Engem kell odaküldenetek.

– Amos Burton fog…

– Nekem több tapasztalatom van benne – vágott a szavába Cara. – Jobban értek hozzá, hogyan működik, mint ő.

Elvi felemelte a kezét, de amint megtette, megértette, mennyire leereszkedőnek hat a gesztus.

– Ez nem egészen így van. Ez egy másik idegen szerkezet. Nincs okunk azt feltételezni, hogy az Adro megfeleltethető ennek. A függőségi probléma pedig…

Cara arcára olyan hirtelen ült ki a düh, mint amikor valaki egy könyvben lapoz. Amikor megszólalt, a hangja zúgott, akár egy darázsfészek. Fayez közelebb húzódott Elvihez.

– Baromság, hogy függő lennék. Baromság, és mindketten tudjuk ezt.

– Nagyon is valóságos – válaszolta Elvi. – Meg tudom mutatni az adatokat. A szerotonin-és a dopaminszintek…

Cara egyszer megrázta a fejét, a mozdulatból visszafojtott erőszak érződött ki. Az Elvi fejében megszólaló hang azt mondta: Te művelted ezt vele. A te hibád. Úgy hangzott, mint Burton, csak színtelen, tényszerű haraggal megtöltve.

– Felfogtam a kockázatokat – jelentette ki Cara. – Mindig is értettem, mit kockáztatok. Azzal akarsz megmenteni a függőségtől, hogy elszúrod az egyetlen esélyünket az életben maradásra? Tényleg értelmesnek találod ezt?

Fayez megmozdult, próbálta elterelni Elviről a lány dühét.

– Nem hiszem, hogy pontosan…

– Nézz bele a tükörbe, doki, bazmeg! – szakította félbe Cara. – Nekem te ne papolj arról, mennyire fontos az egészségem, amikor így teszed tönkre a sajátodat! Ha te nem számítasz, miért teszel úgy, mintha én számítanék? Mert tinédzsernek nézek ki? Tartogasd magadnak a kibaszott anyai ösztöneidet!

– Van némi különbség aközött – felelte Elvi –, hogy kihagysz néhány erősítőedzést, és hogy szándékosan veszélynek teszel ki egy kísérleti alanyt. Amit a saját testemmel teszek…

– Én is magam döntök arról, hogy mit csinálok a testemmel! – üvöltött most már Cara. A tekintetéből kiolvasható vágy és éhség most már állatiasnak tűnt. – Gyerekként bánsz velem, mert gyereknek nézek ki, de nem az vagyok.

Akár azt is mondhatta volna, hogy: Emberként bánsz velem, mert embernek nézek ki. Ugyanennyire igaz lett volna. Elvi érezte, hogy valami megtelepszik a belsejében. Valamiféle ősi, mélyen rejlő ösztön azt súgta neki, hogy ha most gyengének mutatkozik, egy lépéssel közelebb kerül a halálhoz. Az egyetemen eltöltött évtizedek higgadtságát hívta elő.

– Nem hiszek olyat rólad, hogy gyerek lennél, de itt én vagyok a kutatásvezető, és úgy ítélem meg, hogy ehhez a kísérlethez nem te vagy a megfelelő alany. Ha sértegetéssel próbálsz rávenni, hogy változtassak a döntésemen, itt a tökéletes alkalom.

Cara egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, aztán lelohadt.

– Csak azért csinálod ezt, mert félsz tőle – állapította meg, de a szavaiból hiányzott mindenféle hév. Cara megfordult, és kihúzta magát a folyosón. A bűntudat gombócként szorította el Elvi torkát, de nem engedte, hogy ellágyuljon. Később majd kiengeszteli.

Remélte, hogy lesz még erre alkalom.

– Itt Tanaka. A lány és én a helyünkön vagyunk.

Elvi még egyszer mindent ellenőrzött a laboratóriumban. Amos a helyén volt, az orvosi ágyba szíjazva. Előtte levetették a pólóját, hogy elhelyezhessék az érzékelőket, és a fekete, kitinszerű sebhely, ahol meglőtték az Új-Egyiptomon, fényesen vibrált, akár az olaj egy tócsa felszínén. A karja egyik vénájába fehér kerámia tápcsövet illesztettek, majd leragasztották, hogy a helyén maradjon. A teste gyors öngyógyító képessége folyamatosan megkísérelte kitolni a tűt.

Fesztelennek tűnt, és mintha valamennyire élvezte volna a helyzetet.

A technikusok és a tudósok csapata az állomásaiknál várakozott. Ahol korábban a KNS adatsorait lehetett látni a kijelzőkön, most a gyűrűállomás képei villództak és ugráltak. Elvi enyhe hányingert érzett. Már visszaemlékezni sem tudott arra, hogy mikor evett utoljára.

– Értettem – válaszolta. – Megkezdjük az alámerülést. Álljanak készenlétben! – Bontotta a külső kapcsolatot. – Utolsó esély, hogy visszakozzunk.

Amos rámosolygott. Ugyanaz a kifejezés ült ki az arcára, mint amikor Elvi valamilyen viccet mesélt neki, vagy sörrel kínálta. Az orvosi monitorok szerint a pulzusa lassú és egyenletes volt, a kortizolszintje alacsony. Vagy a feltámadása járt több változással, mint Caráé, vagy tényleg igencsak nehezen lehetett megrémíteni. Amos felfelé bökött a hüvelykujjával, és nyújtózott egyet. Jim, aki az egyik sarokba húzódott be, kísértethez hasonlított, amely igyekszik senki útjába sem kerülni, aki esetleg átsétálna rajta. Elvi már kissé bánta, hogy megengedte neki, hogy végignézze.

A katalizátor kamrájának csatornájára kapcsolt át.

– Kezdhetjük?

– Igen – felelte Fayez. – A kamra egy kissé szűk lesz így, hogy Carának és Xannak is el kell férnie benne, de megleszünk. Feltéve, hogy senkin sem tör ki a klausztrofóbia.

– Akkor rendben. Hozzátok ki a katalizátort!

Megnyithatott volna egy videócsatornát, végignézhette volna, ahogy Fayez és a technikusai kinyitják a kamrát, kigördítik a katalizátort, és betessékelik a két nem egészen gyermeket a helyére, de inkább továbbra is Amosra és az állomásra összpontosította minden figyelmét. Hallotta, amikor bezárult a kamra.

– Hölgyeim és uraim – szólalt meg Harshaan Lee –, mindent az előírások szerint! – Aztán halkabban hozzátette: – Amennyiben léteznek erre előírások.

Egy technikus finoman Amos vastag, inas karjába fecskendezte a halvány nyugtatókeveréket. A fekete szem lecsukódott.

– A katalizátor kint van – jelentette Fayez, de Elvi eleve meg tudta állapítani ezt. A gyűrűállomáson tapasztalható tevékenység megváltozott, mintha egy szem fordult volna feléjük. Mágneses mezők irányultak oda, ahol korábban egyetlenegyet sem lehetett észlelni, és megváltozott a szeizmikus és energiatevékenység. Ahogyan Amos agyműködése is.

– Mintaegyezést keressenek! – adta ki az utasítást Lee. – Ha ez hasonlít az adrói zöld barátunkra, az alany visszhangjára kell lelnünk valahol.

De a technikusok nem figyeltek rá. Minden fej a képernyők felé hajolt, minden kéz a vezérlőpanelen serénykedett. A Sólyom mintha a nyers emberi összpontosítástól duruzsolt volna. Elvi szíve türelmetlenül verdeste a szegycsontját.

– Látok… – szólalt meg a geológuscsapat egyik tagja, aztán elhallgatott.

Az idő egészen lelassult. A képernyők egyik bemenetén a mintázategyeztető rendszerek táplálták be Amos Burton agyának és testének egyedi jeleit, egy másikon pedig az állomásét, másodpercenként egymilliószor illesztették egymásra a kettőt, egyezést keresve. Zöld és sárga adatsorozatok villantak fel, ahogy az ember és az idegen szerkezet szinkronba került, majd elcsúszott egymáshoz képest. Amos egyszer felsóhajtott, mintha valami elkeserítőt kommentálna.

– Találtam valamit, ami a kézfogásra emlékeztet – mondta az informatikai állomásnál lévő nő. A hangja erőltetetten színtelen volt, nagyon igyekezett elleplezni az izgalmát. – Húsz másodperccel az… indítás után kezdődött.

– Megerősítve. Beszélgetnek.

Elvi odahúzta magát az orvosi ágyhoz. Amos arca kifejezéstelen volt, mint egy maszk, az izmai ernyedtek, a szeme lehunyva, az ajka porszürke, amit a megváltozott vérének köszönhetett. Elvi szerette volna megérinteni, megbizonyosodni róla, hogy még mindig meleg a teste. Hogy még mindig él. Amos szeme elmozdult a szemhéja alatt, előbb balra, majd jobbra, aztán újra balra. Megint levegőt vett.

Az egyik orvostechnikus halkan megszólalt: – Aktivitást észlelek a hátsó insula dorsalis részében, amit nem tudok…

Amos szeme felpattant, és a férfi felüvöltött. A hangból áradó düh és fájdalom mintha ökölcsapásként vágódott volna Elvi arcába. Elvi hátrahőkölt, megperdült, és nem sikerült megfogódzkodnia a kapaszkodóban. Amos megint levegőt vett, és élesen felordított.

– Szívprobléma merült fel – jelentette az egyik orvostechnikus magas és feszült hangon. – Szívritmuszavart észlelek… és fogalmam sincs, mi okozhatja.

– Elvi! – szólalt meg Jim.

– Ne most! – csattant fel Elvi.

Amos felemelte a karját, az izmai kidagadtak a bőre alatt. A bal bicepsze – ami olyan vastag volt, mint Elvi combja – görcsösen rángatózni kezdett. Csukláshoz hasonló hangokat adott ki, fuldokolva vette a levegőt.

– Hozzák ki! – utasított Elvi. – Itt végeztünk. Hozzák ki!

– Hallották a kutatásvezetőt! – kiáltotta Lee. – Mindent az előírások szerint!

Lee közelebb húzódott, tűt helyezett az Amos karjából kiálló tápcsőbe. Az újraélesztő gyógyszerek keveréke mintha ellenállt volna annak, hogy Amos vénájába fecskendezzék. Elvi megvárta, amíg véget ér a rángatózás. Jim hamuszürke arccal odalebegett mellé a sarokból.

– Nem jön fel – mondta. – Miért nem jön fel?

Amos feje hátrafeszült, előtárta a nyakát. A torkán az erek olyan módon dagadtak ki, amelyről Elvinek a „súlyos bénító agyvérzés” jutott az eszébe. Amos szeme nyitva volt, a fekete vermek a semmibe meredtek.

– Beadhatok neki még egy dózist – ajánlotta fel Lee.

– Csinálja! – üvöltötte Elvi.

Újabb adag gyógyszerkoktél került a nagydarab férfi karjába. A laboratóriumban mindenfelé riasztások szólaltak meg; a gépek és monitorok pánikba estek attól, amit láttak.

Az orvostechnikus hangja a szakmai nyugalom szigeteként hatott a káoszban.

– Nem jön fel. Rángógörcsbe megy át kamrafibrillációval. El fogjuk veszíteni.

Jim halk káromkodások sorát mormolta maga elé, mintha csak imádkozott volna.

– Nyomják tele nyugtatókkal! Ami kell – adta ki az utasítást Elvi. Aztán: – Mindjárt visszajövök.

– Hová mész? – kérdezte Jim, de nem kapott választ.

Elviben nem tudatosodott, hogy otthagyja őket, amíg ki nem ment a laborból. A két kezét váltogatva húzta végig magát a folyosókon, mint egy rémálomban, ahol egy víz alá került barlangban rekedt. Nagyobb sebességgel haladt, mint amivel meg tudott birkózni, mindenfelé összezúzta magát, ahogy nekicsapódott a sarkoknak. Az elméje a mélyről fakadó vadállati rémület és valami kisebb, nyugodtabb, óvatosabb között oszlott meg.

A katalizátor kamrájában sosem volt még ilyen zsúfoltság. Fayez és a két technikus a katalizátor mellett lebegtek. A katalizátor üres tekintettel, a legkisebb meglepetést sem mutatva nézett maga elé, a haja úgy lebegett körülötte, akár egy vízbe fúlt nőé. Xant és Carát az izolációs kamra képernyőjén lehetett látni, kicsiny testük kitöltötte a belső teret.

– Elvi! – szólalt meg Fayez. – Mi a baj?

Elvi nem válaszolt neki. Mögötte Jim siklott át az ajtón. Elvi vele sem törődött.

Az izolációs kamra az egyik legfejlettebb eszköz volt, amelyet a Laconia valaha megalkotott, a használata viszont éppannyira könnyűnek bizonyult, mint egy húsfagyasztóé. Elvi megragadta a kilincset, kitámaszkodott, és felrántotta a vastag ajtót. Cara és Xan zavartan és riadtan odakapták felé a tekintetüket.

– Kifelé! – kiáltotta Elvi. – Gyertek ki a tárolóból! Most rögtön!

Fayez tüstént mellette termett. Elvi attól félt, hogy megragadja, leállítja, lelassítja őt, és magyarázatot követel tőle. Nem tette.

– Rosszul sikerült az alámerülés – közölte Elvi. – Amos ott ragadt, és nem tudjuk visszahozni.

Xan a fejét csóválta.

– Nem értem. Nem tudjátok visszahozni? Hogyan ragadt ott? Mi miatt?

Cara diadalittasan elmosolyodott. Megfogta az öccse kezét.

– Semmi gond. Meg tudjuk csinálni. Gyere utánam!

Lecsukódott a szeme, aztán egy szívverésnyivel később Xané is. A katalizátor halkan, értelmetlenül gügyögött. Elvi lélegzete akadozott, a keze remegett. Eszébe ötlött, mekkora gondot okozna, ha most nála is egészségügyi vészhelyzet állna elő. Fayez a vállára tette a kezét, és Elvi hagyta, hogy a férje maga felé fordítsa őt. Fayez aggodalmasan ráncolta a homlokát. Talán félve.

– Szia, Elvi! – mondta.

– Fayez!

– Szóval, ha jól sejtem, ezt a terepkísérletet hívjuk majd az új eljárásmódnak?

Meglepetésére Elvi elnevette magát, még ha zokogásként tört is elő belőle. Cara megmozdult, mint aki álmában rándul egyet. Kapcsolatkérés érkezett a hajó rendszerén: Harshaan Lee kereste őt. Elvi válaszolt, de nem hagyott neki időt, hogy megszólaljon.

– Mi a helyzet?

– Úgy tűnik, hogy az alany állapota stabilizálódik – felelte Lee. – Ugyanakkor azt látom…

Mielőtt elhangozhatott volna a következő szó, Elvi tudata kitágult, mintha az elméje kiakasztotta volna az állkapcsát, és belerobbant a fehérségbe.

Közjáték: Az álmodók

Az álmodó álmodik, és az álma semmihez sem hasonlít, ami korábban történt. Míg a nagymamaálarcok sugdolóztak, ígértek, és elárulták a titkaikat, itt semmi sem fogadja szívesen. Ehelyett egy gépet találni, és a gép állandó mozgásban van. Valami, ami nem fény, olyan színekben csillog, amihez hasonlókat szem sosem látott még. Alakok kapcsolódnak össze, és válnak szét olyan sebességgel, amit az elme követni is képtelen. Egy raj csivitel, jelentőséggel telve, amelyet nem talál. Az álmodó az álom mögött rejlő igazságra pillant, és nem talál magának helyet.

De mégis kell találnia vagy csinálnia helyet, ezért az álmodó közelebb képzeli magát, és a gép beleharap, tépi, teljesen, húsig lenyúzza a bőrét. A fájdalom valóságos, de tanít. A csillanások mintázatokat villantanak a nem-fényükkel, az alakok sorozatában zene rejlik, a rajének a szavak zavaros sercegése a megértés peremén. Ugyan kevesebb maradt az álmodóból, mint korábban, ugyan a gép elragadta, amit nem lehet visszaadni, a jutalom a zsigereket áthatónál is mélyebb tudás.

Következik az újabb alkalom, és az álmodó a terek közötti térbe dugja vérző kezét, belelehel a számos résbe, és az absztrakcióból szerszámot épít, hogy szétfeszítse azt, ami absztrakt. A saját különös szemével látja a gépezetet, a mélysége megdöbbenti és megrémíti. A gép hangja méllyé, magasztossá és ijesztővé válik: Isten suttogja a trágárságot, amely világoknak vet véget. A sötétség a régmúlt sötétsége, de a rettenetnek nincs arca előtte, és kell lennie valamilyen megoldásnak, ezért lesz is. Ezernyi harapás, milliónyi tűszúrás, mindannak leszaggatása, ami nem illik bele.

És a bikafejű isten most felé fordul, és egy pillanatra, amely eónokat ölel fel, neveken túlmutató bensőségességgel ismerik egymást. Nincsenek titkok a két, halált nem ismerő férfi között – a fájdalmuk egyetlen fájdalom, a kimerültségük egyetlen kimerültség, az eltökéltségük egyetlen kötéllé sodródik össze, amely mindkét irányba húzza őket. Valami széttörik, és a szarvat viselő, véres horpaszú isten az álmodó felé fordítja a szemét. Kerekekben forgó kerekekbe ágyazott kerekek. Ahol egykor egy ember volt, most könyörtelen légiók masíroznak.

Az álmodó kihúzza magát, és a harctérre lép. A harctéren kívül nincs semmi. Van viszont benne valami, és ez a halálát akarja.

Az isten, amely egykor ember volt, rátalál az emberre, aki holttest volt, és az idő mennydörögve ugrik egyet. Az álmodó úgy érzi, hogy az álom ritkássá válik, és a ritkásság maga a fájdalom. Csak annyit tud tenni, hogy kifújja a levegőt, és amikor kiszáll ez a lélegzet, már nincs több lélegzet mögötte. Az álmodó küzd, akár egy tomboló vihar, de a másik férfi úgy harcol, mint egy lezúduló tenger.

A halott férfi haldokolni kezd. Valahol másutt érzi, ahogy egy test széttépi önmagát. Érzi, ahogy a szíve, amely valaha az övé volt, lassan megáll. Emberi hangokat hall a fájdalom melletti szobából, de nem talál ajtót, amelyen át visszajuthatna oda. Az álmodó erőszakválaszt álmodik. Egy patkány a tigris mancsába harap.

Aztán többen lesznek. Egy éhségből álló kísértet. Egy vágyakozásból álló kísértet. Temetői gyerekek és fegyencek. Dühüket az ő dühéhez érintik, és az álmodók együtt álmodnak. Benyomulnak a gépbe, és a gép mozogni kezd, és felnyílik. Egy szál ússza létbe magát, vörös, vékony és finom. A szarvakat viselő isten oly mérhetetlen kimerültséget bömböl, akár az óceánok, aztán leszegi nem emberi fejét.

Ragyogás árad szét, és egy időn kívüli időre belevesznek az értelmetlenné tett emlékek és érzetek tengerébe, egyszerűen és összezavarodottan, mint az újszülöttek. Amikor újra léteznek, a gép még a gép, és ők kívül kerültek rajta.

A gép zúg és kattog. A kis férfi megindul felfelé. Az éhes kísértet megindul felfelé, és sziporkázik. Az álmodók a három fénylés felé emelkednek. Három lyuk tátong a jégben, amely a világ mennyezete.

A szarvakat viselő isten felejt. A kis férfi felejt. A sziporkázó kísértet képtelen feledni, és ez maga az éhsége, és mindig is az lesz. A gép idióta csillogásával csillog, megoldhatatlan rejtvényeket formál, körfűrészvisítással énekel. És az álom alatti álomban egy férfi áll egyedül egy világítótoronyban, a haragos tenger felé fordulva. A kimerültsége és fájdalma valami valóságosra rímel, és Amos kinyitja a szemét.

A laboratóriumban különös csend uralkodott. Körötte mindenfelé monitorok csipogtak, riasztások vijjogtak. Amikor beszívta a levegőt, úgy érezte, mintha a tüdejét üvegszilánkok töltötték volna meg. Komoly erőfeszítés árán elfordította a fejét. Elvi nem volt ott. Jim sem. Elvi parancsnokhelyettesére viszont ráismert. Lee, gondolta. A fickó döbbentnek tűnt. Mindannyian döbbentnek tűntek.

– Helló! – szólalt meg Amos.

Lee nem válaszolt.

– Helló!

A doktor megborzongott, és úgy tűnt, magához tér, bármiféle kataton állapotba került is.

– Tessék? Óó. Igen. Ne próbáljon mozogni! – mondta Lee. – Egy… Sok mindenen átesett.

– Jól van?

– Igen, csak… Nagyon furcsa élményem volt.

– Ja, sejtettem. De szólnia kell Jimnek és a dokinak. Nem lehet bejutni. Duarte már tudja, hogy itt vagyunk. És azt hiszem, elég pipa.

Harminckilencedik fejezet: Jim

Az élmény, amikor rátört, letaglózó volt. Jim mindenre emlékezett abból, ami előtte történt, ám a távolság olyan érzetével, amely időnként a traumákat kíséri. Még mindig maga előtt látta Amost, ahogy az orvosi ágyhoz szíjazva fájdalomrohamoktól szenved. Emlékezett rá, hogy Elvi után ered a katalizátor kamrájához, és ott Fayezzel és a technikusokkal találkozik.

Emlékezett rá, hogy ránéz a nőre, akit a katalizátorként emlegettek, és eszébe jut Julie Mao, a protomolekulával fertőzött első ember, akit látott, és hogy mennyi ideig eltartott, amíg meghalt. Vagy ha nem meghalt, átalakult. És eszébe jutottak az áldozatok az Eros állomáson, akikbe protomolekula-mintát fecskendeztek, aztán óriási sugárzásdózisoknak tettek ki, hogy elősegítsék az idegen organizmus vagy technológia szétterjedését – vagy bármiféle címkét aggattak is rá az emberek. Még akkor is lassan haltak meg. Vagy szűntek meg önmaguk lenni, és alakították át őket anélkül, hogy közben meghalni hagyták volna őket. Emlékezett rá, micsoda elvetemült dolognak tartotta, hogy a katalizátor meghatározatlan ideig megmaradhatott ebben az állapotban, bőrtömlőként, amiben a protomolekulát tartják. Emberi testből készült szerszámként. Emlékezett rá, hogy azon tűnődik, vajon maradt-e valami belőle, ami még tudatában lehet annak, mivé vált.

Aztán Elvi kinyitotta az izolációs kamrát, kihozta onnan Carát és Xant abban a reményben, hogy megállíthatják az Amost lassanként elpusztító támadást. Mindegyik emlék tisztán, mindenféle zavarosságtól mentesen megmaradt benne, ám úgy érezte, mintha hetekkel, hónapokkal korábban történtek volna. Amiatt, ami ezek után történt.

Ragyogás támadt: fény, amely egyben hang is volt, és egyben becsapódás is, mintha a testének minden egyes sejtjét külön-külön ütés érte volna. Jim úgy érezte, mintha valami megnyílna benne, és csak nyílna és nyílna, mígnem attól félt, hogy sosem fog befejeződni ez a megnyílás, hogy ő egyetlen, folyamatos szétterjedéssé változik, amely kizárólag a teljes megsemmisülésben érhet véget.

Aztán, akár egy álomban, egyszerre száz helyen volt. Ezer emberben. Egy olyan mérhetetlenségben, ahol „James Holden” fogalma elveszett, mint egy kavics az óceánban. Egy sajgó vállú nő volt egy olyan hajó konyhájában, amelyet nem ismert, már félig megitta az ivógumónyi silány kávét, amit titokban alkohollal öntött fel. Egy fiatal férfi volt egy kicsi, szűkös gépteremben, a Rebeccával folytatott szexuális aktus közepén – bárki volt is a nő –, a bűntudat és a hűtlenség okozta öröm között őrlődve. A Laconiai Haditengerészet egyik tisztje volt, aki a készenléti szobájában rejtőzött lekapcsolt lámpák mellett, és igyekezett minél halkabban zokogni, hogy a legénység meg ne hallja, és ne tudja, mennyire fél.

Akár egy kaleidoszkóp, amelyet mások életének intim pillanataiból raktak össze, az emlék ragyogó, fényes és töredezett volt. Már abba is beleszédült egy kissé, ha túlságosan belegondolt a dologba.

– Akkor hát megegyezhetünk abban – szólalt meg Elvi –, hogy Tanaka ezredes beszámolói helytállók voltak.

Tanaka, akit a fali képernyőről nézett rájuk, bólintott. Naomi mellette helyezkedett el a képernyőn, a Roci vezérlőfedélzetétől keretezve. Jim és Fayez Elvi irodájában lebegtek. Mind együtt, és mind szétszóródva.

Amost Carával és Xannal együtt az orvoscsapat vizsgálta. Akárcsak a legénység összes többi tagját. A kudarcba fulladt alámerülés óta eltelt órák óriási sürgés-forgással teltek. A tudományos csapatok újra meg újra ellenőrizték az adataikat, mintázatokat kerestek, amelyek megváltozhatnak és elhalványulhatnak, mielőtt teljesen kitörlik őket. Jimnek kétsége sem volt afelől, hogy ugyanazokat a dolgokat találják, mint az első alkalommal Tanaka, amikor a Preiss megmenekült a semmivé válástól.

A gondolat megragadta.

– Valaki akkor kelt át? Amikor ez megtörtént?

– Nem – felelte Naomi. – Ezúttal nem a gyűrűkben lévő valamik váltották ki az eseményt. Hanem mi.

– Én is ezt feltételezem – erősítette meg Elvi. – Duarte vagy az állomás, vagy a kettő valamilyen kombinációja elutasított minket. Kilökött. Úgy vélem, hogy Tanaka ezredes gyógyszeres kezelése valamennyire tompította a hatást. Legalábbis számunkra.

– Várjunk csak! – szólalt meg Fayez. – Legalábbis számunkra? Szemben kivel?

– Úgy tűnik, hogy az esemény most mintha kiterjedtebb lett volna, mint korábban. A kapuk közelében tartózkodó öt tudományos küldetés számolt be a miénkhez hasonló élményről. Nem csodálkoznék, ha később még több jelentés érkezne be.

– Vajon milyen messzire terjedhetett? – kérdezte Tanaka.

– Nem lokális hatás – felelte Elvi. – Anélkül, hogy jobban érteném, miként terjed, még találgatni sem tudok.

– Azt hiszem, nekem van hozzá némi támpontom – közölte Naomi, és a hangja kemény volt, akár a pala. Az arca eltűnt a képernyőről, és taktikai térképek sora jelent meg a helyén. Naprendszerek sorjáztak, néhány másodpercre az egyiket lehetett látni, aztán egy másikat, majd megint egy másikat. Miközben Naomi beszélt, egyre váltogatták egymást, és egyik sem került elő újra. – A földalatti mozgalom és a szövetségesei azt jelzik, hogy az esemény óta hetven rendszerben százöt hajó módosított a pályáján úgy, hogy a megváltozott irány áthozza őket a kapukon. Laconiai, a földalatti mozgalomhoz tartozó és tisztán civil járművek egyaránt. Ezenkívül mindegyik elnémult.

– Elnémult? – visszhangozta Jim. Inkább a döbbenetét akarta kifejezni vele, mintsem kérdést tett fel, Naomi ennek ellenére válaszolt neki.

– Se rádióüzenetek. Se irányított sugárnyaláb. Meg sem próbálják megmagyarázni vagy bejelenteni a repülési tervük módosítását. Egyszerűen mindegyik felénk fordult.

– A rádiócsend furcsának tűnik – jegyezte meg Fayez. – A hajtóműcsóváik még láthatók. Vajon mit gondolnak, mit titkolhatnak el a rádiócsenddel? Mit próbálnak elérni ezzel?

– Semmit sem akarnak elérni – válaszolta Tanaka. – Egyszerűen nincs már szükségük a kommunikációs rendszereikre. Mindannyian ugyanazzal a fejjel gondolkodnak.

Elvi halk hangot hallatott, valahol a sóhaj és a hüppögés között.

Tanaka vagy észre sem vette, vagy úgy döntött, nem törődik vele.

– Bátorkodtam üzenetet küldeni Trejo admirálisnak. Remélem, időben érkezik valamennyi támogatás.

– Mihez időben? – értetlenkedett Jim.

– A csatához – válaszolta Tanaka, mintha teljesen ostoba kérdés lett volna.

– Biztos benne, hogy ellenségek? – kérdezte Elvi.

– Igen – felelte Tanaka. – Megpróbáltunk bejutni az állomásba. Visszaszorítottak minket. Most egy kaptárelme által irányított, véletlenszerűen összeverbuválódott flotta tart felénk. Ha csak azért rohannának ide, hogy tortát és dekorációt hozzanak a bulihoz, tudnánk róla, mert épp a főkonzullal diskurálnánk az állomáson.

– Tizennyolc olyan rendszert azonosítottunk, ahol a jelek szerint semmilyen ellenséges tevékenységet nem tapasztalni – közölte Naomi.

– Ha most visszavonulunk, többé nem tudjuk visszaszerezni ezt a területet – mondta Tanaka, és közelebb hajolt a kamerához. Jim megvetette a nőt, és félt tőle, és ettől még rosszabbnak érezte, amikor igaza volt. – Vagy most bejutunk, vagy akkor beszélünk a főkonzullal, amikor bennünk van, és zsinóron rángat minket.

Naomi szelídebb hangon, ám éppennyire határozottan szólalt meg.

– Tudjuk, miért vallott kudarcot a kísérlet? Jimnek miért sikerült bejutnia az állomásra még azelőtt, hogy a kapuk megnyíltak volna, és most miért nem sikerült nekünk?

– Amikor először idejöttünk, az állomás egyfajta automatikus irányítás alatt állt – válaszolta Elvi. – Azért nyílt meg a hajótokon elrejtőzött protomolekula-darabkának, mert semmi sem utasította arra, hogy ne tegye. Most ellenben igen. A katalizátorunk be tud kapcsolni valamit, Cara és Amos pedig reagál rá, de Winston Duartét átalakította a protomolekula. Most már a része. Azért nem jutunk be az állomásra, mert ő nem akarja. Ennyire egyszerű.

– Még mindig hallom a fejemben a hangokat – mondta Alex. – Úgy értem, igazi emberek igazi hangját. Veled is ez történik?

– Igen – felelte Teresa.

Köröttük a Rocinante hajókonyhája maga is imposztornak tűnt. Valóságosnak és jelen lévőnek, valahogy mégis kevésbé valódinak, mint amilyennek lennie kellett volna. Mintha Jim ott lett volna, és mégsem.

Teresa tekintete a csalódottságtól és a bánattól kiüresedettnek tűnt. Alex megpróbálta elképzelni, milyen érzés lehetett a számára, hogy ennyire közel járt már hozzá, hogy viszontlássa az édesapját, hogy valamilyen szinten újra együtt lehessen vele, aztán mégsem sikerült vennie az utolsó akadályt.

– Amos mikor jön vissza? – kérdezte Alex, és Jim vállat vont.

– Amikor végeztek vele – felelte.

– Mihez fogunk kezdeni?

Ez volt a kérdés. Jim bekanalazta a maradék babos rizsét a szájába, megrágta, és lenyelte. A Rocinante jó hajó volt. Kellemes otthon. Az ezerháromszáz rendszerben több millió olyan ember élt, akinek sosem lesz ehhez hasonló helye olyan sokáig, mint ameddig neki megvolt a Roci és a hajó legénysége. Nem tudta biztosan, miért érződött ennyire búskomornak a gondolat. A visszaforgatóba dobta a tányérját és a kanalát, méltányolta, ahogy a fedél kattan a keze alatt, ahogy lezárja magát, amint ő megszüntette a nyomást. Kicsiny, jelentéktelen finomság volt. Könnyen el lehetett felette siklani.

– Én most… – mondta, és a hüvelykujjával a kabinjába vezető átjáróra mutatott. Alex bólintott.

Jim lassan haladt keresztül a hajón, a feje gondolatokkal volt tele. Egyre csak az Eroson járt az esze. Azon, ahogy a szabadjára engedett protomolekula szétszedte az embereket, majd a saját igényeinek, a saját programjának megfelelően újra összerakta őket. Most itt volt, évtizedekkel később, és ugyanazt látta történni. Amos, Cara, Xan. Meghaltak, majd újjáépítették őket, mert egy idegen drón, amelyik ki tudja, miféle döntési ágdiagramot követve arra a következtetésre jutott, hogy felül kell kerekednie a halálon. Duarte és a gyűrűállomás úgy szedte szét az emberiséget, akár egy hernyót, amelyik bebábozódva elfolyósodik, hogy aztán pillangóként álljon össze újjá.

A háború folytatódni fog. A gyűrűkapuk megépítői egyik alak után a másikat veszik fel – a primitív biolumineszcens tengeri meztelencsigákból fényangyalokká változnak át, aztán többnyire szőrtelen főemlősök kaptárává milliárdnyi testtel és egyetlen elmével. A kapukban és a világmindenségen kívül lakozó sötét valamikké, amik kaparják és széttépik és semmissé teszik a betegséget, amely a világ valóságába hatolt. Egy nap talán meg lehet nyerni ezt a csatát. Talán örökké dúlni fog. Bárhogy alakul is, semmi, amit Jim emberként ismert, nem marad meg. Nem lesz több első csók. Nem lesz több ima. Nem lesz több féltékeny pillanat, sem megvilágosodás, sem önzés, sem szerelem. Szét fogják szedni, és újra összeállítják majd, akár a testeket az Eroson. Valami lesz, de nem ők.

