GARY CHAPMAN

Harmat

Budapest, 2019

This book was first published in the United States

by Northfield Publishing, 820 N. La Salle Blvd., Chicago, IL 60610 with the title The Five Love Languages: The Secret to Love that Lasts

copyright © 1992, 1995, 2004, 2015 by Gary D. Chapman.

Translated by permission.

Magyar kiadás – Hungarian edition:

© Harmat Kiadó, 2002, 2015

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Első kiadás: Egymásra hangolva – Öt szeretetnyelv a házasságban (2002)

Bővített, átdolgozott kiadás 2015

Fordította: F. Nagy Piroska és Hamerli Nikolett

ISBN 978 963 288 475 2

Karolynnak, Shelleynek

és Dereknek

Köszönetnyilvánítás

A szeretetnek otthon kell – kellene – kezdődnie. Számomra ezt Sam és Grace, apám és anyám testesíti meg. Nélkülük ma is csak keresném a szeretetet, s nem írnék róla. Az otthon fogalmához tartozik Karolyn is, akivel több mint negyven éve élek házasságban. Ha minden asszony úgy tudna szeretni, mint ő, jóval kevesebb férfi kacsingatna kifelé. Gyermekeink, Shelley és Derek már kirepültek a családi fészekből, új világokat fedeznek fel, én mégis zavartalanul élvezem szeretetük melegét. Boldog és hálás ember vagyok.

Hálával tartozom azoknak a szakembereknek, akiknek szerepük volt abban, hogy ma mit gondolok a szeretetről. Például Ross Campbell, Judson Swihart és Scott Peck pszichiátereknek.

Végül és mindenekfelett annak a sok száz párnak szeretném kifejezni köszönetemet, akik az elmúlt húsz évben megosztották velem életük legbensőségesebb titkait. Ezzel a könyvvel adózom őszinteségüknek.

1

Mi történik

a szerelemmel

az esküvő

után?

Tízezer méter magasan, valahol Buffalo és Dallas között repültünk, amikor útitársam abbahagyta az újságolvasást, és felém fordulva megkérdezte:

– Mivel foglalkozik?

– Házassági tanácsadó vagyok, és országszerte szemináriumokat tartok – mondtam olyan hangon, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga.

– Már régóta szerettem volna megkérdezni valakitől, hogy mi történik a szerelemmel a házasságkötés után – mondta.

– Mire gondol? – kérdeztem, s feladtam a reményt, hogy útközben szundíthatok egyet.

– Háromszor nősültem – kezdett bele történetébe –, de a kezdeti nagy szerelem mindig csak addig tartott, míg össze nem házasodtunk. Az esküvő után valahogy elromlottak a dolgok. Azt hiszem, elég értelmes vagyok, sikeres üzletembernek mondhatom magam, de ez sehogy sem fér a fejembe.

– Mennyi ideig élt házasságban? – kérdeztem.

– Az első házasságom körülbelül tíz évig tartott. A másodikban három évig éltünk együtt, az utolsóban pedig majdnem hat évig.

– És rögtön az esküvő után elmúlt, vagy fokozatosan illant el a szerelem? – érdeklődtem.

– Ami azt illeti, a második házasságom már az elején elromlott. Nem tudom, mi történt. Azt hittem, hogy szeretjük egymást, de a nászutunk katasztrofálissá sikeredett, és többé nem is tértünk magunkhoz. Mindössze hat hónapja ismertük egymást, mielőtt összeházasodtunk. Viharos és szenvedélyes szerelem volt. De nem sokkal az esküvőnk után örökös harc és viaskodás lett az életünk.

Az első házasságomban volt három-négy jó évünk, mielőtt a gyermekünk megszületett. Attól kezdve, hogy a baba világra jött, úgy éreztem, a feleségem minden figyelmét csak neki szenteli, és én már nem is számítok. Mintha az lett volna az élete egyetlen célja, hogy gyereke legyen, és attól fogva nem volt többé szüksége rám.

– Ezt meg is mondta neki? – kérdeztem.

– Persze. Azt felelte, hogy nem tudom megérteni, mekkora igénybevételt jelent számára a napi huszonnégy órás gondozás. Arra kért, hogy legyek megértőbb, és segítsek többet neki. Én megtettem mindent, ami tőlem telt, de semmi változást nem tapasztaltam. Egyre jobban eltávolodtunk egymástól. Idővel teljesen kihűlt a szerelem, és közömbössé váltunk egymás iránt. Mindketten beláttuk, hogy tönkrement a házasságunk.

A harmadik házasságom nagyon jól indult. Biztos voltam abban, hogy ez más lesz. Akkor már három éve éltem elváltan. Két évig jártunk együtt. Úgy éreztem, életemben először szeretek valakit igazán, és bizonyos voltam az ő szeretetében is.

Nem hinném, hogy az esküvő után megváltoztam volna. Továbbra is ugyanúgy hangot adtam a feleségem iránt érzett szeretetemnek, mint a házasságkötésünk előtt. Sokszor mondtam, hogy milyen gyönyörű, hogy mennyire szeretem, és büszke vagyok, hogy a férje lehetek. De az esküvő után pár hónappal elkezdett panaszkodni. Előbb csak csekélységek miatt – hogy nem viszem ki a szemetet, vagy hogy nem teszem vállfára a ruháimat. Később már a jellememben is talált kifogásolnivalót: egyre azt mondogatta, hogy nem tud megbízni bennem, s hűtlenséggel vádolt. Maga volt a megtestesült elégedetlenség és elutasítás. Mielőtt összeházasodtunk, sosem láttam ilyennek, sőt kevés embert ismertem, aki nála derűsebb lett volna. Többek között ezért is szerettem meg. Sohasem panaszkodott. Lelkesedett mindenért, amit csináltam. De amint összeházasodtunk, úgy tűnt, hogy semmit sem tudok elég jól megcsinálni. Sejtelmem sincs, mi történt vele. Végül teljesen elhidegültem tőle, és neheztelni kezdtem rá.

Kiürült a kapcsolatunk. Megegyeztünk, hogy nincs értelme tovább együtt élnünk, így aztán elváltunk. Ez egy éve történt.

Ezért kérdezem öntől, mi történik a szerelemmel az esküvő után? Általánosnak mondható-e az, amit én tapasztaltam? Ezért válnak el olyan sokan? Hihetetlen, hogy háromszor is megtörtént velem. És akik nem válnak el, azok megtanulnak együtt élni az ürességgel, vagy vannak házasságok, ahol megmarad a szerelem? Ha igen, akkor hogyan?

A kérdések, amelyekkel útitársam elárasztott, sok ezer házas és elvált emberben fogalmazódnak meg a világ minden pontján. Sokan barátaiknak teszik fel ezeket a kérdéseket, mások házassági tanácsadóhoz vagy lelkigondozóhoz fordulnak, jó néhányan pedig magukban őrlődnek. A válaszok olykor a pszichológia tudományos zsargonját öltik magukra, s így kevesek számára érthetőek, máskor pedig egy-egy tréfás vagy vaskosabb mondás formájában jelennek meg. Kétségtelen, hogy van bizonyos igazságtartalmuk, de úgy hatnak, mintha egy rákos betegnek aszpirint adnánk.

A házasságban is tovább élő romantikus szerelem iránti vágy mélyen gyökerezik lelkünkben. Jóformán minden népszerű magazinban legalább egy cikk foglalkozik ezzel a témával. Számos könyv, tévé-és rádióműsor taglalja a kérdést: hogyan lehet megőrizni a szerelmet a házasságban?

Ha ilyen bőséges elméleti és gyakorlati irodalom áll rendelkezésre, akkor miért csak kevés házaspár találja meg a szerelem ébrentartásának titkát? Mi a magyarázata annak, hogy egy intenzív kommunikációs tréningen való részvétel után, ahol a házaspárok kiváló ötleteket kapnak kapcsolatuk elmélyítésére, hazatérve képtelenek saját életükben alkalmazni a kapcsolatépítés újonnan tanult mintáit? Hogyan lehetséges, hogy miután elolvassuk kedvenc magazinunkban a „101 módszer a házastársi szeretet kifejezésére” című cikket, s kettőt-hármat rögtön kipróbálunk a gyakorlatban, társunk még csak észre sem veszi igyekezetünket? A maradék kilencvennyolccal már nem is próbálkozunk, s minden marad a régiben.

A hiányzó információ

Könyvünkkel a fenti kérdésekre szeretnénk választ adni. Nem mintha az eddig megjelent könyvek és cikkek nem lennének hasznosak, de figyelmen kívül hagyják azt az alapvető tényt, hogy az emberek különbözőképpen fejezik ki szeretetüket.

A nyelvtudomány nyelvcsaládokba sorolja az egyes nyelveket. Legtöbben szüleinktől és testvéreinktől tanulunk meg beszélni; így sajátítjuk el elsődleges, más szóval anyanyelvünket. Később újabb nyelveket is megtanulhatunk, de általában sokkal nagyobb erőfeszítéssel, és kevesebb sikerrel. Legjobban az anyanyelvünkön kommunikálunk. De ha csak ezen a nyelven beszélünk, igen korlátozott mértékben teremthetünk kapcsolatot olyasvalakivel, akinek más az anyanyelve. Be kell érnünk azzal, hogy mutogatunk, rajzolunk vagy eljátsszuk, amit közölni szeretnénk. Ez is kommunikáció, bár meglehetősen kezdetleges. A nyelvi sokféleség az emberi kultúra szerves része. Ha eredményesen akarunk kommunikálni a kulturális határvonalakon túl, meg kell tanulnunk az adott országban beszélt nyelvet.

Ugyanígy van ez a szeretettel is. A férj, illetve a feleség által beszélt szeretetnyelv olyan távol állhat egymástól, mint a kínai a magyartól. Hiába igyekszünk, hogy szeretetünknek ékes anyanyelvünkön adjunk hangot, ha társunk más nyelven ért, sohasem fogjuk megérteni egymást. Útitársam beszámolójából világosan kiderült, hogy az „elismerő szavak” nyelvén szólt harmadik feleségéhez: „Sokszor mondtam neki, hogy milyen gyönyörű, hogy mennyire szeretem, és büszke vagyok, hogy a férje lehetek.” Szívből jövő szeretetét fejezte ki, felesége azonban nem értette az ő nyelvét. Ő talán a férje törődésében kereste a szeretetet, de ott nem találta. Ha eredményesen akarjuk közölni szeretetünket, meg kell tanulnunk azt a nyelvet, melyet a társunk legjobban ért.

Több évtizedes házassági tanácsadói munkám során arra a következtetésre jutottam, hogy az emberek alapvetően öt szeretetnyelvet használnak, azaz a szeretet kifejezésének és befogadásának ötféle módja van. Minden beszélt nyelvnek számos változata, illetve dialektusa lehetséges, melyekkel a nyelvészet foglalkozik. Hasonlóképpen az öt alapvető szeretetnyelven belül is sok „nyelvjárást” különböztethetünk meg. Ez magyarázza az olyan magazincímeket, mint például: „Hogyan szeressük feleségünket: 10 jó tanács” vagy „20 jól bevált módszer a férfiak otthon tartására” vagy „A házastársi szeretet kifejezésének 365 módja”. Véleményem szerint mindössze öt alapvető szeretetnyelv van. Ezeknek azonban számos változata létezhet. Csak a képzelet szabhat határt annak, hogy egy szeretetnyelven belül hányféle kifejezési mód lehetséges. Az a fontos, hogy minél jobban elsajátítsuk társunk szeretetnyelvét.

Régóta ismeretes, hogy a gyermekkor korai szakaszában minden kisgyermekben sajátos érzelmi minták rögzülnek. Egyes gyermekeknél például alacsony önbecsülésre valló viselkedésformák alakulnak ki, míg mások egészséges önértékelésre tesznek szert. Vannak, akik a biztonságérzet hiányával küszködnek, mások pedig teljes biztonságban tudhatják magukat. Sok gyermek nő fel a szeretet és a megbecsülés légkörében, mások viszont sohasem érzik szüleik szeretetét és megbecsülését.

Azok a gyermekek, akik érzik szüleik és társaik szeretetét, olyan szeretetnyelvet fognak kialakítani, amely a maguk sajátos lelkialkatán alapul, valamint azon, hogy a szüleik és más fontos személyek hogyan éreztették velük a szeretetüket. Ezt az elsődleges szeretetnyelvet fogják később is a legjobban érteni és beszélni. Idővel megtanulhatnak egy másodlagos szeretetnyelvet is, de a legkézenfekvőbb mindig az elsődleges nyelvük marad.

Azok a gyermekek is kifejlesztik a maguk elsődleges szeretetnyelvét, akik kevéssé érezhetik szüleik és társaik szeretetét. Ez a nyelv azonban sok tekintetben éppolyan kezdetleges marad, mint amikor valaki nyelvtanilag hibásan és szegényes szókinccsel beszél. Ez a fajta rossz programozás nem jelenti azt, hogy sosem tanulhatnak meg jól kommunikálni. Nekik azonban sokkal nagyobb erőfeszítést kell tenniük ennek érdekében, mint azoknak a társaiknak, akik jobb kommunikációs mintát sajátítottak el. Hasonlóképpen azok a gyermekek is ki tudják fejezni szeretetüket, és fogékonyan reagálnak mások szeretetmegnyilvánulásaira, akik érzelmileg alig tapasztaltak szeretetet, de nekik nagyobb erőfeszítésre van szükségük ehhez, mint ha egészséges és szeretetteljes légkörben nevelkedtek volna.

Ritkán fordul elő, hogy férj és feleség egyazon elsődleges szeretetnyelvet beszéli. Mindannyian arra hajlunk, hogy a számunkra legfontosabb szeretetnyelven fejezzük ki szeretetünket, és zavarba jövünk, ha házastársunk nem érti, amit közölni akarunk. Bár szeretetünknek adunk hangot, az üzenet mégsem jut el hozzá, mert a nyelv, amelyet használunk, számára ismeretlen. Könyvemmel erre az egyszerű, ám súlyos következményekkel járó problémára szeretnék megoldást kínálni. Ezért veszem a bátorságot, hogy a szeretetről írjak. Ha megismerjük az öt alapvető szeretetnyelvet, és felfedezzük a magunk, illetve házastársunk számára legfontosabbat, akkor a szükséges ismeret birtokába jutunk, mellyel alkalmazni tudjuk a hasonló témájú könyvek és cikkek javaslatait.

Bízom abban, hogy amint felismerjük és megtanuljuk társunk elsődleges szeretetnyelvét, rátalálunk a tartós és szeretetteljes házasság titkára. Nem szükségszerű, hogy a szerelem elillanjon az esküvő után, de ahhoz, hogy megőrizzük, szeretetünket azon a nyelven kell kifejeznünk, amit a házastársunk megért.

ÖNÉ A SZÓ

Hogyan reagál a házastársa, mikor kifejezésre juttatja az iránta érzett szeretetét?

2

Csordultig telt

szeretettank

Nyelvünk legfontosabb és egyben legtalányosabb szava a szeretet. Világi és vallásos gondolkodók egyetértenek abban, hogy a szeretet központi szerepet játszik az életünkben. Sokszor halljuk, hogy „a szeretet a legcsodálatosabb dolog a világon”, vagy „a szeretet működteti a világot”. Könyvek, dalok, magazinok és filmek ezrei szólnak erről. Számos filozófiai és teológiai rendszerben kitüntetett szerepet játszik a szeretet fogalma.

A pszichológusok szerint a szeretet utáni vágy az ember alapvető érzelmi szükséglete. Szeretetből képesek vagyunk hegyeket megmászni, tengereket átszelni, homoksivatagokon átkelni, és kimondhatatlan megpróbáltatásokat elviselni. Szeretet nélkül azonban a hegyek megmászhatatlanná, a tengerek átszelhetetlenné, a homoksivatagok járhatatlanná, a megpróbáltatások pedig életünk gyötrelmeivé válnak.

Ha egyetértünk abban, hogy a szeretet fogalma minden korban, így napjainkban is áthatja az emberi társadalmat, akkor abban is egyet kell értenünk, hogy igen sokféle értelemben használjuk ezt a szót. Szeretünk úszni, síelni, vadászni. Szeretünk bizonyos tárgyakat: ételeket, autókat, házakat. Szeretjük az állatokat: a kutyát, a macskát vagy akár a lakásunkban tartott kígyót is. Szeretjük a természetet: a fákat, a füvet, a virágokat és a szép időt. Vannak szeretteink: anyánk, apánk, gyermekeink, rokonaink, házastársunk, barátaink. Van, aki magába a szerelembe szeret bele.

Sokszor viselkedésünket is a szeretetre való hivatkozással indokoljuk. „Azért tettem, mert szeretem őt” – hangzik a magyarázat a legkülönbözőbb cselekedetekre. Egy férfi házasságtörő kapcsolatát szerelemnek nevezi, míg más ugyanezt bűnnek tartja. Az alkoholista felesége eltakarítja a férje részeg kábulata után maradt romokat. Ő azt mondja, hogy szeretetből teszi, a pszichológus ezzel szemben társfüggőséggel magyarázza viselkedését. Az anya is a szeretetre hivatkozik, mikor teljesíti gyermeke minden kívánságát. A családterapeuta ugyanezt felelőtlen szülői magatartásnak nevezi. Mi is a szeretet valójában?

Könyvünknek nem az a célja, hogy minden talányt feloldjon, ami a szeretet fogalmát körülveszi; a szeretetnek csupán azt a megnyilatkozását vizsgáljuk, amely nélkülözhetetlen az érzelmi egészséghez. A gyermekpszichológusok azt állítják, hogy minden gyermeknek vannak bizonyos érzelmi szükségletei, melyeket be kell tölteni ahhoz, hogy egészségesen fejlődjön. Az ember legalapvetőbb érzelmi szükséglete a szeretet és a gyengédség iránti igény, és az a biztos tudat, hogy tartozik valakihez, aki őt fontosnak tartja. Az a gyermek, akinek ez a mély belső szükséglete be van töltve, minden valószínűség szerint érett felnőtté válik. Enélkül azonban érzelmi fejlődése és kapcsolati készségei csorbát szenvednek.