Naomi egy tiszta melegítőt viselt, amikor Jim a kabinba ért. Szappantól és friss víztől illatozott. A képernyőjének fényében kirajzolódtak az arcvonásai – a bánat és a nevetés. Gyönyörű volt, igen, de mindig is az volt. Amikor fiatalon együtt éltek, azért lehettek szépek, mert a fiatalság önmagában szép. A kor kellett ahhoz, hogy kiderüljön, maradandó-e a szépség.

Naomi összeszűkítette a szemét, és felnevetett.

– Mi van?

– Csak a látványban gyönyörködöm.

– Nem lehetsz most kanos.

– Csak ne szabd meg nekem, hogy mi nem lehetek! – válaszolta Jim, aztán odahúzódott a nő mellé, és a kezére tette a kezét. – Ebből nem fogunk kimászni, igaz?

– Nem tudom, hogy lenne lehetséges. Nem.

Egy pillanatra elhallgattak. Jim úgy érezte, mérhetetlen békesség árad szét benne. Azóta, hogy foglyul ejtették őt a Medinán, először érzett mélységes felszabadultságot. Nyújtózott egyet, és most tényleg jólesett neki.

– Te vagy az életem középpontja – mondta. – Az, hogy ismerlek. Az, hogy melletted ébredek. Ennél szebbet sosem csináltam. És rohadtul mélységesen hálás vagyok azért, hogy részesülhettem ebben. Belegondolok, mennyire könnyen elkerülhettük volna egymást, és még csak elképzelni sem tudom, miféle életem lett volna úgy.

– Jim…

Jim intett, hadd kapjon még pár másodpercet, hogy elmondja, amit el kellett mondania.

– Tudom, hogy néha olyan döntéseket hoztam, amelyekért nagy árat kellett fizetned. Van ez a szokásom, hogy elsietem a dolgokat, mert úgy gondolom, hogy muszáj megtenni azokat. Időt veszítettem, amit veled is tölthettem volna, de mindig én határoztam így. Amikor elindultam az Agatha Kingre. Amikor riadót fújtam a Medinán. Amikor megpróbáltam elkapni a lövedéket az Iloszon. Amikor visszamentem megnézni, hogy valójában mi történik az Eros Állomáson. Mindegyik esetben kockázatot vállaltam, de azzal nyugtattam magam, hogy oké, csak a magam életével játszom. De olyasvalaki életével is játszottam, aki fontos neked, és hálás vagyok, hogy fontos voltam neked. És ezt nem szeretném trivializálni.

Naomi kikapcsolta a képernyőt, aztán megszorította Jim kezét.

– Rendkívüli ember vagy. Mindig is az voltál. Nem mindig döntesz bölcsen, nem mindig átgondoltan. De mindig rendkívüli maradtál. Igen, nagy árat kellett fizetnem azért, amiért hagytam, hogy egy ennyire önfejű és lobbanékony ember, mint te vagy, ilyen sokat jelentsen nekem. De megint ugyanezt tenném.

Jim nem tudta, melyikük kezdte közelebb húzni a másikat, csak azt, hogy egymásba fonódtak. Naomi karja valahogy Jimé alá csúszott, és lehajtotta a fejét, Jim mellkasához szorította az arcát. Jim finoman Naomi feje búbjához nyomta az állát, ami ritkán történhetett meg, miután Naomi annyival magasabb volt nála. Naomi kezdődő pityergése mindkettejüket megrázkódtatta, aztán Jim következett. Lágyan sodródtak a kabinban, amely valaha az övék volt. Jimnek az az érzete támadt, hogy más elmék úgy rajzanak a pillanathoz, akár a feromonokat követő rovarok, de nem tudott odafigyelni rájuk. Úgy nem, hogy Naomit tartotta a karjában.

Valamennyi idő után, ami lehetett pár perc vagy néhány óra, a könnyeik maguktól elapadtak, és együtt hallgattak. Naomi egy kissé ellazította összegömbölyödött testét, és felemelte a fejét. A szájuk egymásra talált, gyengéden, és épp csak megsejteni lehetett fiatalkoruk sóvárgásának emlékét.

– Tedd, amiről csak úgy gondolod, hogy meg kell tenned! Bármi legyen is az – súgta Naomi –, csak várd meg, hogy elaludjak!

Jim bólintott, és Naomi hozzásimult a sötétben. Jim százig számolta a saját lélegzetvételeit, aztán visszafelé, mire Naomi légzése egyenletessé vált, majd megint elszámolt százig, hogy jóval mélyebben elaludjon ahhoz, mintsem a távozása fel tudná kelteni. Naomi egyet rándult, aztán halkan horkolni kezdett. Jim óvatosan kibontakozott az öleléséből, kinyúlt, hogy megérintse a falat, és a kabin ajtajához lökje magát. A lehető leghalkabban kinyitotta az ajtót, majd kattanás nélkül betette maga mögött.

Valahol lent az egyik alsó fedélzeten Pézsmapocok vakkantott vidáman, és Jim hallotta Amos nyers hangját, ha a szavakat nem tudta is pontosan kivenni. A hajó halkan nyikorgott, ahogy felmelegedett, és leadta a hőt. Alex valahol aludt, vagy a neo-noir filmjeit nézte, vagy a bűntudat mardosta Kit és Giselle miatt. Teresát valahol a csalódottság és a kamaszos zavarodottság emésztette. Bobbie Draper nem volt velük, és már sosem lesz. Clarissa Mao is örökre távozott már, habár mindketten rajta hagyták a nyomukat a hajón és azokon az embereken, akik benne éltek. Egy pillanatra maga mellé képzelte Chrisjen Avasaralát, karba font kézzel, az arcán olyan mosollyal, amely egyszerre tudott maró és vigasztaló lenni. A picsába is, ez nem a nyári tábor utolsó napja. Hány kibaszott ölelést tervez még?

A gyengélkedőben előhúzott egy piros kerámiaburokban lévő elsősegélykészletet, és a hóna alá szorította. Úgy paskolta meg az autodokit, mintha valamelyik ismerőse lett volna, akit kedvelt, és talán most jó ideig nem láthatja viszont.

A légzsilip használatát nem korlátozták, így anélkül, hogy bárki különösebben figyelt volna rá, át tudott jutni a hídhoz és a Sólyomra. A laconiai legénység mostanra megszokta, hogy úgy tegyen, mintha ott sem lenne, és a helyzete, előbb Elvi vendégeként, majd az ellenállás vezérének pasijaként egyfajta meghatározhatatlan státuszt biztosított neki a saját, merev hierarchiájukban. Feltéve, hogy úgy tűnt, mintha tudná, hová tart, abból indultak ki, hogy tudja. Mintha láthatatlan lett volna.

A katalizátor szobája az izolációs kamrát kivéve üres volt. Jim behúzta maga mögött a folyosó ajtaját. Nem volt rajta zár, és nem lehetett kiékelni sem. Nos, semmi sem tökéletes. Jim felnyitotta az elsősegélyládát, és tételről tételre átböngészte. Kötszer. Fertőtlenítő. Hipoxiás fecskendő. Injekciós tű.

A feje furcsán tisztának tűnt. Még úgy is, hogy halványan tudatában volt mások jelenlétének, a pillanat csak az övé volt. Még sosem érezte ennyire egyedül magát, és ez egyfajta elégedettséggel töltötte el. Szertefoszlani érezte a kétségeket. A szorongást, amely azóta nem hagyta nyugodni, hogy a Laconia elpárolgott, mint a hajnali harmat egy meleg napon. Most kizárólag önmaga volt.

Az izolációs kamra könnyedén kinyílt, és Jim kihúzta belőle a katalizátort. A nő vak, üres tekintete elsiklott felette. A szája mozgott, mintha olyasmit mondogatott volna, amit egyedül ő hallhatott. Egyáltalán nem reagált, amikor Jim a karjába csúsztatta a tűt, és hátrahúzta a dugattyút.

A fecskendő irizáló kékesfekete örvényléssel telt meg. Öt köbcentiliter. Tíz. Valahol a közelben megszólalt egy riasztó, és Jim feltételezte, hogy miatta. Eredetileg azt tervezte, hogy feltűri az ingujját, és a könyökhajlatánál a vénájába fecskendezi a mintát, de hirtelen aggódni kezdett, hogy a Sólyom legénysége túl hamar odaér, és megakadályozzák. Fintorogva átdöfte a tűt a repülősruhája szárán keresztül a combjába. Tövig lenyomta a dugattyút. A katalizátor cuppantott egyet, és úgy vonaglott, mint aki azt igyekszik felidézni, hogyan kell úszni.

Jim lehunyta a szemét.

Először hidegnek érezte: jégszálnak, amely a tűszúrás helyétől felhúzódott a gyomráig. Aztán hányinger tört rá, majd el is múlt, és égő érzést hagyott maga után, amely szétterjedt a hasában, majd fel a mellkasába. A szíve erősen verni kezdett, minden szívverés lassú, erőteljes és kemény volt, akár egy pörölycsapás. Fémes ízt érzett a szájában.

A szemhéja mögötti sötétségben kék szentjánosbogarak villantak életre és tűntek el. Olyan érzés volt, mint amikor a vér visszaáramlik az egyik végtagjába, amelyet túl sokáig túl erősen nyomott valami. Mint amikor a sivatagi eső megtölti a kiszáradt patakmedreket. Olyan érzés, mint az emlékezés.

Jim hosszan, lassan beszívta a levegőt. Remegett. Kinyitotta a szemét, körbepillantott a szobában, és rátalált arra, amiről úgy gondolta, rá fog találni. Amiben reménykedett. Az enyhe görnyedtségre. A félig-meddig bocsánatkérő, félig-meddig elképedt szomorúkutya-arcra. A kerek kalapra.

– Nicsak – szólalt meg az ismerős hang, ahol csak Jim hallhatta. – Ez nem sok jót ígér.

– Helló, Miller! Beszélnünk kell.

Negyvenedik fejezet: Naomi

– Látod őt? – kérdezte Naomi. – Ebben a pillanatban látod őt?

Jim bólintott. A kiürített laboratóriumban lebegtek, ahol nem olyan régen még Amost szíjazták le az állomásba való sikertelen alámerüléshez. A Sólyom biztonsági emberei egyenesen oda vitték Jimet a katalizátor kamrájából, és Elvi rögtön áthívta Naomit. Jim most egy kapaszkodóba fogódzkodva tartotta magát. Az arcán azt a fajta izzadt, feszes kifejezést lehetett látni, mint amikor legyűrni készült őt valamilyen betegség, vagy részeg volt, de most nyugalom járult hozzá. És még valami. Talán derű.

– Nekem úgy tűnik, mintha közted és Elvi között lenne – felelte Jim. – Egy kicsit közelebb Elvihez.

– Ez nem lehet ugyanaz a Miller – jelentette ki Elvi. – Valaki másnak kell lennie.

Jim halkan felnevetett.

– Mi az? – csattant fel Elvi.

– Elnézést. Valami vicceset mondott. Nézd, az a Miller, akivel az Eroson megismerkedtem, a szó bármely megszokott értelmében meghalt, amikor a Vénuszba csapódott. A protomolekula megőrizte és kisajátította az agya mintázatait, és amikor eszközként szüksége volt rá, hogy rátaláljon a hiányzó dolgokra, ott voltak neki ezek a mintázatok a szerszámosládájában. Ennek a Miller-verziónak kellett valami, ami különböző helyekre tudta vinni a hajót, és én voltam az, aki eldöntötte, hová menjen a hajó, ezért engem kezdett használni. Fizikailag manipulálta az agyamat, hogy lássam a Millerből megalkotott mintázatokat, és interakcióba lépjek velük. Ezek a manipulációk csatornákat hagytak hátra. Most mindössze annyit csináltam, hogy újra összeillesztettem a protomolekulát és ezeket a csatornákat.

Naomira nézett, félrebillentette a fejét, és halványan elmosolyodott.

– Csak eszembe jutott valami, amit Alex mondott arról, hogy ha elég sokáig használsz egy szerszámot, lelke lesz. Bár nem tartozik a témához. Felejtsd el!

– Korábban nem láttad, amikor mások is jelen voltak – jegyezte meg Elvi.

– Igaz – felelte Jim. – Ez most másféle kapcsolat. – Egy pillanattal később felkacagott. Naomi nem tudta, min nevet, csak azt, hogy Miller volt az oka. Ha belé mart is a féltékenység, semmit sem tehetett ellene.

– Ez a Miller-verzió ugyanúgy meg tudja nyitni az állomást, ahogy az előző tette?

Úgy tűnt, Jim egy pillanatig hallgat valamit, aztán vállat vont.

– Nem tudom. Ő sem. A helyzet is megváltozott. Addig nem tudhatjuk meg, amíg ki nem próbáltuk.

– Szeretnék néhány képalkotó vizsgálatot végezni – közölte Elvi, de inkább magának, mint a többieknek. – Legalább az agytevékenységről. És teljes anyagcsere-vizsgálatot, ha van rá idő.

– Nem biztos, hogy sok időm van az ilyesmire – mondta Jim.

– Van bármi, amit visszacsinálhatsz? – kérdezte Naomi. – Van mód rá, hogy ezt kiszedd belőle?

– Elég lehetetlen küldetésnek tűnik – felelte Elvi. – De valószínűleg akad pár dolog, amivel próbálkozhatunk, hogy stabilizáljuk. Vagy legalábbis többé-kevésbé stabilizáljuk.

Jim vállat vont.

– Ha több időt nyerünk, az jó, de csak akkor, ha többet ki tudunk préselni belőle, mint amennyit elvesztünk, ha érted, mire gondolok. Pillanatnyilag meglehetősen sok óra számlál vissza a számunkra.

– Arról beszélek, hogy megmentsük az életedet – válaszolta Elvi.

– Tudom, és nagyra értékelem. De ezzel a problémával később érdemes foglalkozni. Ha a többit nem sikerül jól megoldanunk, nem fog számítani. Ha még mindig egyénként létezel, aki még mindig helyre akar hozni engem, az azt jelenti majd, hogy nagyon sok minden jól alakult.

Elnémultak. Naomi az üres térre pillantott közte és Elvi között, mintha láthatna ott valamit. Nem látott, de Elvi odafordult, mintha a pillantás neki szólt volna. Naomi rájött, hogy mindannyian az ő döntésére várnak. Jim rámosolygott, és ettől Naomi úgy érezte, mintha az arcába öklöztek volna. Hogy a picsába jutottam el ide?

– Gyűjtsetek össze minden adatot, amit lehet, és stabilizáljátok az állapotát! – mondta. – Szólnunk kell Teresának, hogy álljon készen.

– És Tanakának? – kérdezte Elvi.

Naomi habozott. Nem kedvelte Tanakát, és nem bízott benne, de az érdekeik pillanatnyilag egybevágtak, és kicsinyesnek érezte volna, ha újabb frontot nyit a személyes háborúiban. – És Tanakának.

– Rendben – válaszolta Elvi. – Hozom az orvosi csapatot.

Kihúzta magát a laboratóriumból, és betette maga mögött az ajtót. A retesz a helyére kattant, és Naomi csak ekkor jött rá, hogy Elvi néhány percet akart adni nekik, amíg kettesben lehetnek. Jim szinte félénken elfordította róla a tekintetét. Idősebb, soványabb, leharcoltabb volt, mint az a férfi, akivel évtizedekkel korábban megismerkedett a Canterburyn, megmaradt viszont a nyitottsága, amire annyira jól emlékezett. A sebezhetősége. A jóformán a génjeibe kódolt hajlam, hogy képtelen elhinni, hogy a dolgok nem a legjobban alakulnak, feltéve, hogy egyszerűen a szívére hallgat.

– Sajnálom – mondta Jim.

– Komolyan? Még nem néztem végig elégszer, ahogy megpróbálsz végezni magaddal? Most lassított felvételen leszek kénytelen figyelni, ahogy sikerrel jársz. De te sajnálod.

– Aha. Ez a része elég szar. De nem tudtam kiötleni semmi mást, és ez az, ami…

– Oldjuk meg a problémát – vágott a szavába Naomi. – A többivel később is ráérünk foglalkozni.

Jim tétovázott egy keveset, aztán bólintott.

– Innen valószínűleg az állomásra megyek. Amint végeztek a vizsgálatokkal.

– A Rocin leszek.

– Akkor rendben. Szólok, amint bevetésre készen állok.

Naomi bólintott, és az ajtóhoz húzta magát, majd végig a folyosón, mintha csak a szokványos napi feladataikra készülnének. Mintha nem ez lett volna az utolsó alkalom. Mennyire furcsa tudni, hogy valami értékesnek most vége, és ez mégsem változtat semmin. Vagy az abszolút lesújtottsága jele volt, vagy azé, mennyire jó most, és eddig is mennyire jó volt a közös életük.

Újra átszállt a Rocinantéra. A levegő illata ezúttal nem változott. Vagy elég nagy volt a forgalom a két hajó között, és a levegőjük összekeveredett, vagy csak mindkettőhöz hozzászokott. Egy pillanatig tétovázott, nem tudta biztosan, a kabinjába menjen-e, vagy a vezérlőfedélzetre. A munkáját bármelyikben elvégezheti, de a kabinban Jim dolgai – a ruhái, az illata, a hiánya – várnák, ezért inkább a hajóhíd felé fordult.

Alex várta ott, tágra nyílt szemmel, tehetetlen kínjában csapkodó kezekkel.

– Hallottad? – kérdezte Naomi.

– Igaz?

– Az – felelte Naomi, és kiválasztott egy présülést, amelyikbe becsatolhatta magát. – Honnan tudtad meg?

– Casey-től.

– Casey-től?

– A Sólyom energiaellátási technikusától. Sötét haj, széles arc. Egy kis anyajegy van a nyakán. Egyszer átjött sörözni velem és Amosszal az Adróban, mielőtt még eljöttünk onnan.

Naomi a fejét rázta. Valószínűleg látta már, de neki nem ment olyan könnyen az ismerkedés, mint Alexnek.

– Jól vagy? – kérdezte Alex, olyan hangon, amely azt sugallta: tudja, hogy nem.

Naomi megnyitotta a taktikai kijelzőjét, aztán kettéosztotta. A bal oldalra került a gyűrűtér, jobbra pedig egy vázlatosabb kép a gyűrűkkel, a mögöttük lévő rendszerekkel és a mindenféle irányból beérkező hajókkal. A puszta arányai letaglózták. Naominak ki kellett derítenie, melyikük sietett a segítségére, és melyikük volt az új ellenség. Leltárt kellett készítenie a gyógyszerekről és a gyógyszeralapanyagokról, amelyek majd megóvják a rendelkezésére álló hajók legénységét attól, hogy Duarte rémálomba illő kaptárelméjének részévé váljanak. Elegendő ideig irányítania kell a gyűrűteret ahhoz, hogy Jimnek esélye legyen megállítani a minden oldalról feléjük tartó katasztrófát.

– Nagyon-nagyon mérges vagyok – felelte Naomi. – Amikor Jim visszajött a Laconiáról… amikor visszakaptuk… tudtam, hogy sérült. Tudtam, hogy valahogy kevesebb maradt belőle. Azt hittem, gondoskodni fogunk róla. Tudtam, hogy megsebesült, és nem csak a teste. A lelke is, ha ez a megfelelő szó. Azt hittem, hogy ha elég időt, törődést és szeretetet kap, újra olyannak láthatom majd, mint egykor. Olyannak, ahogy az emlékeimben megmaradt.

– Ezt értem – válaszolta Alex.

– Erre az, ami ténylegesen visszahozta, egészen másvalami volt. Újra őt láttam. Az előbb. Olyannak láttam, amilyen régen volt. Amikor a legjobbat nyújtja. És nem a szeretet juttatta el ide. És nem a törődés. És nem az idő. Felfedezett valami hihetetlenül, eszeveszetten veszélyes dolgot, amit meg kellett tennie, és egyedül ő tehette meg. És egyszerűen…

Széttárta ökölbe szorított kezét, mintha csak port szórna szét.

Alex leszegte a fejét.

– Egyszerűen megtette.

– Elfogadta a kihívást. – Mostanra könnyréteg fedte Naomi szemét, színek és fénytörések örvényévé változtatva a fedélzetet. Naomi az ingujjával letörölte a könnyeit.

– Jim olyan, amilyen – mondta erre Alex. – Ugyanaz, aki mindig is volt. Ezt megértem. Két házasságon vagyok túl, mert azt hittem, megváltoztam, és valami mássá értem. És nem tévedtem, csak igazam sem volt. Jim megváltozott, de közben ugyanaz maradt.

– Bárcsak mi hoztuk volna vissza őt, és nem ez.

– Na és mit tehetünk?

Naomi a képernyőire nézett. A könnyei lassanként felszáradtak, még ha a sötétség, az üresség és a bánkódás ugyanolyan mélységes maradt is.

– Annyi időt adunk neki, amennyit csak tudunk. Megpróbáljuk elérni, hogy ez az idióta, bátor, hülye gesztus számítson valamit. Aztán meglátjuk, mi történik ezután. Valakinek közölnie kell a dolgot Teresával. És Amosszal. Lehet, hogy harcra kell számítani.

– Őket bízd csak rám! Emiatt ne aggódj!

Alex hátrafordult, és megindult a liftakna felé.

– Alex!

Amikor visszanézett, egyetlen pillanatra találkozott a tekintetük. Naomi nem volt biztos benne, mit akar mondani, de bármi volt is, Alex már tudta.

– Én megoldom ezt a részt – mondta. – Te intézd a tiédet!

Naomi nekilátott a munkának, és először képtelenül hatalmasnak érződött. Letaglózták a dolog arányai és összetettsége, de azt mondogatta magának, nem számít, lehetségese, csak az, hogy megcsinálja. Kicsi és konkrét feladatokkal kezdte. A Tullus Aufidius – egy nehézfegyverzetű zsoldosnaszád a Szabadbirtokról – a tervek szerint tizenhat óra múlva kel majd át a Szent Antal-kapun. A földalatti mozgalom részeként reagált a hívására, de azóta nem válaszolt a kapu jelerősítőjének kéréseire, hogy Amos szellemi alámerülése az állomásba balul sikerült. Ez jelentette hát az első problémát. Naomi megoldást talált rá. A Kerr, a Vukodlak és a Dhupa – két laconiai teherszállító és a földalatti mozgalom egyik ellátóhajója, amelynek a külsejére néhány torpedócsövet hegesztettek – majd elfogják. Ha a három közül bármelyik túléli az összecsapást, a Hakuseki-kapunál csatlakozik majd az Armando Guelfhez, hogy elfogják a Kutyatestvért.

Felmerült benne, hogy üzenetet küld Trejónak, hogy további erősítést kérjen a Laconiától. Az üzenetnek órák kellettek volna, hogy odaérjen, újabb órák, hogy megérkezzen a válasz, és mire az útnak indított hajók ideérnének, valószínűleg már nem engedelmeskednének sem Trejónak, sem Naominak. Jobb, ha azokat a lapokat játssza ki, amelyeket a kezében tartott. Nyerni nem fog, de hosszú időbe fog telni, amíg veszít.

A megoldásokat átfuttatta a Roci rendszerén, egyik eshetőségről a másikra tért át, akár egy futballedző, aki egy nehéznek ígérkező mérkőzésre készül. Ezek itt a játékosaim. Ezek az ő játékosaik. Ez itt a pálya. A fájdalom, a borzalom és a gyász még mindig benne volt, amikor feléjük fordította a figyelmét, de már távolabb éltek tovább. Érezte, hogy önmaga akkori változatává vedlik vissza, amelyet Jim fogsága idején megalkotott: azzá a Naomivá, aki titkos életet élt, és csak az intellektusa révén érintkezett a világgal, mert a szíve még túlságosan fájt.

Eltűnődött, vajon így maradhatott-e életben Camina Dobos a Szállítószövetség utolsó elnökeként, vagy Michio Pa az elsőként. Vagy Avasarala, annak idején a Földön, amikor a Föld még az emberiség központjának, nem pedig a legrégebbi bolygójának számított a több ezer közül. Az Elnyűhetetlen és a Yunus Emre a Blackberryt fogja feltartóztatni, amikor az átkel a Xicheng-kapun. Naomi kifaggatta a Yunus Emrét, milyen típusú torpedókat és PVÁ-kat tudnak bevetni, aztán ráállította a Rocit, hogy keressen ennek megfelelő fegyverzetű hajókat.

Amikor Jacob meghalt, ugyanez történt. Már csak néhány hét választotta el őket a negyvenedik évfordulótól, és a gyerekek mind hazajöttek az egyetemről az ünnepségre. Naomi a fürdőszobában talált rá. Egy stroke végzett vele, mondták az orvosok. Naomi egyhuzamban huszonnyolc órát töltött takarítással, és abba sem hagyta volna, ha Hannah nem érkezik meg korábban, és…

Naomi felemelt kézzel megállt, a szíve a rendesnél háromszor szaporábban dobogott. Körbenézett a vezérlőfedélzeten, mintha azt vizsgálgatta volna, hogyan lehetne biztosabbá, valóságosabbá, konkrétabbá tenni. Megnézte, mennyi az idő. Még három óra hátravolt addig, amikor be kellett vennie a következő gyógyszeradagját. Mégis bevette most. A barackszínű tabletták keserűek voltak, az ízüket még sokáig érezte a torkában. Kivárt néhány percet, a saját gondolkodását figyelte, várta, hogy az életek, amelyeket nem ő élt le, lassanként újra belészivárogjanak.

– A rohadt kurva életbe! – mondta az üres levegőnek, aztán kapcsolatot nyitott Elvihez. – Mennyi idő kell még, hogy nekiláthassunk?

– Tanaka már úton van ide – felelte Elvi. – Jimre egy laconiai űrruhát adunk. Tanaka úgy gondolta, hogy Duarte szívesebben látja ebben, mint a Roci felszerelésében. És… így nagyobb eséllyel életben marad. Tudod, amíg…

– Kezdenek idegen gondolatok betolakodni a fejembe.

– Tudom – mondta Elvi. – Sok mindenkinél. A korábbról származó adatok szerint nem vészes, feltéve, hogy mindig időben beszeded a gyógyszeredet. De csak tompítani tudjuk. Teljesen nem lehet megszüntetni a hatást.

– Információt szednek ki belőlem?

A Roci csipogva jelzett. Naomi megnyitotta a riasztást, miközben Elvi válaszolt.

– Lehetséges, de eléggé esetleges az egész. Én arra tippelek, hogy bármely intelligencia, amelyik átcsúszik, beleveszik a csoportba. Ez persze csak találgatás.

– Nem biztos, hogy az adatok ezt támasztják alá.

– Miért nem?

– A kapuknál lévő jelerősítők, vagyis azok, amelyek még működnek, egyszerre elnémultak. Leállítókódot küldtek rájuk a kapuk rendszerek felőli oldaláról.

Elvi egy pillanatig tanakodott.

– Mindegyik ugyanakkor?

– Néhány másodperc különbséggel.

– Ez így… jóval összehangoltabb, mint szeretném.

Naomi kinyújtóztatta a vállát. Érezte, hogy megváltoznak a tervei. Mindent újrafogalmaz, amit korábban kidolgozott. Még mindig ő határozta meg a játék stratégiáját, de ezt a meccset nem engedték, hogy nézze…

– Majd számolj be, hogyan alakulnak a dolgok! – kérte Elvitől. – Itt leszek.

Megnyitotta a taktikai térképet. A négy leglényegesebb kapunak a Föld, a Laconia, az Auberon és a Bara Gaon számítottak. Megkereste a hozzájuk legközelebbi hajókat. Öt percbe telt kidolgoznia a repülési megoldásokat mindegyiknek külön-külön: a kemény égetéseket, amelyekkel jóval a gyűrűtéren belül fékezni kezdtek. Mindössze annyi sebesség maradt, hogy átkelhessenek, teleszkóppal adatokat gyűjthessenek, majd rögtön vissza is húzódjanak. Az átkelési pontokat pedig véletlenszerűen határozzák meg, ezért még ha alattomban a fejükbe férkőzhet is az ellenség, ne tudjanak torpedót irányítani a hajóra, vagy sínágyútámadást intézni ellene.

Elégedetten nyugtázta, hogy egyik hajó kapitánya sem kérdőjelezte meg a parancsait vagy tagadta meg a küldetés teljesítését. Mindegyikhez nyomkövető jelzést rendelt – parányi vörös kúpokat, amelyek megmutatták, hogy a hajó mekkora távolságot tett meg, ugyanakkor nem határozta meg egyértelműen a pontos helyzetüket. Miközben megindultak, Naomi szimulációkat futtatott le a gyűrűtérbe belépni készülő első tizenkét hajó átkelési idejére és arra, hogy fizikailag milyen pályamódosítások lehetségesek. A korábban biztosra vehető elfogások az idő és tér felhőivé bomlottak szét…

Majdhogynem bosszantotta, amikor kapcsolatkérés érkezett, és megtörte az összpontosítást.

– Szia! – üdvözölte Jim, mire minden önuralom és távolság, amit elszántan felépíteni igyekezett, tovaszállt Jim leheletével. A gyász úgy csapódott neki, akár egy elszabadult hullám, ledöntötte a lábáról, és próbálta megfullasztani őt.

– Szia! – mormolta maga elé.

– Szóval nagyjából száz méterre vagyunk az állomás felszínétől, és megindulunk befelé.

Naomi kikapcsolta a taktikai kijelzőt, és megnyitotta a Roci külső kamerájának képét. A hajónak egy másodperc se kellett, hogy megtalálja őket. Három vonalka körvonalai rajzolódtak ki az állomás izzó kéksége előtt. Címkék jelentek meg, ahogy a Roci meghatározta a helyzetüket és a sebességüket. Naomi kitörölte mindegyiket. Épp elég volt látnia őket. Fontosabbnak tartotta, hogy figyeljen, mint hogy ismerje a részleteket. A részletek nem számítottak.

– Megvagy – mondta Naomi, és fájt neki, ahogy ez egyszerre volt igaz és nem igaz. – Megvagy, Jim.

– Teresa szeretné, ha Pézsmapocok a présülésében feküdne, hátha valami bonyolult manővert kell végrehajtani.

– Elintézem.

Az egyik kis vonalka bólintott, vagyis az lehetett Jim. Értesítés érkezett a hajóról, amelyik bekukkantott az Auberonba, aztán a laconiairól is. Naomi mindegyiket bezárta. Egyáltalán nem úgy tűnt, mintha azok hárman mozognának. Egyszerűen ott voltak a kékség előtt. Felbukkant Duarte hajójának kis tojása, és növekedni kezdett. Már majdnem odaértek.

– Jól van – szólalt meg Jim. – Itt egy bejárat. Be tudunk jutni.

– Annyi időt hagyunk nektek, amennyit csak tudunk.

– Minden rendben lesz. – Efféle mérhetetlen optimizmus bárki mástól hazugságnak hatott volna. Vagy tán fohásznak.

– Kellemes vadászatot, szerelmem! – mondta Naomi, aztán a három pont behatolt a kékségbe, és eltűnt. Naomi várt egy pillanatot, de semmi sem változott. Az állomás megmaradt rejtélyes önmagának. Egy harmadik üzenet is érkezett, ezúttal a Sol-kapu felől. Naomi kikapcsolta a külső kamerákat, és újra megnyitotta a taktikai térképet.

Most már sokkal, de sokkal több hajó közelgett. Több száz, és míg a zömük sebesen égetett, még így is napokba telik majd, amíg elérik a kapukat.

De addigra semmi sem számít majd ebből, mert a Laconia-kapu adatai közt lehetett megtalálni a meccset eldöntő részletet. A Forgószél Zúgása, az utolsó Magnetár-osztályú hadihajó a három közül, gyilkos égetéssel tartott a Laconia-kapu felé. A jelenlegi tempó mellett még a lélegzőfolyadékos présülésekben lévők is az életüket kockáztatták. Épp csak egyáltalán nem kockáztatták az életüket. Az e pillanatban semmivel sem volt fontosabb, mint az egyes sejtek egy bokszoló öklében. Százával zúzódnak szét, és senkinek sem fognak hiányozni.

Abban a pillanatban, hogy a Forgószél átlép azon a kapun, a harcnak vége, és amilyen erőket Duarte kaptárelméje egybegyűjtött, bezúdulhatnak a gyűrűállomásba, és úgy ránthatják ki onnan Jimet, Teresát és Tanakát, mintha csak egy szálkát húznának ki.

Naomi kapcsolatot nyitott kicsi, halálra ítélt flottájához.

– Itt Naomi Nagata – mondta. – Készüljenek fel, hogy hamarosan megkapják a parancsot!

Negyvenegyedik fejezet: Jim

– Nagyon rossz ötlet – jelentette ki Miller. – Úgy értem, mindig is egy kissé tompa agyú voltál, de még neked is tudnod kell, hogy ez nagyon rossz ötlet.

– Igen, tudom – felelte Jim. – De a szó legszorosabb értelmében ez a legjobb rossz ötlet, amivel elő tudok állni.

– Ha visszagondolsz, az életed némelyik fontos döntése, amely eljuttatott ide, eléggé elhamarkodott volt.

Jim odafordult a hely felé, amelyet látszólag a halott nyomozó foglalt el. Millerben volt annyi tisztesség, hogy szégyenkezést mutasson, és megadón, a tenyerét kifelé fordítva felkapta az egyik kezét.

– Értem, hogy a dolognak van némi „bagoly mondja verébnek” vetülete – mentegetőzött Miller. – Csak az elvárásaidat akarom helyre tenni azzal kapcsolatban, hogyan fog végződni ez.

Az állomás gömbje ebből a távolságból nem gömbnek tűnt. Jim eléggé közel volt – ők ketten eléggé közel voltak – ahhoz, hogy sokkal inkább izzó kék síkságnak mutatkozzon. Körben és a háta mögött a gyűrűkapuk parányi, perverz módon szabályos csillagok módjára világítottak.

A laconiai nehézszkafander, amit Elvi adott neki, furcsán illeszkedett a hónaljánál és a térdénél, és ezzel oly módon könnyítette meg a mozgását, hogy az amigdalájában folyton pániklöketek áradtak szét, mert úgy érezte, „az űrruha mindjárt szét fog esni”. A sisakkijelzőn az állt, hogy tizenöt órára elegendő a levegője, ami rohadt jónak számított. Még csak második palackra sem lesz szüksége. A laconiai szkafander levegőt és vizet tárolt el az űrruha lemezeinek pórusaiban, és ugyan nem harci páncél volt – egyedüli fegyverként egy pisztolyt hozott magával a Roci készletéből –, kellően megerősítették, hogy valamennyi védelmet nyújtson.

A szkafanderbe épített érzékelők semmi veszélyeset nem jeleztek az állomás kékes izzásában, és csupán néhány száz milliram sugárzás érkezett az összes kapuból együttvéve. Több sugárzás érte volna egy rövid űrséta során, ha a szokványos világűrben ellenőrzi a Roci hajótestének burkolatát. Ez volt az egyetlen dolog a helyzetében, ami valamennyire biztonságosnak látszott.

A Roci és a Sólyom tőle néhány kilométerre jobbra lebegett, a Derecho ugyanilyen távolságra balra. Mindegyik hajó elég kicsinek látszott ahhoz, hogy a kinyújtott keze hüvelykujjával kitakarja. Az idegen jármű pedig, amelyik Winston Duartét hozta ide a Laconiáról, halvány pontnak mutatkozott alatta az állomás felszínén. A sisakja biztosította afelől, hogy Teresa és Tanaka mindketten felé tartanak, de nagyítás nélkül nem látta őket. Még nem. Így egymaga maradt, vagyis ő és Miller, attól függően, hogy tekintett a dologra.

A nyomozó ugyanazt a szürke öltönyt és sötét kalapot viselte, mint az életben. Szomorú, basset houndéra emlékeztető arckifejezése fiatalabbnak tűnt, mint amire Jim emlékezett, de ez valószínűleg csak amiatt lehetett, mert Jim lassanként megöregedett, míg Miller ugyanolyan maradt. Mivel a protomolekula közvetlenül hatott a testére, Miller olyankor is megmaradhatott Jim tudatában, amikor mások is ott voltak vele, és Miller időközben arra a kellemetlen képességre is szert tett, hogy szakadatlanul valahol Jim szeme előtt legyen. És mindig onnan érzékelte megszólalni Miller hangját, ahol a nyomozó látszólag megjelent. Zavarba ejtő és hátborzongató volt, mintha Miller egy alacsony költségvetésű horrorvideó főgonosza lett volna.

Miller zsebre dugta a kezét, és az állával a Derecho felé bökött.

– Úgy tűnik, Szimpi ezredes is megérkezett.

– Jobb, ha nem hívod így.

– Miért? Nem mintha hallhatna.

Tanaka fekete pontként jelent meg a kapuk fényének hátterében. A manőverezőfúvókái sűrített gázt használtak, és alig adták bármi jelét annak, hogy kilövelltek volna, mindössze Tanaka lassult le, ahogy közeledett. A szkafandere ugyanolyan kék volt, mint a laconiai zászló, rajta stilizált szárnyakkal. Ezektől eltekintve Bobbie Draper régi Góliátjára emlékeztette Jimet: nem annyira űrruhára, mint egy szkafander formájú fegyverre. Az arca meglepő módon jól látható volt. Az egyik fele simábbnak és fiatalabbnak tűnt a másiknál, mert Jim nem olyan régen cafatokká lőtte szét. A nő tekintete úgy kattogott körötte, mintha leltárt készítene. Egy pillanatra abbahagyta, összeráncolta a homlokát, majd mintha a sisakja körüli semmire összpontosított volna.

– Nos, akkor azt hiszem, igaz – mondta a sisak rádiókapcsolatán. – Tényleg valaki más is jött magával.

– Igen – válaszolta Jim. – De honnan…

– Itt vagyok – szólalt meg Teresa. Jim hátrafordult a Roci felé, és Teresát találta ott egy viharvert Rocinante-jelvényes űrruhában, míg Miller bocsánatkérőn lebegett mellette. – Már majdnem készen állok. Csak egyvalamit kell még elintéznem.

– Mit? – kérdezte élesen Tanaka.

– Pézsmapockot. Ha harc tör ki, a présülésében kell lennie.

Tanaka hallgatása félreérthetetlen válasznak hatott.

– Jaj, ez nagyon érdekes lesz – jegyezte meg Miller.

– Erről majd gondoskodom – mondta Jim. – Pézsmapocok problémáján kívül mindannyian indulásra készen állunk? Kell még bármi, mielőtt bemegyünk?

– Nem – felelte Teresa. – Indulhatunk. – Tanaka a fejét rázta. Jim a hatalmas és üres kékség felé fordította át magát, és Millert már ott találta maga alatt.

Csatornát nyitott a Rocihoz.

– Helló!

– Helló! – válaszolta Naomi. A hangja halknak és gondterheltnek hatott. Jim gyorsan lemérte a távolságot az állomásig.

– Szóval, nagyjából száz méterre vagyunk az állomás felszínétől, és mindjárt bemegyünk.

– Megvagy – mondta Naomi, aztán még valamit, amit Jim nem egészen értett.

– Teresa szeretné, ha Pézsmapocok a présülésében feküdne, hátha valami bonyolult manővert kell végrehajtani.

– Elintézem.

Az óriási kék fal egyre közelebb került. Jim a szeme sarkából látta, hogy Tanaka aktiválja, majd kikapcsolja a szkafander alkarjába épített puskát, az ideges matatást és a fenyegetést elegyítve tolja ki és húzza be a fegyver csövét. Teresa egyenesen az állomásra meredt valamiféle sóvárgást sejtető arckifejezéssel.

Jim mellett Miller odabiccentett.

– Találtam valamit. Ezt nézd! – A kék fal egyhangú felszíne hirtelen megváltozott. Vonalak futottak rajta, vékonyan, akár egy cérna, széles, bonyolult csigavonalakat rajzoltak fel, amelyek összeálltak, majd újra szétestek, hogy újabb feltörő kacskaringók váltsák fel őket. Valahol a szerves és a gépi között helyezkedett el, és igencsak ismerősnek tűnt.

Miller előrevillant, egyik helyről egy másikra teleportált, ahogy csak egy látomás tudott, kivárta, amíg a vonalak mintázata egy pillanatra megállapodott, és benyúlt a felszínbe. Jim úgy érzékelte ezt, mintha a saját teste fejtette volna ki az erőt, de nem olyan helyen, amit be tudott volna azonosítani, mintha egy fantomvégtag egyik izmát feszítette volna meg. Ahogy a csigavonalak újraformálódtak, az a hely, ahol Miller volt, üres maradt, aztán kiszélesedett. A kék izzás egy háromméteres körben elsötétedett, ahogy egy mélyedés alakult ki, hatolt beljebb, és vált alagúttá. Tanaka mondott valamit, de kikapcsolt rádióval. Jim csupán abból tudta, hogy látta mozogni a nő száját.

– Jól van. Itt egy bejárat. Be tudunk jutni.

Amikor Naomi újra megszólalt, a hangjából kétségbeesést lehetett kihallani.

– Annyi időt hagyunk nektek, amennyit csak tudunk.

– Azt hiszi, mind halottak vagytok – jegyezte meg Miller. – Ő meg te, és mindenki más is azokon a hajókon. Vagy nem is tudom. Ha nem halottak, valami rosszabb. Jó ideje ezekben a szemétládákban rekedt elme vagyok, akit nem hagynak meghalni. Nem nagy élvezet. És ha már szóba került, mondtam már, hogy rohadj meg, a kurva életbe is, amiért visszaráncigáltál?

Jim a fejét rázta. Fogalma sem volt, mit mondhatna Naominak, amivel valamennyi vigaszt nyújthatna neki. Már korábban is elboldogultál nélkülem, vagy Ha meghalunk, úgy fogunk meghalni, hogy közben minden tőlünk telhetőt megteszünk, vagy Kihasználom, amennyi időt csak adni tudsz. Semmi sem fejezte ki azt, amit elmondani akart.

– Minden rendben lesz – mondta végül.

– Kellemes vadászatot, szerelmem!

– Nem lesz – tette hozzá Miller. – Mármint nem lesz minden rendben.

Holden kikapcsolta a mikrofonját.

– Jól van, tudom, küldj csak el a picsába, amiért visszarángattalak! Most viszont vagy segíts, vagy fogd be a szád!

Aztán az állomásba vezető alagút íve mintha felfelé görbült volna körülötte, kitakarva a Rocit, a Derechót és a csillagfényű kapukat. Mélyebbre vezetett az állomásban, de az iránya egyre az előre és a lefelé között ugrált Jim érzékei számára – időnként előrefelé haladt egy átjáróban, máskor egy lyukban zuhant.

– Előrefigyeljen! – szólalt meg Tanaka újra a nyílt csatornán. – Holden, milyen az állapota?

– Elnézést, mi milyen?

– Az állapota. Maga a belépőkártyám ebbe a kis pokolbugyorba. Ha teljesen protoszörnnyé alakul át itt nekem, tudnom kell, és még azelőtt kell tudnom, hogy megtörténne. Szóval milyen az állapota, bassza meg?

– Hm – szólalt meg Miller. – Úgy érzem, kettőtöknek el kellett volna beszélgetnetek egy kicsit arról, ki a főnök ebben az ügyben.

– Jól érzem magam – felelte Jim, aztán egy pillanatot kivárt, elgondolkodott. – Talán egy kissé felment a lázam. Semmi komoly.

– Ötpercenként jelentést kérek. Állítson be egy figyelmeztetést!

– Amint rosszabbul érzem magam, szólok.

– Naná. Mert beállította a figyelmeztetést.

Miller, aki kettejük között lebegett fél lépéssel hátrébb, megpróbálta elleplezni a mosolyát. Jim mérlegelte, miféle előnyökkel és hátrányokkal jár, ha ellenkezik, aztán beállította az időzítőt. Viszont hét percre.

Az alagút kiszélesedett. A peremét valamiféle átlátszó hártyaszerű felület jelezte, de Jim egészen enyhe ellenállásnál többet nem érzett, amikor átment rajta. Az alagút vagy lyuk még tíz méteren át folytatódott, aztán egy katedrálisszerűen tágas csarnokba futott bele. A vonalak, amelyeket az állomás burkán látott, itt is megjelentek, újra meg újra befonták a falakat és az oszlopokat. A falakból finom fény pulzált, túlságosan szórt ahhoz, hogy árnyékot keltsen. Mindenfelé mozgást lehetett látni, és Jimnek az az érzése támadt, hogyha nem pumpálta volna a testébe a protomolekulát, a nagy részének tudatában sem lett volna. Minden felület elevennek mutatkozott, folyadékokat és a homokszemcséknél is apróbb tárgyakat cseréltek ki egymás között. Mintha egy hatalmas test minden szövete a saját feladatát végezte volna, és az egészet egyetlen óriási, kifürkészhetetlen célhoz hangolták volna össze.

Az egyik oszlop egyben alak is volt: egy külváz, egy rovar, vagy egészen más valami. Jimnek hirtelen bevillant egy emlék arról, ahogy egy marsi tengerészgyalogos egy kézigránáttal pusztít el egy ehhez hasonlót, aztán maga is megsemmisül, bonyolult molekulákká hullik szét, és arra használják, hogy helyrehozza a károkat, amiket okozott. Jim újra bekapcsolta a mikrofonját.

– Öhm – szólalt meg. – Ha lehetséges, semmiben se tegyünk itt kárt.

Arra számított, hogy Tanaka rámordul, de Teresa volt az, aki válaszolt.

– Azt hittem, nincs belélegezhető levegő. A jelentésekben ez állt. Nemesgázok egy kevés illó anyaggal. Ez itt egész más.

Jim rápillantott a szkafandere kijelzőjére. Teresának igaza volt. Neon, és még több is, mint annak idején, nyomokban benzol, de oxigén is. A szkafandere szerint akár le is vehette volna a sisakját, és nem lenne semmi baja. Nem tette.

– Miatta van – állapította meg Tanaka. – A főkonzul nem tett el magának űrruhát, és ha nem volt valami ilyesmi abban a… hajóban, amivel idejött… – a levegő, a falak, általában az állomás felé biccentett –, akkor ezzel biztosíttatta a létfenntartását.

– Ételt és vizet sem hozott magával – jegyezte meg Teresa.

Tanaka komoran ráncolta a homlokát az arclemeze mögött.

– Szerintem pedig hozott. Ugyanígy. Idebent van. Holden! Merre találjuk?

Jim pislogott egyet, és Miller felé fordult.

– Fogalmam sincs – mondta Miller. – Ha Duarte egy új, tökéletesen beállított versenyhajó, mi egy reaktor tetejéhez szíjazott két teherkonténer vagyunk. Mondhatjuk azt, hogy ugyanazt csináljuk, és szigorúan véve nem tévedünk, de semmiképp sem ugyanabban a súlycsoportban küzdünk.

– Nem tudom – felelte Tanakának Jim. – Azt hittem, maga a nyomkövető.

Tanaka nem válaszolt. Ehelyett intett nekik, hogy maradjanak mögötte, és a fúvókáit használta, hogy a csarnok közepére jusson. Az élre állt.

Amint kellő távolságra került, Tanaka mozdulatlanná dermedt, mintha hallgatózna. Lehet, hogy valóban ezt csinálta. A légkör elég sűrű volt ahhoz, hogy a hanghullámok terjedhessenek benne, és Jim nem tudta, mire képes a szkafandere. A katedrálisban energiavonalak és bonyolult elektromágneses mezők mozogtak, amelyekről nem tudta biztosan, Tanaka látja-e őket, és száz különböző irányban átjárók vezettek ki belőle. Egy pillanatig Jim gigantikus szívnek látta, amely összehúzódni készült körülöttük. A feje kóválygott, mintha zuhanna, és az áhítat hulláma söpört végig rajta, mintha Isten hangját hallotta volna meg, de csak suttogva.

– Hőőő! – szólalt meg Miller. – Szedd össze magad! Túl korai lenne már a meccs elején eufóriarohamokat kapnod itt nekem.

Az állomás iránti letaglózó elragadtatottság érzete lejjebb lohadt, és Jim kikapcsolta a mikrofonját.

– Teljesen úgy beszélsz, mintha lenne később is ebben a meccsben.

Miller rejtélyesen elmosolyodott, és mire a mosoly a szeméhez ért, egy kissé szomorkásnak tűnt.

– Még él, aki meg nem halt.

– Úgy érzem, tudnom kellene, ki mondta ezt.

– Vegyél néhány nagy levegőt, és zabolázd meg újra a fejed! Azt hiszem, egy kicsit szivárgunk.

A tekintete hirtelen Teresa felé fordult, és amikor Jim odanézett, látta, hogy a lány aggódva bámul vissza rá.

– Minden a legnagyobb rendben. Jól vagyok – mondta, aztán visszakapcsolta a mikrofont, és megismételte. Teresa bólintott, de semmit sem szólt.

– Nem hiszem, hogy bevette – jegyezte meg Miller.

Tanaka hangja szólalt meg újra a nyílt csatornán.

– Megindulok. Maguk ketten velem jönnek. Maradjanak szorosan mögöttem!

Már a csarnokot átszelve manőverezett. Teresa gyorsabban eligazodott, és már utána is repült, így Jimnek kellett zárnia a sort.

Jimtől jobbra megmozdult valami hatalmas. Zúgás töltötte meg Jim fülét, akár egy lódarázsrajé, amit a szkafander műszerei nem érzékeltek, aztán valami, ami fény is volt, meg nem is, átúszott a falakon. Egyszerre adrenalin áradt szét a szervezetében, és a szíve idegesen verdeste a bordáját. Bármi volt is az, irányt változtatott, elenyészett, és anélkül folytatta útját, hogy valóban behatolt volna a helyiségbe. Jim még sosem látott felszínre bukó bálnát, de úgy gondolta, valamennyire érti már, milyen érzés lehet a közelben lenni, amikor megteszi. Úgy tűnt, sem Tanaka, sem Teresa nem vett észre semmit. Jim ellenőrizte az egészségügyi értékeit. A szkafander szerint valamivel harmincnyolc fok fölé szökött a testhőmérséklete. Lázas volt, de ahhoz nem eléggé, hogy hallucináljon.

– Nem, tényleg megtörtént – szólalt meg Miller. – Csak egy kis emlékeztető arra, hogy elveszítettük a lábunk alól a talajt.

– Felesleges volt. Egyértelmű – jegyezte meg Jim.

– Micsoda? – mondta erre Tanaka.

– Semmi – felelte Jim. – Csak magamban beszélek.

Tanaka egy pillanatra megállt egy téglalap alakú bejáratnál, ahonnan egy átjáró vezetett le még mélyebben az állomás belsejébe. Halvány, kék szentjánosbogarakhoz hasonló fények csorogtak ki belőle, aztán a mögöttük lévő csarnokba.

– Mintha azt mondtam volna, maradjanak szorosan mögöttem – mordult fel Tanaka. – Legközelebb tegyék is meg!

– Ezredes! – szólalt meg Teresa. – Kérem, menjen tovább!

Miller, aki egyszerre Teresa mellett termett, lekapta a kalapját, és a tenyerével megdörgölte a halántékát.

– Atyaég! Van, aki nem parancsol itt?

Tanaka megfordult, és megindult az átjáróban. A falakból áradó ragyogás itt mély, vajszerű sárgába váltott. A bennük lévő csíkok csigavonalakból vad, lendületes vonásokba mentek át, amelyek arra az időre emlékeztették Jimet, amikor még egészen fiatal volt, és a szülei egy hóviharban vitték őt kocsival. Nagyjából száz méter után lassanként megváltozott az átjáró, kiszélesedett az ovális hosszabb tengelye mentén, és összeszűkült a rövidebbnél, mígnem Jim kinyújtott kézzel mindkét oldalon meg tudta érinteni a falat.

– Túlságosan elkeskenyedik – mondta Teresa. – Nem fogunk átférni.

– Maradjanak szorosan mögöttem!

Az átjáró folyamatosan szélesedett és laposodott, mígnem Jim már úgy érezte, hogy egy barlang hasadékán préselődnek át. Az érzet, hogy mindkét oldalról hatalmas tömeg veszi közre, lassanként klausztrofóbiát váltott ki, de Tanaka egyre csak nyomult előre.

Megszólalt Jim időzítője.

– Lázas vagyok, de máskülönben semmi bajom – közölte.

– Tessék?

– Azt kérte, hogy jelentsek. Most jelentek. Egy kis láz. Jól érzem magam. Talán mindegyikünknek rendszeresen be kellene számolnia az aktuális állapotáról. Én megmutatom az enyémet, te megmutatod a tiédet. Kölcsönösség.

Tanaka megfordult, átpréselődött Teresa mellett Jim felé, akár egy angolna egy korallzátonyban. Az állkapcsa elmozdult, ahogy egy privát csatornára kapcsolt át. Holden ugyanezt tette.

– Holden kapitány! – mondta Tanaka. – Méltányolom, amit azért tett, hogy bejussak ebbe az állomásba, de már itt vagyok. Úgy tűnik, hogy jelenleg jóval kevésbé hasznos a számomra. Ezért erősen ajánlom, hogy hagyja abba a kötekedést, mielőtt elgondolkodom, mivel tartozom az arcomba kapott lövedékért. Kölcsönösség, meg minden.

Kurtán bólintott, mintha Jim helyett is egyetértene önmagával, aztán visszakapcsolt a nyílt csatornára.

– Ez itt zsákutca. Visszamegyünk, és újra próbálkozunk.

Átnyomult Jim mellett, a csarnok felé haladt, ahonnan nemrég eljöttek. Teresa követte őt. Jim egy pillanatig csak lebegett, a kezét az egyik falnak támasztotta, a hátát a másiknak. Szentjánosbogarak fuvallata örvénylett elő az átjáróból, amely túl keskenynek bizonyult az embereknek, majd felröppent Teresa és Tanaka elé.

– Arcon lőtted, hm? – kérdezte Miller.

– Akkor épp végezni igyekezett velünk – felelte Jim. – De őszintén szólva inkább azért tettem, mert azokra a laconiai vallatókra emlékeztetett, akik annak idején mind alaposan összevertek.

– Ha úgy vesszük, hogy egy verést toroltál meg vele, egy arclövés egész jól megteszi.

– Nem éreztem tőle jobban magam.

– Tudod – válaszolta Miller –, volt ez az ürge, amikor a Star Helixnél kezdtem dolgozni. Jason. Teljesen felhúzta a főnököt, már nem emlékszem, hogyan. A törvényszéki adatelemzőknél ragadt. Nem hangzik annyira vészesnek, de azt jelenti, hogy az emberek eseménynaplóit kell végigböngészni. Biztonsági felvételeket. Az összes olyan iszonyú szarságot, amit az elkövetők rejtve tartottak a fő partíciók előtt. Nap mint nap válogatott borzalmakat nézett végig, és rohadtul semmit sem tudott tenni ellene. Lassanként kikezdte az elméjét. A szakszervezeti agyturkász „folyamatos fennálló traumaként” határozta meg. Alapvetően mind tudtuk, mi lesz a vége. Az ott erre az ürgére emlékeztet.

Jim kikapcsolta a mikrofonját, és utánuk lendítette magát, a talpukat követte.

– Mennyi ideig bírta?

– Másfél évig. Majdnem tizenkilenc hónapig. Mind baromi jó teljesítménynek gondoltuk. A legtöbben, akik ezzel foglalkoznak, hat hónap után megoldják, hogy kimeneküljenek.

– Nem hiszem, hogy lenne hat hónapunk.

– Csak azt akarom mondani, hogy Szimpi ezredes már azelőtt be volt kicsit kattanva, hogy ez az egész elkezdődött. Most sincs valami jó állapotban. Fel kell készülnöd arra, hogy esetleg megint arcon kell lőnöd, mielőtt ennek az egésznek vége.

– Amikor legutóbb rálőttem, nem laconiai motoros páncélt viselt, mégsem sikerült kinyírnom.

– Hát, öreg haver – válaszolta Miller –, ez gond lesz.

Negyvenkettedik fejezet: Alex

– A hátsó PVÁ-k még mindig késéssel reagálnak – közölte Alex. – Csak tizenöt ezredmásodperc. Nem vészes.

– Vettem – válaszolta Amos. – De amúgy sincs más dolgom, és a késés mégiscsak késés. Adj egy percet, hogy elkülönítsem a vezetéket.

– Csináld csak! – mondta Alex. A navigációs fedélzeten félhomály uralkodott, ahogy szerette, de a sötétség sem hatott nyugtatóan. Még a Rocinante hangjai is baljóslatúnak érződtek, hiába ismerte úgy azokat, mint a saját tükörképét. A háta és a válla annyira megfeszült, hogy úgy érezte, mintha napok óta enyhe fejfájás gyötörné, és már azt sem tudta volna megmondani, utoljára mikor aludt végig egy teljes éjszakát. És ez még mind azelőtt, hogy Jim és Teresa egy hidegvérű gyilkossal megindult az állomásra. Mielőtt Jim megfertőzte magát a protomolekulával. Mielőtt Duarte belekezdett, hogy az emberiséget egyetlen hatalmas organizmussá kovácsolja össze, amely mintha kifejezetten őt, Amost és Naomit igyekezett volna megölni.

Így nézve a kialvatlanság alighanem a helyzethez illőnek hangzott.

– Jól van – szólalt meg Amos. – Próbáld ki most!

Alex megérintette a tesztprogram ikonját.

– Még mindig tapasztalom.

– Jól van. Most a hátsó PVÁ-csatlakozást!

– Ugyanaz a késés.

– Na és általában a hátsó rész?

– Az jónak tűnik.

Amos sóhajához egyfajta arckifejezés tartozott, még ha a nagydarab gépészt nem is vette a kamera. Felvont szemöldök, féloldalra húzódó száj, akár egy apuka, aki azt nézi, ahogy a fia valami fontosban kudarcot vall. Ugyanannyi gyengédség, mint csalódottság.

– Nos, ez azt jelenti, hogy a köztük lévő vákuumcső az oka. Megpróbálom átöblíteni.

Naomi hangja szólalt meg az alatta lévő navigációs fedélzetről és ezzel egy időben a rendszer kommcsatornájáról.

– Kell hozzá segítség?

– Nem mondok rá nemet – felelte Amos. – Nem kifejezetten egyemberes meló.

– Akkor mindjárt ott leszek. Alex, tartsd szemmel a kapukat. Ha bármi átkel a…

– Sikítok. Emiatt ne aggódj.

– Köszönöm.

– Hé, Naomi! Csak szeretném, ha tudnád, bármi történjék is, igazán megtiszteltetés volt veled együtt repülni.

– Nem hiszem, hogy kibírok még egy búcsúbeszédet, Alex.

– Persze. Csak szerettem volna, ha tudod.

Naomi egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – Nekem is megtiszteltetés volt. – És már ott sem volt, megindult lefelé, hogy Amosszal még egy utolsó alkalommal finomra hangolja a hajót.

Furcsának tűnt, hogy nincs ott Teresa, hogy kisegítse Amost. A kölyök nem túl régóta volt a Rocin, de Amos annyira megszokta már a jelenlétét, hogy a változás egy kissé összezavarta. Jim hiánya még rosszabbnak tűnt. Alex folyton kereste, hogy megtudja, alszik-e, vagy a teleszkópokat figyeli, vagy lement kávéért. Valamiért sehogy sem fért a fejébe a gondolat, hogy Jim nincs a Rocin. És hogy Clarissa sincs. És hogy Bobbie sincs.

Most, hogy úgy nézett ki, az utolsó összecsapásukra készültek, rájött, egy kicsit mindig arra számított, hogy valamiképp újra megjelennek. Jobban belegondolva butaságnak tűnt, de egyáltalán nem érezte nevetségesnek. Évek teltek el azóta, hogy Clarissa meghalt, de a lelke mélyén Alex még mindig türelmesen várta, hogy a neve megjelenjen a szolgálati beosztásban. Bobbie sem volt már velük – Alex végignézte, ahogy távozik –, ő mégis arra várt, hogy meghallja a hangját a hajókonyhában, hallja, ahogy felnevet, és Amosszal a kettejük sajátos, nyers testvéri fájdalmát osztja meg.

Még mindig körülvették a halottak, mert nem vitte rá a lélek, hogy elhiggye, már nincsenek vele. Tudni tudhatta. Megérthette. De akárcsak egy kisgyerek, aki elveszített valami értékeset, nem volt képes megszabadulni attól az érzéstől, hogy talán, tényleg csak talán, ha megint megnézné, ott lenne. Talán azok, akiket elveszített, nem távoztak örökre. Talán a múlt – az ő múltja, a veszteségei, a hibái – elég közel voltak ahhoz, hogy ha épp megfelelően nyújtózik, hátrafelé még elérheti és helyrehozhatja azokat. Talán a történtek ellenére még minden rendbe jöhet.

– Most nézd meg! – szólalt meg Amos, és Alex lefuttatta a tesztet.

– Ó, az anyját! – lelkendezett. – Sikerült.

– Nincs késés?

– Egy ezredmásodperc.

– Nos, ennél jobbat nem fogunk tudni összehozni – értett egyet vele Amos. – Elpakolom a szerszámokat a ládába, és továbbmegyek a sínágyúhoz.

– Itt leszek – válaszolta Alex, és sokkal inkább fohásznak hangzott, mint általában.

Frissítette a taktikai térképet, csak hogy lássa, mi változott, bekapcsolt valami zenét, aztán újra kinyomta. A legutóbbi adatok alapján, amit még azelőtt kaptak, hogy a jelerősítők elnémultak, az első hajóknak mostanra meg kellett érkezniük. Az, hogy még nem keltek át, arra utalt, hogy a gyűrűtéren kívül megváltozott a helyzet, és hogy nem fogja megtudni, milyenné változott. Fiatalemberként a Marson, még mielőtt beállt a haditengerészethez, az egyik unokatestvére rábeszélte, hogy néhány hetet járjon ki egy harcművészeti iskolában. Az egyik feladat, amit a tanára adott neki, az volt, hogy húzzon egy zsákot a fejére, és próbálja kitalálni, hogy a gyakorlottabb diákok honnan fognak rátámadni. A sebezhetőség, figyelem és gyomorszorítón kiélezett várakozás keveréke nem sokban különbözött attól, mint amit most kellett elviselnie. Megint frissítette a taktikai térképet.

Naomi visszajött a lenti navigációs fedélzetre. A kamilla édessége jelezte a jöttét, aztán a halk, fémes kattanás, ahogy becsatolta magát a présülésbe. Pár másodperccel később Elvi hangja szólalt meg, a kommcsatorna miatt elvékonyodva, és mintha egy bádogdobozból jött volna. Túl halkan szólt ahhoz, hogy Alex ki tudja venni, amit mond, de a hangszíne feszültnek hatott, a szavai szaggatottan követték egymást.

– Értettem – válaszolta Naomi. – Pillanatnyilag viszont egy kissé kevesen vagyunk. Küldj át valakit, és beállítom neki az engedélyeket.

Alex kivárt néhány másodpercet, hogy biztosan ne szakítsa félbe őket, aztán lekiáltott: – Minden rendben van a Sólyomon?

– Fogytán a „ne akarj a fejembe férkőzni” gyógyszerkészletük. Elvi szeretné kifosztani a gyengélkedőnket.

– Ha így nézzük, ez valamennyire jó jel – állapította meg Alex.

– Nem tudlak követni.

– Nos, ha Duarte nem aggódna amiatt, hogy tudunk valamit tenni, egyszerűen kivárná, amíg elfogy minden gyógyszerünk, nem igaz? Azt, hogy idehozza a hajókat, kiiktatja a jelerősítőket, meg minden… csak azért csinálja, mert úgy gondolja, érdemes. Következésképp valamiképp veszélyt jelenthetünk.

– Vajon elárulná, hogyan? Úgy értem, ha nagyon szépen megkérnénk rá – mondta Naomi. A hangjában a kétségbeesés és az akasztófahumor csendült össze.

– Ki fogjuk deríteni – válaszolta Alex. – Hé, amint Elvi megkapta a gyengélkedőből, ami kell neki, behúzhatom a hidat? Harc közben könnyebben tudunk manőverezni, ha nem kell a Sólyomhoz igazodnunk.

– Nem – vágta rá Naomi. – A Roci a földalatti mozgalom zászlóshajója, a Sólyom pedig a Laconiáé, és az a rengeteg hajó mind minket figyel. Nem szeretném, ha bármi azt sugallná, hogy két különálló flotta vagyunk. Ráadásul a hátvéd vagyunk. Ha a harc eljut idáig, azért lesz, mert egy csomó más rosszul sikerült.

– Vagy mert a Forgószél ideér – jegyezte meg Alex.

– Mely esetben az egész nem számít.

– Ja – mondta erre Alex, aztán halkabban, csak maga elé: – Ja. De legalább betojattuk a szemétládákat.

Mintegy válaszképp jelenlétek hulláma zúdult át rajta, és egyszerre emberek voltak vele. Benyomások özöne tört rá: egy idősebb nő egy lunai lakásban, egy fiatalabb férfi, akinek a jobb lábával valami gond volt, egy gyerek egy aszfaltozatlan utcán rugdosott egy elnyűtt labdát. Az emberiség mérhetetlen érzete – férfi és nő, mindkettő és egyik sem, kimerült, diadalittas és feldühödött, fiatal és idős – úgy ömlött belé, mintha valaki egy tűzcsapot nyitott volna meg. Érezte, ahogy Alex Kamal fogalma lassanként szertefoszlik, és az ajkába harapott, hogy visszahozza a saját testét, a saját énjét.

Nyugodtan ereszd el önmagad! – mondta egy hang egy kórus összetettségével és mélységével. Ha az angyaloknak lenne hangjuk, ilyennek hangzottak volna. – Nyugodtan ereszd el önmagad! A ragaszkodás csak fájdalmat és kimerültséget jelent. Hadd hordozzunk, és te pihenhetsz. Most már eleresztheted önmagad. Már-már meggyőzőn hangzott. Már-már elegendőnek bizonyult.

A hullám átcsapott rajta, de nem apadt el teljesen. Kitartott, akár egy kéz, amely az ember tarkóján nyugszik. Egy finom érintés, amely egyszerre hívás és fenyegetés. Alex egy kissé megreszketett, és kivette a barackszínű tablettát a zsebéből. Elrágta, porrá őrölte a szájában, hogy a gyógyszer gyorsabban a vérébe jusson. Keserű volt, mint a bűn.

– Ti is éreztétek ezt? – kérdezte a hajó kommcsatornáján.