Igen találónak tartom a következő megfogalmazást: „Minden gyermekben van egy szeretettank, melynek meg kell telnie szeretettel. Ha a gyermek érzi, hogy szeretik, akkor kiegyensúlyozott lesz; ám ha szeretettankja kiürül, rosszalkodni kezd. A gyermekek helytelen viselkedésének hátterében nagyrészt a szeretet utáni kielégítetlen sóvárgás rejlik.” Dr. Ross Campbell, a gyermekpszichiáter egyik előadásán hallottam először ezt a hasonlatot.

Miközben hallgattam őt, arra a több száz szülőre gondoltam, akik tanácsadói irodámban feltárták előttem gyermekeik viselt dolgait. Addig sohasem jelent meg lelki szemeim előtt az üres szeretettank képe, de azt világosan láttam, hogy a helytelen viselkedés majdnem mindig kielégítetlen szeretetvágyuk célt tévesztett megnyilvánulása volt. Nem a megfelelő helyen és nem a megfelelő módon keresték a szeretetet.

Jól emlékszem Anne-re, akit tizenhárom évesen nemi úton terjedő betegséggel kezeltek. A szülei össze voltak törve. Haragudtak a lányukra, de az iskola szexuális felvilágosító programját is hibáztatták. „Miért tette ezt?” – kérdezték.

Anne elmondta, hogy hatéves volt, mikor szülei elváltak. „Azt gondoltam, hogy apám azért hagyott el minket, mert nem szeret engem – mondta. – Amikor a mamám tízéves koromban újra férjhez ment, úgy éreztem, neki most már van valakije, aki szereti, de engem még mindig nem szeret senki. Arra vágytam, hogy engem is szeressenek. Az iskolában megismerkedtem egy pár évvel idősebb sráccal. Alig akartam elhinni, mikor azt mondta, hogy tetszem neki. Kedves volt hozzám. Nem akartam lefeküdni vele, csak érezni akartam, hogy valaki szeret.”

Anne „szeretettankja” évek óta üresen állt. Anyja és nevelőapja gondoskodott ugyan fizikai szükségleteiről, de nem ismerték fel a lelke mélyén dúló érzelmi vihart. Bizonyára szerették őt a maguk módján, és azt hitték, a kislány is érzi ezt. Mire rádöbbentek, hogy nem beszélik gyermekük szeretetnyelvét, már majdnem túl késő volt.

A szeretet iránti érzelmi igény azonban nem csupán a gyermekkor sajátossága. Ez a mély emberi szükséglet végigkíséri egész életünket, a házasságunkba is magunkkal visszük. A szerelem élménye átmenetileg kielégíti szeretetéhségünket, de csupán ideig-óráig, mert mint később látni fogjuk, korlátozott időtartamú, és előre megjósolható lefolyása van. Miután leereszkedünk a szerelem érzelmi magaslatairól, szeretetvágyunk elemi erővel tör felszínre, mert ez a legmélyebb és soha el nem múló érzelmi szükségletünk.

A házasságban élő ember leghőbb vágya, hogy érezze társa szeretetét. Nemrégiben mondta nekem egy férfi: „Mit ér a ház, az autók, a tengerparti nyaraló vagy bármi más, ha az embert nem szereti a felesége?” Ez az ember minden másnál jobban vágyott a felesége szeretetére. Az anyagiak nem pótolják az érzelemgazdag, emberi szeretetet. Egy feleség szavait idézem: „Gyűlölöm, hogy egész nap rám sem néz, mintha ott sem lennék, este viszont nekem esik az ágyban.” Ez az asszony nem a szexet gyűlöli, kétségbeesetten sóvárog férje szeretetének érzelmi megnyilvánulására.

Sóvárgás a szeretet után

A szeretetvágy mélyen a természetünkben gyökerezik. Az elszigeteltség sorvasztóan hat az emberi lélekre. Ezért tartják sokan a magánzárkát a legkegyetlenebb büntetésnek. Emberlétünk legmélyén él a vágy a meghitt és szeretetteljes kapcsolat iránt. A házasság rendeltetése, hogy betöltse ezt a szeretetvágyat. A bibliai teremtéstörténetben azt olvashatjuk, hogy férj és feleség „egy testté” lesznek. Ez nem a személyiség elvesztését jelenti, hanem azt, hogy a házasság mély és bensőséges kapcsolatában részesévé válnak egymás életének.

De amilyen nélkülözhetetlen, olyan tünékeny is a szeretet. Sok házaspár osztotta meg velem titkos fájdalmát. Voltak, akik azért jöttek el hozzám, mert lelkük gyötrelme elviselhetetlenné vált. Mások azért kerestek segítséget, mert ráeszméltek, hogy saját viselkedésük vagy társuk helytelen magatartása lassanként tönkreteszi a házasságukat. S olyanok is akadtak, akik csak azért kerestek fel, hogy közöljék, nem akarnak többé házasságban élni. Újra és újra hallom ezeket a szavakat: „Elmúlt a szerelmünk, a kapcsolatunknak vége. Valamikor közel éreztük magunkat egymáshoz, de ez már a múlté.” Az ilyen és ehhez hasonló kijelentések arról tanúskodnak, hogy a gyermekekhez hasonlóan a felnőtteknek is van „szeretettankjuk”.

Lehetséges, hogy e sérült párok szíve mélyén egy láthatatlan és kiürült „szeretettank” rejlik? Talán ez áll az elzárkózás, a bántó szavak és a bíráló magatartás hátterében? Ha érzelmi szükségleteik be lennének töltve, vajon újjászülethetne-e a házasságuk, s képesek lennének-e újra olyan meghitt légkört teremteni, melyben a nézeteltéréseiket megbeszélhetnék, a konfliktusaikat pedig megoldhatnák? Talán ez a működőképes házasság titka?

Hosszú utat kellett bejárnom, hogy választ találjak ezekre a kérdésekre. A könyvben kifejtett egyszerű, ám alapvető meglátások a megtett út eredményei. Utam során immár húsz esztendeje végzem házassági tanácsadói munkámat, mely által Amerika-szerte sok száz férj és feleség szívébe és a gondolataiba nyertem bepillantást. Ezek a házaspárok őszintén megosztották velem házasságuk bensőséges titkait. A könyvben szereplő esetek valódiak, csupán a neveket és a helyszíneket változtattam meg azok védelmében, akik őszintén és nyíltan beszéltek magukról.

Meggyőződésem, hogy a házasságban éppoly nélkülözhetetlen a szeretettank telítettsége, mint az autónál a kellő olajszint biztosítása. Ha házasságunkat üres „szeretettankkal” próbáljuk működtetni, az sokkal többe kerülhet nekünk, mint ha a kocsinkat olaj nélkül próbálnánk használni. Ez a könyv éppúgy lehetőséget kínál elromlott házasságok megmentésére, mint egy jól működő házasság érzelmi légkörének meghittebbé tételére. Bármilyen is a házasságunk minősége a jelen pillanatban, mindig lehet javítani rajta.

S végül egy fontos figyelmeztetés. Ha megismerjük az öt szeretetnyelvet, és megtanulunk házastársunk elsődleges szeretetnyelvén beszélni, ez gyökeres változást idézhet elő társunk magatartásában. Mindannyiunkra jótékony hatással van, ha érzelmi szükségleteink be vannak töltve.

Mielőtt sorra vennénk az öt szeretetnyelvet, még egy rendkívüli és különös jelenségről, a szerelem élményéről kell szólnunk.

ÖNÉ A SZÓ

Hányas számmal jelölné egy tízes skálán saját szeretettankja telítettségét?

3

A szerelem

élménye

Judy bejelentés nélkül jött el az irodámba, és megkérte a titkárnőmet, hogy csak öt percre engedje be hozzám. Tizennyolc éve ismertem őt. 36 éves volt ekkor, és egyedül élt. Az évek során több férfival volt kapcsolata, az egyik hat évig, a másik három évig, a többi még rövidebb ideig tartott. Időről időre bejelentkezett nálam, hogy megbeszéljünk egy-egy problémát, ami az éppen aktuális kapcsolatában felmerült. Fegyelmezett, lelkiismeretes, komoly és figyelmes embernek ismertem. Meglepődtem, hogy minden előzetes megbeszélés nélkül jelent meg nálam. Súlyos válságban lehet, ha csak úgy beesik hozzám – gondoltam. Megkértem a titkárnőmet, hogy engedje be, és lélekben felkészültem, hogy mihelyt az ajtó becsukódik mögötte, zokogásban tör ki, és könnyektől elcsukló hangon számol be legutóbbi kudarcáról. Ezzel szemben izgalomtól sugárzó arccal, szinte tánclépésben szökdelt be az irodámba.

– Hogy van, Judy? – kérdeztem.

– Remekül! – felelte. – Soha életemben nem éreztem még ilyen jól magam. Férjhez megyek!

– Férjhez megy? – kérdeztem döbbenten. – Kihez és mikor?

– Davidhez és szeptemberben! – felelte széles mosollyal.

– Hát ez nagyszerű. És mióta ismeri?

– Három hete. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, Chapman doktor, azok után, hogy mennyi komoly kapcsolatom volt már, amiből majdnem házasság lett. Szinte hihetetlen, de biztosan tudom, hogy David „az igazi”. Az első pillanattól kezdve tudjuk mindketten. Az első este természetesen nem beszéltünk erről, de egy hétre rá már megkérte a kezem. Sohasem voltam ilyen biztos a dolgomban, Chapman doktor. Maga ismerte a korábbi kapcsolataimat, és tudja, hogy mindenkiben találtam valami kivetnivalót. De David nekem lett teremtve!

Mi történt Judyval? Szerelmes lett. Davidet tartja a legcsodálatosabb férfinek, akivel valaha is találkozott. David minden szempontból tökéletes. Ideális férj lesz belőle. Éjjel-nappal csak rá gondol. Igaz, hogy már túl van két házasságon, három gyermek apja, és csak az elmúlt évben három munkahelye volt, de Judy számára mindez csekélység. Ő majd kiugrik a bőréből, és meg van győződve arról, hogy csak Daviddel lehet boldog.

A legtöbb házasság szerelmi kapcsolatként indul. Találkozunk valakivel, akinek a testi adottságai és a személyisége áramütésként ér minket, mire „szerelmi riasztórendszerünk” működésbe lép, és elindítjuk az illető megismerésére irányuló folyamatot. Első lépésként együtt ebédelhetünk egy büfében vagy egy étteremben, kinek mire futja, de valójában nem az étel érdekel bennünket. Felfedező úton vagyunk: a szerelem után kutatunk, miközben ezt kérdezzük magunktól: „Ez a meleg, bizsergető érzés lenne az, amit itt legbelül érzek?”

Előfordul, hogy a bizsergés már az első randevún elmúlik. Kiderül, hogy szívünk hölgye csámcsogva eszik, és nem akarunk újra találkozni vele. De az is megeshet, hogy mire az ebéd végére érünk, már egész testünket átjárja ez a furcsa, bizsergető érzés. Alig várjuk, hogy újra együtt lehessünk, s az érzelmi intenzitás egyre fokozódik, míg egyszer csak rádöbbenünk: „Azt hiszem, szerelmes vagyok.” Biztosan tudjuk, hogy megtaláltuk „az igazit”, akinek ezt meg is valljuk, abban a reményben, hogy az érzés kölcsönös. Ha nem találunk viszonzást, érzelmi lángolásunk alábbhagy, vagy épp ellenkezőleg, megkettőzött erőfeszítéssel igyekszünk jó benyomást kelteni, hogy végül mégiscsak elnyerjük szívünk választottjának szerelmét. S ha az érzés kölcsönös, máris a házasságon jár az eszünk, hiszen mindenki egyetért abban, hogy a szerelem a jó házasság alapja.

A mennyország előszobája

A szerelem élménye euforikus boldogsággal jár együtt. Szoros érzelmi kötődés fűzi össze a szerelmeseket. Ő az utolsó gondolatunk elalvás előtt, s mihelyt fölébredünk, elsőként ő jut az eszünkbe. Vágyva vágyunk rá, hogy együtt legyünk. Az együtt töltött idő olyan, mintha a mennyország előszobájában tartózkodnánk. Ha egymás kezét fogjuk, mintha a vérünk is együtt keringene. Vég nélkül tudnánk csókolózni, ha nem kellene órára vagy munkába mennünk. Mikor megöleljük egymást, a házasság mámoros gyönyöreiről álmodozunk.

A szerelmes ember egy illúziót dédelget, mikor azt hiszi, hogy a szeretett személy tökéletes. „Drágám – figyelmezteti fiát az anya –, elgondolkoztál már azon, hogy Mary öt éve pszichiátriai kezelés alatt áll?” „Ugyan. anya – így a fiú –, hagyj békén ezzel. Már három hónapja nem kell kezelésre járnia.” A barátai is látják a lány gyenge pontjait, de hiába is mondanák el neki, hiszen a fiú szemében szerelmese maga a tökély, és nem számít, hogy mások mit gondolnak.

Házasságkötés előtt boldog házaséletről álmodunk: „Végtelenül boldoggá fogjuk tenni egymást. Lehet, hogy más párok vitatkoznak és veszekszenek, de velünk ez nem fordulhat elő. Mi igazán szeretjük egymást.” Azért nem vagyunk teljesen naivak. Tudjuk, hogy lesznek nézeteltéréseink. De biztosak vagyunk abban, hogy őszintén meg fogjuk beszélni a problémákat, s hogy egyikünk mindig hajlandó lesz engedni, és így egyetértésre jutunk. Nehéz is lenne bármi mást elképzelnünk, amikor szerelmesek vagyunk.

Azzal áltatjuk magunkat, hogy az igazi szerelem örökké tart. Csodálatos érzéseink mindig megmaradnak, és soha semmi nem állhat közénk. Szerelmi lázban égünk, és egész lényünket betölti a másik személyiségének szépsége és varázsa. Ez a legfenségesebb érzés, amit valaha is átéltünk. Tudjuk, hogy vannak házaspárok, akik mintha elveszítették volna ezt az érzést. „Az ő szerelmük biztosan sosem volt az igazi” – gondoljuk.

A szerelem maradandóságának vágya azonban csupán ábránd, nincs sok köze a valósághoz. Dr. Dorothy Tennov pszichológus hosszú távon tanulmányozta a szerelem jelenségét. Több tucat pár megfigyelése után arra a következtetésre jutott, hogy a szerelmi „megszállottság” átlagos élettartama két év. Ha titkos szerelmi viszonyról van szó, akkor egy kicsit tovább tarthat. Végül azonban mindnyájan leszállunk a fellegekből, és lábunkat ismét megvetjük a földön. Kinyílik a szemünk, és észrevesszük a másik hibáit. Rájövünk, hogy személyiségének bizonyos vonásai bosszantóak. Némely szokása egyenesen idegesítő. Könnyen megsértődik és dühbe gurul, s ilyenkor durva szavakat használ, és mindent kritizál. Ezek a zavaró személyiségjegyek, melyek fölött a szerelem igézetében elsiklottunk, most előtérbe kerülnek. Eszünkbe jutnak anyánk szavai, és azt kérdezzük magunktól: „Hogy lehettem ilyen bolond?”

Amikor a valóság közbeszól

A házasság hétköznapi világa meglehetősen prózai: a mosdókagylóban mindig ott éktelenkednek a hajszálak, fogkrémpöttyök borítják a tükröt, s szüntelen vita tárgya, hogy a WC-papírnak melyik oldalon kell legöngyölődnie. Ebben a világban a cipők nem sétálnak be a szekrénybe, a fiókok sem csukódnak be maguktól, a kabátok nem szeretik a vállfát, és a zoknik páratlanul kerülnek ki a mosásból. Olyan világ ez, melyben a tekintet szúrni képes, a szavaknak pedig megsemmisítő erejük lehet. A szerelmesek könnyen egymás ellen fordulnak, és a házasság csatatérré válik.

Mi történik ilyenkor a szerelemmel? Csupán illúzió volt, mely lépre csalt, hogy odaírjuk a nevünket a kipontozott vonalra, s örök hűséget fogadjunk egymásnak? Nem csoda, hogy oly sokan elátkozzák a házasságot, sőt az egykor hőn szeretett társat is. Végtére is, ha becsaptak bennünket, akkor joggal lehetünk dühösek. Csakugyan ez lett volna az „igazi szerelem”? Szerintem igen. A problémát a téves elképzelések okozzák.

Tévedés volt azt képzelni, hogy a szerelem örökké fog tartani. Tudhattuk volna, hogy egyszer elmúlik. Már a felületes megfigyelés is elegendő annak belátásához, hogy ha a szerelmi láz tartós lenne, mindannyian bajba kerülnénk. Komoly megrázkódtatást jelentene ez az üzleti életben, az ipar, a vallás, az oktatás és a társadalom minden területén. Miért? Mert a szerelmeseket valójában semmi más nem érdekli. Ezért is nevezzük ezt az állapotot „megszállottságnak”. A diák, aki fülig beleszeret egy lányba, lerontja a jegyeit, mert képtelen a tanulásra koncentrálni. Másnap dolgozatot kell írnia a napóleoni háborúkról, de kit érdekelnek azok a régi csetepaték? Ha az ember szerelmes, minden egyéb lényegtelennek tűnik.

– Szétesik a munka a kezem alatt, Chapman doktor – panaszolta egyszer egy fiatalember.

– Hogy érti ezt? – kérdeztem.

– Mióta megismertem a barátnőmet, és beleszerettem, képtelen vagyok bármit is elvégezni. Nem tudok a munkámra koncentrálni. Egész nap róla álmodozom.

A szerelmi állapot eufóriája azt az illúziót kelti bennünk, hogy bensőséges kapcsolatban vagyunk a másik emberrel. Azt hisszük, hogy minden nehézséget le tudunk küzdeni. Egymás iránti szeretetünk teljesen önzetlennek tűnik. Ahogy egy fiatalember mondta a menyasszonyával kapcsolatban: „El sem tudom képzelni, hogy bármi olyat tegyek, amivel megbántanám őt. Egyetlen vágyam, hogy boldoggá tegyem. Bármire képes lennék érte.” Szerelmi „megszállottságunkban” az a tévképzetünk támad, hogy minden önzés kiveszett belőlünk, és Teréz anya áldozatvállalásához hasonlóan bármit megtennénk szerelmünk érdekében. Őszintén hiszünk abban, hogy szerelmünk is ugyanígy érez irántunk, s ő is elszántan törekszik szükségleteink betöltésére, hiszen éppúgy szeret minket, mint mi őt, és a világért sem tenne semmit, amivel megbántana.