– Én igen – felelte Amos. – Nem mondhatnám, hogy tetszett.

– Összpontosítottabbnak lehetett érezni, mint korábban – válaszolta Naomi. – Szerintem megpuhítani próbál minket. Bárkit, aki a határon ingadozik, a saját oldalára átbillenteni.

– Nem hinném, főnök – jegyezte meg Amos. – Nekem inkább olyannak érződött, mintha azt mondaná, „add meg magad, vagy véged”.

Alex taktikai térképén megjelent egy riasztás, élénkvörös pontok csoportosultak a kapuknál. A Roci a régi adatokból, a körvonalakból és a hajtóművek egyéni energiamintázataiból elvégzett egy gyorselemzést. Az alapján, hogy korábban milyen hajók közelítettek, és most mit láttak, hat hajó kelt át: egy laconiai nehézfegyverzetű naszád, három kalózvadász és utángyártott torpedócsövekkel felszerelt két magán-teherszállító – nagy sebességgel, szoros kötelékben léptek át a kapukon, a gyűrűtér egy nagyjából húszfokos ívén belül.

– Szerintem a sínágyú megfelelőnek tűnik – közölte Amos. – Lemegyek a gépterembe, előkészítem a foltozókészleteket, ha valaki netán elkezd átlyuggatni minket.

A kommcsatornán egy újabb hang szólalt meg, az összes hajónak üzent.

– Itt Botton kapitány a Derechóról. Látjuk az ellenséget. Megindulunk, hogy összecsapjunk velük.

– Még ne! – kiáltotta Naomi a vezérlőfedélzetről. – Minden hajó térjen ki és védekezzen, de tartsa a helyzetét!

A taktikai térképen a Derecho elmozdult a bejövő hajók felé, Naomi flottájának maradéka azonban a helyén maradt. Ötven-egynéhány kék petty, szétszóródva a gyűrűtérben, és fél tucat vörös, egy csoportban, akár egy kés, amely a közepén lévő állomás felé hatolt. A Roci, a Sólyom és Jim felé. Ugyan a pontok látszólag lassan mozogtak, de csak a hatalmas távolságok miatt.

– Mit keresel? – szólt le Alex.

– Még nem tudom biztosan! – kiáltott vissza Naomi, és még hat pont jelent meg a taktikai térképen, amelyek a gyűrűtér ellenkező oldaláról törtek be. – Ezt. Erre vártam.

A kommcsatorna csipogva hibát jelzett, és Naomi elkáromkodta magát. Alex megnyitotta Naomi képernyőjének tükrözését, csak hogy lássa, mi okozza a problémát. Széles spektrumú zavarás érkezett minden ellenséges hajóról. A teljes sugárzási frekvenciatartomány zajtól és egymásra halmozódó hamis kérésektől sercegett, mígnem a Roci feladta, és újraindította az antennákat. Alex már sok összecsapásban vett részt, a kalóztámadásokat leszámítva mégsem látott még semmi ennyire átfogót.

– Alex, célra tudod állítani az irányított sugárnyalábokat?

– Mondd csak, kivel akarsz beszélni, és elintézem.

Egy lista jelent meg a képernyőn, és Alex sorra végigvette a bejegyzéseket. A célra állítás, a parancsok elküldése, majd a következő hajóra váltás nem tartott sokkal tovább, mint ha egy rádiófrekvenciás adás lett volna, de a tarkóján nyugvó láthatatlan kezet egy kissé nehezebbnek érezte. Azzal, hogy rádiófrekvenciás üzenetek nélkül koordinálja Naomi haderőit, azt jelentette, hogy ad hoc hálózatot kellett kiépítenie, amelyik számontartja, hol van az összes többi hajó, és ide-oda kapcsolgat közöttük, oda-vissza küldi az adatokat, amilyen gyorsan a lézer képes erre. Elméletben abszolút megvalósítható volt. A gyakorlatban már jóval bonyolultabb. Ha bármelyik hajóban csődöt mondott egy puffer, az egész rendszer lelassult. Ha bármelyik lézer elmozdult a célról, parancsok vesztek el, megkétszereződött az újraküldési kérések száma, zavarra, jelromlásra és hibákra nyílt lehetőség.

Létszámfölényben voltak az ellenséggel szemben, egy hajójukra öt jutott, és az ellenséges hajók furcsa, csigavonalként kanyargó pályákon égettek, magukra vonták Naomi flottáját, aztán elperdültek, mielőtt lőtávolságba kerültek volna. Arra csábították Naomi haderőit, hogy túlszaladjanak, de sosem bocsátkoztak harcba. Alex még abban sem volt biztos, hogy tényleges offenzívát indítottak, inkább színlelték a támadást, hogy kiderítsék, Naomi hogyan reagál, mígnem a Derecho lőtávolságra megközelítette a hajók első csoportját.

A csapás időzítése döbbenetesen precíz volt. A legtávolabb lévő hajó szétterjedt, kilőtte az összes torpedóját, akár egy magjait a szélbe szóró pitypang. Aztán a második legközelebbi, aztán a harmadik, végül a legközelebb lévő. Egyik hullám a másik után, és az első torpedók valamivel lassabbak voltak, hogy időt adjanak a mögöttük száguldó rakétáknak, hogy beérjék őket. Alex ráállította a Roci teleszkópjait, hogy amit csak tudnak, kövessenek nyomon.

A Derecho egy Vihar-osztályú romboló volt. A Laconiai Haditengerészet flottájának gerince. A többi hajó gyengébb, kisebb volt, kevesebb fegyverrel felszerelve. Ha bárki megkérdezi, Alex minden pénzét gondolkodás nélkül feltette volna rá az összes többi ellenében. Az összes hajó teljes muníciója kilövellt, és a becsapódást ezredmásodpercnyi pontossággal időzítve a Derechóra zúdult. A Derecho PVÁ-i folyamatosan tüzeltek, elhárító rakétáik egyszerre tucatnyi ellenséges torpedót semmisítettek meg, mégis legyűrték.

A becsapódáskor mintha hirtelen, kurtán felragyogott volna egy csillag. Amikor elhalványult a fény, a romboló tolóerő nélkül haladt, lassan pörögve közeledett a gyűrűtér megsemmisítő pereme felé, és semmi sem tudta megmenteni. Alex azt remélte, hogy a fedélzeten már mindenki halott.

– Jóságos ég! – szólalt meg Naomi.

– Az az érzésem, hogy ez nem olyan küzdelem lesz, mint a többi – szólalt meg Alex a kommrendszerben. Egészen biztos volt benne, hogy a hangja nem reszket.

– Könnyebb úgy kinyírni valamit, ha leszarod, utána mi történik – értett egyet Amos. – Azoknak a hajóknak vége, de nem hinném, hogy ez közülük bárkit érdekel.

Nyugodtan ereszd el önmagad! Tedd le a fegyvert most azonnal, és megmenteni fogod az emberiséget, nem elpusztítani. Ne félj a közelgő változásoktól, egyedül ezek menthetnek meg mindannyiunkat. Alex a fogát csikorgatta, míg bele nem fájdult az állkapcsa.

– Alex! – kiáltotta Naomi, és Alex rájött, hogy már nem először.

– Sajnálom, ne haragudj – válaszolta. – Itt vagyok. Mi a helyzet?

– Irányítottsugárnyaláb-kapcsolatra van szükségem a Godalminggal. Most rögtön.

Alex kapkodva kereste a hajót. Az egyik kalóz volt, amely a földalatti mozgalommal működött együtt. Naomi haderejének peremén talált rá, a Derecho teteméhez képest csaknem a gyűrűtér túlsó oldalán. Az időkésés kellően rövid volt ahhoz, hogy valós időben beszélhessenek.

– Godalming – üdvözölte őket Naomi –, itt a Rocinante. Eltértek a meghatározott tervtől.

A hang, amely válaszolt, idősebbnek és durvának hangzott.

– Esélyünk adódott ez ellen a pinché geci ellen, Rocinante. Kihasználjuk.

– Ez sajnos nem fog menni – közölte Naomi.

Alex megnyitotta a taktikai képernyőt, és még ekkor sem látta meg azonnal. A másik hajók a különös csigavonalszerű pályáikkal egyre távolabb csalták a saját hajóikat egymástól, mígnem az egyik túl messze el nem kóborolt. És most az ellenséges hajók, akár ugyanannak a fenevadnak a végtagjai, kemény égetésbe kezdtek olyan pályákon, amelyek elvágják a kalózhajót a támogatástól és a segítségtől, miközben körülzárják.

– Nem lesz semmi baj – válaszolta makacsul a hang a Godalmingról. – Már rosszabbat is kibírtunk ennél.

Nyugodtan ereszd el önmagad! A halálban nincs becsület.

A taktikai térképen újabb riasztás jelent meg. Még öt vörös pont kelt át ugyanabban a pillanatban különböző gyűrűkapukon. Alex azonnal látta, micsodák. Egy vadászcsapat.

Már az irányítottsugárnyaláb-kapcsolatok üzenetsorát állította be, hogy új parancsokat küldjön válaszképp az új ellenségre, amikor megint átkelt valami. Kicsi és szédületesen gyors, és már keményen fékezett, hogy leadja a sebességet, és ne csapódjon a gyűrűállomásba. A Roci közel húsz g-sre becsülte az égetést. Még ha a legénység merülőtartályokban ült is, ugyanakkora veszélyt jelentett rájuk a lassítás, mint a küzdelem, amelybe belevetni készültek magukat.

– Naomi?

– Vigyél oda minket! – felelte Naomi.

Nem volt idő leválni a Sólyomról, Alex ezért mindkét hajó irányítását átvette, átperdítette azokat, aztán koordinált égetésbe kezdett, hogy együtt is maradjanak. A kicsi, villámgyors hajót félig-meddig elvakítja majd a saját hajtóműcsóvája, a többi ellenséges hajó azonban mindent látni fog, amit a Roci csinál. Alex betáplált egy tüzelési megoldást, összehangolta a Sólyommal, és az ellenség pályája mentén kilőtt egy sínágyúlövedéket. A hajó már ki is tért előle, amint Alex tüzelt. Alex a torpedókra váltott, és kis szórással kilőtte és úgy állította be őket, hogy a hajó és az állomás között robbanjanak.

Amint a torpedók elindultak, vészjelzés érkezett a Godalmingról, aztán elhallgatott. Úgy tűnt, mintha vánszorognának a kijelzőn. Alex szuggerálta őket, hogy gyorsabban haladjanak, hogy csak egy egészen kicsit dacoljanak a fizikai törvényekkel. Csak az ő kedvéért.

– Nem fogják eltalálni – szólalt meg Naomi.

– Nem is kell nekik – válaszolta Alex. – Csak egy kevés törmeléket akarok szórni az útjukba.

A jelzőfények kihunytak, ahogy a torpedók felrobbantak, és a Roci nyomon követte az energiagömböket és a fémtörmelékeket, amelyek szétterjedtek a röppályáik mentén. A gyors hajó úgy tört át a gömbökön, akár egy felhőn keresztülzuhanó kő. Alex visszatartotta a lélegzetét. Még mindig összehasonlíthatatlanul több volt az üres tér azokban a mezőkben, mint az anyag, de a mellett a sebesség mellett, amellyel a komp száguldott, még egy körömnyi fémszilánk is elegendőnek bizonyulna…

Az ellenség hajójának a hajtóműve pislákolni kezdett. Alex kifújta a levegőt.

– Szép munka – szólalt meg Amos a kommcsatornából.

– Előfordul, hogy az embernek szerencséje van – válaszolta Alex, valahol mélyen mégis úgy érezte, büszkeség tölti el.

– Vonuljunk vissza! – mondta Naomi. – Közvetlenül Jim bejárata előtt szeretnék parkolni. Az állomáshoz igyekeznek eljutni, és utolsóként rajtunk kell majd áttörniük, hogy odajussanak.

Negyvenharmadik fejezet: Jim

Az átjárók különböztek egymástól. Némelyik elég nagy volt ahhoz, hogy akár egy hajó is átférjen rajtuk, inkább szárazdokknak tűntek, mint folyosónak. Mások a Rociéhoz és Sólyoméhoz hasonlítottak, emberi testhez méretezték. Megint mások szinte szervizalagutaknak is szűkek lettek volna, és akadtak szívószálnyi vékonyak. Valószínűleg lehettek puszta szemmel észre sem vehetően parányiak is. Az állomás minden méretben funkcionált, mintha önmaga fraktálja lett volna.

Jim láza nem emelkedett tovább, de lassanként zsibbadni kezdett a lábfeje és az ujja. Eleinte mintha csak apró tűkkel szurkálták volna, aztán egyre növekvő hiánynak érezte őket. Ha egymáshoz szorította a két kezét, fájdalomként érzékelte az erős nyomást, de a finomabb érintésre már nem reagált. Ezenkívül reszkető, bizonytalan, bizsergető érzés töltötte meg a hasát, ami egyáltalán nem tetszett neki. Tanaka viszont nem kérdezett rá újból az egészségi állapotára, Jim pedig magától semmit sem mondott el.

Az átjáró, amelyikkel próbálkoztak, élesen elkanyarodott, de Jim elveszítette az irányérzékét. Fordulhatott az állomás közepe felé, vagy akár a külső felszíne felé is. Egyedül abban volt biztos, hogy Tanaka mintha mindig egyértelműen tudta volna, legközelebb melyik útvonallal próbálkozzanak, és hogy vészesen fogyatkozott az idejük. Jim és Teresa követte Tanakát a kanyarban, aztán előre egy kiszélesedéshez, ahol az átjárót, amelyikben haladtak, tompaszögben keresztezte egy hozzá hasonló. Tanaka megállt az elágazásnál, és néhányszor megérintette a szkafandere csuklópanelét. Mogorva tekintete elég éles lett volna ahhoz is, hogy késeket fenjenek rajta.

– Van valami, amit keres? – kérdezte Jim a nyílt csatornán. – Ez meglehetősen nagy építmény ahhoz, hogy csak úgy véletlenül összefussunk Duartéval.

Tanaka hangja bosszúságtól zsongott.

– Van egy teljes fizikai térképem, amit a Sólyom készített, rajta a szerkezet és az energiaáramlás alapján legvalószínűbbnek ítélt tartózkodási helyekkel, de jóval hozzávetőlegesebb és pontatlanabb, mint amire számítottam…

– Vagy a hely változik folytonosan köröttünk – jegyezte meg egy vállvonás kíséretében Miller.

– …Emellett olyan vegyi markereket észlelek, amelyeknek jóval több hasznát venném, ha egy másik szkafandert viselnék, de amelyekről biztosra veszem, hogy elvezetnek minket a célunkhoz. Van némi zaj, de haladok.

Miller megvakarta az orrát, és Jimé is viszketni kezdett.

– Nem hinném, hogy haladna. Viszont erőszakos, frusztrált, és állig fel van fegyverezve. Nem az a kombináció, amit erőltetnék.

Teresa lebegett oda Jim mellé. Az arca sápadt volt, a szeme körül sötétebbnek tűnt a bőre, mintha túl régóta nem aludt volna.

Jim a lány vállára tette a kezét, és néhány másodperc kellett hozzá, hogy Teresa odaforduljon felé.

– Hogy bírod? – kérdezte Jim.

– Folyton egy fiút hallok, aki amiatt sopánkodik, hogy mennyire hiányzik neki a nővére. Azt hiszem, koreaiul beszél. Nem igazán ismerem a koreait, mégis megértem. Mintha a bábeli zűrzavar lenne a visszájára fordítva.

– Ne hagyd, hogy elterelje a figyelmedet! – szólalt meg Tanaka.

Jim arra számított, hogy Teresa visszavág, de a lány csupán megrázta a fejét.

– Csak az édesapámat szeretném megtalálni.

– Erre! – mondta Tanaka, és az egymást keresztező járatok egyik ága felé mutatott. – A nyomok errefelé erősebbek.

Ellökte magát, Teresa pedig követte. Jim kíváncsi lett volna, mit csinálnak, ha másfelé indul tovább, aztán felsóhajtott, és utánuk eredt. Nem fogja magára hagyni a lányt Tanakával.

– Tudod – szólalt meg Miller –, ha összeakadsz egy visszaeső bűnözővel, egy idő után valamennyire kiismered.

Nem messze előttük az átjáró kivilágosodott és kettéágazott, akár egy önmaga kisebb változataiként tovább haladó verőér. Tanaka bement az egyikbe, Teresa pedig sodródva követte, amíg a falnak nem ütközött, és egyenesbe nem hozta magát.

– Már el is felejtettem, mennyire nem hiányoztak a talányos zsarutörténeteid – jegyezte meg Jim.

– És mégis, itt vagyok. Mondani próbálok valamit. Ha érted, hogyan működik valaki, azt is megérted, hogyan gondolkozik. Ha Joey fél tucatszor a falat töri át, hogy bejusson egy raktárba, amikor legközelebb egy áttört falú raktárral találkozol, lehet, hogy érdemes utánanézni, merre járt Joey aznap este. Az emberek nem igazán változnak. Ha egy stratégia beválik számukra, legközelebb is azt alkalmazzák.

– Értelek.

– Szóval veszem ezt a Duarte nevű haverodat, oké? És nekem teljesen úgy tűnik, mintha az Eros ismétlődne meg. A cél talán eltér, de a módszer ugyanaz. Az Eroson az a szar átvette az irányítást az emberek teste felett, és azzá változtatta őket, amivé csak akarta.

– És Duarte ugyanezt csinálja. Építőelemként használja az embereket valami olyasmihez, amit akar.

– Talán.

Jim odapillantott rá. Miller mintha mellette lett volna, még ha tudta is, hogy ez valójában nem igaz. Az illúzió tökéletes volt.

Miller csüggedten felvonta a szemöldökét.

– Fel kell tenned magadnak a kérdést, vajon Duarte az elkövető-e, vagy az első az áldozatok közül. Tudod, ez a cucc képes rácsatlakozni a dopaminreceptorokra. Beidomíthat arra, hogy az tessen neked, ami neki tetszik. Lehetséges, hogy megragadta, amit az ürge az iránt a gyerek iránt érez, és ezt használta pórázként. Azok a valamik, amik ezt az egész szarságot építették, lehet, hogy ugyanúgy használják őt a sírból, ahogy Julie-t használták. És vannak dolgok, amikhez csak úgy férhetsz hozzá, ha a szubsztrátumban vagy. Emlékszel erre.

– Ez eléggé viszolyogtató – felelete Jim. – De igen. Ugyanez járt a fejemben.

– Naná. A te agyadat használom. Nem mintha saját idegszálakkal szálltam volna be ebbe a társulásba.

– Vagyis csak önmagammal beszélgetek? Elkeserítő.

– Dehogy – mondta erre Miller. – Az, ami megmaradt belőlem, a nyomra vezető jeleket mutatja meg neked. Ez a te ügyed, öreg haver. Többet tudsz, mint gondolnád.

Valami megmozdult Jim gyomrának mélyén. Egy másodpercig fájt, aztán a fájdalom hűvösséggé változott, amiről Jimnek olyasmik jutottak az eszébe, mint az idegkárosodás. De a gondolatai nem a testén jártak. Hanem az Eros Állomáson, amikor először szabadjára engedték a protomolekulát. Egy pillanatra Julie Mao holtteste jelent meg előtte a lepusztult kis hotelszobában, a fekete csigavonalak, amelyek a falon kúsztak fel a testéből. A levegőben lebegő kék szentjánosbogarak. Volt valami a nőben, ami a tudatalattija peremét csiklandozta. A nőben, és mégsem benne. Az Erosban, és mégsem az Erosban.

– Ó – szólalt meg. – Hé! A hőt használtuk. – Tanaka nem fordult hátra, és nem válaszolt. Jim ellenőrizte, hogy be van-e kapcsolva a mikrofonja. – Tanaka! Annak idején az Eroson a hőt használtuk.

Tanaka rákoppintott a szkafandere fúvókáira, megállt a levegőben, és hátrafordult felé. Teresa, aki közelebb járt a falhoz, az ujjaival elkapott egy egyenetlenséget a falon, és azt használta kapaszkodónak. Jim lelassított, és megállt. Miller láthatatlanul lebegett Tanaka mellett, amíg Jim hátra nem pillantott, és ott is őt látta.

– Amikor az Eros elmozdult, felmelegedett – magyarázta Jim. – Miller bement, megpróbálta kideríteni, hogyan állíthatnánk meg. Forró területeket keresett. Ha Duarte ugyanúgy ennek az egésznek a középpontja, ahogy Juliette Mao irányította az Erost, rengeteg energiát fog használni. Rengeteg hulladék hőt termel. Még ha hibás is a térkép, ez talán segíthet.

Semmit sem tudott kihámozni Tanaka hallgatásából, de a nő legalább elgondolkodott. Jim orra egyre jobban viszketett, mintha valami egészen apró csipkedte volna közvetlenül a jobb orrcimpája mögött. Kék pontok örvénye libbent ki az egyik falból, suhant át a másikhoz, aztán újra eltűnt.

– Rendben – válaszolt végül Tanaka, és a csuklóján lévő panel felé fordult. Egy pillanattal később megrázta a fejét. – Nincs kapcsolatom a Sólyommal.

Jim ellenőrizte a rendszerét. Az egyedüli lehetőségek helyiek voltak: Tanaka és Teresa. Ami az űrruháját illette, aszerint senki más nem létezett a világmindenségben.

– Túl mélyen bent vagyunk – mondta. – Vagy az is lehet, hogy ez a hely Faraday-kalitkaként működik minden mással együtt.

Tanaka leeresztette a fejét. A nehézkedés hiányában csupán érzelemkifejezésnek számított. Most először fordult elő, hogy Jim nem fenyegetésként vagy ellenségként gondolt rá, hanem olyan személyként, aki ugyanabba a húsdarálóba került, mint ő. Tanaka arcának keskeny ívét különössé tette a sérülés, szájának feszessége, a tekintetében tükröződő kimerültség.

– Hé, semmi gond – mondta Jim. – Meg tudjuk csinálni.

Tanaka felemelte a tekintetét, a nő, aki a sisakból nézett rá, ugyanaz volt, aki annak idején szétlőtte Amos gerincét. Bármiféle sebezhetőség és együttérzés beleveszett a rövid pórázon tartott gyűlöletbe és dühbe. Jim egészen biztosra vette, ha nincs rajta a sisak, Tanaka köpött volna egyet.

– Kövessen! – utasította a nő. – Maradjon szorosan mögöttem!

Jim így tett.

– Ügyes próbálkozás volt – szólalt meg Miller.

Jim kikapcsolta a mikrofonját.

– Tudod, kezdem azt hinni, hogy ez mégsem volt olyan nagyszerű ötlet.

Miller felkacagott, Jim pedig elmosolyodott. Egyedül a gyomrában lévő hűvösség és a végtagjai zsibbadtsága emlékeztette arra, hogy a nyomozó belülről rágta szét elevenen. Tanaka újabb elágazáshoz ért, ezúttal egy olyan aknához, amely mintha ugyanabból az anyagból lett volna, mint az állomás külseje. Ez volt az első efféle, amit Jim a bejövetelük óta látott. Tanaka egy pillanatra megállt, és Jim mintha egy hőképet látott volna megjelenni Tanaka sisakkijelzőjének épp csak kivehető visszatükröződésében.

– Mi fog történni? – kérdezte.

– Mi fog történni mikor?

– Amikor elintéz. A protomolekula. Amikor végleg átveszi az uralmat a testem felett, mi fog történni?

A nyomozó összeszűkítette nem valóságos szemét, és Jim egy pillanatra nem e világi kékséget vélt felfedezni benne.

– Úgy érted, mibe keverted magad?

– Aha.

– Most már túl késő visszakozni.

– Tudom. Csak nem érzem magam valami jól.

– Vidító baromságokat akarsz hallani, vagy az igazságot?

– Vidító baromságokat.

– Nagyszerű érzés – felelte szemrebbenés nélkül Miller. – Akár egy hosszú, pihentető alvás, érdekes és valóságosnak tűnő álmokkal.

Görcs hasított bele Jim gyomrába, élesen, akár egy csavarhúzó.

– Igazad van. Tényleg nagyszerűen hangzik – válaszolta összeszorított fogakkal. – Komolyan úgy gondolom, hogy tetszeni fog.

– Erre! – mondta Tanaka, és megindult befelé a fémes aknába. – Igyekezzenek nem lemaradni!

Zuhantak. Jim ezt már másként nem tudta értelmezni, csak zuhanásként. Amikor megpróbálta előrehaladásnak vagy emelkedésnek látni a lebegést, egy-két szívverésnyi ideig működött az átkeretezés, aztán megint zuhant. Vagy eltűntek a zsinegszerű erővonalak, vagy megszűnt az a képessége, hogy lássa azokat. A kék szentjánosbogarak itt sűrűbben kavarogtak, táncoltak örvényekben, amelyeknek semmi közük nem volt a helyi levegőhöz. Jimnek önkéntelenül is a hajnalban felröppenő madárrajok és az ezüst pikkelyes halak csapatai jutottak az eszébe. Több ezer állat hangolódott össze valami nagyobb, kiterjedtebb, olyan dolgokra képes egységgé, amelyeket önállóan nem tudtak volna elérni. Fontosnak tűnt.

Valami történt a bal kezével, és Jim észrevette, hogy Teresa fogta meg. Látta, ahogy a lány megszorítja az ujjait, de nem érezte.

– Ne aludj el! – mondta Teresa, és Jim meglehetősen biztosra vette, hogy az alvással valami véglegesebbre utalt finoman. Megpróbálta bekapcsolni a mikrofonját, de nehezebbnek tűnt, mint kellett volna. A jobb kezével a sisak illesztéseivel matatott, és sikerült felpattintania az arclemezt. A levegő furcsán sűrűnek tűnt, mintha párás lett volna, de víz nélkül. Teresa elkerekedő szemmel figyelte őt. Aztán a lány levette a saját sisakját, és a csípőjénél a szkafanderéhez szíjazta.

– Nem megyek sehova – válaszolta Jim. – Ígérem.

– Mi a picsát csinálnak? – Tanaka hangja elmosódottnak tűnt Teresáéhoz képest. Jim elraktározta magában, hogy meg kell nézetnie a sisakja hangszóróit, miután visszajutott a Rocira. Valószínűleg meglazult az egyik érintkezés.

– Gondjaim akadtak a mikrofonommal. És viszketett az orrom.

– Teresa, vedd vissza a sisakodat!

Teresa még mindig Jim kezét fogta. Lélegzetelállító színlelt ártatlansággal Tanakára nézett, majd a fülére mutatott. Nem hallom. Tanaka arcára egy pillanatra színtiszta harag ült ki, és Jimet egy kissé elfogta a félelem. Aztán a nő is felhúzta az arclemezét.

– Ha szólok, azonnal vedd fel újra! – mondta Tanaka. Teresa bólintott, de nem szólalt meg.

Melegség áradt a fémfalakból. Jim korábban nem érezte, mert a bőre fedve maradt, de most olyannak hatott, mint az arcát égető napfény egy forró napon. Vagy mint egy imént kinyitott sütő. És emellett ijesztő nyomást is érzett. Nem tudta megmagyarázni, miért. A légnyomás alig volt több egy atmoszféránál, valahol mégis úgy érezte, mintha valamiféle embertelenül hatalmas erőt tartottak volna kordában. Mintha az állomás légüres térben lebegett volna, de egy olyan óceán fenekén, amely a világoknál is nagyobb volt.

– Nos, ez szó szerint így igaz – szólalt meg Miller. – Ez volt a trükk.

– Miféle trükk?

Miller a falak, a szentjánosbogarak, az állomás felfoghatatlan összetettsége és furcsasága felé intett. – Innen származik az energia. Felrepesztették a világmindenséget, benyomultak ide, és az visszanyomult. Egy egész másik univerzum igyekszik szétlapítani ezt a helyet, és ez biztosítja az energiát a kapukhoz, a szerkezetekhez. Az a mágnessugárágyú, amelyikkel Duarte szórakozott. Csillagokat építettek vele. Olyan törvényeket hágtak át, amelyeket nem lehet áthágni, hacsak nincs egy másfajta fizikád, amin átszűröd azokat. Éva-meg-almázhatsz, amennyit akarsz, de ez itt… ez az egész az eredendő bűnből készült.

– Amikor rátalálunk, te fogsz odamenni hozzá – szólalt meg Tanaka, és Jim egy másodpercig nem értette, mit akar ezzel mondani.

– Értem – válaszolta Teresa bosszúsan, ami azt sejtette, hogy nem először utasították erre.

– Minden mást elintézek én.

Teresa ezúttal később válaszolt, de ugyanazt felelte.

– Értem.

A hőség egyre nőtt, és Jim érezte, hogy lassanként verejtékcseppek gyöngyöznek a bőrén. A fémcsarnok három hasonlóba futott bele, mindegyik éles szögben csatlakozott a többihez, hogy egyetlen nagyobb átjárót alkossanak csaknem szimmetrikus hatszög alakban, amely valamiképp összezavarón hatott. Mintha a szögeknek nem lett volna szabad így működniük együtt. A fénylés ragyogóbbnak tűnt, a hőség pedig az elviselhetőség felső határához közelített.

Tanaka rápillantott a csuklópaneljére.

– Azt hiszem, közel járunk.

– Nagyon remélem – jegyezte meg Miller –, különben mindhárman enyhén megsültök, mielőtt megtaláljuk az elkövetőnket.

Valami megmozdult előttük. Valami fényes. Jim egy pillanatig azt hitte, hogy csak képzelődik – csak protomolekula keltette hallucináció vagy hőguta –, de Tanaka meglódult, hogy közéjük és a valami közé álljon, bármi volt is az, páncélozott arclemeze a helyére csattant, ösztönösen védelmezte őket. Az alkarjába rejtett puskacső előugrott.

– Jaj – szólalt meg Miller. – Ezt jobb, ha nem teszi meg.

– Várjon! – kiáltott oda Jim, de Tanaka már megindult előre. Jim követte. Az arclemez nélkül nem működött a sisakkijelzője. A szkafandere pityegve jelezte, hogy a manőverezőfúvókák töltöttsége lassan a felére csökken, és vissza kell fordulnia, ha nem akar ott rekedni tolóerő nélkül. Más körülmények között ez kifejezetten fontosnak tűnt volna.

A dolog ismerős, fémes kék és rovarszerű volt. Fél méterrel magasabb Tanakánál, pedig a nőt nem lehetett alacsonynak mondani. Gyors rángásokkal váltott egyik helyzetből a másikba, mint egy ketyegő óramű. Most, hogy eszébe jutott, hogy ilyeneket keressen, másokat is talált a falakba ágyazva, méghozzá olyan sűrű sorokban, hogy a falakban talán nem is lehetett más a testükön kívül.

– Ne tegyen semmi agresszivitásnak tekinthető dolgot! – intette Jim.

– Most először találkozunk valamivel, ami őrséghez hasonlít – bömbölte Tanaka hangja a szkafander külső hangszóróiból. – Nem fogunk visszafordulni.

Tanaka elmozdult, és a valami is vele mozdult, hogy elállja az útját. Vadállatias vigyor terjedt szét a nő aszimmetrikus arcán. Miller áthajolt mellette, döbbent képpel bámult bele az arclemezébe.

– Ez tényleg kinyírat benneteket, ugye?

– Hadd próbálkozzak! – szólalt meg Jim. – Itt vagyok. Megnyitottam az állomást. Legalább hadd próbálkozzak azzal, hogy leállítom!

Tanaka puskacsöve bezárult, kinyílt, aztán megint bezárult. Az állával intett Jimnek, hogy csak nyugodtan.

– Miller!

A nyomozó vállat vont.

– Egy percet kérek. Meglátjuk, mire megyek.

Jim ugyanazt a furcsaságot érezte. Azt, ahogy a fantomvégtagja mozgott, az érzetet, hogy csinál valamit, de hogy pontosan mit, azt nem tudja. Megint görcsbe rándult a gyomra, ezúttal feljebb. Közelebb a mellkasához. A fájdalom megnövekedett, aztán gyorsan csillapodott.

– Most próbálja meg! – mondta.

Tanaka az egyik oldalra húzódott, az őrszem pedig ügyet sem vetett rá. Tanaka kikerülte, és a valami mozdulatlan maradt. Tanaka intett Teresának, hogy induljon, és a lány előrement, miközben Tanaka az őrszemet figyelte, és várt, hogy valami ürügyet találjon a védekezésre. Jim indult el utolsóként. Aprókat és gyorsan lélegzett. A térde alatt nem érezte a lábát.

– Több fronton is vészesen fogytán az időnk – jegyezte meg Miller. – Ha bármivel próbálkozni akarsz, jobb, ha sietsz vele.

– Köszönöm – mormolta Jim –, a támogatást és a tanácsot is.

Előttük a fény kékből fehérbe ment át. Jim beindította a fúvókáit, beúszott a csarnokba, amely egy százméteres átmérőjű gömbre hasonlított. A többi átjáró, mint amilyenen az imént bejöttek, sötétebb foltokként jelent meg a ragyogásban. Maga a fény nem helyénvalónak érződött: sűrű, tapintható, ideges, eleven volt. Jimnek a hideg futkározott tőle a hátán.

A gömb túlsó oldala felől sötét rostok fonódtak egybe hatalmas hálóvá, akár a sztalaktitok és a sztalagmitok, amelyek egy barlang aljából és tetejéből nyúltak ki, hogy egyetlen pontban találkozzanak. Vagy egy hatalmas sötét angyal szárnyai.

Középen egy emberi lény méretű valami állt. Egy férfi, oldalra kinyújtott karokkal, mint akit keresztre feszítettek. A rostok vastag kötegei fonódtak bele az oldalába, a karjába, a lábába. Laconiai kéket viselt, kivéve csupasz lábfejét.

Jim szinte már azelőtt ráismert az arcra, hogy elég közel kerültek ahhoz, hogy kivehesse a vonásait.

– Apa? – szólalt meg Teresa.

Negyvennegyedik fejezet: Teresa

Attól a pillanattól fogva, hogy beléptek az állomásra, Teresa Holden haldoklását figyelte.

Azonnal tudta, hogy valami nincs rendjén, amint a találkozási pontra ért. Éveket töltött már vele, előbb a Kormányzóság épületében a Laconián, ahol a veszélyt és a burkolt fenyegetést testesítette meg. Aztán a hajóján, ahol valami kisebb, gyengédebb és törékenyebb vált belőle. Teresa ismerte a hangulatait, azt, ahogy humorral leplezte el a sötétséget, amely nem hagyta nyugodni, a sérülékenységet, amit magában hordozott, és az erejét. Egészen biztosra vette, hogy Jim mindezt nem tudta róla, és ezzel nem is volt semmi gond.

Viszont sosem emlékeztette az édesapjára. Egészen mostanáig.

Nem sikerült rátapintania, miért. Először nem. A saját betolakodó gondolataival küzdött. A fiú hangjával, aki mintha közvetlenül a háta mögül beszélt volna egy olyan nyelven, amit Teresa nem ismert, mégis megértett. A félelmetes, majdhogynem kórusszerű hanggal, amely arra biztatta, hogy eressze el az énjét. A nővel, aki örökbefogadásra kínálta fel a gyerekét, és most a bűntudat és a megkönnyebbülés között őrlődött. Aztán megint a koreai fiúval, aki még mindig a nővérét siratta. Teresának komoly erőfeszítésébe került, hogy ne figyeljen oda, hogy önmagának tartsa meg önmagát, és ezért úgy gondolta, Jim is ugyanezt teszi.

Órákig Tanaka iránymutatását követte, ki-be kanyargott az állomás barlangjárataiban, miközben az elméje szikrázott és meg-megcsúszott. Rémálomhoz hasonlított, amelyből próbált nem felébredni, és az erőlködés megakadályozta abban, hogy észrevegye azokat az apróságokat, amik nem stimmeltek Jimmel. Ahogy megváltozott a bőrszíne. A szeme. És mindenekelőtt az elkülönülés érzetét, ahogy lassanként kiszakadt abból, amire Teresa valóságként gondolt.

Egyszer elfelejtette kikapcsolni a mikrofonját, és a sok sületlenség, amiket magában motyogott – Már el is felejtettem, mennyire nem hiányoztak a talányos zsarutörténeteid és Értelek és Duarte ugyanezt csinálja. Építőelemként használja az embereket valami olyasmihez, amit akar –, átözönlött a rádión.

Máskor egészen normálisnak tűnt. Ellenőrizte, hogy érzi magát Teresa, ahogyan időnként a hajón szokta. Arról beszélt Tanakának, hogyan használhatják a hőt, hogy megtalálják a helyes utat. Ilyenkor egészen olyannak tűnt, mint általában. Önmagának. Aztán megindultak, és Jim megint sodródni kezdett.

Találtak egy átjárót ugyanabból a kékesen izzó fémes anyagból, mint az állomás burka, és megindultak benne, amikor Tanaka privát csatornát nyitott kettejük között.

– Valamit meg kell beszélnünk – közölte az ezredes. – Gond van Holden kapitánnyal.

– Mindannyiunkkal gond van – válaszolta Teresa.

– Nem erről beszélek. A protomolekula élő mintáját fecskendezte magába. A nagyokosok amennyire lehetett, stabilizálták azt, de a megítélésem szerint Holden vészes gyorsasággal veszít a cselekvőképességéből.

Teresa, mivel a figyelmét a saját fejében zsibongó zaj kötötte le, eddig nem figyelt igazán oda a férfira. Most már igen. Jim mellette lebegett, egy kissé lemaradva, a karját semleges helyzetben tartotta, az ajkán halvány, ábrándos mosoly. Egy emlék jutott a lány eszébe arról, hogy az édesapja szobájában ül, a kezét fogja, és próbálja megértetni a férfival, hogy dr. Cortázar megölni készül Teresát. Ő is ugyanilyen határozatlannak és távolinak tűnt.

– Semmi baja – mondta Teresa, és önmagát is meglepte a hangjából kiérződő hév.

– Nem a véleményedre vagyok kíváncsi. A sajátomról akartalak tájékoztatni – felelte Tanaka. – Egyelőre úgy hiszem, hogy Holden még hasznunkra lehet, hogy megtaláljuk és hazajuttassuk a főkonzult, ezért hajlandó vagyok vállalni az állapotából fakadó kockázatot. De meg kell értened, hogy ez nem mindig lesz így.

– Nem fogjuk magára hagyni.

– Amikor rátalálunk az édesapádra, neked kell odamenned hozzá. Meg kell győznöd, hogy be kell fejeznie ezt a dolgot, amit az elménkkel művel. Ezt kell megtenned nekem.

– Tudom.

– Ha Holden kapitány állapota ezután tovább romlik, azt teszem, amit szükségesnek ítélek ahhoz, hogy te és az édesapád biztonságban legyen. Fontos, hogy megértsd, az mivel járhat, mert ha felzaklatod magad, lehet, hogy a főkonzul is hasonlóan fog érezni.

Teresa egy pillanatra elnémult. Nehezebb volt megértenie, Tanaka pontosan mire utal, mint kellett volna. Nem tetszik nekem a nő – jegyezte meg a fiú, akinek eltűnt a nővére. – Nyugodtnak tetteti magát, de színlel. Teresa megrázta a fejét, de a beléférkőzött jelenlét érzete ugyanaz maradt. Az a kellemetlen emlék ötlött fel benne, hogy ő Tanaka, meztelenül és vegyszerekkel módosított tudatállapotban, ahogy egy ágyhoz szegez egy férfit. Érezte, ahogy a férfi csuklója pattan egyet. Emlékezett rá, mennyire élvezi, hogy fájdalmat okozhat a férfinak. Hogy félelmet kelt benne. Nem fog tetszeni az az Aliana, aki utána megkeres.

– Azt akarja mondani, hogy meg fogja ölni?

– Elképzelhető, hogy ezt kell tennem, igen. A megítélésem szerint túlságosan leromlott az állapota, így veszélyt jelenthet ránk.

– Nem jelent veszélyt ránk. És nem is fog.

– Meg kell értened, hogy ez egy katonai akció, és az én feladatom az, hogy biztosítsam a te és az édesapád biztonságát. Bármit meg fogok tenni azért, hogy ezt elérjem. A te feladatod az, hogy odamenj az édesapádhoz. Utána minden másról én gondoskodom. Megértetted?

– Meg.

– Jól van.

Jim szórakozottan felemelte a kezét, és megvakarta az arclemeze felszínét. Úgy tűnt, mintha észre sem venné, hogy ezt teszi. A hosszú hónapok emlékei, amíg az édesapja átalakulását figyelte, egyszerre elárasztották Teresát. A hirtelen törésé, amikor megtörtént a változás, amikor távozott tőlük. Amikor Teresa elveszítette őt. Nem fogok egy szkafanderben sírni – gondolta. – Nem fogok egy rohadt szkafanderben sírni.

Megérintette az űrruha manőverezőfúvókáinak paneljét, épp csak annyira, hogy közelebb sodródjon Jimhez. Megfogta a kezét. Egy pillanatig úgy tűnt, nem vette észre, aztán a tekintete lassan odasiklott felé. Valami nem stimmelt a szemével. A szeme fehérje csillogva vibrált, ahogy korábban sosem. Ilyesminek semmi keresnivalója nem volt ott.

– Ne aludj el!

Jim szóra nyitotta a száját, elmélázott, aztán megint nekiveselkedett. Csalódott kifejezés ült ki az arcára, aztán egészen váratlanul felhúzta a sisakja arclemezét. Mély levegőt vett, aztán megint. Ösztönös késztetés horgadt fel Teresában, részben, hogy Tanakával dacoljon, részben a világmindenséggel szembeni dühből, részben a vénemberhez való furcsa együvé tartozás érzete miatt, aki valaha merényletet készített elő ellene, majd pedig megmentette őt. Teresa levette a saját sisakját, és átfűzte rajta a csípőjénél lévő szíjat. A folyosó levegője nyomasztóan meleg volt, és furcsának érezte a tüdejében.

Amikor Jim megszólalt, Teresa nem a rádiókapcsolaton keresztül hallotta, hanem a nyílt, idegen levegőben. Nem megyek sehova. Ígérem. Teresa tudta, hogy ez nem igaz, még ha Jim nem is.

Tanaka hangja vékony zizegésként szólalt meg Jim rádiójából és a Teresa csípőjéhez csatolt sisak hangszórójából, mintha egy bádogdobozból szólt volna.

– Mi a picsát csinálnak?

– Gondjaim akadtak a mikrofonommal. – felelte Jim. – És viszketett az orrom.

– Teresa, vedd vissza a sisakodat!

Különben mi lesz? Annyira belefáradt már, hogy olyanok parancsolgassanak neki, akik azt állították, hogy segíteni akarnak. Annyira belefáradt már, hogy laconiai legyen. Úgy tett, mintha nem tudná kivenni Tanaka szavait, noha mindannyian tudták, hogy ez nem igaz. Tanaka haragja visszafogottabbnak tűnt, mint a sajátja. Amikor Tanaka is felnyitotta a saját arclemezét, Teresát egy pillanatra a diadal bizsergető érzése járta át.

– Ha szólok, azonnal vedd fel újra!

Megint a folyosóra, az állomásra, a kutatásra összpontosították a figyelmüket. Pár perccel később Jim váratlanul megszólalt: Miféle trükk? Nem hozzájuk beszélt.

Tanaka egyenesen Teresa szemébe nézett. Megmondtam, hogy valami gond van vele. Megmondtam, hogy lassanként szétesik.

– Amikor rátalálunk, te fogsz odamenni hozzá.

– Értem.

– Minden mást elintézek én.

– Értem.

– Apa?

A hónapok lesoványították, de nem nőtt ki a szakálla. Az arca ugyanolyan frissen borotvált maradt, mintha Kelly aznap reggel gondoskodott volna erről. A régi ragyák kamaszkori aknéról árulkodtak, amitől jóval azelőtt szenvedett, hogy Teresa ismerte volna. Ugyanazokat a ruhákat viselte, mint a Kormányzóság épületében a Laconián, és nem rongyolódtak el, ugyanakkor vékonynak és könnyen szétfoszlónak tűntek. Mint a papír, amit kint hagytak az esőben és a napon.

A fekete rostok, amelyek a hatalmas, fényes csarnok falaiból örvénylettek ki, beletekeredtek a két karjába, és átfúrták az oldalát. Parányi impulzusok futottak végig rajtuk, megvastagodtak és elvékonyodtak. Kék villanások táncoltak a fekete szálakban, és mintha elenyésztek volna, amint Teresa egyenesen rájuk nézett. Amikor az apja kinyitotta a szemét, a szivárványhártyája ugyanolyan kéken ragyogott, mint az állomás, és a semmibe meredt, akár egy vak ember.

– Apa? – ismételte meg Teresa, ezúttal halkabban.

A száj, amely egykor a fejét csókolta, amikor ő még kisbaba volt, mosolyra görbült.

– Teresa? Te vagy az?

– Itt vagyok. Közvetlenül előtted.

– Minden rendben lesz – felelte az apja. – Korábban túl kicsit álmodtam. Most már belátom. Úgy gondoltam, megmenthetem magunkat, ha összeszervezek, egyben tartok mindenkit, és igazam volt. Igazam volt, kicsim. De nem értettem, hogyan csináljam.

– Nézz magadra! – mondta Teresa, és rámutatott, ahogy az állomás behatolt a testébe. – Nézd, mit tett veled!

– Pontosan ezért fog működni. A hús, az anyag, a durva anyag, amiből vagyunk. Azok, akik megelőztek minket, zseniálisak voltak, viszont törékenyek. Selyempapírból készült lángelmék, és a káosz szétszaggatta őket. Most már mindkettő legjobbjai lehetünk…

Teresa közelebb húzódott. Az apja, aki érzékelte őt, habár a tekintete egy pillanatra sem nyugodott meg rajta, megpróbálta átölelni, de a sötét szálak nem engedték megmozdulni a karját. Ezért Teresa ölelte át. Az apja bőre forrón simult az arcához.

– Ki kell szednünk abból a kibaszott hálóból – szólalt meg Tanaka. – Ki tud szabadulni belőle? Kérdezd meg tőle, ki tud-e szabadulni belőle!

– Apa! – mondta Teresa. Könnyek rétege tapadt a szeméhez, színek és fények elmosódó foltjaivá változtatva mindent. – Apa, mennünk kell. Velünk kell jönnöd. Velünk tudsz jönni?

– Nem, nem, nem, kicsim. Nem. Itt kell lennem. Mindig is itt kellett volna lennem. Hamarosan megérted, ígérem.

– Duarte főkonzul! Aliana Tanaka ezredes vagyok. Trejo admirális Ómega-státusszal ruházott fel, és azzal bízott meg, hogy találjam meg és vigyem vissza önt.

– A sorsunk abban a pillanatban megpecsételődött, hogy megnyíltak a kapuk – mondta Teresa apja, de nem neki, nem Tanakának. – Ha senki sem vállalta volna fel a dolgot, addig botladozunk, amíg a másikak ide nem jönnek, és mind megölnek minket. Megértettem ezt, és azt tettem, amit tennem kellett. Nem magamért csináltam. A birodalom csak eszköz volt. Amivel összehangolhattam a dolgokat. Amivel felkészülhettem a közelgő háborúra. A mennyekben vívott háborúra.

Egy kéz érintette meg Teresa vállát, finoman visszahúzta őt. Jim volt az, az arcán mélységes szomorúsággal.

– Gyere el innen! Gyere!

– Ő az. Még mindig ő az.

– Igen is, és nem is – válaszolta Jim, és egészen furcsának hatott a hangja, mintha a hanglejtése valaki másé lett volna. – Már láttam ugyanezt. Az állomás beléhatolt. Azt, hogy mit akar ő, és mit akar az állomás, képtelenség eldönteni. Most nem lehet.

– Már látta ugyanezt? – szólalt meg Tanaka. – Hol?

– Az Eroson – felelte Jim. – Julie ugyanilyen volt. Még nem veszítettük el ilyen szinten, de ugyanilyen volt. – Aztán Teresához fordult: – Sajnálom, kölyök. Annyira sajnálom.

Teresa, amennyire lehetett, kipislogta a szeméből a könnyfátylat. Jim furcsának tűnt a cseppek torzításában. Az arcának alakja mintha megváltozott volna, a vonásai maradandó kimerültségbe és derűbe görbültek. Teresa megint pislogott egyet, és Jim már csak önmaga volt.

Tanaka ide-oda libbent, a manőverezőfúvókái szakadatlanul sziszegtek, ahogy körbejárta a rémregénybe illő szobrot, amely egykor Teresa édesapja volt.

– Szeretném, ha beszélnél vele. Abba kell hagynia ezt. Rá kell venned, hogy befejezze.

– Ezredes, én is itt vagyok, és hallom magát – szólalt meg az apja. Tanaka felé fordította a fejét, de üres tekintettel, egyenesen előrenézett. – És emlékszem magára. Az elsők közé tartozott, akik mellém álltak. Látta, ahogy meghal a Mars, és részt vett abban, hogy birodalomként feltámasszuk. Ez annak a folytatása. Mindvégig ezért harcoltunk. El fogjuk érni, hogy az egész emberiség biztonságban, egész és egységes legyen.

– Uram – válaszolta Tanaka –, ezt anélkül is elérhetjük, hogy mindenkinek szétkúrnánk az elméjét. Megvívhatjuk ezt a háborút úgy is, hogy emberi lények maradunk.

– Nem érti, ezredes. De majd belátja.

Teresa lerázta magáról Jim kezét.

– Nem kell megtenned ezt. Visszajöhetsz. – De ahogy kimondta, hallotta a saját hangjából kiérződő kétségbeesést.

Az apja üdvözülten elmosolyodott.

– Nyugodtan ereszd el önmagad! A ragaszkodás csak fájdalmat és kimerültséget jelent. Most már eleresztheted önmagad.

Teresa érezte, ahogy a semmi hulláma áthömpölyög rajta, azé az ürességé, ahol az énjének lennie kellene, és felüvöltött. Nem figyelmeztető vagy fenyegető szavakat kiáltott. Csak a lelke sikoltott fel, mert semmi mást nem tehetett. Beindította a szkafander fúvókáit, nekicsapódott a fekete hálónak, amely az édesapját tartotta, és elkezdte leszaggatni róla. Marokszámra ragadta meg a sötét, tekergőző rostokat, és kitépte azokat. Az ózon szaga töltötte meg a tikkasztó fényességet, akár a kitörni készülő vihar egy hőhullám végén. Az édesapja felkiáltott, és próbálta eltaszítani őt, de a szálak a helyén tartották.

Jim hangját mintha hatalmas távolságból hallotta volna.

– Teresa! Gyere el onnan! Ne tegyél kárt az állomásban!

Teresa teljes világmindensége a saját testére, a szkafanderére, az édesapja sérült testére és az őt felemésztő idegen dologra zsugorodott. Az apja kínok közt vergődött, ahogy Teresa megpróbálta kitépni őt, és ráordított, hogy hagyja abba.

Valamilyen erő ragadta meg, akár egy óriási, láthatatlan kéz, és elhúzta őt. Milliónyi parányi, képzelt tű fúródott a testébe, és kezdte darabokra szaggatni. Ó, az apám meg fog ölni.

Aztán alábbhagyott a fájdalom. Jim volt mellette, és egy pillanatig valaki más is, de Teresa nem látta őt. Jim szeme fényesebben ragyogott, a bőre viaszossá vált, alatta félelmetes opálosság sejlett fel. A fogát vad, állatias erőfeszítéssel vicsorgatta.

– Már vége – mondta Jim. Szinte csak mordulás volt. – Vége. Ha képes lenne megölni téged, már nem önmaga. Már vége.

Teresa apját – azt a valamit, ami valaha az édesapja volt – még mindig erősen tartották a fekete rostok. A száját eltátotta a fájdalomtól és a dühtől, de hang nem jött ki rajta. A kék szentjánosbogarak úgy táncoltak a szakadozott szálak mentén, mint egy szétrúgott hangyabolyból kiáramló hangyák.

– Holden! – szólalt meg Tanaka. – Van egy kis gondunk.

Tanaka háttal lebegett nekik. A válla felett a széles, fénylő teret lassanként alakok töltötték meg. Minden folyosóból és átjáróból idegen őrszemek özönlöttek be, akár a füst.

Negyvenötödik fejezet: Naomi

Minél közelebb húzódott a Rocinante és a Sólyom az állomáshoz, az idegen szerkezet annál több fedezéket nyújtott, és a teleszkópokkal annál kevesebbet láttak a csatamezőn dúló összecsapásból. A Roci valós idejű jelentéseket tudott összeállítani azáltal, hogy irányított sugárnyalábbal létesített kapcsolatot a kis flottájuk többi hajójával, és egymáshoz illesztett darabokból térképet készített a fél tucat különböző hajó adataiból. Naominak mégsem tetszett a dolog. Úgy érezte, mintha félig megvakult volna.

– Még kettő lépett be – közölte Alex.

– Megvannak! – kiáltotta vissza Naomi. Az egyik az Argatha-rendszerből, a másik a Quivirából kelt át. Naomi ráállította a Rocit, hogy azonosítsa a körvonalaikat és a hajtóművek egyéni energiamintázatát. Egyik sem transzponderrel repült. Felesleges lett volna. A kaptárelme felőli oldalon mindenki tudta, kik ők, vele pedig eszük ágában sem volt közölni ezt.

A gyűrűtér túlsó végében három ellenséges hajó szedte szét épp a harcosait. Naomi már elveszítette az Amadort és a Brian és Kathy Yatest. A Szenátor súlyos sérüléseket szenvedett, és szökött belőle a levegő. Még több ellenséges hajó lépett át a gyűrűkön, egyik hullám a másikat követte. Némelyik – sok – közülük azok közé tartozott, akiket ő hívott oda. Laconiai kutató-és hadihajók, a földalatti mozgalom felmérő-és ellátóhajói. A legénységük az ő, Elvi vagy Trejo parancsnoksága alá tartozott, és most valami egészen mássá váltak. Egy másfajta organizmussá.

Amikor végre akadt egy kis ideje, hogy összeszedje magát, eltűnődött, vajon hányan maradtak még meg. Vajon Duarte mindenki elméjébe betört minden rendszerben, vagy csak azokat célozta meg, akik a gyűrűk felé tartottak? Elképzelte, ahogy egész állomásokat töltenek meg a tökéletes összhangban dolgozó, néma testek, a verbális kommunikáció kényszerének helyét az agyak közti közvetlen befolyás vette át. Egyetlen kéz, többmilliárdnyi ujjal. Az emberiséget most már ez jelentette, többé nem lesz szükség beszélgetésre, nem lesz több félreértés és tréfa, sem pocsék popdalocska. Megpróbálta elképzelni, milyen lehet egy kisbabának egy ilyen világba születnie, nem egyénként, hanem függelékként, amely sosem tudta valami másnak önmagát.

– Naomi! – szólalt meg Alex. – Még három, és az egyik Vihar-osztályú.

– Látom. Üzenj irányított sugárnyalábbal a… a Lin Siniangnak!

– A tiéd – állapította meg Alex.

– És figyelj a Tarfaen-rendszerből belépő kompra!

– Csak arra várok, hogy hatótávolságon belülre kerüljön.

Naomi megnyitotta a lőszerkészlet leltárát, habár igazából nem volt ideje erre. Még mindig jócskán maradt torpedójuk és sínágyúlövedékük. A PVÁ-töltetek egy kissé megfogyatkoztak. Ráadásul a flotta hátulján helyezkedtek el, amennyiben egy gömb alakú csatatérnek lehetett hátulja.

Létrejött a kapcsolat. A másik oldalon bejelentkező nő hátul praktikus kontyba húzta össze a haját, a kulcscsontjára a KBSZ félbevágott körét tetováltatta, noha túl fiatalnak tűnt, hogy még akkoriban születhetett volna, amikor a KBSZ valódi erőt képviselt. A Roci kiírta Naomi számára a nő nevét.

– Melero kapitány, el kellene fognia és fel kellene tartóztatnia a bejövő hajókat. A Duffyt, a Cane Rossót és a Malak Alnuwrt.

A fiatal nő tekintete kifejezéstelenné vált, a bőre elsápadt. Az előbb a halálos ítéletét nyújtották át neki, és ezt mindketten tudták. Ne teljesítse a parancsot!, gondolta Naomi. Fogja az embereit, és iszkoljon innen! Maradjon életben, hogy megláthassa a következő napot. Épp csak nem létezett következő nap. Ez volt az utolsó nap, amit valaha bárki megél, és mindössze addig fog tartani, amennyi időt Jimnek és Teresának nyerni tudnak.

Próbált nem Jimre gondolni.

– Compra todas, sa sa – felelte Melero. – Számíthat ránk, ke?

Bontotta a kapcsolatot. Naomi nem hitte, hogy valaha találkozott volna Melero kapitánnyal, és egészen biztosra vette, hogy soha többé nem látja, és nem beszél vele. Örült volna neki, ha összehangoltabb védelmet állíthatnak fel, de annál többre nem futotta tőle, mint hogy kisebb csoportokat rak össze, aztán hagyja, hogy belátásuk szerint cselekedjenek. Csak ennyit tehetett, és reménykedhetett.

Megszólalt az időzítője, és újabb tablettát vett elő a zsebéből, aztán víz nélkül lenyelte.

Ez teljesen felesleges. Nem kell szégyellni, hogy feladod önmagadat. Végül mindenképp meg fog történni. Naomi nem fojtotta vissza a gondolatot. Az volt a benyomása, hogy ha foglalkozik a mások gondolataival és emlékeivel, még ha csak küzd is ellenük, erősebbé teszi őket. Jobbat nem tehetett annál, hogy hagyta felbukkanni, majd lemerülni őket, közben pedig egyre nyelte a gyógyszereket, míg a veséje fel nem mondja a szolgálatot. Nem aggódott a maradandó károsodás miatt. Egy totális túladagolás kellemetlen lenne, de más lehetőség nem igazán kínálkozott. Ha elnyeli őt mások személyisége, ha belevész az elmék locsogásába, amelyek nem a sajátjai voltak, az felér a halállal. Stratégiai szempontból még rosszabb is lett volna.

– Mindenki kapaszkodjon meg! – figyelmeztetett Alex. – Lövök.

– Megkapaszkodtam – válaszolta Amos a kommcsatornából, miközben Naomi a présülés közepére húzódott. A sínágyú rúgását szinte érezni sem lehetett, ellensúlyozta a hajtómű hirtelen lökete, de ha nem stimmelt volna az időzítés, nem szívesen pattogna ide-oda a fedélzeten, mint egy elhibázott golgodobás.

Még épp időben nyitotta meg a teleszkópképet, hogy lássa, amint a komp fénylő porként szétszóródik. Emberek voltak azon a hajón. Kíváncsi lett volna, vajon halottak-e, vagy az emlékeik, nézeteik és önmaguk érzetei vibrálva belevésődtek-e a milliárdnyi agyba, amelyek eleve nem a sajátjaik voltak. Vagy már azelőtt meghaltak, hogy a testük megsemmisült. Talán különbözőképp fogalmazta meg ugyanazt.

Megszólalt a kommvezérlés, kapcsolatkérés érkezett a Sólyomról. Elvitől. Naomi ellenőrizte az időzítőit. A Forgószél rendszerbe lépésének időablaka már megnyílt. Attól függően, hogy a Magnetár mennyire keményen égetett és fékezett, most már bármikor átkelhetett a Laconia-kapun. A vég nagyjából olyan messze volt, mint ők. Naomi fogadta a kapcsolatkérést.

Elvi a szokásosnál is kimerültebbnek tűnt. Naomiban hirtelen felvillant egy emlék egy megfakult hajú, sötét bőrű férfiról, aki gyengéd tekintettel nézett előre gyűrött szemhéja alól, miközben a „Gyertyám mindkét végét égetem / Bár reggelig nem lesz elég” sorokat szavalta. Nem tudta, vajon az emlékkép a sajátja, vagy valaki másé.

– Jó hírt szeretnék hallani.

– Nos – mondta Elvi. – Úgy tűnik, hogy az izolációs kamra képes gátat vetni a megosztott tudat hatásnak. A katalizátor szobájában nem válsz a kaptárelme részévé, még akkor sem, amikor Tanaka pszichoaktív gyógyszereinek szintje már nem kimutatható.

– Milyen gyorsan tudjuk kiterjeszteni ezt, mondjuk, egy nehézfegyverzetű naszád méretére?

– Kellően sok munkával és anyaggal valószínűleg pár év alatt megvalósítható. Addig kiválaszthatod azt a három, legfeljebb négy személyt, akiket be akarsz pakolni oda, míg valaki ki nem nyitja, és újra ki nem ráncigálja onnan őket.

Naomi önkéntelenül elnevette magát, de örömet nem lehetett felfedezni benne.

– Igen – mondta Elvi. – Tudom.

– Küldess át egy jelentést! Arról, hogy hogyan működik az izolációs kamra. Instrukciókat a megépítéséhez. Bepakoljuk egy torpedóba, átküldjük néhány kapun. Mi itt már semmire nem megyünk, de valaki talán hasznát veheti.

– Kezdhetem azzal, hogy: „Itt fekszünk, vándor, vidd hírül a laconiaiaknak: megcselekedtük, amit megkövetelt a haza”?

– Felőlem nyugodtan – felelte Naomi. – Sol, Auberon és Bara Gaon. Hová küldjem még el?

– Mindenhová el kellene küldenünk. A legvalószínűbbnek az tűnik, hogy Duarte a nagy technológiai központokra fog koncentrálni. A kisebb kolóniáknak talán még nem állnak rendelkezésére a nyersanyagok és az üzemek, de a tudás megmarad, amíg van bárki is, aki nem a kaptárelme része.

– Ha van bárki is. Harmincegy hajóm maradt, beleértve magunkat is. Hamarosan még kevesebb lesz. Nincs ezerháromszáz torpedóm, és minden egyes üzenet, amit elküldök, eggyel kevesebb rakétát jelent, amivel magunkat és Jimet védelmezhetjük.

Elvi bólintott.

– Elküldetem neked az adatokat.

– Igyekezz vele! – válaszolta Naomi. – Nincs sok időnk.

Elvi bontotta a kapcsolatot. A taktikai kijelzőn a Lin Siniang és kis csapata két új ellenséges hajóval ütközött meg. További négy ellenség érkezett egy időben a gyűrűtér különböző kvadránsaiban. Szétszakítanak minket – állapította meg magában Naomi. – Elterelnek minket az állomástól. És működött. Naomi kis flottája a szeme láttára hullott szét, és semmit sem tehetett ellene. Miközben a kijelzőt nézte, a Cane Rosso zöldből narancssárgába váltott, aztán eltűnt, akár a kihűlő zsarátnok. Harminc hajónak kellett megvédenie egyetlen állomást, ahogy ezerháromszáz rendszer súlya zúdult rá egyszerre.

– Alex! – szólalt meg. – Van még négy új barátunk, akik táncolni jöttek. Hozz létre irányítottsugárnyaláb-kapcsolatot… a Lastialusszal és a Kaivalyával!

– Azonnal – felelte Alex mélységes nyugalommal, mintha Naomi csak a repülési ütemtervet kérte volna tőle.

Alex hosszabb ideig volt a pilótája, mint egész életében bárki más. Ismerték egymás hangulatait és ritmusait, a stressztől pedig csak még zökkenőmentesebben működtek együtt. A kaptárelmék talán mégsem voltak annyira furcsák. A maga módján a Roci legénysége is valami hasonlót fejlesztett ki maguk között, ami az évtizedek múlásával többnek érződött, mint a részek összege. Mostanra megrepedezett és széttöredezett – Bobbie már nem volt velük, Clarissa sem, Jim sem, Amos pedig megváltozott –, de közte és Alex között még mindig megmaradt a szikrája. Az utolsó sima felület volt a világmindenségben, amelyik mostanra érdessé és durvává vált.

– Ó, a francba! – káromkodta el magát Alex. – Úgy néz ki, ez lesz az utolsó tánc.

Miközben beszélt, megjelent a riasztás a taktikai térképen. Egy újabb hajó kelt át a Laconia-kapun. A jeladóját kikapcsolta, de ez nem számított. A körvonalak minden elárultak. Az űrvárosokat kivéve nagyobb volt bárminél, és a konstrukciója hátborzongatóan szervesnek tűnt: A Forgószél Zúgása lépett be a gyűrűtérbe. Jóformán megkönnyebbülésként hatott itt látni. A dermesztő tudat, hogy ide tart, egészen borzalmas volt. Most megtörtént a legrosszabb, és mindössze annyi maradt hátra, hogy lejátsszák az utolsó lépéseket, aztán elpakolhatják a táblát, és meglátják, hogy a halál a véget jelentette-e, vagy valami érdekesebbet.

Naomi bekapcsolta a felvételt.

– Itt Naomi Nagata beszél. Minden tűzerőt a Forgószélre összpontosítsanak! Amikor kifogytak a lőszerből, belátásuk szerint ürítsék ki a területet! Mi tartani fogjuk a helyzetünket.

Átvette a kommvezérlést, és beállította a Rocit, hogy sorra küldje el az üzenetet a még megmaradt hajóknak. Mire végzett, a Forgószél szemmel láthatóan beljebb hatolt a gyűrűtérben. A sebessége ijesztőnek hatott, a fékező égetése gyilkosnak. A Roci egyetlen pillanat alatt lefuttatta a számokat. A Magnetár a gyűrűállomás felé tartott, és alig több mint húsz perc alatt egymillió kilométert tett meg. Duartét jöttek védelmezni.

– Hé! – szólalt meg Amos a kommcsatornából. – Szerintetek nagyjából hány sínágyúlövedéket ereszthetünk bele abba a valamibe, mielőtt ideér?

– Ezt csak egyféleképp tudhatjuk meg – felelte Alex, és Naomiban hirtelen a kettejük iránti végtelen szeretet ömlött szét.

A gyűrűtérben mindenfelé az emberiség megmaradt tagjai, azok, akik még a sajátjuknak mondhatták az elméjüket, rakéták és PVÁ-lövedékek sortüzét adták le a közelgő behemótra, noha pontosan tudták, hogy mit sem érnek vele. Naomi figyelte, ahogy sorra kilövik a torpedókat, a gyors lövedékeket kikerülik vagy semmibe veszik. Szúnyogok voltak, és a Forgószél megtehette, hogy oda sem figyel rájuk.