Ez a gondolkodásmód nem számol az emberi természet realitásával. Nem mintha gondolataink és érzéseink nem lennének őszinték, csak éppen elrugaszkodunk a valóságtól. Természetünkből fakadóan önzőek vagyunk, egész világunk önmagunk körül forog. Nincs olyan ember, aki maradéktalanul önzetlen lenne. Csupán a szerelmi eufória kelti bennünk ezt az illúziót.

Mikor alábbhagy a szerelmi láz (mint említettük, a szerelem átlagos élettartama két év), visszatérünk a való világba, és énünk ismét kezd előtérbe kerülni. A férfi kinyilvánítja vágyait, de ezek a vágyak különbözni fognak a nő vágyaitól. A férj szexre vágyik, de az asszony túl fáradt. A férj új kocsit szeretne venni, de a felesége azt kérdi: „Minek?” Az asszony meg akarja látogatni a szüleit, férje azonban így szól: „Túl sok időt töltünk a családoddal.” A férfi focizni készül a barátaival, mire az asszony a szemébe vágja: „Jobban szereted a focit, mint engem.” Így illan el apránként a meghittség illúziója, s törnek a felszínre az egyéni vágyak, érzelmek, gondolatok és viselkedésformák. Férj és feleség – két különböző személyiség. Értelmi világuk nem válik eggyé, és érzelmeik is csak rövid időre olvadnak össze a szerelem kohójában. A mindennapok valósága közéjük áll, és ez könnyen kiábránduláshoz és visszahúzódáshoz vezet. Két lehetőség áll előttük: vagy teljesen elhidegülnek egymástól, s elindulnak egy új és friss szerelmi élmény keresésére, vagy pedig vállalják a valódi szeretet kemény munkáját, immár a szerelmi megszállottság eufóriája nélkül.

Egyes kutatók, köztük a pszichiáter, M. Scott Peck és a pszichológus Dorothy Tennov arra a következtetésre jutottak, hogy a szerelem nem tekinthető egyben szeretetnek is. Dr. Peck szerint a szerelem élménye három okból sem igazi szeretet. Először is nem akaratlagos cselekvés vagy tudatos választás eredménye. Akárhogy is szeretnénk szerelembe esni, mi magunk nem idézhetjük elő ezt az állapotot. Ugyanakkor sokszor nem is számítunk rá, mégis megtörténik velünk. Gyakran a legalkalmatlanabb időben és a legvalószínűtlenebb személlyel esünk szerelembe.

Másodszor, a szerelem azért sem valódi szeretet, mert nem igényel erőfeszítést. Bármit teszünk is szerelmes állapotunkban, csekély önfegyelmet vagy tudatos erőfeszítést kíván a részünkről. Az egymással folytatott hosszas és drága telefonbeszélgetések, az útiköltség, amit habozás nélkül kifizetünk, csak hogy láthassuk szerelmesünket, az ajándékok, melyekkel elhalmozzuk egymást, közös tevékenységeink tervezgetése mind semmiségnek tűnnek a szemünkben. Ahogy a madarat ösztönei késztetik a fészekrakásra, úgy késztet bennünket a szerelmi állapot ösztönös természete arra, hogy szokatlan és rendkívüli dolgokat vigyünk végbe egymásért.

Harmadszor, a szerelmesek nem törekszenek egymás fejlődésének előmozdítására. „Ha a szerelemben van célunk, az nem más, mint a magányérzet feloldása (és talán ennek biztosítása a házasság intézményével).”1 A szerelem állapota nélkülözi az önmagunk, illetve a szeretett személy fejlődésére irányuló törekvést. Inkább azt az érzést kelti bennünk, hogy célba érkeztünk, és nincs szükségünk további növekedésre. Elértük a boldogság netovábbját, és egyetlen vágyunk, hogy továbbra is ott időzzünk. A szeretett személynek még kevésbé van szüksége fejlődésre, hiszen úgy tökéletes, ahogy van, s reméljük, hogy mindig ilyen marad.

Ha a szerelem más, mint a szeretet, akkor hogyan lehetne meghatározni? Dr. Peck szerint a „a szerelem nem más, mint a párosodás genetikusan meghatározott ösztönös része. Más szavakkal kifejezve: az én határainak időleges feladása nem más, mint általános reakció a nemi vágyakra, ami növeli a párosodás valószínűségét, így segítve elő a faj fennmaradását.”2

Akár egyetértünk ezzel a következtetéssel, akár nem, mindazok, akik átélték már a szerelembe esés és kiábrándulás élményét, bizonyára megegyeznek abban, hogy ez az élmény valóban egy semmi máshoz nem hasonlítható érzelmi röppályára lő ki bennünket. Mintha átmenetileg elvesztenénk az észszerű gondolkodás képességét, melynek következtében gyakran azon kapjuk magunkat, hogy olyasmit teszünk és mondunk, amire józanabb perceinkben sohasem lennénk kaphatók. Mikor magunkhoz térünk érzelmi megszállottságunkból, gyakran nem is értjük korábbi viselkedésünket. Amikor elcsitul az érzelmi hullámverés, és visszatérünk a hétköznapi valóságba, ahol fény derül különbségeinkre, sokan feltesszük magunknak a kérdést: „Miért is házasodtunk össze? Hiszen semmiben nem értünk egyet!” Pedig a szerelmi lángolás hevében azt hittük, mindenben egyetértünk – legalábbis minden fontos dologban.

Azt jelenti-e ez, hogy miután a szerelem illúziója folytán beleestünk a házasság csapdájába, az a sorsunk, hogy boldogtalanul éljük az életünket a házastársunk mellett? Vagy szökjünk meg, és próbálkozzunk újra? A mi nemzedékünk ez utóbbi mellett döntött, míg a korábbi generációk gyakran az előbbit választották. Mielőtt automatikusan rávágnánk, hogy mi döntöttünk jobban, vizsgáljuk meg az adatokat. Jelenleg országunkban az első házasságok 40 százaléka végződik válással. A második házasságok 60, míg a harmadik házasságok 75 százaléka jut hasonló sorsra. A jelek szerint tehát a másodszor, illetve harmadszor kötött házasságok semmivel sem boldogabbak az elsőnél.

A romantikus szerelemtől a valódi szeretetig

A kutatások arra utalnak, hogy van egy harmadik és jobb megoldás: a szerelem élményét valódi jelentőségének megfelelően – átmeneti érzelmi magaslatként – kell felfognunk, s ennek elcsitultával az „igazi szeretet” útján kell továbbhaladnunk házastársunkkal együtt. Ez a szeretet is át van szőve érzelmekkel, de a szerelmi lázzal járó „megszállottság” helyett értelem és érzelem összhangja jellemzi. Akaratunknak is része van benne, önfegyelmet igényel, és elismeri a személyes fejlődés szükségességét. Nem az a legalapvetőbb érzelmi szükségletünk, hogy szerelmesek legyünk, hanem az, hogy a társunk őszintén szeressen, olyan szeretettel, mely nem az ösztönökből fakad, hanem értelmi és akarati világában gyökerezik. Arra van szükségünk, hogy olyasvalaki szeressen, aki szabadon döntött mellettünk, s aki meglátja bennünk a szeretetreméltót.

Az ilyen szeretet erőfeszítést és önfegyelmet kíván. Azzal a döntéssel jár, hogy energiáinkat befektetve a másik javát igyekszünk szolgálni, s ha erőfeszítésünk nyomán gazdagodik az élete, az minket is megelégedéssel tölt el, hiszen őszintén szeretünk valakit. Ehhez nincs szükségünk a szerelmi mámorra. Valójában az igazi szeretet a szerelmi állapot elmúltával lép életbe.

Nem tulajdoníthatjuk a magunk érdemének a „megszállottság” hatása alatt véghezvitt szeretetteljes és nagylelkű cselekedeteinket. Ilyenkor a megszokott viselkedésünkön túlmutató ösztönös késztetések vezérelnek. Csak attól kezdve beszélhetünk igazi szeretetről, mikor a saját döntésünk alapján cselekszünk a társunk javára.

Az érzelmi egészséghez feltétlenül szükség van arra, hogy szeretetvágyunk be legyen töltve. Akkor érezzük magunkat biztonságban, ha társunk elfogad bennünket, és elszántan törődik jólétünkkel. A szerelem állapotában mindezt mélyen átéreztük, mintha a mennyországban jártunk volna. Csak akkor tévedtünk, mikor azt gondoltuk, örökké fog tartani ez az érzés.

Ez a „megszállottság” azonban nem tarthat örökké. A házasság történetében csupán a bevezetés lehet. A történet fő vonulata az értelmet és az akaratot is átható szeretet. Ez az, amit a bölcsek mindig is követendő példaként állítottak elénk.

Biztatást jelent ez azoknak a házaspároknak, akiknek érzelmei már nem izzanak a szerelem hőfokán. Ha a szeretet választás dolga, akkor képesek azután is szeretni egymást, miután alábbhagy a szerelmi láz, s kénytelenek visszatérni a realitások világába. Aki a szeretet mellett dönt, arra törekszik, hogy társát mindig előnyben részesítse: „A házastársad vagyok, ezért a te érdekeidet akarom szem előtt tartani.”

„De ez olyan unalmasnak tűnik!” – vetik ellen néhányan. „A szeretet mint magatartásforma? Hol vannak a hullócsillagok, a színes léggömbök, a szenvedélyes érzelmek? Hát a megérzések, a szemek csillogása, az áramütéssel felérő csókok, a szexuális izgalom? Hová tűnik a bizonyosság, hogy a szerelmesem számára a világon mindenkinél fontosabb vagyok?” Nos, erről szól ez a könyv. Hogyan is tölthetjük be egymás mélyről fakadó szeretetigényét? Ha ezt megtanuljuk, és tudatosan törekszünk rá, akkor az egymás iránti szeretetünk nagyobb izgalmakat tartogat számunkra, mint amit rajongó szerelmesként valaha is tapasztaltunk.

Házassági szemináriumaimon és egyéni tanácsadásaimon immár sok éve beszélek az öt szeretetnyelvről. Sok ezer pár tanúsíthatja a könyvben kifejtett gondolatok érvényességét. Az e-mail-fiókom tele van olyan emberek leveleivel, akikkel sohasem találkoztam ugyan, mégis így írnak: „Egy barátunktól kölcsönkaptunk egy DVD-t az egyik előadásáról, amely a szeretetnyelvekről szólt, és ez megváltoztatta a házasságunkat. Évekig kínlódtunk és próbáltuk szeretni egymást, de érzelmileg nem tudtunk közel kerülni egymáshoz. Most, hogy a megfelelő szeretetnyelvet beszéljük, teljesen megváltozott a házasságunk érzelmi légköre.”

Ha társunk szeretettankja tele van, biztos lehet a szeretetünkben, s ez pozitív hatással lesz az életszemléletére, és képességeinek kibontakoztatására ösztönzi. Üres szeretettankkal ellenben sötéten látja a világot, és képtelen lesz kiaknázni a benne rejlő lehetőségeket. A következő fejezetekben rátérek az öt szeretetnyelv részletes bemutatására.

ÖNÉ A SZÓ

Emlékszik arra a fordulópontra a házasságukban, amikor az életükbe „betört a valóság”? Milyen hatással volt ez a kapcsolatukra?

4

Első szeretetnyelv:

Elismerő szavak

Mark Twain mondta egyszer: „Egy bókból két hónapig is elélek.” Évente tehát hat bók elég volt neki ahhoz, hogy a szeretettankja folyamatosan tele legyen. A házastársunknak valószínűleg ennél többre van szüksége.

Szeretetünk kifejezésének egyik módja a bátorítás. Salamon, a héber bölcsességirodalom szerzője így ír: „Élet és halál van a nyelv hatalmában”.3 Sok házaspár nincs tisztában a szavak hatalmával.

A dicsérő szavak és az elismerő kijelentések a szeretet hathatós közvetítői. Minél egyszerűbb és közvetlenebb, annál kifejezőbb:

„Remekül áll rajtad ez az öltöny!”

„Olyan csinos vagy ebben a ruhában!”

„Te készíted a világon a legízletesebb töltött krumplit! A legjobb szakácson is túlteszel.”

„Nagyon jólesett, hogy este elmosogattál.”

„Köszönöm, hogy elmentél a fogadóórára. Tudom, hogy nem könnyen szántad rá magad.”

„De jó, hogy kivitted a szemetet!”

Az ilyen és hasonló elismerések nagyban hozzájárulnak a házasság pozitív légköréhez.

Néhány évvel ezelőtt egy asszony a következő panasszal keresett fel az irodámban.

– Van egy problémám, Chapman doktor. Nem tudom rávenni a férjemet, hogy kifesse a hálószobánkat. Már majdnem egy éve könyörgök neki, de hiába.

Az első gondolatom ez volt: Rossz helyen jár, hölgyem. Én nem szobafestéssel foglalkozom! De inkább így szóltam:

– Kérem, mesélje el részletesebben.

– A múlt vasárnapi eset jó példa rá – kezdett bele az asszony. – Emlékszik, milyen szép idő volt? Tudja, mit művelt Bob, a férjem egész áldott nap? A kocsit mosta és fényesítette.

– És ön mit csinált?

– Kimentem hozzá, és azt mondtam neki, hogy kár kocsimosással vesztegetni az időt, mikor a hálószobát kellene kifestenie.

– És kifestette a hálószobát? – érdeklődtem.

– Nem. Azóta se hozta szóba.

– Hadd kérdezzek valamit – mondtam. – Ön fölöslegesnek tartja a kocsimosást?

– Nem, de szeretném, ha a hálószoba végre ki lenne festve.

– És biztos abban, hogy a férje tudja ezt?

– Tudnia kell – felelte az asszony. – Hónapok óta könyörgök neki emiatt.

– Engedjen meg még egy kérdést. Előfordul, hogy meg van elégedve azzal, amit a férje csinál?

– Mire gondol?

– Például arra, hogy kiviszi a szemetet, bevásárol, kifizeti a villanyszámlát, vagy felakasztja a kabátját a fogasra.

– Igen – felelte az asszony –, szokott ilyesmit csinálni.

– Akkor azt javaslom, hogy soha többé ne említse neki a hálószoba kifestését.

– Nem értem, ez hogyan fog segíteni rajtam – jegyezte meg az asszony.

– Ha a férje tudja, hogy ön szeretné, ha a hálószoba ki lenne festve, ne említse többet – mondtam, majd hozzátettem: – A második javaslatom az, hogy mikor a férje legközelebb valami szívességet tesz, dicsérje meg érte. Ha kiviszi a szemetet, köszönje meg neki. Ha kifizeti a villanyszámlát, ölelje át, és mondjon valami ilyesmit: „Nagyon örülök, Bob, hogy erre is volt gondod.” Mindig fejezze ki az elismerését, mikor valamit megtesz.

– Nem értem, hogy lesz ettől kifestve a hálószoba.

– A tanácsomat kérte – mondtam. – Ez a tanácsom. Ha akarja, megfogadja.

Nem látszott túl elégedettnek, amikor elment. Három héttel később azonban ismét felkeresett.

– Bevált a módszere! – kiáltotta. Ez az asszony megtanulta, hogy a dicséret sokkal ösztönzőbb, mint a zsörtölődés.

De vigyázzunk, az elismerés nem azt jelenti, hogy hízelgő szavakkal próbáljuk elérni, amit akarunk. A szeretet kifejezésének célja nem az, hogy keresztülvigyük az akaratunkat, hanem az, hogy azt tegyük, ami társunk javára válik. Azonban tény, hogy ha elismerő szavakat kapunk, sokkal motiváltabbak leszünk arra, hogy viszonzásul társunk kedvében járjunk.

Bátorító szavak

A dicséret mellett bátorító szavainkkal is elismerésünket fejezhetjük ki. A bátorítani szó azt jelenti: „bátorságot önteni” valakibe. Bárkivel előfordulhat, hogy elbátortalanodik és nem bízik magában, ami megakadályozhatja abban, hogy a benne rejlő lehetőségeket kiaknázza. Talán épp házastársa bátorítására lenne szüksége ahhoz, hogy leküzdje kishitűségét.

Allison világéletében szeretett írni. Az egyetemen hallgatott is néhány szemesztert újságíró szakon. Hamar rájött, hogy az írás jobban izgatja, mint fő tárgya, a történelem, de már túl késő volt váltani. Az egyetem után azonban, mielőtt első gyermeke megszületett, számos cikket írt. El is küldte az egyiket egy magazinnak, de amikor megkapta az elutasító választ, elment a kedve minden további próbálkozástól. Mikor gyermekei nagyobbak lettek, Allison újra írni kezdett.

Keith, a férje házasságuk kezdetén nem sok figyelmet szentelt Allison írásainak. Lekötötte a hivatása, és minden erejét saját karrierje egyengetésére fordította. Idővel azonban felismerte, hogy az élet valódi értelme nem a teljesítményekben, hanem a kapcsolatokban rejlik. Igyekezett jobban figyelni feleségére és mindarra, ami őt érdekli. Egy este elkérte Allison egyik írását, és elolvasta. Amikor a végére ért, Allisonhoz fordult, aki épp egy könyvet olvasott.

– Mondhatok neked valamit? – kérdezte izgatottan. – Elolvastam a „Hasznos ötletek szünidőre” című írásodat. Allison, te nagyszerűen írsz! Ezt a cikket meg kell jelentetni! Világosan fogalmazol, és olyan érzékletesen, hogy szinte látom magam előtt a képeket. Elbűvölő a stílusod. Küldd el ezt az írást valamelyik lapnak.

– Tényleg így gondolod? – kérdezte Allison tétován.

– Nem gondolom, tudom! – felelte Keith. – Kapkodni fognak érte!