Üzenet érkezett Elvitől, benne az izolációs kamráról szóló beszámolóval, és Naomi betáplálta a Roci torpedóiba – a végső üzenet lesz ez az utolsó palackokban –, aztán kilőtte azokat. A Roci fegyverszámlálója a nullára ugrott. Nos, megpróbáltad – mondta egy öregember. – Tényleg megpróbáltad. Naomi látta a férfi házának képeit – egy kis sorház volt egy szűk bogotái utcában –, és a narancssárga csíkos macskát, amelyik az ablakpárkányon aludt. Mintha belemerült volna az álmodozásba, érezte a többi életet maga körül, érezte, ahogy elfeledi Naomi Nagatát és a fájdalmat, a veszteséget és a dühöt, amiért önmaga. És az örömöt is.

Ellenőrizte az időzítőjét. Még egy óra kellett, hogy a következő dózis esedékes legyen. De addigra már nem fog számítani. Megnyitotta a hajó hangosbeszélő-rendszerét. Megpróbálta kitalálni a legillőbb utolsó szavakat. Valami olyasmit, ami kifejezheti a két férfi, a hajó, a velük együtt leélt élete iránti szeretetét. A Forgószél már jócskán félúton túl járt az állomás felé, habár a második szakasz lassabb lesz. A Roci még negyedmillió kilométer távolságból is észlelte a hajó hajtóműcsóvájának többletsugárzását.

A kiáltás, amikor felharsant, szó szerint leírhatatlannak hatott. Ellenállhatatlan mentolos ízhez vagy élénklilához, vagy a gyönyör nélküli orgazmus megrázkódtató érzéséhez hasonlított. Naomi elméje zökkent és ugrált, olyasmit próbált felfogni, aminek a megértéséhez hiányoztak a megfelelő képességei, a jelet előbb az egyik érzettel társította, aztán egy másikkal, majd egy harmadikkal, mígnem rájött, hogy súlytalanul lebeg a présülés felett, és fogalma sincs, mennyi idő telt el.

– Ah – szólalt meg Alex. – Ti is éreztétek ezt?

– Aha – felelte Amos.

– Sejtitek, mi lehetett?

– Nem.

Naomi taktikai térképe még mindig nyitva volt, és megváltozott. A Forgószél abbahagyta a fékező égetést, és teljesen túlfutni készült az állomáson. A többi hajó – a sajátjai és az ellenségé is – szanaszét szóródott. A kommpanelen egy rádiófrekvenciás üzenet jelent meg, és Naomi rájött, hogy megszűnt a zavarás. Fogadta az üzenetet.

A képen megjelenő nő fiatal volt, sötét bőrű, a haja katonásan rövidre nyírva, és Naomi már látta őt.

– Itt Sandrine Gujarat admirális, A Forgószál Zúgása laconiai hadihajó kapitánya. Nagyra értékelném, ha valaki elárulná, hogy a picsába kerültem ide.

Naomi ujja egy pillanatra megállt a „Válasz” felett, miközben megpróbálta kigondolni, mit feleljen. Még mindig ezen tanakodott, amikor újabb rádiófrekvenciás üzenet érkezett, ezúttal a Sólyomról. Elvi kikerekedett, csillogó szemmel olyan vadul mosolygott, hogy az már szinte fenyegetésnek tűnt.

– Itt Elvi Okoye, a Laconiai Tudományos Igazgatóság vezetője beszél, együttműködésben Naomi Nagatával, a Rocinante kapitányával. Mindannyian kognitív manipuláció áldozatai voltak. Lehetséges, hogy összezavarodtak, vagy túlzottan erős érzelmi reakciókat tapasztalnak. Ebben a térben egyetlen hajó sem jelent fenyegetést. Kérem, tegyék le a fegyvereiket, és maradjanak biztonságban a helyükön! Hamarosan mindannyiukat megkeressük. Megismétlem az üzenetet…

Naomi kikapcsolta a kommcsatornát. A Rocinante csendjében hagyta szabadon kószálni az elméjét, és semmi sem tévedt felé. Sem külső emlékek. Sem hangok. Sem egy láthatatlan jelenlét fenyegető érzete.

– Naomi! – szólt le Alex. – Furcsán érzem magam idefent.

– Eltűnt. A kaptárelme. Eltűnt.

– Szóval nem csak én érzem így?

Amos nyugodt és barátságos hangon válaszolt.

– Az én fejembe sem botlik bele senki.

– Megcsinálta – mondta Naomi. – Azt hiszem, Jimnek sikerült a dolog.

Lehunyta a szemét, és ellazult, és valami nekicsapódott, keményen, mintha egyszerre minden irányból megrúgták volna. A szeme felpattant, és nem egészen értette, mit lát. A vezérlőfedélzet semmit sem változott – a kommpanel, a présülések, a navigációs fedélzetre felfelé és a hajó többi részébe lefelé vezető hágcsó ugyanaz maradt. És mégis minden átalakult. A kommpanel fényes képpontok mezejévé változott, amely az emberi szem számára követhetetlen gyorsasággal izzott és vibrált. A részletek túlságosan elvonttá tették a szavak és gombok alakját, hogy meg lehessen érteni őket, mintha a felszínről próbálta volna valaki meglátni egy bolygó görbületét. Naomi felemelte a kezét, és az öklének bőrét szirtek és völgyek vonulatának látta, éppoly összetettnek, mint amit a szikla és az erózió valaha megalkotni képes volt. Amikor felkiáltott, a levegő megrezzent a leheletétől, a longitudinális hullámok ugráltak és elhajoltak, feldagadtak és elenyésztek.

Megpróbálta megkeresni a présülés szíjainak csatját, de nem tudta kivenni a felszínt, ahol az egyik dolog elkezdődött, a másik pedig véget ért. És a dolgok ürességében, a vákuumban, amely még mindig az anyag mélyében élt, eleven feketeség szálait fedezte fel, tömörebbeket és valóságosabbakat, mint bármi, amit valaha látott. Tekergőztek, és úsztak, és mögöttük minden szétesett. Mivel már senki sem őrködött a világítótoronyban, az ősi istenek visszatértek.

Ó – sikerült megformálnia a gondolatot –, hát persze.

Negyvenhatodik fejezet: Tanaka

– Teresa! – kiáltott Holden a lányra. – Gyere el onnan! Ne tegyél kárt az állomásban!

Hát, nekünk kurvára annyi.

A lány rá sem hederített Holdenre, tovább szaggatta a fekete fonalakat, amelyek a főkonzul testébe fúródtak. Ebből semmit sem említett az eligazítása. Ebből még csak megközelítőleg sem alakult semmi úgy, ahogy ő és Trejo tervezték vagy remélték. Nagyan-nagyon hamar önállóan kell majd mérlegelnie a helyzetet.

A lány megrázkódott, és ugrott egyet, de nem olyan módon, aminek értelme lett volna. Valami elkapta, elemelte attól, ami egykor Duarte volt. A Holden arcára kiülő vakrémület elárulta neki, hogy a férfi tudta, mi ez, és semmi jót nem jelentett. A lány felsikoltott, de mintha nem lett volna tudatában, hogy sikolt, és Holden megragadta, magához rántotta. A lány egy pillanatig mintha kiszélesedett volna. Tanaka szinte maga elé tudta képzelni a láthatatlan angyalokat, ahogy a karját és a lábát ráncigálják. Valaha régen létezett egy ilyen kivégzési mód, gondolta. Egy-egy lovat kötöttek a fogoly minden végtagjához, hogy kiderítsék, melyik tudja kitépni belőle a legnagyobb darabot. Aztán Holden felüvöltött, és az angyalok mind eltűntek, otthagyták a lányt.

Jézusom, csalódott? Csalódott, mert nem látta meghalni a lányt? – kérdezte egy férfihang. – Mi a baja? Hogyan tud együtt élni önmagával? Aztán pedig valami más – egy férfi, egy nő, valami – volt vele, és ő az Innis Deep-i elöljáró irodájában állt tizenegy évesen. Az elöljáró azt magyarázta neki, hogy meghaltak a szülei. A lesújtó, kimondatlan, de egyértelmű érzés a sajnálkozás volt. Ezért nem ép. Ezért bánt másokat. Ezért dug kizárólag olyan férfiakkal, akik felett uralkodhat, mert akkor ennyire megijedt. Hiszen mennyi minden nem stimmelt vele.

– Istenre esküszöm – mondta egészen halkan, hogy Holden és a lány ne hallhassa, de nem maga elé –, golyót fogok repíteni a fejembe, ha nem mászol ki belőlem.

Holden mondott valamit a lánynak. Tanaka nem foglalkozott vele. Winston Duarte vonagló, fakó bőrű teste – amit még mindig úgy burkoltak be a fekete fonalak, mintha valaki belévarrta volna azokat – elég ékesen bizonyította, hogy az apai ösztönökre építő terv nem fog működni. A lánynak semmi hasznát sem vehették. A küldetését pedig – hogy visszavigye a főkonzult Trejóhoz – most már képtelenség lett volna teljesíteni. Még ha Duarte elhagyhatta volna is ezt a helyet, Trejo és a Laconia érdemi értelemben nem létezett.

Ami annyit tett, hogy az Ómega-státusza is jelentőségét vesztette. Ennél sokkal jobbat kapott. Szabad kezet. Semmi sem akadályozhatta meg abban, amit jónak látott megtenni, kivéve azt, akinek volt mersze megpróbálni meggátolni ebben.

Egy hang rántotta vissza a valóságba. Egy surrogó, zizegő hang, amely ugyanakkor ahhoz is hasonlított, amikor díszszemlén hallgatja a katonákat. A csarnok izzó, forró katlanának egyik nyílásából az egyik hatalmas rovarszerű őrszem lépett ki, aztán egy másik. Aztán egy egész sereg özönlött elő. Tanaka érezte, hogy elkerekedik a szeme.

– Holden, van egy kis gondunk.

Holden valami trágárságot motyogott maga elé. A lány sírt. Kék szentjánosbogarak kavarogtak, akár a szikrák a tábortűz felett.

– Ha bántja őket, darabokra szedik. Szó szerint a testét fogják arra használni, hogy helyrehozzák a kárt, amit okozott.

– Meg tudta védeni a lányt?

Holden egy pillanatig zavartnak tűnt. A bőrével nem stimmelt valami. Mintha valamilyen gyöngyházszerű változat nőtt volna ki a bőréből.

– Azt… Igen? Azt hiszem, igen?

Tanaka páncéltörő lövedékekhez állította át az alkarjába épített puskát.

– Jól van. Akkor most velem is tegye meg ugyanezt!

Az első lövést Duarténak szánta, de az ellenség rárontó élcsapata miatt célt tévesztett. Az ütközés félretaszította, és megperdült tőle, de szorosan megragadta a támadóját. Nem volt sem arca, sem szeme, inkább gépezetnek tűnt, mint élőlénynek. Tanaka nekiszorította az öklét annak, amit a lény torának lehetett volna nevezni, a furcsa páncélhoz vagy külvázhoz feszítette a bütykeit, és tüzet nyitott. A visszarúgást még a motoros páncél erejétől tompítva is csodálatosnak érezte. Az őrszem megrándult, aztán többé nem mozdult, és már két másik tartott felé. Tanaka úgy érezte, mintha valamilyen mágneses mező rángatná, habár a szkafandere érzékelősora semmit sem észlelt, aztán a fájdalom hulláma özönlött szét benne, mintha tűket szurkáltak volna a testébe. Az egyik őrszem meglendítette felé kaszára emlékeztető karját, az éle csikorogva csúszott végig a mellvértlemezén, és Tanaka Holdent pillantotta meg, ahogy a testével védelmezi a lányt, és görcsösen vicsorítva elővillantotta a fogát.

A tűszúrások érzete alábbhagyott, és Tanaka megragadta a kasza-kart, a lábával kitámaszkodott az idegen lény testén, és kitépte a kart. Most már még többen vették körül, csapódtak neki, mígnem a füle is csengett az ütközésektől. Egy pillanatra beleveszett az erőszak dicsőségébe, szaggatott, amit csak tudott, lőtt, amire csak tudott.

Túl sokan voltak ahhoz, hogy győzelemben reménykedhetett volna. Az egyiknek sikerült szerencsésen felé suhintania, és a kitinváza egy darabja bent ragadt a szkafandere bal vállillesztésében. Egy másik a jobb lábát ölelte át, és még azután sem engedte el, hogy Tanaka tucatnyi lövedékkel lyuggatta át a testét. Ellepték, rávetették magukat, meghaltak, utat nyitottak a mögöttük lévő tucatnyi újabbnak. Tanaka visszaváltott gyújtólövedékekre, és körülötte minden fellobbant, de szakadatlanul törtek át az egyre terjeszkedő tűzgömbökön. Kettő megragadta Tanaka jobb karját, és együttesen hátrahajlították a motoros páncélt. Aztán még kettő kapta el balról. Tanaka nem tudta, hányat ölt meg, de tizenkettőnél biztosan többet. Ennyi idő kellett nekik, hogy olyan stratégiát találjanak ellene, amelyik bevált.

Tanaka szüntelenül tüzelt, de már ők irányították, merre lőjön. Legfeljebb abban reménykedhetett, hogy néhány közülük a tűzvonalba téved, és ott meghal. Holden körbeölelte a lányt, a szemét összeszorította, a bőrén vastag verejtékréteg fedte. Mögötte pedig, az őrszemek tömegén túl, Duarte lebegett.

A férfi, akiért egykor elárulta a Marsot, úgy csapkodott, mint egy nedves rongy a szélben. Fénylő, világtalan szeme leginkább Okoye kedvenc katalizátorára emlékeztette. Kék szentjánosbogarak cikáztak a fekete szálak mentén, varrták vissza a helyére őt. Tanaka nem érzett szánalmat iránta. Most már csak megvetés maradt benne.

Az izzó tekintet hirtelen felé fordult, mintha rászegeződött volna. Mintha csak most vette volna észre őt. Valami megnyílt Tanaka tudatának peremén, valamit szétfeszítettek benne, és Duarte beléömlött. Aliana Tanaka gondolata távolinak és kicsinynek tűnt a férfi – a valami – tudatának vad forgatagához képest. A hangyát, amelyik dacol a bollyal, széttépik. Egyetlen darázs sem hagyja cserben a kaptárt, amelyikben él.

Az őrszemek Duarte és a fekete hálója felé vonszolták, és mélységesen megalázták őt. Mérhetetlen szégyent érzett, és az, hogy a szégyenérzetet az akarata ellenére öntötték belé büntetésként – manipulációként, annak bizonyítékaként, hogy a saját szívének is meg lehet parancsolni, hogy ellene forduljon –, nem számított. A közelében a lány az apjáért üvöltött, és valahol mélyen az elméje börtönében a fiatal Aliana Tanaka a saját szülei elvesztése és a saját gonoszsága miatt sírt, amiért lelki atyja, valódi atyja és a Laconia eszméje ellen fordult. Hangok zúdultak belé, siránkozó, haragos és homokfúvóként mardosó hangok. Érezte, ahogy széthullik a figyelmük kereszttüzében, mígnem a szomorúságon kívül semmi más nem maradt belőle. Folyamatos intim bántalmazás – szólalt meg a fejében egy másik hang, amelyet többé nem mondhatott igazán a magáénak. Behatolás a titkos terébe. Abba, amit kizárólag önmagának tartott fenn.

Aztán még egy hang tört át. Viszont nem Duarte és a kaptára, hanem önmaga felől. A múltjából. Ha még nem fájt volna mindig, talán meg sem hallja. Akari nénié. Szomorú vagy, vagy mérges? És érezte, ahogy a pofon megcsípi még mindig gyógyulófélben lévő arcát. Szomorú vagy, vagy mérges?

Mérges vagyok – gondolta Tanaka, és mert ezt gondolta, igaz is volt.

Felnézett. Alig nyolc méterre volt Duartétól és a férfi felszaggatott, sötét bölcsőjétől. Tanaka mozdulni sem tudott. Az őrszemek alaposan és erősen tartották, miközben azon igyekeztek, hogy széttépjék. De a motoros páncélját tartották. Egyikük sem őt.

Az, hogy olyan sok éven át és olyan következetesen képezte magát a harc különféle módozataiban, egy egészen egyszerű előnnyel járt: gondolkozni sem kellett a mozdulatokhoz. Nem kellett átgondolni, mérlegelni, mit tegyen, vagy ne tegyen, semmit sem kellett megterveznie. Ezekből semmire sem volt szükség. A motoros páncél katapultmechanizmusa egy kibomló bimbóra emlékeztetett; a lemezek és illesztékek, amelyeket az idegen rovarmicsodák tartottak, egy pukkanással szétestek, akár a szirmok. A rovarmicsodák nem eresztették őket, de Tanaka már ellökte magát. Érezte a bőrén a levegőt, az alsó páncélja könnyedségét, a csarnok nyomasztó hőségét. Mind-mind a megtapasztalás lobbanásai voltak. Annak bevillanásai, hogy mindennek tudatában volt anélkül, hogy oda kellett volna figyelnie. Tudta, hogy bármelyik őrszem egyetlen jól irányzott ütése csontig felhasítja, ha sikerül betalálnia, de félelem nélkül tudta ezt. Egyetlen ténynek számított a sok közül, és a számítások ugyanolyan reflexszerűen működtek, mintha csak egy labdát dobott volna el.

Egyetlen pillanat alatt Duarténál termett, elsuhant előtte a bal oldalán lévő hálózatig, ahol a lány már elegendő kárt tett benne, hogy egy lyuk maradjon ott. Az egyik karjával átnyalábolta a főkonzul nyakát, a lábát pedig a derekára kulcsolta. A Duarte testéből sugárzó hő már-már fájdalmat okozott, de Tanaka megfelelő pozícióba állította magát. Innen az egész teste erejét bevethette, megfeszített hátával húzhatott, és törzsével elfordulhatott Duarte nyakcsigolyáinak kicsiny ízületei ellenében. Valahol felüvöltött a lány. Holden kiáltott valamit. Tanaka húzott, elfordult. Duarte nyaka elroppant, mint amikor egy puskalövés dörren. Tanaka ugyanannyira érezte, mint hallotta. Duarte feje gravitációban ernyedten félrebillent volna, a koponyájának súlya lehúzná. Itt szinte semmi sem történt.

Az őrszemek megremegtek, és Holden megint felkiáltott. Valami megcsípte Tanaka karját, mint egy darázs. Egy fekete rostszál fúródott a bőrébe. Mélyvörös vér félgömb terjedt szét a csípés helyén; Tanaka félrecsapta, és Holden megint odakiáltott. Tanaka ezúttal megértette a szavakat.

Nem halott.

Duarte megmozdult Tanaka köréje záruló lába közt. A nő agyát megtöltő zaj ordítássá erősödött. Ellentétes ösztönök viaskodtak benne: lökd el magad és menekülj, vagy hajtsd végre a támadást. Tanaka belehajolt a támadásba.

Holden súlytalanul lebegett, lassanként forgott mindhárom tengelye mentén karjában a lányt tartva, aki a férfi nyakába hajtotta a fejét, hogy elrejtse a szemét. Holden bőre foltos és fényes volt, és az erőlködéstől megfeszült. Az őrszemek megrándultak, Tanaka felé vetették magukat, aztán visszavonultak. Két úr szerszámai, egymásnak ellentmondó parancsok közt ugráltak ide-oda. Az utolsó csatáját vívta, és azzal a rohadék James Holdennel kellett összezárnia a pajzsát.

Tanaka kétszer Duarte bordái közé rúgott. A második alkalommal érezte megroppanni a csontokat. Újabb csípés. Újabb szál, amelyik ezúttal a lábába szúrt. Tanaka félreütötte. A lány már egy ideje az édesapját igyekezett kitépni a hálóból, és még az ő amatőr csapkodásával is sikerült némi kárt tennie benne. Tanaka nem tudta, miféle kapcsolat lehet Duarte és a szálak között, de felismerte a gyenge pontot. Nem tudott valódi shuto-uchi ütést mérni, de improvizálhatott. A lábát és karját még mindig Duarte törött nyakára kulcsolva tartotta stabilan magát, és a keze élével rácsapott oda, ahol a szálak a főkonzul testével találkoztak. Minden egyes ütéssel elszakított néhány újabbat. Fekete folyadék cseppjei szóródtak szét a szabad levegőben, és Tanaka nem tudta eldönteni, vajon Duartéból, vagy a rostokból származnak-e.

Duarte vadul vonaglott a szorításában, és a fájdalmát érzékelve Tanaka még erősebben összekulcsolta. A combja belseje égett, mintha savat locsoltak volna rá, de a fájdalom csupán üzenet volt. Nem kellett törődnie vele. Egyre csapkodta a szálakat. Mire Duarte oldala kiszabadult, a karjával hadonászni kezdett Tanaka felé, az arcát és a halántékát ütötte-verte. Tanaka fejében most már folyamatossá vált a sikoly.

Amikor változtatott a helyzetén, hogy nekieshessen Duarte másik oldalának is, felszakadt a karja bőre. Kinövések törtek elő Duarte torkából, vastag és nedves nyúlványok, mint a meztelencsigák. Átfúrták magukat Tanaka páncéljának ujján, és behatoltak a karja húsába. Amikor Tanaka megpróbálta elhúzni a lábát, nem sikerült neki.

– Ó, hogy rohadnál meg! – káromkodott. A stratégiának annyi volt, és Tanaka Duarte oldalába öklözött, és minden csapással csontot repesztett. A valami, amely egykor az emberiség vezére volt, nyüszített fájdalmában, és Tanaka élvezetét lelte a hangban. Valami nekiszorult a hasának, tekergőzve igyekezett a testébe hatolni, akár egy kígyó. Tanaka a megfeszített ujjait erősen nekinyomta a lágy résznek, ahol Duarte mellkasa véget ért. A főkonzul teste felrepedt a nyomás alatt. – Így már nem annyira élvezetes, amikor veled történik, ugye, te rohadék? Nem tetszik annyira, amikor veled csinálják.

Tusfekete vér folyt a kezére, és csípte a bőre alatti lágy részt. Az ujjbegyei áthatoltak egy kemény, ellenálló izomrétegen, és Tanaka keze egyszerre Duarte testében volt. A kígyószerű valami vergődött és tekergőzött a hasában. A fájdalom, amit okozott, minden más fájdalmat túlszárnyalt. Tanaka egészen a csuklójáig belenyomta a kezét, a lehető legközelebb húzta a főkonzult magához. Duarte mellkasában rebegést érzett, mintha egy fecske csapkodott volna a szárnyaival. Tanaka megragadta, szétzúzta, és még mélyebbre hatolt.

Valami történt, és minden elfehéredett. Tanaka elveszítette önmagát, ha csak néhány másodpercre is. Amikor magához tért, az elméje tiszta volt. Most először teljesen a sajátja, mióta a Preiss visszatért a megsemmisülésből. Tanaka köhögött egyet, a vér ízét érezte a szájában.

A szálak, amelyek még mindig befűződtek abba a roncshalmazba, amely az ő és Duarte teste volt, kicsúsztak, szabadon lebegtek a tikkasztó, kohóforróságú levegőben, akár a pokolból felszálló füst. Tanaka finoman kapkodta a levegőt, és amikor megpróbálta erőltetni, hogy mélyebb lélegzetet vegyen, nem sikerült. Lehámozta a lábát Duarte holttestéről, és a húsában golflabdányi üregek teltek meg a vérével. Amikor megpróbálta ellökni Duartét, a kígyószerű valami elpattant, még mindig a gyomrába kapaszkodva.

Duarte lassan pörögve lebegett. Üres tekintete átsiklott Tanaka felett. A nő csaknem négy évtizeden át szolgált a Laconiai Birodalom tisztjeként, és remekül csinálta. Ennél hosszabb ideig csak önmaga volt.

Tőle balra Holden és a lány nem mozdultak. Köröttük az őrszemek felhője szobrokká változott. Holden tekintete rátalált Tanakáéra. Még mindig elég emberi maradt a férfiban ahhoz, hogy Tanaka rémületet és undort olvasson le az arcáról. Sajnálta, hogy nincs nála kézifegyver, hogy golyót eresszen mindkettőbe, és végignézze, ahogy vele együtt elvéreznek. Előrenyújtotta a karját, a mutatóujja előremutatott, a hüvelykujja felfelé, és célba vette Holden arcát.

– Bumm, geci – mondta.

Utolsóként dühöt érzett, amiért Holden nem halt meg.

Negyvenhetedik fejezet: Jim

– Ne nézz oda! – mondta Jim. – Ne nézz oda, kölyök! Foglak. Ne nézz oda!

Teresa lecsukott szemmel hozzászorította a fejét. Holden még elzsibbadt karjával is érezte a lány szapora lélegzetét. Teresa apjának teste, amit nemcsak megcsonkítottak, de át is alakult, lassan ellebegett mellőlük, sötét folyadékréteg tapadt rá, felületi feszültséget keltve. Tanaka, akit hagyományosabb vér borított, szintén tehetetlenül sodródott. A két test fokozatosan szétvált.

Holden megpróbálta elképzelni, milyen érzés lett volna, ha Elise anyát, Caesar apát vagy bármelyik szülőjét látja így meghalni. Megpróbálta Naomit és Alexet Duarte helyébe képzelni. Nem ment neki. Nem tudta elképzelni, milyen lehet tizenhat évesen figyelni, ahogy az édesapja, az élete és a létezése középpontja, akit elragadtak tőle, aztán incselkedve csaknem visszaadtak neki, ilyen borzalmas halált hal.

– Minden rendben lesz – súgta, miközben Teresa zokogott és jajveszékelt. – Nincs semmi baj.

Miller lekapta a kalapját, és letörölte a képletes izzadságot a nem létező homlokáról. Kimerültnek tűnt.

– Vége? – kérdezte Jim.

Miller bólintott.

– Igen, már csak mi maradtunk itt. Ami jó. Másodpercenként százszor kapcsoltam ki azokat a gorillákat, ő meg egyre visszaállította őket „mindent öljetek meg” üzemmódba.

Teresa a szeméhez emelte ökölbe szorított kezét. Miller a fejét csóválta.

– Mindig gyűlöltem ezt a részt. A testek és a vér időnként förtelmesek, de azok, akiknek végül a nyakába szakad az egész… különösen, ha gyerekek… utálom ezt a részt.

– Mit kell tennem?

– Általában a kezükbe nyomtam egy plüssmackót, és hívtam a szociális munkást. Nem tudom. Hogyan közlöd valakivel, hogy ezt a játékot egyszerűen így játsszák, és most az ő számukat húzták ki?

Jim Teresa feje tetejéhez nyomta az állát.

– Minden rendben lesz.

– Vagy hazudhatsz is nekik – mondta Miller. – Az is megteszi. De választ kell találnunk egy kérdésre. Nem tudom biztosan, hogyan juttassuk ki őt innen biztonságosan.

– Utat nyithatunk, vagy nem? Ha Duarte nem alakítja át az állomást, akkor meg tudjuk csinálni, nem?

– Persze, valószínűleg. Ami a helyi dolgokat illeti, úgy tűnik, univerzális távirányítóként működöm. De mire fogod felpakolni, amikor odaér?

Jim hátán a hőség ellenére a hideg futkározott.

– Mi a baj a Rocival?

Miller félrebillentette a fejét, mintha ismerős hangra lett volna figyelmes.

– Elfelejtetted, miért jöttünk ide. Ez az egész csak a valódi probléma egyik mellékhatása. Amikor Szimpi ezredes kinyírta Duartét, kirántotta a főkonzul ujját a védőgátból. Idebent biztonságban vagyunk. Ennek a helynek már el kellett viselnie a legrosszabbat, amivel a rosszfiúk elő tudtak állni, és még mindig egyben van. Odakint minden más viszont… – A fejét ingatta.

A Jim mellkasában lappangó hidegség egy másodpercre fájdalommá robbant szét, aztán visszakapcsolt. Jim levegő után kapott.

– Most mit csináljak? Hogyan állítsam meg?

– Mit kell megállítani? – kérdezte Teresa.

– Hé! – válaszolta Miller. – Összesen egy agy van itt. Ha én tudom, akkor te is. Mint amit legutóbb magyaráztam. Ha úgy sétálgatsz, hogy közben testet viselsz, az bizonyos státuszt jelent.

– Hozzáférést – bólogatott Jim.

– Nem távolról csatlakozol fel. Neki is ezért kellett idejönnie. Itt kellett lennie.

Jim érezte, hogy a feszültség, amelyről nem is tudta, hogy magával cipelte, egyszerre felenged. A karja most már egészen a válláig elzsibbadt, a lába a derekáig. Aprókat lélegezett, és fájt az állkapcsa. Miller vállat vont.

– Tudtad, hogy ha belépsz ide, nem fogsz kimenni.

– Tudtam. De reménykedtem. Tudod, talán.

– Az optimizmus a seggfejeknek való – mondta kacagva Miller.

– Talán micsoda? – kérdezte Teresa. – Nem tudom, mit akarsz mondani. Talán micsoda?

Jim a vállánál fogva megragadta Teresát. A lány könnyei belepték kipirosodott szemét. A szája reszketett. Jim azóta ismerte, hogy láncra verve a Laconiára küldték őt. Teresa akkor még gyerek volt, de még sosem tűnt annyira fiatalnak, mint most.

– Van valami, amit meg kell csinálnom. Fogalmam sincs, pontosan hogyan fog alakulni, de figyelj! Nem foglak magadra hagyni, oké?

Teresa megrázta a fejét, és Jim látta, hogy nem igazán hallja őt. Persze sokkos állapotban volt. Ki nem lett volna a helyében? Jim azt kívánta, bárcsak tehetne valamit. Ügyetlenül megfogta a lány kezét. Néznie kellett a saját ujjait, hogy tudja, hol vannak.

– Gondoskodni fogok rólad. De előbb meg kell csinálnom ezt. Most rögtön.

– Micsodát?

Jim elhúzta a kezét, és a fekete szálak hálózata felé fordult. A tér, amit nemrég még Duarte teste töltött ki, most néhány lebegő fekete rosttól eltekintve üres volt. Valamiféle fuvallat lebegtette őket, amelyet Jim nem érzett. A mozgásban valami a zsákmányuk után nyúló tengeri állatok tapogatóira emlékeztette. Hirtelen hányinger tört rá.

Széttárt ujjakkal előrenyújtotta a két kezét, és hagyta, hogy a szálak hozzáérjenek. Kék csillanások szaladtak végig rajtuk, és kavarogtak a levegőben. Jim enyhe rándulást érzett a vállában, ahogy a háló kifeszült. A tétlen őrszemek sorai összevissza lebegtek a széles, ragyogó, üres levegőben. A laconiaiak holttestei, amelyek még mindig céltalanul sodródtak, egyre távolabb kerültek. A fekete szálak úgy kígyóztak felé, mintha szagot követtek volna, és amikor rátaláltak, belefúrták magukat az oldalába.

Teresa döbbenten figyelte. A szeme tágra nyílt a rémülettől és a hitetlenkedéstől. Jim próbált kitalálni valamit, amit mondhatna: egy viccet, amely oldhatná a feszültséget, és amitől Teresa kinevethetné ezt a rémálmot. Semmi sem jutott az eszébe.

– Bármit csinált, már megcsinálta – szólalt meg Miller, most már mellőle. – Ha volt bármilyen beállítás vagy elrendezés, amit el kellett végezni, Duarte már azelőtt elintézte a dolgot, hogy a Preiss bevetette az el nem tűnő trükkjét. Egy kicsit be kell járnunk a lehetőségeket.

– Hogyan kellene megtalálnom? – kérdezte Jim. – Fogalmam sincs, hogyan működik ebből bármi is. Nem tudom, hogy csináljak bármit is azon kívül, hogy belehelyezem magam az áramkörbe, és reménykedem.

– Ahogy a doki mondta. Ez az egész azt akarja tenni, amit tenni fog. Neked csak annyi a dolgod, hogy hagyd neki. Nem fegyvert raksz össze, csak a ravaszt húzod meg.

– Ez jóval kevésbé segít, mint gondolnád – jegyezte meg Jim.

A hasában lévő valami elmozdult. A szíve valami vadat és egyáltalán nem szívszerűt művelt, és Jim egyszerre egy másik helyre került. Valamilyen hűvös helyre. Megint érezte a karját és a lábát, és megszűnt minden fájdalom. Ha összpontosított, még mindig látta a fényes szobát, a lebegő őrszemeket. Még mindig érezte a testét, ahogy a rostok átfúrták, és a változásokat, amelyeket a protomolekula hajtott végre rajta. Mintha az álom mezsgyéjén járt volna, ahol egyszerre tudatában volt alvó önmagának és az álmának.

Miller megköszörülte a torkát.

– Megkezdődött. Sietned kellene.

– És mégis hogy csináljam?

Miller arca maga volt a bocsánatkérés.

– Most már te vagy az állomás. Ez a te Erosod, te pedig ugyanaz, ami Julie volt. Lazulj el, és hagyd, hogy megmutassa, amit tudnod kell!

Naomi! – gondolta fájón Jim. – Még egyszer látni szeretném Naomit.

És sután, akár egy első lépéseivel próbálkozó kisgyerek, kitágult a tudata. Nem egészen olyan volt, mint a látás, nem egészen olyan, mint valamit az eszünkkel tudni, hanem a kettő keveréke. Érezte Naomit, ahogy a vezérlőfedélzeten ül a helyén, felismerte a gyötrelmét. És ahogy a fájdalom lerohanta a nőt, szétszórta a hajója molekuláit és atomjait, akár a port, Jim először látta meg tisztán az ellenséget.

Ösztönösen odakapott, és visszaszorította. A másik valóságból származó fekete valami visított és küzdött, ellenszegült. Jim érezni akarta a kezének nyomuló küszködést, de ez így nem igazán stimmelt. Egészen másként érzékelte a testét. De úgy érezte, ahogy a fekete valami úgy halad előre, mintha egy erős áramlat ellenében úszna Naomi felé.

– Egy kicsit nagyobb léptékben kell gondolkodnod – szólalt meg Miller, és Jim tudatának határai még jobban kiterjedtek. A gyűrűkapuk és a közöttük lévő tér belerobbant az elméjébe. Nem egyszerűen a fizikai tér és a benne elszórt hajók, nemcsak a hajók legénysége a maguk gyertyalángként ragyogó elméikkel, hanem azok látható szerkezete is: a rejtett erő vonalai, amelyek csipkeszerűen összekötötték a kapukat és az állomást, egymásba hurkolódtak, és erősítették egymást, bonyolult, szent geometriát létrehozva összeálltak, majd újra szétváltak. Ebből a nézőpontból tekintve az ellenség benyomulása a Rocinantéba és az összes többi hajóba egyetlen dolognak tűnt. Azoknak az erővonalaknak a torzulása, amelyek megakadályozták, hogy a gyűrűtér újra semmivé omoljon össze.

Jim ellenállt, próbálta helyreállítani a gyűrűtér természetét, de az ellene dolgozó nyomás kérlelhetetlennek bizonyult. Mindenütt jelen volt, és Jim akármerre állt is ellent neki, körbefolyta.

– Miller!

– Itt vagyok melletted.

– Nem megy. Nem tudom megállítani.

– Akkor ez problémát jelent.

– Miller! Meg fognak halni!

Jim próbálta visszaszorítani, mintha egy fogpiszkálóval igyekezett volna felemelni egy lepedőt. Túl kicsi volt, és a nyomás, a torzulás egyszerre mindenfelől érkezett. Érezte, ahogy tucatnyi hajón lassan ellobbannak a gyertyaláng-elmék. Jim pánikba esett, kézzel-lábbal hadonászott. Újabb néhány pislákoló láng hunyt ki. Az egyik hajó egyetlen tárgyból, amelynek belsejében egy energiamag ragyogott, ezernyi apró valamivé, semmivé változott, ahogy az ellenség szétzúzta, és a rázúduló támadás kisodorta a térbuborékból.

– Hogyan állítom meg ezt?

– Hiszen tudod – felelte Miller. – Megmondtam. Ugyanúgy, ahogy Duarte csinálta.

Jim kinyúlt a gyertyaláng-elmék felé, beléjük nyomult, és valahányat megérintett, úgy érezte, egyre szélesebbé válik. Egy földi férfi, aki a nagy pusztulás után született, és azért csatlakozott a földalatti mozgalomhoz, mert haragudott az apjára, aki behódolt a Laconiának, most az ő részévé vált. És egy nő, akinek az édesanyja megbetegedett, és most talán az Auberon egészségügyi központjában haldokolt. Valaki, aki titokban szerelmes volt a pilótájába. Valaki, aki öngyilkosságot fontolgatott. Jim mindenki elméjén végigáradt a gyűrűtérben – Naomién, Alexén, Amosén –, és ami mindeddig lehetetlen lett volna, lehetségessé vált.

Ezt – szólalt meg Miller –, ezt az egészet egyfajta állat építette. Egy fényből álló élőlény, amely több ezer rendszerben egyetlen elmén osztozott. Ha a fegyvereiket akarod használni, ugyanolyan kezednek kell lennie, mint az övék volt.

Kezemnek? – próbálta kérdezni Jim, de már olyan sokká vált, olyan szélessé és fényessé és telivé, hogy nehezen lehetett volna megmondani, sikerült-e neki.

Csak metafora – jegyezte meg Miller. – Ne ragadj le túlságosan mellette.

Jim kinyomult, és ezúttal egyszerre mindenütt képes volt tolni. Borzalmas volt a nyomás. Az ellenség erősebb volt nála – náluk –, de a gyűrűk és a tér és a rejtett erővonalak szerkezete motoros külvázhoz hasonlított, megsokszorozta az erejét, és védelmezte. Lassan, gyötrelmesen elhátrált. A gyűrűtéren kívüli pusztító nyomás, akár egy kohó, egy motor, elképzelhetetlen energia forrása volt. A gyűrűállomás dzsúdómesterként fogta egy őt szétzúzni igyekvő teljes univerzum jóformán végtelen energiáját, és ellene fordította annak erejét. A másik, idősebb univerzum, amely közvetlenül a gyűrűk gömbjét vette körül, eltolult mellette, és Jim érezte a fájdalmat, amit okozott. Érezte a gyűlöletét. A sebet a testében, amely ő volt.

Nyomakodott, de Jim vissza tudta tartani. A vonalak most már a helyükre kerültek, stabilan, úgy, hogy már kevesebb erőfeszítéssel a helyükön lehetett tartani azokat, amíg az ősi ellenség újra össze nem szedi minden erejét. Érezte, ahogy a lassú zónát súrolva tekereg, egy napoknál is nagyobb fekete kígyó.

Minden energia, amit használhatunk, abból ered, hogy egyvalami valami mássá akar lenni – magyarázta Miller. – A gát mögött felgyűlt víz el akar jutni az óceánba. A szén hamuvá és füstté akar válni. A levegő ki akarja egyenlíteni a nyomást. Ez a szerkezet egy másik helyről lop energiát, mint ahogy a turbina egy kissé lelassítja a szelet. És a másik helyről származó valamik örökké gyűlölni fognak minket ezért.

Jim visszahúzódott, sorra kivonta magát az elmékből. Mindegyik után kisebb, kevesebb és gyengébb lett. Pusztán önmagává vált.

– Tehát – folytatta Miller – azzal jelezték „nevezzük egyszerűen neheztelésnek” érzésüket, hogy kitalálták, miféle módszerekkel mészárolhatnak le minket. És „minket” alatt azokat a másokat értem, akik felnőttek az univerzumunkban. A galaktikus fotomedúza unokatestvéreinket vagy micsodákat. A rosszfiúk kinyírtak egy rendszert emitt, egy másik rendszert amott. Lezártuk a kapukat, hátha sikerül megakadályoznunk, hogy végezzenek velünk, de nem jött össze. Eszközöket próbáltunk építeni, amelyek talán megállíthatják őket.

– De semmivel sem sikerült – mondta Jim.

– Egészen mostanáig. Tudod, itt van pár milliárd gyilkos főemlős, akiket berakhatunk oda, ahol egykor a tündibündi fényangyalok voltak. Így már jóval több esélyt adok magunknak.

– Ez volt Duarte terve.

– Ez.

– Nem azért csináltam végig ezt az egészet, hogy ugyanazzá váljak, mint ő.

– Lehet, hogy azért csináltad végig ezt az egészet, hogy megértsd, miért tette azt, amit. Hogy a fejedbe férjen a dolog – válaszolta Miller, aztán levette a kalapját, és megvakarta az egyik füle tövét. – Vagy megteszed, amit muszáj, hogy felvedd a harcot, vagy kinyírnak. Bárhogy is, el fogod veszíteni azt, ami egykor az emberit jelentette.

A gyűrűtérben mindenfelé emberek rohangáltak. Félelem, megkönnyebbülés és a javítások összpontosított figyelme uralkodott, miközben szirénák zúgtak.

És a gyűrűkön túl, a rendszerekben. Több milliárd élet. Több milliárd csomópont várt arra, hogy egyetlen, hatalmas, csodálatos elmévé fűzzék össze őket. Innen nézve Jim látta a nagyszerű egységet, amellyé az emberiség válhat, mi több, el tudta érni, hogy így legyen. Bevégezhette a munkát, amelyet Duarte elkezdett, és valami újjal, nagyszabásúval és erőssel gazdagíthatta a világmindenséget.

Csodálatos lett volna.

Miller bólintott, mint aki egyetért valamivel. És talán így is volt.

– Amikor összeszeded a bátorságodat, hogy megcsókold életed első nagy szerelmét. Vagy felhúzod magad, mert a feletted lévő lakásból szebb a kilátás. Amikor a kis unokáiddal játszol, vagy a seggfej kollégáiddal sörözöl, mert túl lehangoló lenne hazamenned az üres lakásba. Az a sok szutykos, mocskos baromság, ami azzal jár, hogy egy életen át a saját fejedbe zárva élsz. Ezt az áldozatot kell meghozni. Ezt kell feladnod ahhoz, hogy helyed legyen a csillagok között.

Jim egy pillanatra hagyta, hogy évezredekkel előbbre tekintsen, és lássa a tündöklést, amivé a világmindenségben terjeszkedő emberiség válhatna, összehangolt egészként fedezhetne fel, alkothatna és növekedne. Többet érhetne el, mint amit egyetlen ember valaha elképzelhetne. Fénytakaróként, amely magukkal a csillagokkal vetekedhetne. A ragyogó csarnok valóságában Jim fizikai teste sírva fakadt az áhítattól.

És felsóhajtott.

– Nem éri meg.

– Hát ja – felelte Miller. – Tudom. De mi mást tehetsz?

– Lezárták a gyűrűket – merengett Jim –, de megtartották az állomást. A lassú zónát. Itt hagyták, hogy visszajöhessenek ide. – A Sol-gyűrű nem működhetett volna, ha nincs itt az állomás, amivel összekapcsolódhat. Bekötözték a sebet, de anélkül, hogy előbb kihúzták volna belőle a szálkát.

Miller elgondolkodva ráncolta a homlokát, de a szeme csillogott. Valahol Teresa ordította Jim nevét. Ezt el kell intéznie. De előbb még valamit.

– Amos! – mondta, és a nagydarab gépész odafordult felé. A gépteremben a vészvilágítás működött, és a fedélzet egy egész darabja egyszerűen eltűnt. Amos egy foltozókészletet tartott a kezében, a másikban egy hegesztőpisztolyt. Pézsmapocok, még mindig a présülésében fekve, egy vakkantással üdvözölte őt, és a farkát csóválta.

– Helló, kapitány!

– Mennyire súlyosak a károk?

Amos vállat vont.

– Volt már rosszabb is. Veled mi történt?

– Sok minden. Tényleg rengeteg. Szeretném, ha megtennél nekem egy szívességet.

– Mondd csak!

– Szólj Naominak, hogy üríttesse ki a gyűrűteret. Mindenkinek távoznia kell. És bárhová mentek, készüljetek fel arra, hogy ott maradtok.

– Mármint meddig?

– Ott maradtok – ismételte meg Jim, és Amos felvonta a szemöldökét.

– Hát. Akkor jó.

A gyűrűtér peremén az ellenség megmozdult, és nyomult, talán megérezték, hogy Jim ereje már nem a régi.

– És mondd meg neki, hogy siessen! Nem igazán tudhatom, meddig bírom még.

Amos körbepillantott a gépteremben, összeszorította a száját, aztán felsóhajtott, és nekilátott elpakolni a foltozókészletet. – Biztos, hogy nem magad akarod közölni vele?

– Azt hiszem, már mindent elmondtunk, amit kellett – felelte Jim. – Egy újabb búcsúzás nem segítene.

– Ezt megértem. Hát akkor, jó volt együtt hajózni veled.

– Veled is.

– Hé, kapitány, a többiekkel mi lett?

– Tanaka halott. Duarte is.

– Picur?

– Addig ne induljatok el, amíg ide nem ér!

– Ezt akartam hallani.

Jim megint az állomás felé fordította a figyelmét, amely éppoly bonyolult és tevékeny volt, akár a sejtjei. Most már minden értelmet nyert a számára: az átjárók, az őrszemek, a hatalmas gépezet, amely megtörte a dús fényt, és lyukakat nyitott a színképben. Ez hozta létre a rejtett vonalakat. Oly sok minden volt, amit nem láttak, és nem értettek. Mindannyian csak átbotorkáltak, a gyűrűkkel csak lerövidítették az utat, és a legjobbat remélték. Egy csodálatos idiótákból álló faj.

Átrendezte, amit tudott, újra megnyitotta az átjárókat. Volt benne némi kockázat. A rejtett vonalak megremegtek, az ellenség pedig körbe-körbe járt, a kapukat szaglászta. Jim kinyitotta a szemét.

A fájdalom elképesztő volt. Most, hogy újra tudatába került a saját testének, nem értette, hogy hagyhatta figyelmen kívül. A végtagjait bénító zsibbadást égő érzés váltotta fel. Az oldalába fúródó rostok húzták és tépték. Látni is alig látott. A szeme lassanként átváltozott, és elöl rettenetesen viszketett a bőre, de a karját erősen lefogták, és nem tudta megvakarni.

Teresa összegömbölyödve lebegett. Jim ugyanúgy tudatában volt annak, hogy a lány őt szólongatta ordítva, ahogy tudta a különböző elemek fajsúlyát és a görög istenek nevét. Az eszével tudta és anélkül, hogy emlékezett volna, honnan.

– Teresa – mondta. A hangja cuppogósnak és nyálkásnak hatott. A lány nem reagált. – Teresa!

Teresa felriadt. Az arca szederjesnek tűnt. A szeme kivörösödött, a tekintetéből vigasztalanság áradt. Borzalmasan nézett ki. Fájdalmasan szépnek. Annyira emberinek.

– Megtisztítottam neked az utat, hogy visszajuthass a hajókhoz – magyarázta Jim. – Menekülnöd kell…

Negyvennyolcadik fejezet: Alex

– …haladéktalanul ki kell üríteni. Abból induljanak ki, hogy amelyik rendszerbe belépnek, mostantól ott fognak élni. Az átkelés után ne számítsanak és várjanak további kapcsolatra, és miután távoztak, ne lépjenek be újra a gyűrűtérbe! Ez nem valamiféle vicc. Nem gyakorlat. Megismétlem az üzenetet. – Naomi leállította a felvételt, szétküldte, aztán visszalebegett a vezérlő képernyőhöz, és párszor nagyot nyelt. Alex ugyanezt érezte. Az ürességet a hasában.

– Hát – szólalt meg. – Azt a leborult!

Körülöttük a vezérlőfedélzet nem állt kifejezetten romokban, de rendesen megviselték a történtek. Alex a hajókonyhában volt, amikor a világmindenség furcsán kezdett viselkedni, és a fekete valamik úgy úsztak benne, mintha az anyag ritkás pára lett volna, és egyedül ők lennének valóságosak. Ami akár így is lehetett abból ítélve, hogy most a pilótaülés fele hiányzott. Ha a megszokott helyén lett volna, most egyáltalán nem aggódna az egész miatt.

Naomi jobb karját fel kellett kötni, de semmije sem hiányzott.

Amennyire rekonstruálni tudták a dolgokat, hátravetette magát, amikor a valamik nekitámadtak, és a válaszfalnak csapta a vállát. A fedélzet padozatának jókora darabja eltűnt, és egy lyuk támadt a belső hajótesten, amit Amos gyorsan befoltozott, a fém csillogón fénylett a régi hab és szövet burkolaton.

– Mire van szükségünk, hogy készen álljunk? – kérdezte Naomi.

Amos hirtelen megdermedt, ahogy azóta, hogy meghalt, rendszeresen megtörtént, aztán vállat vont. – Pár dolgot be kell foltoznom. Elveszítettük az egyik bal oldali PVÁ-t, de amíg nem tervezzük, hogy másra lőjünk, ez várhat. Ellenőrizni kell, hogy a víztartályok nem szivárognak-e, és háromszor is át kell vizsgálni a reaktort és a hajtóművet.

– Mennyi idő kell hozzá?

A nagydarab gépész elmosolyodott.

– Ha minden rendben, fél óra. Ha nem, attól függ, mennyire rossz a helyzet.

– Állj neki, és amint tudok, jövök segíteni.

– Értettem, főnök – válaszolta Amos. – És ugye ott van Picur, igaz?

– Nélküle nem indulunk – mondta Naomi. – De lehet, hogy a Sólyomot leválasztjuk.

– Akkor hadd nézzek utána, minden rendben van-e a híddal! Rendesen el lehet cseszni sok mindent, ha úgy próbáljuk behúzni, hogy rosszul működik.

– Köszönöm – mondta Naomi, aztán Alexhez fordult. – Repülés előtti ellenőrzés. Minden, teljes alapossággal! És addig a másodpercig futtasd a diagnosztikát, amíg útra készen nem állunk! Ha ötször végig tudod csinálni, akkor ötször csináld!

– Meglesz – felelte Alex, és behúzta magát az épen maradt présülésbe. – Ne aggódj! A Roci nem fog cserben hagyni minket.

– Mert mi sem fogjuk cserben hagyni őt – mondta erre Naomi.

A taktikai kijelzőn a még a gyűrűtérben lévő hajók sorra sárgából zöldre váltottak, ahogy módosult a pályájuk, és belobbantak a hajtóműveik. A kommpanelen már fél tucat kapcsolatkérés sorakozott – felvilágosítást vagy segítséget kértek. Alexnek fogalma sem volt, mit tehetnének bármelyikükért is.

Naomi egyelőre figyelmen kívül hagyta őket, és saját kapcsolatkérést küldött Elvinek, amit abban a pillanatban fogadtak, hogy Naomi betáplálta.

– Mi a helyzet a Sólyommal? – kérdezte Naomi.

Alex elindította a diagnosztikát, lekérdezte minden egyes fúvóka energiatartalékát, reakciótömeg-töltöttségét, nyomását és parancsválaszát.

Elvi reakciója felerészt őrjöngésből, felerészt megkönnyebbülésből állt.

– Megszívtuk, idegesek vagyunk, és távol az otthonunktól.

– Ennél valamivel specifikusabb helyzetjelentés kellene – mondta Naomi, de a hangjából mosoly érződött ki. Az egyik bal oldali fúvóka alacsony reakciótömeget jelzett. Alex nekilátott, hogy elszigetelje a tápvezetéket, és nyomáscsökkenést keresett.

– Elvesztettük a legénység két tagját. Harshaan Leet és David Contrerast. Nem hiszem, hogy találkoztál Daviddel. Vegyész volt. Egy feleség várta haza a Laconián.

– Jaj. Pont Harshaant. Sajnálom.

– Megsérült a hajó, de nem olyan mértékben, mint legutóbb, mert most már másodszor éltem át ezt. Nem vágytam rá. Utálom.

– Mennyi idő kell még, hogy elindulhassatok?

– Egy óra – felelte Elvi. – Aztán húzunk innen, mint a szélvész.

Alex rátalált a problémára. A víztartályokból kivezető, sérült tápcsőre. Egy tökéletes világban megjavították volna, de a Rocit háborúhoz építették. A többszörös túlbiztosítás alapvető jellemzőjének számított. A tartalékok tartalékának is volt tartaléka. Alex gyorsan átpergette az alternatív tápvezetékeket, miközben a diagnosztika már előtte járt.

– Hova mentek? – kérdezte Naomi.

Elvi sóhaja hallatán Alex egy pillanatra aggódni kezdett.

– A Solba – felelte halkan Elvi. – Még nem közöltem a többiekkel, de a Solba.

– Nem a Laconiára?

– A Forgószél oda megy. Még ha Trejo tartja is az amnesztia ígéretét, holott szó szerint semmi következménnyel nem járna, ha megszegné a szavát, egészen biztosra veszem, hogy Gujarat admirális számontartja az ellenségeit. Ha rajta vagyok a listáján, márpedig nagyon is rajta vagyok, a beosztottjaim közül sokakra nehéz idők várnának. Szétszakítok néhány családot, de életeket mentek meg vele. Na és ti?

– A Solba – válaszolta Naomi. – De addig nem mehetek, amíg Teresa az állomáson van. Nem akarom, hogy rám várjatok. Amint szétválasztottuk a két hajót, tűnjetek innen a picsába!

– Nem kell kétszer mondanod – felelte Elvi, és bontotta a kapcsolatot. Alex azonosította a nyomáscsökkenés nélküli tápvezetéket, és átkapcsolt arra. Naomi megnyitotta a sor élén várakozó üzenetet.

– Itt Loftman kapitány a Lagomorpháról. Segítségre van szükségünk. A hajtóműfúvókánk helyrehozhatatlanul megsérült…

Naomi nekiesett, megmentőket keresett a megmentésre szorulóknak, megválaszolta azoknak a hajóknak a kérdéseit, ahol a főtisztek pánikba estek, időről időre néhány szót váltott Amosszal, aki a hajót nézte át. A képernyőjén egy kis ablakot az állomás, a kijárat felé fordított teleszkóp képének szentelt.

Alex érezte, hogy reszket, mielőtt tudta volna, mi okozza. Amikor megállapította, felemelte a kezét a vezérlésről. A Roci folytatta, ellenőrizte a levegő-és vízvisszaforgatókat, az energiaellátást, az Epstein-hajtóművet.

– Naomi! – szólalt meg, és lehetett valami a hangjában, ami elárulta, hogy valami gond van, mert Naomi azonnal felé kapta a tekintetét a kommpanelről. Egy pillanatra beugrott az az emlék arról, amilyennek a Canterburyn megismerte őt, amikor a legnagyobb problémát az jelentette, vajon elég gyorsan eljutnak-e a Cerestől a Szaturnuszig ahhoz, hogy megkapják a pontos leszállításért járó prémiumot. Naomi akkor még csendes kis teremtés volt. Mindig a saját haja mögé bújt, hogy kerülje a szemkontaktust. A nő, akivé azóta vált… Nos, valamennyire hasonlítottak egymásra, de nem ugyanazok voltak.

– Ha tényleg ez történik – mondta Alex, és minden szót megfontolt, miközben kimondta. – Ha tényleg ki kell választanunk azt a helyet, ahol végleg ott maradunk… Tudom, hogy sosem tudtam megmaradni a fenekemen, de Kit a Nieuwestad-rendszerben van a feleségével és a kisfiukkal. Én pedig nem vagyok már fiatal. Ha aközött kell választanom, hogy egyrészt esélyem sincs látni őket ezután, másrészt pedig kereshetek valami munkát, üzeneteket küldhetek, és évente néhányszor beugorhatok hozzájuk… nem biztos, hogy vissza tudok menni a Solba. A családom nem ott van.

Az utolsó szavait kegyetlennek is fel lehetett fogni, de nem tudta, másképp hogyan fogalmazzon. Naomi a családja volt, és Jim is. És Amos. Még Teresa és a kutyája is, egy kicsit. Elfordult, félt felfedezni a megbántottságot Naomi tekintetében.

– Ha Filipről lenne szó – felelte Naomi –, oda mennék, ahol ő van.

– Sajnálom.

– Jóravaló ember vagy. – Megint a kommpanel felé fordult, és egy pillanattal később Elvi jelent meg a képernyőn. – Változott a terv. A Rocit máshová kell elküldenem. Elvinnétek engem is Amosszal?

– Hát persze.

– Van egy kutyánk is.

– Nála kevésbé problémás utassal évek óta nem találkoztam.

Naomi bontotta a kapcsolatot, és egy másik csatornát nyitott meg.

– Mi a helyzet, főnök? – kérdezte Amos.

– Ne húzd be a dokkolóhidat a Sólyomtól! Rakd rendbe a Rocit, fogd, amit meg akarsz tartani, aztán válassz ki egy kabint a Sólyomon! Pézsmapocok holmiját is hozd!

Alex előredőlt, az ide illő magyarázatot kereste. Az ideillő bocsánatkérést.

– Alex a gyerekével szeretne lenni? – kérdezte Amos.

– Aha – felelte Naomi.

– Nem arról van szó, hogy ne szeretnélek benneteket – mondta Alex.

– Persze, ahogy gondolod – értett egyet vele Amos. – Ha nem leszek a fedélzeten, hogy befoltozzam a szivárgásokat, néhány más javítást kell előre vennem.

– Csináld a legjobb belátásod szerint! – hagyta rá Naomi. Átnyújtózott, megszorította Alex kezét, és rögtön el is engedte. – Dolgozz csak a repülés előtti ellenőrzésen! Egy kicsit szorít minket az idő.

Harminc perccel később a légzsilipnél várakoztak. Naomi egy kis táskát tartott a hóna alatt. Amos egy üveg italt és Pézsmapocok átalakított présülését. Minden mást átvittek már a Sólyomra. A kutya kettejük között lebegve körbe-körbe forgatta a farkát, és ő tűnt közülük a legidegesebbnek, egyikükről a másikra pillantott tág, nedves, barna szemével. Nehéznek tűnt elhinni, hogy a Rocin töltött hosszú évek, az ott együtt leélt élet után ennyire könnyű lesz összecsomagolniuk, és kiköltözniük. És mégis itt voltak.

A légzsilip belső ajtaja nyitva állt, és a vezérlőpanel szerint a híd nyomás alatt volt. Alex megragadta és elengedte a kapaszkodót, noha nem sodródott el. Hibát követünk el. Nem lenne szabad ezt tennünk. Tévedtem.

Aztán eszébe jutott Kit, és hogy többé sosem láthatja, nem hallhatja a hangját, és inkább befogta a száját.

– Hagytam egy listát a gépteremben – közölte Amos. – Arról, amit tényleg hamar meg kell javítanod. Úgy értem, hogy nem várhat. Aztán van még pár tucat dolog, aminek utána kell nézned. De egészen biztosra veszem, hogy nem lesz semmi gond. Nem tudom, van-e szárazdokkjuk a Nieuwestadon.

– Van – válaszolta Alex. – Utánanéztem.

Amos fekete szeme megváltozott. Hirtelen egyáltalán nem tűnt félelmetesnek.

– Először valószínűleg oda kellene benézned. És ne használd a sínágyút! A megrepedt kondenzátor valószínűleg szétrobbanna, ha feltöltenéd.

– Ne lőjek senkire. Értettem.

– Hacsak nem szükséges – tette hozzá Amos, aztán a hóna alá kapta a kutyát, és megindult a légzsilip ajtaja felé. Naomi figyelte őt, és elmosolyodott.

– Igazából semmit sem változott – mondta Alex.

– Dehogynem – válaszolta Naomi. – Ahogy mindannyian.

– Mielőtt elmennétek, csak azt szerettem volna mondani… – Naomi megrázta a fejét, és Alex nem fejezte be a mondatot.

– Jó volt – mondta Naomi.

– Az.

Naomi megérintett egy kapaszkodót, elfordult, és a mozdulatlan levegőben beúszott a légzsilipbe. Pézsmapocok vakkantott egyet, és Alex utánuk akart szólni, hogy adják át az üdvözletét Teresának, de a belső ajtó a helyére siklott, és bezárult. Kinyílt a külső ajtó, és Naomi, Amos meg a kutya a hídra jutottak, aztán átkeltek rajta. Alex látta, hogy egymással beszélgetnek, azt viszont nem tudta, vajon mit mondanak. Ahogy a Sólyom légzsilipje felnyílt, hogy fogadja őket, a Roci külső ajtaja összezárult, és Alex egyedül maradt a hajón. Várt egy pillanatot, azzal áltatta magát, hogy csak a visszahúzódó híd duruzsolását hallgatja. Ellenőrzi, nehogy valami félresikerüljön. De még miután összehajtogatva a helyére került, és indulásra készen állt, Alex még néhány másodpercig ott lebegett, mielőtt visszaindult a vezérléshez.

Furcsának érezte, hogy a hajóhídról navigál. Nem mintha korábban nem csinált volna ilyet, de ilyenkor azért tette, mert volt vele valaki odafent, akivel úgy szeretett volna beszélgetni, hogy ne kelljen folyton lekiáltania. Hiába futtatta le annyiszor a diagnosztikát, amikor a többiek még a fedélzeten voltak, még egyszer ellenőrzött mindent, semmi váratlant nem látott, és odébb manőverezett a Sólyom mellől. Amikor begyújtotta a hajtóművet, a présülés egyszerre felemelkedett alatta, ő pedig belesüppedt a gélbe. A hajtómű megbízhatónak tűnt. Nem kapta el a csóvával a Sólyomot. Felkapcsolt egyharmad, aztán fél g-re. Aztán egy teljes g-re. Aztán többre. A hajó nyikorgott, és Alex azzal nyugtatta magát, hogy ezek csak a megszokott hangok. Két g, és befecskendezett magának fél adagot a léből. Itt megállt. Túlhajtani sem akarta a hajót, mielőtt átesett egy nagygenerálon. Stroke-ot sem akart kapni úgy, hogy nincs senki, aki levihetné az autodokihoz.

– Kompromisszumok – szólalt meg fennhangon. – Mindig a kompromisszumok.

Senki sem válaszolt. Alex kivárt egy pillanatot, érezte a hajó ürességét. Csak ő és a Rocinante maradt, odakint a gyűrűtér csillagtalan űrjével. Megnyitotta a hajószintű kommcsatornát.

– Ha bárki van a fedélzeten, ez az utolsó esélyed. Most szólj, különben mostantól a legénység tagja vagy!

Vicc volt, és egyedül ő tudta értékelni. Ellenőrizte a hajtóművet. Megfelelően működött. A röppálya a tűréshatáron belül maradt, de kellően sok volt a zaj ahhoz, hogy az átkelés előtt egyszer-kétszer még módosítson rajta. Az alatt az idő alatt, amíg a kapuhoz ér… Három g-re tolta fel a hajtóművet. A csontjai el fogják bírni. Annyira még nem volt öreg.

Az első félórában a présülésben ült, a diagnosztikai képernyőket váltogatta, várt, és a meghibásodás jeleit figyelte. Aztán néhány percre egyharmad g-re vette vissza a tolóerőt, lement a hajókonyhába, és kiadagoltatott magának egy csésze teát. Sört szeretett volna, de jobbnak látta, ha csak az átkelés után issza meg. Viszont felrakhatott valamilyen zenét, ezért megtette. Régi marsi rai-fúziós vrangot a folyosókon és a kabinokban. Egyszerre volt gyönyörű és búskomor.

Visszamászott a présülésbe, és megint megsarkantyúzta a lovakat.

Nem kellett hozzá sok idő, hogy a hajók elérjék a kapukat. A gyűrűtérben tartózkodó járművek listájáról, pontosan abban a formátumban, ahogy Naomi megtervezte, eltűnt egy név. Aztán egy másik. A rovat szerint biztonságosan át lehetett kelni, annak pedig, hogy nyomtalanul eltűnjenek, egészen alacsony volt a kockázata, és a profil jóformán észrevétlenül emelkedett csak minden egyes távozó hajó után. Átkelt a Duffy, ami a Bara Gaonba tartott. A Kaivalya az Auberonba. Még a szegény, ütött-kopott Lagomotpha is sikeresen átjutott a Sol-kapun a maga rossz hajtóművével. Amikor a Forgószél átkelt a Laconiába, a modell csaknem egy percre megváltozott, figyelmeztette a beérkező hajókat, hogy lassabban közelítsenek. A rendszer jól bevált volna.

A gyűrűtér lassan, de lankadatlanul ürült.

Alex a présülésbe nyomódva azon kezdett gondolkozni, hogy ezután mi következik. Itt volt ő, a pilóta egy régi, viharvert hajóval és legénység nélkül. A Nieuwestadról nem tudott sokat azon kívül, hogy egy nagyvállalati vagyonkezelő birtokában volt. Ez nem sokat fog jelenteni. Viszont nem állomásozott ott nagy létszámban katonaság. Az, hogy egy nehézfegyverzetű naszád tulajdonosa, vagy a függetlenségét garantálja majd, vagy idegessé teszi a helyi hatóságokat. De ezzel csak előre túlbonyolította a dolgokat. A Roci jó hajó volt, és a légkörbe is leereszkedhetett. Amint megjavíttatja, és legénységet kerít, az egész rendszerben szállíthatják a kutatócsapatokat. Talán maga is végezhetne földmérést. Elképzelte, hogy Kit és a felesége vele tart valamilyen mikroklímamérnöki küldetésre. Vagy valamire. Vagy csak egy kis családi vakációra. Elképzelte magát Alex nagypapának, és szélesen elmosolyodott magában. Aztán elképzelte Alex nagypapát Giselle nélkül, hogy megjegyzéseket tehessen a pocakjára, és egy kissé még szélesebben elmosolyodott. Jó világ várta. Lehetőségek.

A riasztás akkor szólalt meg, amikor még mindig százezer kilométer választotta el a kaputól. Elakadás a hajtómű üzemanyag-ellátásában. Talán semmi, talán egy komoly probléma első jele. Megnyitotta a naplófájlokat, az ujját húzta végig a listán, hogy fókuszálni segítsen a szemének. Most nem volt szabad semmin sem átsiklania. Most már örült, hogy nem a sört választotta, meg az utána következőket.

– Gyerünk! – búgta a hajónak. – Meg tudjuk csinálni. Csak még egy kicsit tovább a csapáson!

Negyvenkilencedik fejezet:

Naomi és Jim

Valahol Holden égett. Belül láz hevítette. Kívülről hőség. Valahol mérhetetlenül szenvedett, de nem itt. Itt tudatában volt – szem nélkül látta –, hogy a Rocinante eltávolodik a Sólyomtól, az állomástól. Elfordult, és égetni kezd. Ha Jim eléggé igyekszik, közelebb mehetett volna. Többet tudhatott volna. Hagyta a dolgot.

– Valószínűleg okosabb volt így – jegyezte meg Miller. – Jobb, ha nem meríted ki magad.

– Ezzel egy kicsit elkéstem már – válaszolta Holden.

A nyomozó halkan felnevetett, Holden háta görcsbe rándult. Egy pillanatra a fénylő teremben volt. A kék szentjánosbogarak körötte örvénylettek, és a villódzásban szavak rejlettek, amelyeket csaknem megértett. Idővel megfejtheti ezeket. Hányingerrohamok törtek rá, a szédüléstől forgott körötte a csarnok, de csak a belső füle alakult át. Holden lecsukta a szemét, és máshová szuggerálta önmagát.