Allison sokáig töprengett azon, amit a férje mondott. Vajon mások is ezt gondolnák, ha elolvasnák a cikkét? Eszébe jutott az évekkel azelőtt kapott elutasító levél, de aztán arra gondolt, hogy azóta sokat változott. Csiszolódott a stílusa, több a tapasztalata. Végül döntött, és elküldte a cikkeit néhány képes magazinnak.

Keith bátorító szavai sok évvel ezelőtt hangzottak el. Allisonnak azóta számtalan cikke jelent meg, és nemrég egy könyv megírására kötött szerződést. Kitűnő író lett belőle, de a férje bátorító szavai nélkül nem mert volna elindulni az írásai megjelentetéséhez vezető küzdelmes úton.

Talán házastársunkban is rejtett tehetség szunnyad, és csak bátorító szavunkra lenne szüksége ahhoz, hogy képességeiben bízva megtegye a kezdeti lépéseket, és beiratkozzon egy tanfolyamra, vagy felkeressen valakit, aki sikereket ért el az adott területen.

Ne feledjük, nem arról van szó, hogy nyomást gyakoroljunk házastársunkra saját akaratunk elérése érdekében. Abban kell bátorítanunk őt, ami iránt érdeklődést és fogékonyságot mutat. Sok férj hiába próbálja rávenni a feleségét, hogy fogyókúrába kezdjen. Amit a férj biztatásnak szán, feleségére inkább bírálatként hat, és bűntudatot ébreszt benne. Amíg ő maga nem akar lefogyni, a bátorításnak szánt szavak inkább férje elutasítását közvetítik számára.

Ha azonban a feleség ezt mondja: „Szeretnék ősszel részt venni egy fogyókúrás programban” – ez jó alkalmat kínál arra, hogy így bátorítsuk őt: „Ha így döntöttél, biztosan sikerülni fog. Amit elhatározol, azt el is éred. Többek között ezt szeretem benned. A magam részéről mindent megteszek, hogy segítsek. A részvételi díj miatt ne fájjon a fejed, elő fogjuk teremteni rá a pénzt.” Ezek a szavak bátorságot öntenek a feleségbe elhatározása megvalósításához.

A bátorításhoz empátiára van szükség, arra a képességre, hogy a társunk szemszögéből lássuk a világot. Meg kell értenünk, hogy ő mit tart fontosnak. Biztatásunk azt fejezi ki számára, hogy törődünk vele, és segíteni szeretnénk neki, mert hiszünk benne és a képességeiben.

A legtöbbünkben sokkal több rejtett képesség szunnyad, mint amennyit valaha is ki tudunk bontakoztatni. Gyakran csak a bátorságunk hiányzik hozzá. Egy szerető házastárs sokat segíthet ilyenkor. Sokszor nehezünkre esik a bátorító szavak kimondása, különösen akkor, ha megszoktuk, hogy kritikus és elmarasztaló szavakkal illessünk másokat. Aki kipróbálja, hamar be fogja látni, hogy minden erőfeszítést megér ennek a nyelvnek az elsajátítása.

Kedves szavak

A szeretet kedves. Ha tehát szavakban is közölni szeretnénk szeretetünket, fontos, hogy kedvesen szóljunk egymáshoz. Ugyanannak a mondatnak kétféle jelentése is lehet, attól függően, hogy hogyan mondjuk. A kedvesen és gyengéden kimondott „szeretlek” szó egészen mást jelent, mint ha ugyanezt a szót kérdő hangsúllyal ejtjük ki. Gyakran megtörténik, hogy hanglejtésünk teljesen mást fejez ki, mint a szavaink. Ilyenkor kettős üzenetet közvetítünk. Házastársunk rendszerint nem a kimondott szavaink, hanem a hangsúlyunk alapján értelmezi az üzenetünket.

Ha dühösen odasziszegjük, hogy „persze, boldogan elmosogatok”, abból társunk nem a szeretet üzenetét fogja kihallani. Másrészt kedves szavakkal sérelmünket, fájdalmunkat, de még haragunkat is megoszthatjuk úgy, hogy ez is a szeretet kifejezése legyen. „Rosszulesett, hogy ma este nem ajánlottad fel, hogy segítesz a házimunkában” – ha ezt őszintén és kedvesen mondjuk, szeretetünket fejezzük ki, hiszen azt akarjuk, hogy társunk tudja, mi zajlik bennünk. Érzéseink megosztása által meghittebbé válik a kapcsolatunk. Ha sérelmeinket megbeszéljük, könnyebben találunk feloldást. Ha azonban ugyanezt élesen és dühösen vágjuk oda, azzal nem szeretetet, hanem elmarasztalást és bírálatot fejezünk ki.

Fontos tehát, hogy milyen hangnemben beszélünk. Ahogy a régi bölcsesség tartja: „A higgadt válasz elhárítja az indulatot”.4 Ha a férj dühében és feldúlt állapotában indulatos szavakra ragadtatja magát, felesége úgy mutathatja ki szeretetét, ha nem vág vissza hasonló stílusban, hanem nyugodt hangon válaszol. Férje kifakadásában érzelmi állapotának tükröződését látja, és megpróbálja beleélni magát a helyzetébe, hogy az ő szemével lássa a történteket, majd nyugodt és kedves hangon elmondja, hogy megérti, miért érez így. Ha ő volt a hibás, beismeri a tévedését, és bocsánatot kér. Ha más volt az indítéka, mint amit férje feltételez, kedvesen elmagyarázza, hogy félreértésről van szó. Minden esetben a megértésre és a békülésre törekszik, s nem próbálja azt bizonygatni, hogy a történtek egyetlen helyes és logikus értelmezése az övé. Ez az érett szeretet, amelyre mindannyiunknak törekednünk kell, ha azt szeretnénk, hogy kapcsolatunk fejlődjön.

A szeretet nem tartja számon a másik hibáit, és nem hánytorgatja fel a múltban elkövetett vétkeket. Egyikünk sem tökéletes. Előfordul, hogy olyasmit teszünk és mondunk, ami a társunk számára bántó. A múltat nem törölhetjük ki az életünkből, de ha bocsánatot kérünk, és megpróbálunk másként cselekedni, enyhíthetjük a fájdalmat, amit házastársunknak okoztunk. Ha társunk megbocsát, a meghitt kapcsolat helyreáll. A szeretet kész a megbocsátásra.

Megdöbbentő, hogy milyen sokan átviszik a tegnap terhét a következő napra. Kudarcaikat napról napra magukkal cipelik, és ezzel megfosztják önmagukat az újrakezdés örömétől. „Nem is tudod, mennyi fájdalmat okozol nekem. Hogy tudsz ilyen elégedetten itt ülni, azok után, ahogy velem bántál? Nem tudom, meg tudok-e valaha is bocsátani.” Ezek nem a szeretet, hanem a keserűség, a harag és a bosszú szavai.

A legjobb, amit a múlt kudarcaival tehetünk, ha túllépünk rajtuk. Lehet, hogy még most is fáj, de ha megbocsátottunk, ne rójuk fel újra a sérelmet. A megbocsátás nem érzés, hanem elhatározás kérdése, és szeretetünk kifejezése. „Szeretlek, ezért meg akarok neked bocsátani. Még ha nem múltak is el teljesen a fájó érzéseim, nem engedem, hogy a történtek közénk álljanak. Remélem, hasznunkra válik ez a tapasztalat, és együttes erővel túlléphetünk rajta.” A kedves szavak az elismerés hangján szólnak.

Szelíd szavak

A szeretet kér, nem követel. Ha az egyik fél követeléssel fordul a házastársához, kapcsolatuk inkább a szülő-gyermek viszonyhoz lesz hasonló. A kisgyermeknek van szüksége arra, hogy utasítsák, hiszen még nem tud önállóan kiigazodni a világban. A házasságban azonban egyenlő felekként és felnőttként kell részt vennünk. Nem vagyunk tökéletesek, de érett felnőttek és egymás társai vagyunk. Kapcsolatunk akkor válhat meghitté, ha megismerjük egymás vágyait és céljait.

Nem mindegy, hogy milyen formában fejezzük ki vágyainkat. Ha követelések formájában hozzuk társunk tudomására, azonnal elillan a meghittség, és fal emelkedik közénk. Kéréseink nagyobb valószínűséggel találnak meghallgatásra, mert útbaigazítást adnak, nem pedig ultimátumot. Mikor a férj így szól: „Eszembe jutott, milyen finom almás lepényt sütöttél régebben. Nem sütnél a héten? Úgy megkívántam!” – útmutatást ad a feleségének, hogy hogyan szeresse őt, s ezáltal kapcsolatuk meghittségét erősíti. Ha azonban a férfi ugyanezt az igényét így hozza felesége tudomására: „Amióta a gyerek megszületett, egyszer sem sütöttél almás lepényt. Talán tizennyolc évet kell várnom, hogy újra ehessek?” – nem felnőtt módjára viselkedik, hanem úgy, mint egy hőbörgő kamasz.

Ha kéréssel fordulunk házastársunkhoz, azt éreztetjük vele, hogy bízunk benne. Ha azonban parancsokat osztogatunk, nem szerető társként, hanem zsarnok módjára viselkedünk. Társunk lebecsülést fog érezni a szavainkból. A kérésben benne van a választás lehetősége. Társunk eleget tehet a kérésünknek, vagy megtagadhatja azt, mert a szeretet szabad döntésből fakad. Ezért olyan értékes. Ha teljesíti a kérésünket, tudhatjuk, hogy szeret, mert az érzelmek nyelvén ez azt jelenti, hogy törődik velünk, tisztel, megbecsül és szeretne tenni valamit, amivel örömet szerezhet számunkra.

A szeretetet nem lehet megkövetelni. Lehet, hogy a feleség teljesíti férje követeléseit, de ez nem a szeretet kifejeződése. Talán a félelem, a bűntudat vagy valami más érzelem motiválja, de nem a szeretet. A kérés tehát lehetőséget teremt a szeretet kifejezésére, a követelés pedig meggátolja ezt.

Különféle nyelvjárások

Az elismerés az egyik alapvető szeretetnyelv az öt közül. Ezen a nyelven belül azonban sokféle „nyelvjárás” létezik. Néhányról már szót ejtettünk, de sok egyéb is van még. Egész köteteket és számtalan cikket írtak már ezekről a dialektusokról. Mindegyiknek közös jellemzője, hogy a másik személy megerősítését és bátorítását szolgálja. William James pszichológus szerint legmélyebb emberi szükségletünk az, hogy elismerést kapjunk másoktól. Ha valaki nem a szavak embere, és nem is ez az elsődleges szeretetnyelve, házastársa számára viszont ez tűnik a legfontosabbnak, akkor azt javaslom, hogy jegyezze fel egy füzetbe azokat a kifejezéseket, melyek elismerést fejeznek ki. Egy könyvet vagy cikket olvasva, vagy valakinek a dicsérő szavait hallva egész sor elismerő kifejezést gyűjthetünk össze, melyekből ötletet meríthetünk szeretetünk kifejezéséhez.

Közvetett úton is adhatunk megerősítést, mikor társunk távollétében mondunk róla dicsérő szavakat. Ha véletlenül tudomására jut, nem várt örömben és megerősítésben lesz része. Mondjuk el társunk édesanyjának, hogy milyen nagyszerű feleség a lánya, aki erről bizonyára értesülni fog, és bátorítást jelent számára szeretetünknek ez a megnyilvánulása. Ragadjuk meg az alkalmat, ha társunkat dicsérhetjük mások előtt az ő jelenlétében. Ha nyilvános elismerést kapunk valamilyen teljesítményünkért, feltétlenül osszuk meg az érdemet házastársunkkal. Írásban is kifejezhetjük megbecsülésünket. A leírt szavak előnye, hogy újra és újra elolvashatjuk őket.

Egy gyönyörű tavaszi napon emlékezetes leckét kaptam az elismerő szavakról és a szeretetnyelvekről. Bill és Betty meghívásának tettem eleget az egyik vidéki utam során. Barátságos kis házban éltek, a hófehér fakerítés, a smaragdzöld pázsit és a tavaszi pompában tarkálló virágok idilli látványt nyújtottak. De bent a házban rögtön észrevettem, hogy a család légköre távolról sem idilli. Hamarosan kiderült, hogy házasságuk romokban hever. Az esküvő óta eltelt tizenkét év és két gyerek után azt kérdezték maguktól, hogy voltaképpen miért is házasodtak össze. Úgy látszott, semmiben sem értenek egyet. Egyetlen dolog kötötte össze őket: mindketten szerették a gyermekeiket. Miközben hallgattam őket, az volt az érzésem, hogy Bill a munkája megszállottja, és alig marad ideje Bettyre. Betty részmunkaidőben dolgozott, elsősorban azért, hogy kimozduljon otthonról. Kapcsolatukat a hűvös távolságtartás jellemezte. Úgy gondolták, konfliktusaik kellő távolságból elviselhetőbbek. Nyilvánvaló volt, hogy mindkettőjük szeretettankja teljesen üres.

Elmondták, hogy részt vettek már házassági tanácsadáson, de nem sok eredménnyel. Egy többnapos házassági szeminárium utolsó napján találkoztam velük, másnap tovább kellett utaznom. Tudtam, hogy ez lesz az egyetlen találkozásunk, ezért elhatároztam, hogy mindent egy lapra teszek fel.

Egy órát töltöttem külön-külön mindkettőjükkel. Figyelmesen meghallgattam mindkét felet. Megfigyeltem, hogy kapcsolatuk kiüresedése és számos nézeteltérésük ellenére bizonyos dolgokat méltányolnak egymásban. Bill elismerte: „Betty jó anya és jó háziasszony. Nagyon jól főz. De – tette hozzá – soha nincs egy jó szava sem. Annyit dolgozom, mint egy ló, és semmiféle elismerést nem kapok tőle.” Betty elismerte, hogy Bill kiválóan gondoskodik a családról. „De egyáltalán nem segít a ház körül – panaszolta –, és soha sincs ideje számomra. Mit ér a ház, a mikrobusz vagy bármi más, ha sohasem élvezhetjük mindnyájan együtt?”

Mindezek alapján úgy döntöttem, hogy ugyanazt a tanácsot adom mindkettőjüknek. Először elmondtam Bobnak, majd Bettynek is, hogy az ő kezében van a kulcs, hogy házasságuk érzelmi légköre megváltozzon. „A dicséret csodákra képes. Dicsérje meg férjét/feleségét mindenért, amit méltányol benne, és átmenetileg tekintsen el a hibák felemlegetésétől.” Sorra vettük az egymással kapcsolatos pozitív meglátásaikat, és összeállítottunk egy-egy listát ezekből. Bill elsősorban felesége anyai, háziasszonyi és szakácsnői tevékenységét értékelte, míg Betty férje nagy munkabírását és a család anyagi szükségleteiről való gondoskodását tartotta nagyra. Igyekeztünk minél konkrétabban fogalmazni.

Íme Betty listája:

- Tizenkét év alatt egy napot sem hiányzott a munkából. A munkájában nem ismer lehetetlent.

- Az évek során többször is előléptették. Mindig azon töri a fejét, hogyan javíthatna a teljesítményén.

- Ő fizeti a ház utáni havi részletet.

- Fizeti a villany-, a gáz-és a vízszámlát.

- Három éve vett a családnak egy mikrobuszt.

- Bőségesen ad pénzt a család élelmezésére és a ruházkodásra.

- Pénzt ad, hogy vásároljak karácsonyi ajándékot a családnak.

- Nem szól bele, hogy a keresetemet mire költöm.

Bill listája a következőkből állt:

- Minden héten kiporszívózza a házat.

- Hetente körülbelül háromszor meleg vacsorát készít.

- Naponta bevásárol.

- Segít a gyerekeknek a házi feladat elkészítésében.

- Elviszi a gyerekeket az iskolába és a különórákra.

- Tanít a vasárnapi iskolában.

- Kimossa és kivasalja a ruhákat.

Azt javasoltam, hogy egészítsék ki a felsorolásukat azzal, amit a következő hetekben tapasztalnak. Ajánlottam, hogy hetenként kétszer válasszanak ki egy-egy pozitív megnyilvánulást, és szóban is fejezzék ki elismerésüket ezzel kapcsolatban. S végül még egy tanáccsal elláttam őket. Azt mondtam Bettynek, hogy ha a férje történetesen megdicséri valamiért, ne viszonozza azonnal, hanem egyszerűen vegye tudomásul, és köszönje meg. Ugyanezt Billnek is elmondtam. Bátorítottam őket, hogy tegyenek így két hónapon keresztül, és ha úgy látják, hogy segít, akkor folytassák. Ha a kísérlet nem javítja a házasságuk érzelmi légkörét, sorolják a többi hiábavaló próbálkozás közé.

Másnap elutaztam a városukból. Feljegyeztem magamnak, hogy két hónap múlva fel kell hívnom őket, hogy érdeklődjem felőlük. A nyár közepén telefonáltam nekik, és külön-külön beszéltem mindkettőjükkel. Meglepve tapasztaltam, hogy Bill magatartásában óriási változás történt. Sejtette, hogy Betty ugyanazt a tanácsot kapta tőlem, mint ő, de ez nem zavarta. Tetszett neki a dolog. Jólesett neki felesége elismerése, amiért keményen dolgozik, és gondoskodik a családról. „Újra embernek érzem magam. Még hosszú út áll előttünk, Chapman doktor, de azt hiszem, tényleg jó úton vagyunk.”

Ám amikor Bettyvel beszélgettem, úgy tűnt, hogy benne nem zajlott le ekkora változás. „Valamit javult a helyzet – mondta. – Bill időnként megdicsér, ahogy javasolta, és bizonyára őszintén így is gondolja. De továbbra sincs ideje rám. Most is úgy lefoglalja a munkája, hogy sohasem tudunk együtt lenni.”

Miközben Bettyt hallgattam, világosság gyúlt az agyamban. Nagy felfedezést tettem. Az egyik ember elsődleges szeretetnyelve nem feltétlenül ugyanaz, mint a másiké. Nyilvánvaló volt, hogy Bill szeretetnyelve a szóbeli elismerés. Keményen dolgozott, élvezte is a munkáját, de a legjobban arra vágyott, hogy a felesége szóban is elismerje a teljesítményét. Talán gyermekkorában vésődött bele ez a minta, és a szóbeli megerősítés igénye felnőttként sem vált kevésbé fontossá számára. Bettynek ezzel szemben valami egészen más hiányzott. Az elismerő szavak is jólestek neki, de a lelke mélyén más után sóvárgott. De ez már a második szeretetnyelvhez vezet minket.

ÖNÉ A SZÓ

Mit hallana a legszívesebben házastársa szájából?

Ha társa az elismerés szeretetnyelvét beszéli:

1  Jegyezze fel az alábbi sorokat egy papírlapra, és tegye ki a lapot egy tükörre vagy más olyan helyre, ahol naponta láthatja:

A szavak fontosak!

A szavak fontosak!

A szavak fontosak!

2  Egy héten át jegyezzen fel minden elismerő szót, amit társának mondott. Talán meglepi majd, milyen folyékonyan (vagy épp szegényesen) beszéli ezt a szeretetnyelvet.

3  Tűzze ki célul, hogy egy hónapon át mindennap új bókot intéz társához. Ha „elég egy alma naponta, hogy az orvost távol tartsa”, az is megeshet, hogy napi egy dicséret elég ahhoz, hogy távol tartsa a házassági tanácsadót.

4  Tanulja meg a „szeretlek” szót és más elismerő kifejezéseket néhány idegen nyelven.

5  Bókoljon társának a szülei vagy barátai jelenlétében. Ez duplán nyom a latban: társa érezni fogja, hogy szereti őt, és a szülők is szerencsésnek érezhetik magukat, amiért ilyen remek vejük vagy menyük van.

6  Figyelje meg, melyek házastársa erősségei, és mondja el neki, mennyire értékeli ezeket a vonásait. Fogalmazzon konkrétan: „Szeretem, hogy figyelmesen fordulsz mások felé.” Vagy: „Igazán beleadsz apait-anyait az álláskeresésbe. Tudom, hogy meglesz az eredménye.”

7  Néha írjon a társának egy-egy bátorító e-mailt vagy sms-t a nap folyamán, mikor valamelyikük úton van. Ha tudja, hogy társának nehéz napja lesz, küldjön neki egy vicces linket.

8  Mondjon köszönetet a társának valamiért, amit rendszeresen megtesz, és nem vár köszönetet érte.

5

Második szeretetnyelv:

Minőségi idő

Már a kezdet kezdetén fel kellett volna ismernem Betty szeretetnyelvét. Mit is mondott azon az első tavaszi estén, amikor meglátogattam őket otthonukban? „Bill kiválóan gondoskodik a családról, de soha sincs ideje számomra. Mit ér a ház, a mikrobusz vagy bármi más, ha sohasem élvezhetjük együtt?” Mire vágyott Betty? A férjével együtt töltött időre. Arra, hogy Bill teljes figyelmét neki szánja, és közös tevékenységekben vegyenek részt.

A „minőségi idő” azt jelenti, hogy osztatlan figyelmet szentelünk valakinek. Ha egymás mellett ülünk a kanapén, és tévét nézünk, a műsor áll figyelmünk középpontjában, nem pedig a házastársunk. Kapcsoljuk ki a tévét, és nézzünk egymásra, miközben beszélgetünk. Elmehetünk kettesben sétálni, vagy beülhetünk egy étterembe, ahol remekül lehet beszélgetni. Megfigyeltük-e már, hogy milyen pontosan meg lehet különböztetni egy étteremben a randevúzó párokat a házaspároktól? Az előbbiek egymásra néznek és beszélgetnek, a házaspárok pedig csak ülnek, és nézelődnek maguk körül. Az ember azt gondolná, csak azért mentek oda, hogy egyenek!

Amikor a feleségemmel ülök a kanapén, és húsz percen keresztül csak egymásra figyelünk, olyankor ezt a húsz percet egymásnak ajándékozzuk az életünkből. Az a húsz perc soha többé nem tér vissza; az életünket adjuk egymásnak. A társunkra szánt idő a szeretetünket közvetíti.

Egyetlen orvosság sem alkalmas arra, hogy minden betegséget meggyógyítson. A Billnek és Bettynek adott tanácsomban komoly hibát követtem el. Feltételeztem, hogy az elismerő szavak mindkettőjük számára egyformán fontosak. Azt reméltem, hogy ha megadják egymásnak a megfelelő szóbeli megerősítést, akkor megváltozik házasságuk érzelmi légköre, és mindketten érezni fogják egymás szeretetét. Bill esetében ez be is következett. Bettynél azonban nem volt ilyen pozitív változás, hiszen az ő szeretetnyelve nem a szóbeli elismerés volt. Ő a minőségi idő nyelvén értett.

Újra felhívtam őket, és megköszöntem Billnek az elmúlt két hónapban tett erőfeszítéseit. Elmondtam neki, hogy szerintem jó hatással volt Bettyre a rendszeres elismerés.

– De ő továbbra sem látszik boldognak – panaszolta Bill. – Nem hinném, hogy a helyzet sokat javult volna a számára.

– Igaza van – feleltem –, és azt hiszem, tudom is az okát. Az a baj, hogy nem a számára legfontosabb szeretetnyelvet javasoltam. – Bill nem értette, mire gondolok. Elmondtam neki, hogy nem minden ember érzi meg ugyanazokból a jelekből a szeretetet.

Bill egyetértett azzal, hogy ő az „elismerés” nyelvét érti, sőt elmondta, hogy ez már gyerekkorában sokat jelentett számára. Tisztáztuk, hogy Betty szeretetnyelve nem az elismerés, hanem a minőségi idő, amikor teljes figyelemmel fordulunk a másik ember felé. A minőségi idő azt jelenti, hogy miközben beszélgetünk, egymás szemébe nézünk, és csak egymásra figyelünk, vagy közösen veszünk részt valamiben, amiben társunk kedvét leli.

– Például elmegyek vele hangversenyre – mondta Bill, s ebből tudtam, hogy kezdi érteni, miről is van szó. – Hiszen mindig erről panaszkodott. Hogy nincsenek közös elfoglaltságaink, túl kevés időt töltünk együtt. Állandóan azt emlegeti, hogy mielőtt összeházasodtunk, mindenhova együtt jártunk, és sok közös tevékenységben vettünk részt, de most túl elfoglalt vagyok. Igaza van, ez az ő szeretetnyelve, ez teljesen nyilvánvaló. De mondja meg nekem, Chapman doktor, mit csináljak? A munkám tényleg minden időmet felemészti.

– Meséljen nekem a munkájáról – kértem.

Az elkövetkező tíz percben Bill elmesélte, hogyan lépkedett egyre feljebb a hivatali ranglétrán, milyen keményen kellett ehhez dolgoznia, és milyen büszke az elért eredményeire. Beszámolt a további terveiről, és elmondta, hogy öt éven belül eléri a célt, melyet kitűzött maga elé.

– Egyedül akarja elérni azt a célt, vagy szeretné, ha Betty és a gyerekek is ott lennének maga mellett? – tettem fel a költői kérdést.

– Természetesen szeretném, ha ő is ott lenne, Chapman doktor. Szeretném, ha ő is élvezné, amit elértem. Ezért fáj mindig annyira, amikor a szememre veti, hogy a munkám elveszi minden időmet. A családomért teszem. Azt akarom, hogy ő is részese legyen, de mindig olyan negatívan áll hozzá.

– Kezdi már érteni, miért volt Betty mindig olyan elutasító? – kérdeztem. – Az ő szeretetnyelve a minőségi idő. Ön olyan kevés időt szentelt neki, hogy kiürült a szeretettankja. Nem érzi az ön szeretetét. Ezért a szíve mélyén haragszik arra, ami elveszi a maga idejét – a munkájára. Valójában persze nem az ön munkáját gyűlöli, hanem azt, hogy olyan kevés szeretetet tapasztal az ön részéről. Erre csak egy megoldás van, Bill, de az áldozattal jár. Időt kell szakítania Bettyre. A megfelelő szeretetnyelven kell kifejeznie a szeretetét.

– Tudom, hogy igaza van, Chapman doktor. De hogyan kezdjek hozzá?

– Kéznél van a jegyzetfüzete? Az, amelyikben felsorolta Betty pozitív tulajdonságait?

– Itt van nálam.

– Helyes. Akkor most készítünk egy másik listát. Milyen közös tevékenységeket hiányol Betty leggyakrabban? Olyasmire gondolok, amit már évek óta emleget.

Íme, Bill listája:

- Üljünk be a mikrobuszba, és menjünk el egy hétvégére a hegyekbe (néha a gyerekekkel együtt, néha csak kettesben).

- Ebédeljünk együtt (egy elegáns étteremben, vagy néha akár a McDonald’sban).

- Fogadjunk bébiszittert, és menjünk el kettesben vacsorázni.

- Ha este hazamegyek, üljek le, meséljek a napomról, és hallgassam meg őt is arról, hogy mi történt aznap. (De közben ne nézzem a tévét.)

- Szánjak időt arra, hogy beszélgessek a gyerekekkel az iskolai élményeikről.

- Játsszak a gyerekekkel.

- Menjek el vele és a gyerekekkel szombaton piknikre, és ne siránkozzak a hangyák és a legyek miatt.

- Legalább egyszer egy évben nyaraljon együtt a család.

- Menjek vele sétálni, és séta közben beszélgessünk. (Ne loholjak előtte.)

– Ezeket a dolgokat emlegette az évek során – mondta.

– Gondolom, tudja, mit fogok most javasolni.

– Hogy valósítsam meg ezeket – felelte.

– Úgy van. Hetenként egyet a következő két hónapban. Hogy honnan vegye rá az időt? Majd megoldja – folytattam. – Nem tartana ott, ahol tart, ha nem volna jó döntéshozó. Megvan rá a képessége, hogy megtervezze az életét, és a terveibe beillessze a feleségét is.

– Igaza van – válaszolta Bill. – Biztosan megtalálom a megoldást.

– És ez nem jelenti azt, hogy le kellene mondania a terveiről, Bill. De azt jelenti, hogy majd amikor felér a csúcsra, Betty és a gyerekek ott lesznek maga mellett.

– Mindennél jobban vágyom erre. Akár felérek a csúcsra, akár nem, azt akarom, hogy Betty boldog legyen, és élvezni szeretném az életet vele és a gyerekekkel együtt.

Teltek-múltak az évek. Bill és Betty házasságának megvoltak a maga hullámhegyei és hullámvölgyei, de a lényeg, hogy együtt csinálták végig. A gyerekek azóta kirepültek, de mindketten egyetértenek abban, hogy ezek a legszebb éveik. Bill lelkes komolyzene-rajongó lett, Betty pedig véget nem érő listát vezet a jegyzetfüzetében azokról a dolgokról, amelyeket nagyra értékel a férjében. Bill mindig örömmel hallja felesége elismerő szavait. Most indította útjára saját vállalkozását, és ismét a csúcsra tör. Betty már nem féltékeny a férje munkájára, sőt érdekli, és szívesen segít neki. Tudja, hogy ő a legfontosabb Bill életében. A szeretettankja tele van, és ha kezdene kiürülni, csak egy szavába kerül, és Bill minden figyelmével felé fordul.

Együttlét

A minőségi idő lényege az együttlét. Ez nem csupán fizikai közelséget jelent. Lehet két ember ugyanabban a szobában, egymás közelében, de ez még nem feltétlenül együttlét. Az együttléthez elengedhetetlen az egymásra irányított figyelem. Mikor az apa a padlón ülve labdát gurítgat kétéves fiának, a figyelme nem a labdára, hanem a gyermekére irányul. Bármilyen rövid ideig is tart a játék, a valódi együttlét élményét adja. Ha azonban az apa labdázás közben telefonál, a figyelme megoszlik. Sok házaspár összetéveszti a fizikai közelséget az együttléttel. Jóllehet egymás közvetlen közelében élnek, mégis távol vannak egymástól. Ha a férj a televíziós sportközvetítést nézi, miközben a feleségéhez beszél, nem szán rá minőségi időt, mert a figyelme nem teljesen rá irányul.

A minőségi idő nem azt jelenti, hogy ezalatt mindvégig egymás szemébe mélyedünk. Sokkal inkább azt jelenti, hogy együtt csinálunk valamit, és teljes figyelmünket a társunknak szenteljük. Mellékes, hogy mi az a tevékenység, amit együtt végzünk. Érzelmileg azonban nagy jelentősége van az egymásra szánt időnek. A tevékenység csupán eszköz, közvetítő közeg, melynek révén az együttlét élményében részesülünk. A kétéves gyermekével labdázó apánál sem a tevékenység a fontos, hanem az érzelmek, amelyek apa és gyermeke között szövődnek eközben.

Hasonlóképpen, ha férj és feleség együtt teniszeznek, és az csakugyan minőségi idő, akkor nem a játék a lényeg, hanem az együttlét. Az számít, ami érzelmileg történik kettőjük kapcsolatában. A közös tevékenységben együtt töltött idő azt fejezi ki, hogy törődünk egymással, és élvezzük egymás társaságát.

Meghitt beszélgetés

Akárcsak a szóbeli elismerésnek, a minőségi idő nyelvének is számos változata lehetséges. Az egyik leggyakoribb „nyelvjárás” a meghitt beszélgetés. Ezen azt a bensőséges párbeszédet értem, melynek során két ember meghitt és zavartalan légkörben megosztja egymással élményeit, tapasztalatait, gondolatait, érzéseit és vágyait. A legtöbben, akik arra panaszkodnak, hogy házastársuk nem beszélget velük, nem arra gondolnak, hogy a másik soha nem szól egy szót sem. Arra utalnak, hogy társuk nem szán időt a figyelmes és bizalmas beszélgetésre. Ha társunk a minőségi idő szeretetnyelvét beszéli, az ilyen beszélgetések nélkülözhetetlenek ahhoz, hogy érezze szeretetünket.

A meghitt beszélgetés nem azonos az első szeretetnyelvvel. Az elismerő szavak esetében az a fontos, amit mondunk, itt viszont a másik meghallgatásán van a hangsúly. Ha házastársunk iránti szeretetünket a minőségi idő nyelvén kívánjuk kifejezni, és meghitt beszélgetést folytatunk egymással, figyelmünk arra irányul, hogy empátiával hallgassuk társunk mondanivalóját. Kérdéseink azt az őszinte érdeklődést tükrözik, hogy jobban megértsük gondolatait, érzéseit és vágyait.

Amikor megismertem Patricket, negyvenhárom éves volt, és tizenhét éve nős. Szavai drámai erővel hatottak rám. Leült az irodámban, s rövid bemutatkozás után könnyeivel küszködve így szólt:

– Chapman doktor, nincs a világon még egy olyan bolond, mint én!

– Hogy érti ezt? – kérdeztem.

– Tizenhét évi házasság után elhagyott a feleségem – felelte. – Most látom csak, milyen bolond voltam.

– Milyen értelemben? – puhatolóztam tovább.

– Esténként, mikor a feleségem hazajött az irodából, mindig elmesélte a benti problémáit. Én meghallgattam, és aztán elmondtam, hogy szerintem mit kellene csinálnia. Elárasztottam jótanácsokkal. Azt mondtam, hogy szembe kell néznie a nehézségekkel. „A problémák nem szűnnek meg maguktól. Beszélj azokkal, akiket érint, vagy beszélj a főnököddel. A problémák arra valók, hogy megoldjuk őket.” Másnap hazajött a munkából, és újból ugyanazokról a problémákról mesélt nekem. Megkérdeztem tőle, megfogadta-e, amit az előző este tanácsoltam. Megrázta a fejét, és azt mondta, hogy nem. Akkor megismételtem, hogy szerintem mit kellene tennie. Úgy gondoltam, hogy ez a leghelyesebb megoldás. Másnap újra ugyanarról a problémáról számolt be. Érdeklődésemre megint csak az derült ki, hogy nem követte a tanácsomat.

– Három-négy nap múlva méregbe gurultam, és közöltem vele, hogy ha nem fogadja meg a tanácsomat, nem tudok rajta segíteni. Nem kellene ilyen stressz és nyomás alatt élnie. Minden megoldódna, ha megszívlelné, amit mondtam neki. Sajnáltam, hogy kínlódik, amikor olyan egyszerűnek tűnt a megoldás. Legközelebb, amikor szóba hozta a témát, azt mondtam: „Hallani sem akarok róla. Megmondtam, hogy mit kell tenned. Ha nem hallgatsz rám, ne is említsd az egészet.”

– Elzárkóztam előle, és a saját ügyeimmel foglalkoztam. Mekkora bolond voltam – jajdult fel –, mekkora bolond! Csak most értettem meg, hogy nem tanácsot kért, amikor a munkahelyi nehézségeiről beszélt nekem. Az együttérzésemre lett volna szüksége. Azt szerette volna, ha figyelmesen meghallgatom, és együtt érzek vele. Nem tanácsokat várt tőlem, hanem megértést. De én csak mondtam a magamét, ahelyett, hogy hallgattam volna. Milyen bolond voltam! És most elhagyott. Miért csak most értettem ezt meg, mikor már késő? – kérdezte. – Vak voltam, nem láttam, mi történik. Teljesen félreértettem őt!

Patrick felesége meghitt beszélgetésre vágyott. Arra, hogy a férje figyelmesen meghallgassa, mikor a sérelmeiről és a frusztrációjáról beszél. De Patrick inkább beszélt, mint hallgatott. Csak addig figyelt oda, míg megértette a problémát, és megfogalmazott egy megoldást. Nem hallgatott elég sokáig vagy elég figyelmesen ahhoz, hogy megértse, a felesége a támogatására és a megértésére vágyik.

Sokan beleesnek ebbe a hibába. Megszoktuk, hogy a problémákat elemezzük és megoldásokat keressünk rájuk. Elfelejtjük, hogy a házasság kapcsolat, nem pedig egy megoldandó probléma vagy egy elvégzendő feladat. A házastársi kapcsolatban együtt érző és értő meghallgatásra van szükség. Csak akkor kell tanácsot adnunk, ha társunk ezt kéri tőlünk, de akkor sem lekezelően. Sokan nem tudják, mit jelent mások meghallgatása. Beszélni és tanácsot adni könnyebb, mint meghallgatni egymást. A hallgatás művészetének elsajátítása éppoly nehéz lehet, mint egy idegen nyelv megtanulása, de megéri a fáradságot. Különösen akkor, ha társunk elsődleges szeretetnyelve a minőségi idő, ezen belül pedig a meghitt beszélgetés. Szerencsére számos könyv és cikk született már a másokra való odafigyelés művészetének kifejlesztéséről. Nem szeretném megismételni, amit másutt már megírtak, csupán összefoglalásul felsorolok néhány gyakorlati javaslatot:

1  Tartsunk fenn szemkontaktust, miközben társunk beszél. Ez megóv attól, hogy elkalandozzanak a gondolataink, és azt fejezi ki, hogy teljes figyelemmel hallgatjuk őt.