Mélyen az állomás belsejében Teresa túl gyorsan menekült. Eltévesztette a kanyart, amelyik a felszín, a Sólyom felé vezette volna. Holden átalakította előtte a folyosókat, visszaterelte őt a helyes útra. Látta, ahogy a lány erősen összeszorítja az állkapcsát, az arcán az elszántság már-már a haraggal volt határos. Holden bánta, hogy nem tehet többet érte.

A tér természete megváltozott, és a rejtett vonalak küszködve igazították vissza. Holden nyomta, kiegyenesítette őket. A tér pusztán tér maradt. Egyelőre.

– Emlékszel még rá, amikor először csináltuk ezt? – kérdezte Miller.

– Még sosem csináltunk ilyet.

– Te is tudod, mire gondolok. Az Erosra. Csak ültünk ott, és vártuk, hogy a sugárzás lehámlassza a bőrünket. Valamilyen gyerekműsorról meséltél nekem.

– A Miska és Mariskáról.

– Ez az! – Miller eldúdolta a főcímdalt, közben a kezével hadonászott, mintha egy zenekart vezényelne.

Holden elmosolyodott.

– Évek óta nem jutott az eszembe. Borzalmas bűnöket kellett elkövetnem a múltban, hogy folyton te kell, hogy boldogíts, miközben haldoklom.

– Nem. Szétesel, de ez nem haldoklás. Sokkal tovább tart a haldoklásnál.

– Hacsak valami meg nem szakítja a folyamatot.

– Igen – értett egyet Miller. – Hacsak ez nem történik.

Teresa lassan a kijárathoz ért. Még néhány száz méter, és kint lesz. Holden remélte, hogy eszébe jutott megint felvenni a sisakot. Rendesen nem aggódott volna, de a lány zaklatott volt.

– Az volt az első alkalom, hogy azt mondtam Naominak, hogy szeretem – emlékezett Holden. – Alaposan helybenhagyott érte.

– Megérdemelted. És nézd, jobban végződött, mint ahogy kezdődött.

Teresa az állomás pereméhez ért, aztán túljutott rajta. Holden érezte, hogy a lány habozik, tévelyeg, aztán rátalál a Sólyomra, és ellöki magát a hajó felé. A kapuknál hajók léptek ki a gyűrűtérből, előbb egy, aztán jó néhány. Az üres tér egy kissé még üresebbé vált. Teresa közelebb ért a Sólyomhoz. A másik oldalon a valamik mozgolódni kezdtek, mint a szagot fogott ragadozók – füstöt vagy vért éreztek. Nem tudták biztosan, vajon támadjanak-e.

Teresa a légzsiliphez ért, és bejutott rajta. Holden érezte, hogy ellazul. Megvárta, amíg a hajó mozgásba lendül. Hogy fellobbanjon a hajtóműcsóva. A percek lassan teltek. Fájdalmasan.

– Gyerünk! – noszogatta. – Gyerünk! Tűnj innen! Kérlek, ne maradj! Menj már!

A légzsilip belső ajtaja kinyílt, és Teresa benyomult. A szeme tágra nyílt, körülötte könnyek maszatolódtak szét. Szétnyitott szája szögletesre feszült a dühtől.

– Hol van a hajóm?!

A Sólyomban mindenfelé sürgölődtek. A legénység az utolsó javításokat végezte és az égetésre készült, Amos a kutya egyedi présülését szerelte újra össze, Naomi a lemaradókat evakuálta. Nem sokon múlott, hogy nem jött le Teresa elé. Naomi észrevette a pillanatot, amikor Teresa ráismert. A megkönnyebbülés bonyolult keveréket alkotott az összpontosítással, miután célpontot talált, akire rázúdíthatja minden mérgét.

– Hová tűnt a Roci? – üvöltötte Teresa.

– Alexnek el kellett vinnie – felelte Naomi. – Egyelőre a Sólyomon maradunk.

– Senki sem szólt, hogy ez fog történni!

– Szia, Picur! – köszönt Amos, ahogy odalebegett Naomi jobbjára. – Gondoltam, talán…

Teresa visítva rávetette magát a gépészre. Amos vállának csapódott, a karjával átnyalábolta a nyakát, a lábával a derekát. Az adrenalin pörölycsapásként robbant bele Naomi véráramába, aztán hallotta, ahogy a lány zokogni kezd. Amos a másik kezével egyenesbe hozta magát, miközben Teresa az egész testével szorította őt. A gépész kifejezéstelen, fekete tekintete Naomi felé siklott, és kérdőn elfordította a kezét. Mit csináljak ezzel?

Naomi feljebb húzta a vállát. Nem tudom. Amos sután átnyúlt, és megsimogatta Teresa fejét.

– Semmi baj, Picur. Most már biztonságban vagy. Vigyázunk rád.

Nyilvánvalóan fogalma sem volt, mit tegyen, és Naomi még nem látta ennyire egyértelműen emberinek az átváltozása óta. Egy pillanattal később Cara és Xan is megjelent, Amos mellé siklottak a levegőben, megérintették Teresa vállát, hogy tudja, ott vannak vele, aztán szótlanul átölelték őt. Az összetört lányt a három szürke bőrű, fekete szemű ember ölelte át, és vigasztalta. Egy festményhez hasonlított. Idegen és gyönyörű volt. Teresa könnyei lassanként elapadtak, de még mindig erősen kapaszkodott beléjük.

– Lehet, hogy kell még egy-két perc, főnök.

– Ráérünk – válaszolta Naomi, aztán kihúzta magát, és visszaindult a munkaállomáshoz, amit Elvitől kapott.

A kiürítés jól haladt. Minden olyan hajó, amelyik képes volt rá, már megindult. Amelyik nem, mind összekapcsolódott ezekkel, és a legénységük átszállt rájuk. A többségük a legközelebbi kijárat felé tartott. Mivel a Sólyom és a Roci a gyűrűtér közepéről indult, a legnagyobb távolságot nekik kellett megtenniük, hogy egy kapuhoz érjenek. A többiek közül néhányan a gyűrűteret átszelve a Bara Gaon, a Sol vagy az Auberon felé égettek, amilyen keményen csak tudtak.

– Készen állunk – jelentette be Elvi.

– Ez azért túlzás – javította ki Fayez. – Elértük azt az önkényesen kijelölt szintet, ahol azt mondhatjuk, bassza meg, ez már elég jó. Erre mondjuk azt, hogy készen állunk.

Naomi odafordult felé. Fayezt a mágnesbakancsa tartotta a fedélzeten, Elvi mellette lebegett. A látvány azt a benyomást keltette, mintha Fayezt a gravitáció húzta volna el, Elvi pedig éteri testként ellebegett mellőle, mint egy léggömb. A soványsága és elsorvadt izmai segítettek elhitetni ezt.

– Nincs elég merülőülésünk mindenkinek – mondta Elvi. – Ez szabja meg a gyorsítás felső határát, hogy az még biztonságos legyen.

Naomi még egyszer utoljára egy pillantást vetett a taktikai térképre. Többet már nem tehetett. Ahogy kikapcsolta a kijelzőt, úgy érezte, ez az utolsó pillanat, amikor még a földalatti mozgalom vezetőjének mondhatja magát. Arra eleve számított, hogy ettől megkönnyebbül majd. A bánat jobban meglepte.

– A merülőüléseket kijelölhetjük a legveszélyeztetettebbek számára – mondta.

Fayez a feleségére nézett.

– Rád gondol, édesem.

– Igaza van – értett egyet Naomi. – Rád.

– Ha több időnk lenne, határozottan tiltakoznék ez ellen – válaszolta Elvi. – De így, hogy öt percünk maradt, hogy mindenki elfoglalja a helyét?

– Már indulok is az ülésemhez – felelte Naomi.

Meglehetősen szokványos konstrukció volt: gélalap egy gömbcsuklós állványon. Nem ugyanolyan, mint amilyeneket a Rocin használtak. A laconiai gömbcsuklók nesztelenül mozogtak, a gél furcsán melegített, amiről Naomi értette, hogy a több g-s gyorsulás mellett segítette fenntartani a vérkeringést, de az ülés kellemetlenül testesnek érződött tőle. Viszont lehetett szabályozni a hőmérsékletét, és amint Naomi beszíjazta magát, hűvösebbre állította.

A kézi terminálját használta, hogy Amostól megérdeklődje, mi a helyzet. Az időkésés gyanúsnak tűnt, mígnem Naomi rájött, hogy még mindig a Roci rendszere révén próbál kapcsolódni. Átkapcsolta a Sólyoméra, és a kapcsolatkérés azonnal kiment.

– Helló, főnök! – jelentkezett be a valami, ami egykor, és valamennyire talán még most is, Amos volt.

– A mieink mind a helyükön vannak?

– Aha. Pézsmapocok egy kicsit ideges az egész miatt. Az új kecó meg amiatt, hogy Picur ilyen rohadtul kiakadt. A gyógyász fickó beadott Picurnak egy keveset valamiből, hogy elvegye az élét. Most alszik. A krapek azt mondta, hogy Picurt súlyos trauma érte.

– Elképzelhetőnek tűnik.

– Fogalmam sincs, hogy vénültem meg anélkül, hogy bárki elárulta volna nekem, hogy erre is van tabletta – mondta Amos, és Naomi kihallotta a hangjából a rosszallást. Arra emlékeztette őt, aki volt a férfi.

– Elég nagy a szerszámosláda – válaszolta Naomi. – Mindenkinek magának kell megtalálnia benne, amire szüksége van.

– Hát ja. A lényeg, hogy már becsatoltam magam. Picur rendben van. A kutya is. És ennyien vagyunk.

Bassza meg! – gondolta Naomi. – Ennyien vagyunk.

– Rendben.

– Hogy viseled? – kérdezte Amos.

– Majd beszélünk, miután ezen túl vagyunk – felelte Naomi, és bontotta a kapcsolatot.

Pár pillanattal később Elvi a hajószintű kommcsatornából szólított fel mindenkit, hogy csatolják be magukat, és készüljenek fel a kemény égetésre. Naomi megnyitotta a külső teleszkópképet, és beállította, hogy az állomást figyelje. Jimet. Tudta, hogy javarészt elfedi majd a hajtómű csóvája, mégis megtette.

Megkezdődött a visszaszámlálás. A présülés tűi a testébe fúródtak, a lé beáramlott a vérébe, a Sólyom pedig alulról hirtelen nekicsapódott.

Holden érezte, ahogy a hajók sorra kilépnek a területről. Azok, amelyek még mindig a hamis tér buborékában voltak, a vészkijáratok felé tartottak, észbontóan nagy sebességgel és mégis túlságosan lassan haladtak. Holden szuggerálta őket, hogy gyorsabban égessenek. Jussanak ki. Legyenek biztonságban.

A kapuk ragyogása, az egymásnak átadott fény kibontakozott előtte, ahogy egyre teljesebben eggyé vált a mechanizmussal. Arra emlékeztette, ahogy a kisbabák látszólag anélkül tanulnak, hogy próbálkoznának vele – magukba szívják az információt, és sémákat fedeznek fel annak részeként, hogy lassanként azzá válnak, amivé válniuk rendeltetett. Valahol azt kívánta, bárcsak tovább maradhatna, többet láthatna, úgy halhatna meg, hogy tud valamit.

– Nehéz elereszteni egy rossz ötletet – jegyezte meg Miller, mintha csak egyetértett volna. – Úgy értem, én aztán nem vethetem az első követ senkire, aki nem akarja lezáratlanul hagyni az ügyet, igaz?

– Viszont egész jól értesz ahhoz, hogy meghalj, ha ezzel helyrehozhatod a dolgokat.

– Úgy tűnik, ehhez tényleg van tehetségem – válaszolta féloldalas mosollyal Miller. – Mindig lesznek újabb rejtélyek. Ezeket ingyen kapjuk.

A sötét valamik megint mozgolódni kezdtek, eltorzították a teret, beletolultak. Megpróbálták megváltoztatni a jellegét, és ezúttal a gyűrűkapukhoz értek. Átnyomultak rajtuk a mögöttük nyíló rendszerekbe. A figyelmük sikamlósnak és izmosnak érződött. Valamiképp nedvesnek. Holden kinyúlt, hogy visszahúzza őket, és borzalmas erőfeszítésébe került.

– Egymagadban már nehezebb – jegyezte meg Miller.

– Segíthetnél.

És az érzés megváltozott, mintha valóban ketten lettek volna, nem csak egy halott test emlékeiből megalkotott illúzió. A valamik sűrű, nyálkás csápjai, amelyek átnyúltak a kapukon, vonaglottak és ellenálltak, átfurakodtak Holden akaratán, újabb módot igyekeztek találni, hogy véget vessenek a megcsapolásnak.

– Csak egy kis időt adjatok még nekem, bassza meg! – mondta Holden, de ha az ellenség hallotta is, nem törődött vele. Holden még jobban megfeszítette az erejét, és a láthatatlan csáp lassan, vonakodva visszahúzódott a saját univerzumába, Holden pedig ott maradt elcsigázottan, kimerülten.

Ha újabb támadást indítanának, nem lenne képes megállítani.

– Szíved-lelked kitetted a pályára – mondta Miller. – Bármit jelentsen is ez.

– Foci.

– Tessék?

– Futballcsapatokra szokták mondani.

– Ó! – válaszolta Miller, és megvakarta a nyakát. – Igen, logikus.

A Rocinante átjutott a Nieuwestad-kapun. Két másik hajó a Solba kelt át. Már csak két eleven dolog maradt a gyűrűtérben: Holden és a Sólyom. Holden érezte Naomit a hajón. És Amost. A tényleges teste reszketett és sírt, Holden pedig mindent megtett, hogy ne törődjön vele.

– Elég vicces – jegyezte meg Miller. – Hogy épp te vagy itt, hogy ezt megcsináld.

– Aha, megszakadok a nevetéstől.

– Ami azt illeti, tényleg vicces, nagyokos. Mister „tegyünk róla, hogy mindenkinek legyen beleszólása”. Aki mindenki ellen küzd, aki más emberek helyett hoz meg döntéseket. Az egész kibaszott életed erről szólt. Erre most itt vagy. Azok a gyarmatosított naprendszerek még nem készültek el teljesen. Soknak közülük a kereskedelemtől függ a léte. Ha ezt most megcsináljuk, némelyik nem fogja túlélni.

– Tudom.

A sötét valamik megint megmozdultak, nyomakodtak. Egyáltalán nem fáradtak ki. Holden érezte az éhségüket, és nem tudta, valóságos-e, vagy csak ő vetíti-e beléjük. A Sólyom lassanként a Sol-kapuhoz ért. Minden egyes másodperccel gyorsabban haladt, mint az előzőben. A biztonság felé zuhant, el tőle, gyorsabban, mint bármiféle zuhanás lehetővé tette volna. Menjetek! – gondolta Holden. – Legyetek biztonságban! A gyűrűk fénnyel énekelték dalaikat. A Holden ereiben lévő kék iszap csípte, megváltoztatta őt, módokat kínált arra, hogy éljen, terjeszkedjen, és tudjon.

– Persze nehogy félreérts! Alapvetően ugyanolyannak értékelem a helyzetet, mint te. De be kell látnod, hogy van benne némi irónia. Az a sok szarság, amivel etettél, hogy az embereknek minden információt biztosítani kell, és bízni kell bennük, hogy helyesen cselekszenek? A legtöbb szerencsétlen azt sem fogja tudni, mi történt. Ez a döntés, amit az egész emberiség nevében hozol meg.

– Van valami oka annak, hogy így piszkálsz?

Miller arckifejezése a szigorból sajnálkozásba váltott.

– Ébren próbállak tartani, öreg haver. Időnként elkalandozol.

Holden rájött, hogy ez így igaz. Megpróbálta összekapni az elméjét. A Sólyom már a Sol-kapu közelében járt. Nem percek kellettek neki. Kevesebb.

– Abszolút hiszek abban, hogy az emberek összességében inkább jók, mint rosszak – mondta. – Az a rengeteg háború, az a rengeteg kegyetlenség és az a rengeteg erőszak. Nem akarok úgy tenni, mintha nem létezne, mégis úgy gondolom, hogy van valami szép abban, amik vagyunk. A történelem tocsog a vérben. Valószínűleg a jövő is ugyanilyen lesz. De minden atrocitásra jut ezernyi apró kedvesség, amit senki sem vesz észre. Száz ember, akik úgy élték le az egész életüket, hogy szerették egymást, és törődtek egymással. Néhány valóban kegyelmi pillanat. Lehet, hogy csak egy kevéssel van bennünk több jó, mint rossz, de…

A Sólyom átkelt a Sol-kapun. Rajta kívül semmi sem maradt a gyűrűtérben.

– És mégis – mondta Miller –, emberek millióit fogjuk most lassú halálra ítélni. Egyszerűen ez az igazság. Biztos vagy benne, hogy az a helyes, amit tenni készülsz?

– Kurvára fogalmam sincs – felelte Holden, aztán mégis megtette.

Egy pillanatra annyi energia szabadult fel, aminél több csak a világmindenség megszületésekor. Senki sem volt, aki láthatta volna.

A gyűrűkapu elenyészett. Először a ragyogás szűnt meg, aztán a közepén látható torzítás… halványult el. Ahol az imént még egy rejtély és egy csoda volt, a galaxisba vezető kapu, most csak a távoli csillagok ragyogtak egy ezer kilométer átmérőjű, tompa fényű fémkarikától keretezve.

Aztán az is szétesett.

A Sólyom viszonylag enyhe egyharmad g-vel égetett, amivel néhány hét alatt érnek a Ganymedeshez, és az egész legénység – egy szétzúzott birodalom legfényesebb elméi – együtt figyelték, ahogy elpusztul a gyűrűkapu, méréseket végeztek, adatokat gyűjtöttek a teteméről. Naomi, aki magányosan üldögélt a hajókonyhában egy ivógumó teával, csak figyelte. A kapu évtizedeken át egy helyben maradt, az egyik legtávolabbi objektumnak számított a Naprendszerben. Nem keringett. Nem mozdult. Most egy kicsit megbillent, engedett a Nap vonzásának, ahogy bármi más. A csoda véget ért.

Az üzenetsora a végtelenig nyúlt, akár egy tűzoltófecskendő. A földalatti mozgalom kontaktjai, száz különböző médium riporterei, politikusok, a Szállítószövetség tisztségviselői és a forgalomszabályozási hatóság. Mindenki beszélni akart vele, és bárhogyan fogalmazták is meg, mind ugyanarra a kérdésre várták a feleletet. Mit jelent ez az egész? Most mi lesz?

Egyiküknek sem válaszolt.

A hajó legénysége ki-be járt. Néhányan megsérültek, mint ő. Mások kevésbé láthatóan sérültek. Párat felismert. Mintha egy teljes műszak megfordult volna már ott, mire Amos bejött. Széles, gördülékeny lépéseit Naomi éppolyan jól ismerte, mint a saját hangját. Szerette volna hinni, hogy tényleg ő az, hogy a régi barátja túlélte a Laconiát, és nem csak egy idegen gépezet nyersanyagává vált. Naomi elmosolyodott, és felemelte az ivógumót.

– Helló, főnök! – üdvözölte Amos. – Hogy viseled?

– Egy kissé furcsa ez – felelte Naomi. – Teresa hogy van?

Amos az ételkiadóhoz ment, a homlokát ráncolta a szokatlan rendszermenü láttán, ahogy beszélt.

– Jobban is érezte már magát. Bármi történt is azon az állomáson, alaposan felzaklatta. Azt hiszem, igazán reménykedett benne, hogy visszakaphatja az apját. – Megtalálta a menüt, amit keresett, és elégedetten mordult egyet. – Viszont úgy néz ki, hogy remekül megértik egymást Sziporkával. A Kisember szerintem elég féltékeny. Azt hiszem, ő szeretne Picur legjobb barátja lenni. Kialakult köztük valami fivér-nővér dinamika. Majd megoldódik.

A hajókonyha csengetett, és kiadott egy kis ezüstszínű tubust. Amos letörte a tetejét, odaballagott, és leült Naomival szemben. Szelíd mosolya bármit jelenthetett. A férfi Naomi kézi termináljára nézett. A bukdácsoló gyűrűre.

– Fayez szerint bele fog hullani a Napba – mondta Amos. – Azt mondja, még az egész odáig tartó úton sem fog annyira oldalra sodródni, hogy keringési pályára álljon. Csak bumm, akár egy tűzgolyó.

– Szerinted így van?

Amos vállat vont.

– Szerintem egy halom független vállalkozó felszíni fejtéssel kinyer mindent abból a vacakból, mielőtt az Övhöz érne. Szerencsések lesznek, ha egy marék por becsapódik a napkoronába.

Saját legnagyobb meglepetésére Naomi felnevetett. Amos mosolya egy fokkal talán őszintébbnek tűnt.

– Azt hiszem, igazad lehet – mondta Naomi. – És ha mégsem, valaki ki fog bérelni egy vontatót, hogy egy kevés oldalirányú löketet adjon neki. Amihez az emberek hozzá tudnak nyúlni, azon változtatni is fognak.

– Ez kurvára így van. Na és te, főnök? Mit gondolsz erről az egészről?

Úgy értette: Jól vagy? Elveszítetted Jimet. Elveszítetted Alexet. Elveszítetted a hajódat. El tudod fogadni ezt? És a válasz az volt, hogy igen. De Naomi egyelőre nem akarta hangosan kimondani ezt, ezért inkább a másik kérdésre válaszolt.

– Szerintem szerencsénk volt. Egy kicsi rendszer voltunk egy hatalmas, elérhetetlen világmindenségben, amit mindig is egy hajszál választott csak el attól, hogy elpusztítsa önmagát, és most ezerháromszáz esélyt kaptunk arra, hogy rájöjjünk, hogyan éljünk békében egymás mellett. Hogyan legyünk kedvesek egymáshoz. Hogyan csináljuk jól. Jobbak az esélyeink, mint korábban.

– De még ha sikerülne is valakinek… sosem fogjuk megtudni. Az idegen utak nincsenek többé. Csak magunk maradtunk.

A gyűrű lassan bukdácsolt a képernyőn, és Naomi a mögötte lévő csillagokat nézte. A csillagok végtelen milliárdjait, és ezeknek azt a parányi töredékét, ahonnan emberek nézhettek vissza rá.

– A csillagok még mindig ott vannak – mondta. – Majd kiderítjük, hogyan juthatunk el hozzájuk.

Epilógus: A nyelvész

Marrel arra számított, hogy a reintegráció fájni fog, de nem így lett. Semminek sem tűnt. Még csak azt a fajta kábultságot sem érezte, mint amikor álomból ébred, aminek – ha belegondolt – nem kellett volna meglepnie, hiszen el sem aludt. Valahogy mégis meglepődött.

A többiekkel együtt szállt be a kompba a Musafir legénységi fedélzetén, figyelte, ahogy a megerősített kristályfalon lévő visszaszámláló a nullához ér, aztán 39:11:43:27-re vált, mintha a nulla után természetesen ennek a számnak kellett volna következnie.

Harminckilenc nap, tizenegy óra, negyvenhárom perc és huszonhét másodperc telt el az anyabolygóján, amíg Marrel és a Musafiron utazó huszonkilenc többi lélek csupán energiaként és szándékként siklott a világmindenségek között húzódó hártyán. Harminckilenc nap, miután eltűntek, aztán újra megjelentek a célállomásukon, csaknem 3800 fényévnyire az otthonuktól. Hosszan bent tartották a levegőt, miközben a kozmikus habokban úsztak, aztán felbukkantak az óceán egy másik pontján.

– Yinsiva Merrel isme dorasil. Yi ie dovra? – kérdezte tőle a komp kimérten semleges hangján.

– Caan Ingliz – felelte Marrel. – Ta-Connia atze a en-callase, per. Általános angol. Poszt-laconiai terjeszkedés, összeomlás előtti, kérem.

– Jól érzi magát? – ismételte meg a komp.

– Jól vagyok.

– Az átkelés a Dobromirovról sikeresen zajlott – közölte vele a komp. – Üdvözöljük a Solban. A Musafir jelenleg a legnagyobb sebesség mellett huszonnégy napnyira jár a célállomástól.

– Ha az átkelés nem lett volna sikeres – kérdezte Marrel –, léteznénk?

– Elméletben lehetséges, hogy a reintegráció egy váratlan célállomáson történjen meg, de statisztikailag valószínűtlen.

– Láthatnám a kapcsolatfelvételi jelentést, kérem?

A Musafir egy dombon szállt le egy régvolt várostól nem messze. A Föld körüli világűr üressége félelmetesen hatott. Mintha egy sírkamrába léptek volna be. A Harminc Világ ősi bölcsője volt ez, mégis kevesebb szerkezetet lehetett találni a rendszerben, mint bármelyik más kapcsolatfelvétel helyén. Nem mintha egy sem lett volna. A fegyverek lövegállásait álcázták, de annyira nem jól, hogy a Musafir észre ne vette volna azokat. Az elrejtett hajók, amelyeket azonosítottak, szinte biztosan nem az egyedüliek voltak. Mindenfelől fenyegetést lehetett érzékelni.

A diplomáciai csapat a hajón maradt, de éberen figyelték és hallgatták, ahogy Marrel lelépdelt a rámpán a füves rétre, amely minden irányban egyformán húzódott körülöttük, és mélyen beszívta a levegőt, amelyben az emberiség egykor megszületett. A hajó megelőző gyógyszereket adott be neki, nehogy a helyi pollen allergiás reakciót váltson ki. Ha mást nem, Marrel ezt elmesélheti majd jövendőbeli unokáinak. Már állt a Föld füvén. Belélegezte a levegőjét.

A csoport, amelyik elébe jött, valamennyivel odébb állt. Többüknél egyértelműen fegyver volt. Marrel nem tudta biztosan, díszőrségként várakoznak-e rá, vagy kommandósok, akik lerohanni akarják, aztán elfoglalni a hajót. A kezében tartott célkijelölővel matatott. Szükség esetén a hajó olvadt kőtóvá változtathatja előtte a mezőt. Marrel azért fohászkodott, hogy ne kelljen.

Magányos alak vált ki a csoportból, és indult meg felé hosszú, ügető léptekkel. Magas volt, de Marrel pontosan erre számított. A Dobridomov gravitációja valamivel erősebb volt, mint a Földé, az átlagmagasság pedig valamennyivel kisebb. Az alak ezenkívül széles is volt, a bőre ébenfekete, a fején semmi haj. Ahogy közelebb ért, a bőrszíne egyre kevésbé tűnt természetesnek, inkább mesterséges pigmentnek. Marrel azon tűnődött, vajon népszerű-e errefelé a teljes testtetoválás vagy a plasztika. Akár valamiféle kasztjelzés is lehetett.

Az alak néhány méterre tőle megállt, és várt. Így közelről hímneműnek tűnt.

– A nevem Marrel Imvic, és a Dobridomov-rendszerből származom – szólalt meg ősi kínai nyelven. Felkészült rá, hogy még tucatnyi ősi nyelven elismételje ezt, amíg valamelyiket fel nem ismerik. – Nyelvész vagyok, és azért jöttem, hogy megegyezzünk a kommunikációs protokollokban, hogy a diplomatáink csapata megkezdhesse a megbeszéléseket.

– Angolul beszélsz? – kérdezte a férfi tökéletes, az összeomlás előtti intonációval.

– Igen – felelte döbbenten Marrel. – Igen, beszélek.

– Remek, mert a kínaitudásom eléggé hézagos. Elboldogulok az övbélivel, de fogadok, hogy azt már elfelejtettétek.

– Tudom, mi az övbéli – felelte Marrel, akit teljesen felvillanyozott, hogy ez a férfi ténylegesen beszélt egy ezer éve elfeledettnek tartott dialektust.

– Baró – válaszolta a férfi. – Szóval durván egy évezred telt el itt. Már kezdjük összeszedni magunkat, és minden tőlem telhetőt megteszek ezért, de roppant lassan megy.

– Az itteniek vezetője? – kérdezte Marrel.

– Nem érdekelnek a beosztások. Amos Burtonnek hívnak. Ha megértjük egymást, csak egy egyszerű seggfej vagyok. Viszont ha valami szarságot akarnak kezdeni itt, először az én testemen kell átjutniuk. Mondja meg nekik, hogy ezt mondtam!

Rámosolygott Marrelre, és várt. A diplomáciai csapat hallgatta, ahogy Marrel fordít nekik.

– Nagyszerű – mondta Amos Burton, amikor Marrel végzett. – Most, hogy ezt letudtuk, gyere velem! Ledöntünk néhány sört, és megbeszéljük, kivel mi történt, amióta nem találkoztunk.

Köszönetnyilvánítás

Általában azzal szoktuk kezdeni ezt, hogy elmondjuk, bizonyos szinten minden könyv közös alkotás. Ezúttal egyetlen könyvnél többről van szó. A Térség első kötete valamivel több mint tíz évvel ezelőtt íródott, és azóta hosszú, kemény utat tettünk meg, ami alatt mindvégig halmozódtak a listák és az okok, hogy kinek tartozunk még hálával.

Ez a sorozat és mindaz, ami ezzel együtt megszületett, nem jöhetett volna létre Danny Baror és Heather Baror-Shapiro, az Orbit teljes, zseniális csapata, többek között (de nem kizárólag) Bradley Englert (és az elődjei, Darren Nash, DongWon Song, Will Hinton és Tom Bouman), Tim Holman, Anne Clarke, Ellen Wright, Alex Lencicki és Lauren Panepinto kemény munkája és odaadása nélkül. Külön köszönetet érdemel Carrie Vaughn béta-olvasói szolgálataiért, valamint a Sakedriver bandája: Tom, Sake Mike, Nem-Sake Mike, Jim-me, Porter, Scott, Raja, Jeff, Mark, Dan, Joe és Erik Slaine, akik továbbgörgették ezt az egészet.

A sorozat háttércsapata is kibővült, többek között az Alcon Entertainment alkalmazottaival és A Térség televíziós sorozat stábjával. Külön hála és köszönet illeti a műsorkészítőnket, Naren Shankart és az utánozhatatlan Dan Nowakot, akik az elejétől a végéig velünk voltak. Egészen rendkívüli köszönettel tartozunk Sharon Hallnak, aki próbát tett a könyveinkkel, és megtanította nekünk, hogyan kell televízióra átírni azokat.

A vállalkozás sikerének egy másik záloga Jefferson Mays kitartóan zseniális teljesítménye volt, mert ha valaki hangoskönyv formában ismerkedik a történettel, e pillanatban is az ő hangját hallgatja. Ha bármikor ugyanabba a bárba térünk be, ő ingyen iszik.

És, ahogy mindig, ez az egész nem jöhetett volna létre Jayné, Kat és Scarlet támogatása és társasága nélkül. Kevesebb időt töltöttünk velük, hogy megcsináljuk ezt, és nem lett volna érdemes megcsinálni, ha nem várnak ránk, amikor végeztünk vele.

Table of Contents

Címlap

Copyright

Prológus

Első fejezet: Jim

Második fejezet: Tanaka

Harmadik fejezet: Naomi

Negyedik fejezet: Elvi

Ötödik fejezet: Tanaka

Hatodik fejezet: Naomi

Hetedik fejezet: Jim

Közjáték: Az álmodó

Nyolcadik fejezet: Elvi

Kilencedik fejezet: Kit

Tizedik fejezet: Fayez

Tizenegyedik fejezet: Teresa

Tizenkettedik fejezet: Tanaka

Közjáték: Az álmodó

Tizenharmadik fejezet: Jim

Tizennegyedik fejezet: Elvi

Tizenötödik fejezet: Teresa

Tizenhatodik fejezet: Tanaka

Tizenhetedik fejezet: Naomi

Tizennyolcadik fejezet: Jim

Tizenkilencedik fejezet: Kit

Huszadik fejezet: Elvi

Közjáték: Az álmodó

Huszonegyedik fejezet: Tanaka

Huszonkettedik fejezet: Jillian

Huszonharmadik fejezet: Jim

Huszonnegyedik fejezet: A világítótorony és az őre

Huszonötödik fejezet: Tanaka

Huszonhatodik fejezet: Jim

Huszonhetedik fejezet: Elvi

Huszonnyolcadik fejezet: Tanaka

Huszonkilencedik fejezet: Jim

Közjáték: Az álmodók

Harmincadik fejezet: Elvi

Harmincegyedik fejezet: Tanaka

Harminckettedik fejezet: Kit

Harmincharmadik fejezet: Naomi

Harmincnegyedik fejezet: Tanaka

Harmincötödik fejezet: Alex

Harminchatodik fejezet: Jim

Harminchetedik fejezet: Tanaka

Harmincnyolcadik fejezet: Elvi

Közjáték: Az álmodók

Harminckilencedik fejezet: Jim

Negyvenedik fejezet: Naomi

Negyvenegyedik fejezet: Jim

Negyvenkettedik fejezet: Alex

Negyvenharmadik fejezet: Jim

Negyvennegyedik fejezet: Teresa

Negyvenötödik fejezet: Naomi

Negyvenhatodik fejezet: Tanaka

Negyvenhetedik fejezet: Jim

Negyvennyolcadik fejezet: Alex

Negyvenkilencedik fejezet: Naomi és Jim

Epilógus: A nyelvész

Köszönetnyilvánítás