2  Miközben társunkat hallgatjuk, ne foglalkozzunk semmi mással. Tartsuk szem előtt, hogy a minőségi idő azt jelenti, hogy osztatlan figyelemmel fordulunk a másik ember felé. Ha épp valami olyasmit hallgatunk, olvasunk vagy csinálunk, ami leköti a figyelmünket, mondjuk meg őszintén és barátságosan. Valahogy így: „Látom, hogy beszélni szeretnél velem, és nagyon érdekel, hogy miről van szó, de nem akarlak fél füllel hallgatni. Ha tudsz várni tíz percet, befejezem, amit csinálok, és csak rád figyelek.” A legtöbb házastárs méltányolni fogja ezt a kérést.

3  Figyeljünk az érzésekre. Tegyük fel magunknak a kérdést: „Milyen érzelmeket él át most a társam?” Ha megtaláltuk a választ, adjunk visszajelzést. Például: „A szavaidból úgy veszem ki, hogy csalódott vagy, mert...” Ezzel esélyt adunk neki, hogy tisztázza a saját érzéseit, másrészt értésére adjuk, hogy figyelmesen hallgatjuk, amit mond.

4  Figyeljük meg a testbeszédét. Az ökölbe szorított vagy remegő kéz, a könnyek, az összevont szemöldök és a szemmozgás útba igazíthat a másik érzelmeit illetően. Néha a testbeszéd üzenete egészen más, mint amit a szavak közvetítenek. Kérdezzünk rá, hogy biztosak lehessünk abban, mit gondol és érez a társunk.

5  Ne szakítsuk félbe. Újabb kutatások kimutatták, hogy egy átlagos beszélgetésben mindössze hét másodpercig hallgatjuk a partnerünket, mielőtt félbeszakítjuk és közbevetjük a saját gondolatainkat. Ha osztatlan figyelemmel fordulunk társunk felé, akkor tartózkodnunk kell a védekezéstől és a vádaskodástól, vagy attól, hogy ellentmondást nem tűrően hangoztassuk a saját álláspontunkat. Az a cél vezéreljen, hogy megismerjük és megértsük egymás gondolatait és érzéseit, nem pedig az, hogy magunkat védjük vagy helyreutasítsuk egymást.

Tanuljunk meg beszélgetni

A meghitt beszélgetés nemcsak együtt érző odafigyelést igényel, hanem önfeltárást is. „Arra vágyom, hogy a férjem beavasson a gondolataiba és az érzelmeibe.” Ez az asszony a bensőséges kapcsolat utáni sóvárgását fejezi ki. Szeretné közel érezni magát a férjéhez, de hogyan érezhetné magát közel hozzá, ha nem ismeri? Csak akkor érzi férje szeretetét, ha az megtanulja feltárni önmagát. Ha a feleség szeretetnyelve a minőségi idő, ezen belül pedig a meghitt beszélgetés, akkor mindaddig nem lesz tele a szeretettankja, amíg a férje nem osztja meg vele gondolatait és érzéseit.

Az önkifejezés nehézséget jelent azok számára, akik olyan családban nőttek fel, ahol a gondolatok és érzelmek kifejezése kedvezőtlen fogadtatásban részesült. Mikor a kisgyermek egy játékra vágyott, meg kellett hallgatnia szülei prédikációját a család szomorú anyagi helyzetéről. A bűntudat, amit ilyenkor érzett, hamar leszoktatta arról, hogy vágyairól beszéljen. Mikor haragjának adott hangot, szülei rendreutasító és elítélő szavaiból megtanulta, hogy nem helyes kimutatni a haragos érzéseket. Ha bűntudatot keltettek benne, mikor kifejezte csalódottságát, amiért apja nem vitte magával vásárolni, azt a következtetést vonta le, hogy csalódását magába kell rejtenie. Sokan úgy nőnek fel, hogy megtanulják letagadni az érzéseiket, és lassanként elvesztik a kapcsolatot saját érzelmi énjükkel.

A feleség kérdéssel fordul a férjéhez: „Milyen érzést váltott ki belőled az, amit Don csinált?” A férj így felel: „Szerintem nem volt igaza. Másképp kellett volna viselkednie.” Tehát nem az érzéseiről beszél, hanem elmondja, hogy mit gondol. Lehet, hogy okkal érezhetne haragot, fájdalmat vagy csalódást, de már olyan régóta él a gondolatok világában, hogy nem ismeri fel az érzéseit. Ha úgy dönt, hogy megtanulja a meghitt beszélgetés nyelvét, egy számára idegen nyelvet kell elsajátítania. Először is kapcsolatba kell lépnie az érzelmeivel, és tudatosítania kell, hogy noha életének ezt a részét megtagadta, ő mégiscsak érzelmi lény.

Aki szeretné megtanulni a meghitt beszélgetés szeretetnyelvét, kezdje azzal, hogy feljegyzi a napközben átélt érzelmeit. Naponta háromszor kérdezzük meg magunktól: „Milyen érzelmeket éltem át az elmúlt három órában? Mit éreztem munkába menet, amikor a kocsisor lépésben araszolt előre? Mit éreztem, amikor az irodába érve megtudtam, hogy a titkárnőmet ma reggeltől áthelyezték egy másik osztályra? Milyen érzelmeket váltott ki belőlem, amikor a főnököm közölte, hogy a munkát, amelyen jelenleg dolgozom, három napon belül le kell adnom, pedig én azt hittem, hogy még van rá két hetem?”

Írjuk le érzéseinket egy jegyzetfüzetbe, és emlékeztetőül egy-két szóval vázoljuk a kiváltó eseményt. Például így:

Esemény

Érzések

araszolás a forgalomban

düh

nincs titkárnőm

csalódás

kész munka 3 napon belül

frusztráció, szorongás

Naponta háromszor végezzük el ezt a gyakorlatot, hogy tudatosítsuk érzelmi beállítottságunkat. A jegyzetfüzet segítségével lehetőleg naponta osszuk meg érzéseinket házastársunkkal. Néhány hét alatt természetessé válik, hogy kifejezzük az otthonon kívül átélt érzelmeinket, sőt az is, hogy a családban történt eseményekkel kapcsolatos érzéseinknek hangot adjunk. Ne feledjük, az érzelmek önmagukban se nem jók, se nem rosszak – csupán az élet eseményei által kiváltott pszichés reakcióink.

Döntéseinket gondolataink és érzelmeink alapján hozzuk. Amikor dugóba kerültünk munkába menet, dühösek voltunk, és ilyen gondolatok suhantak át az agyunkon: „Biztosan megint elkések, múltkor is utolsónak estem be az értekezletre. Ha ez a taxis előttem még átment volna a sárgán, nyerhettem volna tíz percet. Ő biztosan ráér, de miért tart föl másokat! Egy kicsit meg kéne tolni, hogy észbe kapjon, de akkor még az ő kárát is az én biztosítóm fizethetné.”

Az élet minden eseménye érzelmeket, gondolatokat, vágyakat és végül cselekvéseket vált ki belőlünk. A meghitt beszélgetés „nyelvjárása” azt jelenti, hogy mindezt megosztjuk egymással.

A „Holt-tenger” és a „csobogó patak”

Nem mindannyian idegenedtünk el saját érzelmeinktől, de alkatunktól függ, hogy hogyan juttatjuk ezeket kifejezésre. Két alapvető személyiségtípust figyeltem meg. Az elsőt úgy nevezem, hogy „Holt-tenger”. Izraelben a Galileai-tó vizét a Jordán folyó szállítja délre a Holt-tengerbe. A Holt-tengerben megreked a víz, nem folyik tovább. Befogad, de ki nem enged. Az ilyen személyiségtípusú ember sok tapasztalatot, érzelmet és gondolatot fogad be minden egyes nap. Hatalmas gyűjtőmedencében raktározza el a kapott információkat, de megelégszik azzal, hogy megtartja magának. Ha megkérdezzük tőle: „Mi bajod van? Miért nem szólsz egész este egy szót sem?”, valószínűleg így felel: „Nincs semmi bajom. Miből gondolod, hogy valami bajom van?” Ez a válasz teljesen őszinte. Nincs belső igénye arra, hogy megossza, amit átélt. Bejárhatja a fél világot anélkül, hogy egy szót is szólna, és közben tökéletesen elégedett.

A másik végletet „csobogó patak”-nak neveztem el. Aki ehhez a személyiségtípushoz tartozik, az bármit lát vagy hall, azt ki is beszéli magából, legfeljebb hatvan másodperces késéssel. Ha senki sincs otthon, akinek elmondhatná, akkor felhív valakit: „Képzeld, mi történt velem!” Ha ez sem sikerül, akkor jobb híján magának újságolja el, mert nincs gyűjtőmedencéje. A „Holt-tenger” személyiségtípus gyakran házasodik össze a „csobogó patak”-kal, aminek az a magyarázata, hogy az együtt járás időszakában ez nagyon vonzó párosításnak tűnik.

Ha a „Holt-tenger” randevúzik a „csobogó patak”-kal, csodálatos élményben lesz része. Nem kell azon törnie a fejét, hogyan is kezdje el a beszélgetést, s hogy miről folyjon a szó egész este. Sőt, még gondolkoznia sem kell. Mindössze annyi lesz a dolga, hogy időnként bólintson, és azt mondja, hogy „ühüm”, miközben a partnere szóval tartja. „Milyen csodálatos ember”, gondolja majd hazafelé menet.

A „csobogó patak” hasonlóan el lesz bűvölve, hiszen a „Holt-tenger” a világ leghálásabb közönsége. Órákon keresztül csacsoghat, partnere mindvégig feszülten figyel. Mindketten rendkívül vonzónak találják egymást. Ötévi házasság után azonban a „csobogó patak” egy reggel ezzel a gondolattal ébred: „Öt éve vagyunk házasok, és nem ismerem őt.” A „Holt-tenger” pedig így gondolkozik: „Túlontúl jól ismerem őt. Bárcsak alábbhagyna a szóáradat, és lélegzethez jutnék.” De még ilyenkor sincs ok az elkeseredésre: a „Holt-tenger” megtanulhat beszélni, a „csobogó patak” pedig megtanulhat hallgatni. Meghatározó a személyiségtípusunk befolyása, de nem szükségszerű, hogy uralkodjon rajtunk.

Az új viselkedésforma elsajátításának egyik módja, ha naponta meghatározott időben, mindketten elmesélünk három dolgot, ami aznap történt velünk, s megosztjuk az ezekkel kapcsolatos érzelmeinket is. Ez a jól működő házasság karbantartásának alapvető feltétele. Ha ezt a minimális programot sikerül megvalósítanunk, idővel egyre szabadabban és oldottabban nyílunk meg egymás előtt.

Közös tevékenység

A minőségi idő szeretetnyelvének egy másik változata a közös tevékenység. Egyik legutóbbi házassági szemináriumomon felkértem a párokat, hogy fejezzék be az alábbi mondatot: „Akkor érzem a leginkább férjem/feleségem szeretetét, amikor...” Íme egy huszonkilenc éves, nyolc esztendeje nős férfi válasza: „Akkor érzem a leginkább feleségem szeretetét, amikor együtt tevékenykedünk. Ilyenkor többet beszélgetünk. Olyan érzés, mintha újra együtt járnánk.” Ez olyan emberek jellegzetes válasza, akiknek a minőségi idő az elsődleges szeretetnyelve. A hangsúly az együttléten van, és a közös tevékenységen, mikor teljes figyelmükkel egymás felé fordulnak.

A közös tevékenység bármi lehet, ami az egyik vagy mindkét házasfelet érdekli. Nem azon van a hangsúly, hogy mit csinálnak, hanem azon, hogy miért. Az a cél, hogy közös élményben legyen részük, és átéljék a felemelő érzést: „Törődik velem. A kedvemért szívesen megteszi azt, ami nekem fontos.” Sokan vannak, akik számára a szeretet ezen a nyelven beszél a legékesszólóbban.

Tracy a komolyzene szeretetében nőtt fel. Egész gyerekkorában a klasszikus zene hangjai töltötték be a házukat. Évente legalább egyszer hangversenyre ment a szüleivel. Larry ezzel szemben vidéken, countryzenén nevelkedett. Soha nem volt hangversenyen, viszont a rádióból mindig countryzene szólt. A komolyzenét csak liftenének nevezte. Ha nem veszi el Tracyt, talán soha életében nem ment volna hangversenyre. Mielőtt összeházasodtak, még a szerelmi rajongás hevében, egyszer elment Tracyvel egy koncertre. De még ebben az euforikus érzelmi állapotban is csupán ez volt a reakciója: „Ezt nevezed te zenének?” Azt remélte, hogy a házasságkötésük után többet nem lesz része ilyen élményben. Amikor azonban néhány évvel később felismerte, hogy Tracy elsődleges szeretetnyelve a minőségi idő, különösen is a közös tevékenység, ami a komolyzenei hangversenyek látogatását is magában foglalta, úgy döntött, hogy szívesen elkíséri feleségét egy-egy koncertre. Nem a komolyzene iránti rajongása, hanem társa iránti szeretete vezérelte. Idővel még a zenét is megkedvelte, sőt olykor még élvezte is. Ha nem is lett komolyzene-rajongó, de a felesége iránti szeretetét megtanulta kifejezni.

A közös tevékenységek skálája igen széles. Kertészkedés, bolhapiac látogatása, régiségek vásárlása, zenehallgatás, piknik a természetben, nagy séták vagy akár egy közös nagytakarítás – csak az érdeklődésünk és a vállalkozó kedvünk szab határt a felsorolásnak. Az nevezhető közös tevékenységnek,

1. ami legalább az egyik fél érdeklődését szolgálja,

2. amihez a másiknak is kedve van,

3. amit mindketten azért tesznek, hogy szeretetüket fejezzék ki egymás iránt.

A közös tevékenységek egyik előnye, hogy emlékezetünkben elraktározódnak, és gondolatban újra és újra visszatérhetünk hozzájuk. Életre szóló élményt jelenthet egy hajnali tengerparti séta, a virágoskert kialakítása, vagy egy erdei gombászás. Szívesen gondolunk vissza a közös síelésre, a vidámparki mulatságra, a koncertekre, a katedrálisokra, és arra, amikor biciklizés közben megálltunk egy szép vízesés alatt. Még most is érezzük arcunkon a vízpárát. Ezek a szeretet emlékei, különösen annak, akinek a minőségi idő a szeretetnyelve.

De kinek van erre ideje a munkahelyi és egyéb kötelezettségek mellett? Mindenkinek, aki az ebédre és a vacsorára tud időt szakítani. Hiszen ez éppolyan fontos az egészséges házassághoz, mint az étkezések a testi egészséghez. Nehéz megoldani? Gondos tervezést igényel? Természetesen. Azt jelenti, hogy fel kell áldoznunk bizonyos egyéni kedvtelésünket? Meglehet. Azzal jár, hogy olyan dolgokban is részt veszünk, amelyek számunkra nem különösebben vonzók? Előfordulhat. Megéri? Kétségtelenül! És mi a jutalmunk? Az öröm, hogy társunk érzi a szeretetünket, mert megtanultuk ezt az ő szeretetnyelvén kifejezni.

E lapokon is szeretném köszönetemet kifejezni Billnek és Bettynek, akik segítettek felismerni az első két szeretetnyelv, az elismerő szavak és a minőségi idő értékét.

Itt az ideje, hogy rátérjünk a harmadik szeretetnyelvre.

ÖNÉ A SZÓ

Mi az a házasságukban, ami megakadályozza, hogy minőségi időt töltsenek együtt?

Ha társa a minőségi idő szeretetnyelvét beszéli:

1  Vannak párok, akik sokkal több időt töltenek együtt, mint mások. Ha önökkel is ez a helyzet, jelöljenek ki konkrét alkalmakat és helyeket, amikor minőségi időt tölthetnek egymással.

2  Kérdezze meg a társát, mi volna az az öt tevékenység, amelyben szívesen részt venne önnel együtt. Ne hagyatkozzon feltételezésekre. Ha gondot jelentenek az anyagiak, találja meg a kérések teljesítésének egyszerűbb és elérhetőbb változatát.

3  Az egyik módja, hogy a fizikai távolság ellenére minőségi időt töltsenek egymással, ha megosztja társával, hogyan alakul a napja. Küldjön egy képet arról, ami munkába menet a szemébe ötlött, vagy írja meg egy üzenetben, ha valami vicces dolog történt az értekezleten. Egy feleség mondta: „A férjem küldött egy fotót arról, ahogy ő, a lányunk és a kutyánk ejtőznek a tornácunkon. Épp dolgoztam az irodában, mégis olyan érzésem támadt, mintha én is ott lennék velük.”

4  Gondoljon egy olyan programra, amelyben házastársa nagy örömét leli, ám ön kevés élvezetet talál benne (meccsnézés, kézműveskedés, természetfotózás stb.). Mondja el társának, hogy szeretné tágítani a látókörét, és szívesen belekóstolna vele ebbe a tevékenységbe. Tűzzenek ki egy időpontot, és tegyen ki magáért.

5  Vegyenek tervbe egy hétvégi kiruccanást édes kettesben valamikor a következő fél év során, amikor a munkát és a családi kötelezettségeket is maguk mögött hagyhatják. Koncentráljanak a közös kikapcsolódásra, és olyan programot válasszanak, amelyet mindketten élveznek.

6  Mindennap szakítsanak időt arra, hogy beszámoljanak egymásnak a napjukról. Ha több időt töltenek híradónézéssel, mint az egymásra való odafigyeléssel, végül többet fognak törődni a közel-keleti eseményekkel, mint egymással. És ha több időt töltenek a Facebookon, mint egymás társaságában, végül fontosabbá válik a több száz „ismerős”, mint a társuk.

7  Böngésszék át együtt a vasárnapi újság utazási rovatát, és beszélgessenek azokról a helyekről, ahová szívesen elutaznának. Akár eljutnak ezekre a helyekre, akár nem, a közös ábrándozás mindenképp szórakoztató.

6

Harmadik szeretetnyelv:

Ajándékozás

Antropológiai tanulmányaimnak köszönhetően különleges népcsoportok életébe nyerhettem bepillantást a világ különböző pontjain. Jártam Közép-Amerikában, ahol a maják és az aztékok fejlett kultúráját tanulmányoztam. Átkeltem a Csendes-óceánon, és megismerkedtem Melanézia és Polinézia törzsi népeivel. Eljutottam az északi tundra eszkimóihoz, és megismertem a japán bennszülötteket, az ajnukat. A párválasztás és a házasság kulturális sajátosságait vizsgálva azt tapasztaltam, hogy az ajándékozás minden általam tanulmányozott kultúrában fontos része az udvarlás és a párválasztás folyamatának.

Az antropológusokat mindig elbűvölik azok az egyetemes emberi sajátosságok, amelyek átívelik a kulturális határokat. Lehetséges, hogy az ajándékozás a szeretet egyetemes kifejezési formája? Mindig együtt jár a szeretettel az adni vágyás? Nem csupán elméleti kérdések ezek, sőt a válasznak komoly gyakorlati jelentősége van a házaspárok életére nézve.

Egyik antropológiai terepgyakorlatom alkalmával Dominika szigetére utaztam, hogy a karibi indiánok kultúráját tanulmányozzam. Itt ismerkedtem meg Freddel, egy huszonnyolc éves fekete fiatalemberrel, aki egy robbantásos halászaton szenvedett balesetben elveszítette az egyik kezét. A baleset miatt nem folytathatta tovább halászmesterségét. Rengeteg ráérő ideje volt, én pedig örömmel fogadtam a társaságát. Órákat töltöttünk együtt, és sokat beszélgettünk a kultúrájukról.

Amikor először jártam Fred házában, megkérdezte tőlem:

– Parancsol egy kis gyümölcslét, Mr. Gary? – majd odafordult az öccséhez, és azt mondta:

– Hozzál Mr. Garynek egy kis gyümölcslét. – A fiú sarkon fordult, elballagott az ösvényen, fölmászott egy kókuszpálmára, és egy zöld kókuszdióval tért vissza.

– Nyisd föl – adta ki az utasítást Fred. A fiú hosszú, éles kése három villámgyors mozdulatával egy háromszög alakú nyílást vágott a kókuszdió tetején.

– Parancsoljon – nyújtotta felém a kókuszdiót Fred. Kissé zavaros volt, de megittam az utolsó cseppig, mert tudtam, hogy szeretetből jövő ajándékot kaptam. A barátja voltam, ezért megkínált gyümölcslével.

Az együtt töltött hetek végén, mielőtt végleg elhagytam a kis szigetet, Fred még egy utolsó jelét adta szeretetének. Egy 35-40 cm hosszú, görbe botocskát kaptam tőle, melyet az óceánból fogott ki. A kövek selymesen simára csiszolták. Fred szerint a bot hosszú ideig sodródott Dominika partjain, és azért adta nekem, hogy mindig erre a szép szigetre emlékeztessen. Még ma is, ha ránézek a botocskára, szinte hallom a Karib-tenger hullámainak zúgását. De nem annyira Dominikára, mint inkább a szeretetre emlékeztet engem.

Az ajándék kézzel fogható jele annak, hogy valaki ránk gondolt. Nem az számít, hogy mennyibe kerül. Azért olyan becses számunkra, mert a szeretetet jelképezi.

Az anyák féltve őrzik a gyermekeiktől kapott ajándékokat, még akkor is, ha a féltett kerti virágot tépték le. A szeretet és az adni vágyás szoros összefüggését jelzi, hogy a gyermekek kicsi koruktól kezdve szívesen ajándékozzák meg szüleiket.

Az ajándék a szeretet látható jelképe. A legtöbb esküvői szertartáshoz hozzátartozik a gyűrűváltás a következő szavak kíséretében: „E gyűrűk külső és látható jegyei annak a belső köteléknek, amely kettőtök szívét örökké tartó szeretetben egyesíti.” Ez nem valami üres szónoki fordulat. Annak az alapvető igazságnak a megfogalmazása, hogy a szimbólumoknak érzelmi jelentőségük van. Mikor a férj vagy a feleség lehúzza az ujjáról a jegygyűrűt, és nem viseli többé, szemléletes jele ez annak, hogy a házasság komoly veszélyben forog. Egy férj mondta egyszer: „Amikor a feleségem hozzám vágta a jegygyűrűjét, és becsapta maga mögött az ajtót, tudtam, hogy a házasságunk végveszélybe került. Két napig nem vettem föl a gyűrűjét a földről. Amikor végül fölvettem, ellenállhatatlan zokogás tört rám.” A gyűrű, mely eredetileg a szeretet jelképe volt, most a tönkrement házasság fájdalmas jelképévé vált.

A szeretet látható jelképei némelyek számára különösen is fontosak. Vannak, akik az esküvő után többé le sem veszik az ujjukról a jegygyűrűt. Mások egyáltalán nem hordják. Ez is azt mutatja, hogy az emberek különböző szeretetnyelveket beszélnek. Akinek az ajándékozás az elsődleges szeretetnyelve, az nagy becsben fogja tartani a társától kapott gyűrűt. Az évek során kapott többi ajándékot is féltve őrzi mint társa szeretetének megnyilatkozásait. Ajándékok, azaz látható jelképek híján talán nem is lenne biztos a szeretetében.

Az ajándékok megjelenési formája és értéke igen nagy változatosságot mutathat. Annak, aki ezt a szeretetnyelvet érti, az ajándék értéke nem sokat számít, hacsak nem tér el jelentős mértékben attól, amit az ajándékozó megengedhet magának. Ha egy milliomos férj rendszeresen filléres ajándékokkal lepi meg a házastársát, felmerül a kérdés, hogy ez valóban szeretetének a kifejeződése-e. De ha a család anyagi lehetőségei szűkösek, egy csekély értékű ajándék is milliókkal érhet fel, hiszen szeretetről vall.

Ajándékot vásárolhatunk, készíthetünk, de ajándék lehet akár egy szép falevél is. Egy gyönyörű üdvözlőlap is kedves ajándék lehet, de aki nem engedheti meg magának, hogy erre pénzt költsön, az saját kezűleg is készíthet egyet minden kiadás nélkül. Végy ki egy papírlapot a munkahelyi papírkosárból, hajtsd össze középen, fogj egy ollót, vágj ki a papírból egy szívet, írd rá, hogy „szeretlek”, majd írd alá a nevedet. Nem az ajándék értéke számít.

De mit tehet az, aki ehhez nem szokott hozzá: „Én nem vagyok egy ajándékozó típus. Engem sem halmoztak el gyerekkoromban ajándékokkal. Sohasem tanultam meg, hogyan kell ajándékot választani valakinek. Nekem ez túl nehéz.” Semmi baj, hiszen ez a felismerés a legjobb kiindulópont ahhoz, hogy megtanuljuk szeretetünket kifejezni. Miután felfedeztük, hogy házastársunk szeretetnyelve eltér a mienktől, vágjunk bele az új nyelv megtanulásába. Ha az a ő elsődleges szeretetnyelve az ajándékozás, könnyű helyzetben vagyunk: ez a legkönnyebben elsajátítható szeretetnyelv.

Hogyan is kezdjünk hozzá? Írjuk össze azokat az ajándékokat, melyeket társunk őszinte örömmel fogadott az évek során – akár tőlünk, akár másoktól kapta. A felsorolás alapján lesz némi elképzelésünk arról, hogy milyen ajándékokat kedvel. Ha nem tudjuk kiválasztani a megfelelő ajándékot, kérjünk segítséget egy családtagtól, aki jól ismeri a társunkat. Olyan ajándékot válasszunk, aminek az ára és a beszerzése nem megterhelő számunkra, és amit szívesen adunk. Nem kell különleges alkalomra várnunk. (Ha többnyire kritikával fogadja az ajándékainkat, és mindig talál valami kivetnivalót bennük, akkor szinte biztos, hogy nem az ajándékozás a legfontosabb szeretetnyelv számára.)

A legjobb befektetés

Ha szeretetünket az ajándékozás nyelvén akarjuk kifejezni, át kell gondolnunk a pénzhez való viszonyunkat. Mindenkinek más a felfogása a pénz hasznáról, és különböző érzelmekkel viszonyulunk a pénzköltéshez. Aki hajlamos a költekezésre, az olyankor érzi jól magát, amikor jó üzletet csinált. Másoknak akkor jó a közérzetük, ha van megtakarított pénzük, amit jól be lehet fektetni.

Aki szívesen költekezik, annak nem okoz gondot, hogy ajándékokat vásároljon a házastársának. Aki azonban inkább takarékoskodni szeret, az nagy belső ellenállást érezhet magában a szeretetnek ezzel a kifejezési formájával szemben. Nem szívesen ad ki pénzt sem magára, sem másokra. Csakhogy még a legtakarékosabb ember is költ magára! A megtakarított és befektetett pénzzel önbecsülést és érzelmi biztonságot vesz magának. Úgy bánik a pénzzel, ahogy azt saját érzelmi szükségletei diktálják. Hogyne kellene házastársunk érzelmi szükségleteiről még inkább gondoskodnunk? Ha úgy véljük, hogy az ajándékozás a szeretetnyelve, talán azt is megértjük, hogy számunkra a legjobb befektetés az ő megajándékozása. Ha csordultig töltjük házastársunk szeretettankját, minden bizonnyal ő is viszonozni kívánja a tőlünk kapott szeretetet, mégpedig azon a nyelven, amelyet a legjobban értünk. Ha kölcsönösen betöltjük egymás érzelmi igényeit, új távlatok nyílnak meg a házasságunk előtt. Ne aggódjunk, ha megtakarított pénzünk kicsit megcsappan. Ez még nem pazarlás, hiszen amit a kapcsolatunkba fektetünk bele, az többet ér, mintha bluechip-részvényekbe fektetnénk a pénzünket.

Önmagunk odaajándékozása

Létezik egy megfoghatatlan ajándék, amely többet ér, mint bármi, amit a kezünkbe foghatunk. Ezt nevezem önmagunk odaajándékozásának vagy jelenlétünk ajándékának. A házastárs jelenléte a szükség idején mindennél többet jelent annak, akinek az ajándékozás a szeretetnyelve. Jane egy ízben ezt mondta nekem:

– Don, a férjem, jobban szereti a teniszt, mint engem.

– Miért gondolja ezt? – kérdeztem.

– Aznap, amikor a gyermekünk megszületett, ő teniszezett. Én egész délután a kórházban feküdtem, miközben ő a teniszpályán játszott.

– Ott volt, amikor a baba megszületett?

– Persze. Addig maradt ott, amíg a gyerek világra jött, de tíz perc múlva már ment is teniszezni. Teljesen elkeseredtem. Olyan fontos pillanat volt ez az életünkben. Szerettem volna, ha együtt maradunk. De Donnak fontosabb volt a játék.

Ez a férj küldhetett volna egy tucat rózsát is a feleségének, az sem szólt volna ékesebben, mint ha ott lett volna mellette, a kórházi szobában. Láttam, hogy Jane-t mélyen megsebezte ez az élmény. A „baba” már tizenöt éves volt, ő mégis olyan átéléssel beszélt erről az eseményről, mintha tegnap történt volna. Tovább puhatolóztam:

– Erre az egyetlen tapasztalatra alapozza azt, hogy Don jobban szereti a teniszt, mint önt?

– Ó, nem – felelte Jane. – Az édesanyám temetése napján is teniszezett.

– Elment a temetésre?

– Persze. Eljött a temetésre, de amint vége lett, már ment is a teniszpályára. Nem akartam elhinni! A fivéreim és nővéreim hazajöttek velem, de a férjem teniszezni ment.

Később megkérdeztem Dont erről a két eseményről. Pontosan tudta, miről beszélek.

– Tudtam, hogy fel fogja emlegetni – mondta. – Végig ott voltam mellette, amíg vajúdott, és akkor is, amikor a gyerek megszületett. Fényképeket is készítettem róluk, olyan boldog voltam, hogy majd kiugrottam a bőrömből. Alig vártam, hogy elmeséljem a srácoknak, akikkel együtt teniszeztem. De minden örömem odalett, amikor este visszamentem a kórházba. Rettenetesen dühös volt rám. Pedig azt hittem, örülni fog, hogy ilyen büszke apa vagyok.

– És amikor meghalt az édesanyja? Azt biztosan nem mesélte el önnek, hogy egy héttel a halála előtt szabadságot vettem ki, és az egész hetet bent töltöttem a kórházban és az anyósom házában, amit rendbe kellett tenni, hogy hazavihessük őt. Miután meghalt, és a temetés is lezajlott, úgy éreztem, mindent megtettem, ami rajtam múlt. Szükségem volt egy kis lélegzetvételre. A teniszezés segít levezetni a feszültséget. Úgy gondoltam, Jane-nek is jobb lesz, ha lazítok egy kicsit.

– Megtettem mindazt, amiről azt hittem, hogy fontos lehet neki, de ez sem volt elég. Folyton ezt a két napot veti a szememre. Azzal vádol, hogy jobban szeretem a teniszt, mint őt. Ez nevetséges!

Don jó szándékú férfi volt, de nem értette, hogy milyen hatalmas ereje van a jelenlétnek. Felesége számára mindennél fontosabb volt az a tudat, hogy ő mellette van. Ha társunk szeretetnyelve az ajándékozás, akkor válságos pillanatokban a legnagyobb ajándék, amit adhatunk, a jelenlétünk. Ez szeretetünk jelképe. Ha nem vagyunk mellette, nem érzi, hogy szeretjük. A tanácsadás során Don és Jane tisztázták múltbeli sérelmeiket és félreértéseiket. Végül Jane megbocsátott a férjének, Don pedig megértette a jelenlét fontosságát.

Aki hasonlóan fontosnak érzi társa fizikai jelenlétét, annak azt javaslom, hogy ezt szóban is fejezze ki. Nem várhatjuk el, hogy házastársunk olvasson a gondolatainkban. Ha pedig így szól hozzánk: „Nagyon szeretném, ha ma este velem lennél” – vegyük komolyan ezt a kérést. Lehet, hogy a mi szemszögünkből ez nem tűnik olyan fontosnak. De ha elutasítjuk a kérését, azzal esetleg olyan üzenetet közvetítünk felé, ami nem áll szándékunkban.

Egyszer egy férj mesélte nekem a következő esetet. „Amikor az édesanyám meghalt, a feleségem főnöke csak két órára akarta elengedni a temetésre, de délután vissza kellett volna mennie az irodába. A feleségem azt felelte, hogy úgy érzi, a férjének ezen a napon szüksége van az ő támogatására, ezért aznap nem megy be dolgozni.

– Ha egész nap távol marad, elveszítheti az állását – fenyegette meg a főnöke.

– Nekem fontosabb a férjem, mint az állásom – felelte a feleségem, és egész nap mellettem maradt. Sohasem éreztem jobban az irántam való szeretetét, mint akkor, és azóta is hálás vagyok neki ezért. Egyébként nem veszítette el az állását. A főnöke hamarosan távozott a cégtől, és őt nevezték ki a helyére” – fejezte be a történetet a férfi. Ez az asszony jól ismerte a férje szeretetnyelvét.

Csoda Chicagóban

Az adni vágyás a szeretet lényegéhez tartozik, és minden szeretetnyelvben szerepet játszik, de vannak, akik számára legékesszólóbban a szeretet látható jelképei, az ajándékok beszélnek. Jól szemlélteti ezt az igazságot Jim és Jenny példája.

Mindketten részt vettek az általam vezetett házasságápoló tanfolyamon Chicagóban, ahol éltek, s elutazásom előtt felajánlották, hogy a szombat délutáni alkalom után kivisznek a repülőtérre. Volt még néhány óránk a gép indulásáig, ezért meghívtak egy étterembe. Mivel farkaséhes voltam, örömmel vettem az indítványt, de – mint később kiderült – sokkal többet kaptam egy ebédmeghívásnál.

Jim és Jenny vidéken nőttek fel, egymástól nem messze. Röviddel egybekelésük után Chicagóba költöztek. Történetük elmesélésekor tizenöt éves házasok voltak, és három gyermekük volt. Ahogy leültünk, Jenny rögtön beszélni kezdett.

– Chapman doktor – mondta –, azért akartuk kikísérni önt a repülőtérre, hogy elmeséljük a csodát, ami velünk történt.

A csoda szó hallatán mindig feszengeni kezdek, különösen ha nem ismerem az illetőt, aki e szót használja. Miféle bizarr történetet fogok hallani? – kérdeztem magamban. De nem szóltam semmit, hanem feszült figyelemmel fordultam Jenny felé. El voltam készülve rá, hogy valami megdöbbentő történet következik.

– Isten önt használta fel, Chapman doktor, hogy csodát tegyen a házasságunkkal – mondta Jenny, engem pedig máris elfogott a bűntudat. Egy perccel előbb fennakadtam azon, hogy a csoda szót használja, s mint kiderült, én voltam a csoda közvetítője. Most még izgatottabban vártam a folytatást.

– Három évvel ezelőtt már részt vettünk a házassági szemináriumán itt, Chicagóban – folytatta Jenny. – Kétségbeesett állapotban voltam. Komolyan foglalkoztam azzal a gondolattal, hogy elhagyom Jimet, és ezt meg is mondtam neki. A házasságunk már régen elromlott. Úgy tűnt, hogy semmi remény a változásra. Éveken át siránkoztam Jimnek, mennyire szükségem volna a szeretetére, de ő szinte meg sem hallotta. Szerettem a gyermekeinket, és tudtam, hogy ők is szeretnek, de Jimtől teljesen elhidegültem. Valósággal meggyűlöltem őt. Megrögzötten módszeres ember volt. Mindent rutinból csinált. Olyan kiszámítható volt, mint egy óraszerkezet, és semmi sem volt képes kizökkenteni a megszokott kerékvágásból.

– Évekig próbáltam jó felesége lenni. Főztem, mostam, vasaltam. Megtettem mindazt, ami egy jó feleségtől elvárható. A szexuális életünk is rutinszerűen működött, még ebben sem éreztem a szeretetét. Miután összeházasodtunk, abbahagyta az udvarlást, és magától értetődőnek tartotta, hogy ott vagyok mellette. Úgy éreztem, hogy kihasznál és nem becsül meg.

– Amikor az érzéseimről beszéltem Jimnek, kinevetett, és azt mondta, a mi házasságunk éppolyan jó, mint bárki másé. Nem értette, miért vagyok annyira boldogtalan. Azzal próbált vigasztalni, hogy van szép házunk, új kocsink, rendesen fizetjük a számláinkat, és szabadon eldönthetem, elmegyek-e dolgozni, vagy sem, egyszóval minden okom megvan arra, hogy boldog legyek, és nem kéne annyit siránkoznom. Meg sem próbálta megérteni az érzéseimet. Teljesen magamra maradtam.

– Ennek ellenére – folytatta – három évvel ezelőtt elmentünk az ön tanfolyamára. Azelőtt soha nem voltunk házassági szemináriumon. Nem is tudtam, milyen az, és őszintén szólva nem is vártam tőle túl sokat. Nem hittem, hogy bárki is meg tudná változtatni Jimet. Egy szót sem beszéltünk a hallottakról, bár úgy tűnt, hogy Jimnek tetszett. Akkoriban már alig beszélgettünk egymással.

– A tanfolyam szombat délután ért véget. A hétvége a szokott módon telt el, de hétfő délután, amikor hazaért a munkából, egy szál rózsát nyújtott át nekem. „Honnan szedted?” – kérdeztem.

„Egy utcai árustól vettem. Gondoltam, megérdemelsz egy szál rózsát” – felelte. Örömömben elsírtam magam.

– Kedden délután fölhívott az irodából, és megkérdezte, mit szólnék, ha venne egy pizzát, és hazahozná, hogy ne kelljen vacsorát főznöm. Nagyszerűnek tartottam az ötletet. Kellemes esténk volt. A gyerekek is örültek, és hálásak voltak az apjuknak. Én megöleltem, és megköszöntem neki ezt a nagyszerű estét.

– Szerdán minden gyereknek hozott egy doboz aprósüteményt, nekem pedig egy kis cserepes virágot. Azt mondta, azért hozta, mert a rózsa elhervad, ez viszont sokáig megmarad. Nem tudtam mire vélni a változást. Csütörtök este, vacsora után a kezembe nyomott egy képeslapot, amelyben az állt, hogy nem mindig tudja kifejezni az irántam érzett szeretetét, pedig nagyon fontos vagyok számára. Megint sírva fakadtam, és ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy megöleljem és megcsókoljam. Péntek délután mindenkinek hozott egy szelet tortát a cukrászdából, amit vacsora után ő tálalt fel. Szombat estére bébiszittert hívott a gyerekekhez, és elmentünk kettesben vacsorázni.

– Fogalmam sem volt, mi lelte Jimet, azt sem tudtam, tartós lesz-e ez nála, de élveztem minden pillanatát – mesélte tovább Jenny. Miután az étteremben megvacsoráztunk, megkértem, árulja el, minek tulajdonítható ez a nagy változás.

Jenny ekkor mélyen a szemembe nézett, és így folytatta: – Fel tudja fogni, Chapman doktor? Ez az ember soha egyetlen szál virágot sem adott nekem, amióta összeházasodtunk! Soha semmi kedveset nem írt nekem! Mindig azt mondta: „Az üdvözlőlap csak pénzpocsékolás, megnézed, aztán eldobod.” Öt év alatt egyszer fordult elő, hogy elmentünk vacsorázni. Soha semmit nem vett a gyerekeknek, és tőlem is elvárta, hogy csak a legszükségesebbeket vásároljam meg nekik. Soha eszébe sem jutott, hogy pizzát hozzon vacsorára. Elvárta, hogy minden este meleg vacsorával várjam. Egyszóval hihetetlen változás történt a magatartásában.

Ekkor Jimhez fordultam, és megkérdeztem tőle:

– Mit válaszolt a feleségének ott az étteremben, amikor megkérdezte, hogy mi történt?

– Elmondtam neki, hogy amikor az ön előadását hallgattam a szeretetnyelvekről, megértettem, hogy ő az ajándékok nyelvén ért. Arra is rádöbbentem, hogy évek óta egyetlen ajándékot sem adtam neki. Eszembe jutott, hogy amikor udvaroltam, rendszeresen kapott tőlem virágot és más apró ajándékokat, de miután összeházasodtunk, úgy gondoltam, ezt nem engedhetjük meg magunknak. Elmondtam neki, hogy elhatároztam, egy héten át mindennap megajándékozom valamivel. Magam is meglepődtem, milyen óriási változást tapasztaltam nála.

– Bevallottam neki, mennyire sajnálom, hogy nem figyeltem rá az elmúlt években, és elmondtam, hogy igazán szeretem őt, és méltányolom mindazt, amit értem és a gyerekekért tesz. Megfogadtam, hogy Isten segítségével életem hátralévő részében ajándékozó szeretnék lenni.

– Azt felelte: „De Jim, az nem lehet, hogy ezentúl mindennap vegyél nekem valami ajándékot. Ezt nem engedheted meg magadnak.” „Na jó – feleltem –, ha nem is minden áldott nap, de legalább hetente egyszer. Ez is évente ötvenkettővel több ajándékot jelent, mint amennyit az elmúlt öt évben kaptál tőlem. És ki mondta, hogy az ajándékot csak venni lehet? Néha készíthetek is valamit, vagy megvalósíthatom Chapman doktor ötletét, és lehet, hogy tavasszal a kerti virágaidból kapsz egy-egy szálat ajándékba.”

– Képzelje, Chapman doktor – vágott közbe Jenny –, a három év alatt nem hiszem, hogy egy hetet is kihagyott volna! Mint akit kicseréltek! Olyan boldogok vagyunk azóta, hogy a gyerekeink már turbékoló galamboknak csúfolnak bennünket. Már tudom, milyen az, amikor valakinek tele van a szeretettankja!

– És ön, Jim? – fordultam a férjhez. – Ön is érzi Jenny szeretetét?

– Ó, én mindig is éreztem, hogy szeret, Chapman doktor. Jenny a világ legjobb háziasszonya. Csodálatosan főz. Gyönyörűen kimossa és kivasalja a holmijaimat. Nagyszerűen bánik a gyerekekkel. Tudom, hogy szeret. – Elmosolyodott, és hozzátette: – Ugye, már ennyiből is kitalálta, hogy mi az én szeretetnyelvem?

Valóban kitaláltam, és már azt is értettem, miért használta Jenny a „csoda” szót.

Az ajándéknak nem muszáj drágának lennie, és nincs szükség hetente újabb ajándékra. Értékét nem az ára adja, hanem a szeretet, amit jelképez.

A 7. fejezetben Jim szeretetnyelvéről lesz szó.

ÖNÉ A SZÓ

Milyen ajándékokat adhatna a társának, amikor pénzszűkében van?

Ha társa az ajándékozás szeretetnyelvét beszéli:

1  Bizonyára hallott már a karácsony tizenkét napjáról. Mit szólna hát egy tizenkét napos ajándékünnephez társa születésnapja vagy a házassági évfordulójuk örömére?

2  Hagyja, hogy a természet vezesse. Legközelebb, mikor sétálni indul a környéken, járjon nyitott szemmel, és vegye észre a természet ajándékait, melyekkel meglephetné a társát. Lehet az egy mutatós kavics, egy faág vagy egy madártoll. Sőt, különleges jelentéssel is felruházhatja a természet adta kincset. Egy sima tapintású kavics például a házasságukat jelképezheti, melyben összecsiszolta kettejüket az idő. Egy madártoll pedig azt, hogy társa „szárnyakat ad” önnek.

3  Fedezze fel, milyen becses lehet egy saját kezűleg készített ajándék. Készítsen valamit a társának. Ehhez talán be kell iratkoznia egy művészeti vagy kézműves tanfolyamra, ahol korongozást, családialbum-készítést, festést vagy fafaragást tanulhat. Azzal az elhatározással iratkozzon be, hogy meglepetést készít társának. A saját kezűleg készített ajándék gyakran féltve őrzött családi ereklyévé válik.

4  Ha pénzszűkében vannak, találjanak ki szimbolikus ajándékokat. Nézegessenek szép házakról készült képeket, és ábrándozzanak arról, milyen házat vennének, ha a pénz nem lenne akadály. Vagy menjenek „képzeletbeli utazásra” egy egzotikus, távoli országba.

5  Nyisson egy jegyzetfüzetet, amelyben az ajándékötleteket gyűjti. Valahányszor azt hallja a társától: „Ez nagyon tetszik”, vagy „Ó, de szeretnék ilyet!”, jegyezze fel a füzetkébe. Ha odafigyel ezekre a megjegyzésekre, egész listát írhat össze. Ez jó útmutató lesz, mikor arra kerül a sor, hogy ajándékot válasszon. Ösztönzés gyanánt böngésszék át együtt kedvenc webáruházuk kínálatát.

6  Kerítsen egy „személyi vásárlóasszisztenst”. Kérjen meg egy barátot vagy rokont, aki elég jól ismeri a társát ahhoz, hogy segítségére legyen a megfelelő ajándék kiválasztásában. A legtöbben boldogan közreműködnek egy barát megajándékozásában, pláne, ha nem kerül nekik semmibe.

7  Adja társának „jelenléte ajándékát”, amikor különösen nehéz időszakon megy keresztül (például amikor idős szüleiről kell gondoskodnia, vagy gondjai vannak a munkahelyén).

8  Vegyen egy könyvet a társának, és ajánlja fel, hogy ön is elolvassa, és minden héten megbeszélnek egy-egy fejezetet. Olyan témájú könyvet válasszon, amelyről tudja, hogy érdekli a társát (szex, foci, konyhaművészet, üzleti élet, gyermeknevelés, vallás, történelem stb.).

9  Társa születésnapja, házassági évfordulójuk vagy egyéb esemény alkalmából ajánljon fel adományt egy általa kedvelt jótékonysági szervezetnek. Az erről kapott értesítés nagy örömet szerezhet társának.

7

Negyedik szeretetnyelv:

Szívességek

Mit is válaszolt Jim arra a kérdésre, hogy érzi-e Jenny szeretetét?

– Ó, én mindig is éreztem, hogy szeret. Ő a világ legjobb háziasszonya. Csodálatosan főz. Gyönyörűen kimossa és kivasalja a holmimat. Nagyszerűen bánik a gyerekekkel. Tudom, hogy szeret.

Jim felesége úgy fejezte ki szeretetét, hogy kisebb-nagyobb szolgálatokat tett a férjének, amivel örömet szerzett számára.

Egy étel elkészítése, az asztal megterítése, mosogatás, porszívózás, a mosogató lefolyócsövének kitisztítása, a baba tisztába tevése, a kocsi szélvédőjének lemosása – hosszasan sorolhatnánk, mi minden minősül szívességnek. Figyelmesség, tervezés, idő és igyekezet kell hozzá, s ha pozitív hozzáállással tesszük, akkor a szolgálatkészségnek ezek a cselekedetei valóban a szeretetünk kifejezései lesznek.

Amikor Jézus Krisztus megmosta tanítványai lábát, ezzel a szolgáló cselekedettel egyszerű, de mély értelmű példát adott a szeretet gyakorlására. Abban a kultúrában, amelyben az emberek saruban járták a poros utakat, a szolgáló mindennapos feladata volt az érkező vendégek lábának megmosása. Jézus, aki arra tanította tanítványait, hogy szeressék egymást, tálat és kendőt vett elő, hogy megmossa a lábukat, s ezzel példát adott nekik a szeretet gyakorlására.5

A szívességek fontosságát akkor fedeztem fel, mikor egyszer hazalátogattam észak-karolinai szülővárosomba. Antropológiai, pszichológiai és teológiai tanulmányaim miatt ekkor már több mint tíz éve távol éltem a várostól, és csak félévenként utaztam haza.

A vasárnapi istentisztelet után egy árnyas fa alatt hűsöltem, amikor egy fiatal pár lépett hozzám. Még szinte gyerekek voltak, mikor utoljára láttam őket. Beszélgetni kezdtünk.

– Úgy hallottam, hogy házassági tanácsadással foglalkozol – mondta Mark.

– Úgy is mondhatjuk – feleltem mosolyogva.

– Lenne egy kérdésem – folytatta. – Működőképes-e az a házasság, amelyikben a felek semmiben sem értenek egyet?

Jól tudtam, hogy az ilyen elméleti kérdések hátterében többnyire valamilyen személyes probléma áll, ezért rögtön a tárgyra tértem:

– Mióta vagytok házasok?

– Két éve – felelte Mark. – És semmiben sem tudunk megegyezni.

– Mondjatok néhány példát – kértem.

– Nos, Mary például nem szereti, hogy vadászni járok. Egész héten a gyárban dolgozom, és szombatonként szeretnék kimozdulni. Persze nem minden szombaton, csak amikor vadászidény van.

Mary, aki eddig hallgatott, most közbeszólt:

– Ha pedig vége van a vadászidénynek, akkor horgászni jár. Egyébként nemcsak szombaton megy vadászni. Néha még szabadságot is kivesz, hogy elmehessen.

– Egyszer vagy kétszer egy évben kiveszek két-három napot, hogy elmehessek vadászni a hegyekbe pár haverommal. Nem értem, mi rossz van ebben.

– Még miben nem értetek egyet? – tudakoltam.

– Mary azt szeretné, ha mindig elmennék vele a templomba. Vasárnap délelőtt el is megyek, de vasárnap este inkább pihenni szeretnék. Ő mehet, ha akar, de nem hiszem, hogy nekem is vele kellene mennem.

– Igazából azt szeretnéd, ha én se mennék – vágott közbe ismét Mary. – Mindig morogsz, ha kiteszem a lábam a házból.

Tudtam, hogy nem kellene hagynom, hogy a templom előtt, egy árnyas fa hűvösében így elszabaduljanak az indulatok. Mint ifjú és becsvágyó házassági tanácsadó féltem, hogy nem tudom kézben tartani a gyeplőt, de mivel azt tanultam, hogy kérdéseket tegyek fel, és figyelmesen meghallgassam a válaszokat, így folytattam:

– Mi okoz még nézeteltérést köztetek?

Ezúttal Mary válaszolt:

– Azt akarja, hogy mindig a házat őrizzem, és egész nap otthon dolgozzak. Teljesen felhúzza magát, ha meglátogatom a mamámat, vagy elmegyek vásárolni.

– Azt nem bánom, ha meglátogatja a mamáját – szólt erre Mark –, de mire hazaérek, szeretem, ha a házban rend és tisztaság van. Sokszor napokig nem veti be az ágyat, és még hozzá sem kezd a vacsorafőzéshez. Én keményen dolgozom, és meleg ételt szeretnék enni, mikor hazaérek. Zavar, hogy mindig rendetlenség fogad. A babaholmik szanaszét hevernek a padlón, a gyerek fülig maszatos. Úgy látszik, ő jól érzi magát ebben a disznóólban, de én ezt nem tudom elviselni. Nincs sok holmink, és a házunk sem egy palota, de ettől még tisztán lehetne tartani!

– Mi lenne, ha néha segítenél a ház körül? – fortyant fel Mary. – Úgy tesz, mintha egy férjnek otthon a kisujját sem kellene mozdítania. Ő semmi mást nem csinál, csak dolgozni és vadászni jár. Elvárja, hogy a ház körül minden munkát én végezzek el. Még a kocsit is nekem kell lemosni!

Arra gondoltam, hogy jobb lenne, ha megoldást keresnénk, ahelyett, hogy újabb és újabb ellentéteket hozunk felszínre, ezért ezzel a kérdéssel fordultam Markhoz:

– Mondd, Mark, amikor még csak udvaroltál Marynek, akkor is eljártál vadászni szombatonként?

– Többnyire igen – válaszolta –, de mindig hazamentem időben, hogy este tudjak vele találkozni. Általában elég korán hazaértem, hogy még lemoshassam a terepjárót, mielőtt átmegyek hozzá. Nem szerettem volna koszos kocsival odaállítani.

– Mary, hány éves voltál, mikor összeházasodtatok? – kérdeztem.

– Tizennyolc – hangzott a válasz. – Rögtön a középiskola befejezése után házasságot kötöttünk. Mark egy évvel előttem végzett, és ő akkor már dolgozott.

– Milyen gyakran látogatott meg Mark a házasságkötésetek előtt? – érdeklődtem tovább.

– Majdnem minden este eljött – felelte Mary. – Sokszor már délután megérkezett, és velünk vacsorázott. Segített a házimunkában, aztán leültünk és beszélgettünk vacsoráig.

– Mark, mit csináltatok vacsora után?

– Hát, mit is csinálhat egy jegyespár holdvilágos estéken? – mosolygott Mark sejtelmesen.

– De ha volt valami iskolai feladatom – tette hozzá gyorsan Mary –, akkor mindig segített benne. Sokszor órákig dolgoztunk a házi dolgozataimon. Például nekem kellett elkészítenem a végzős osztály karácsonyi színpadi díszletét. Három héten át minden délután eljött hozzánk és segített nekem. Fantasztikus volt!

Ismét Markhoz fordultam. A köztük lévő ellentét harmadik területét vettem célba.

– Mondd, Mark, amikor még csak együtt jártatok, vasárnap esténként is elmentél Maryvel a templomba?

– Igen, elmentem – felelte Mark. – Ha nem mentem volna el vele, akkor este már nem tudtunk volna találkozni. Az apja ebben elég szigorú volt.

– De Mark sohasem panaszkodott emiatt – jegyezte meg Mary. – Sőt, szívesen jött. Még a karácsonyi műsorban is segített nekünk. Miután elkészítettük a karácsonyi díszletek tervezését, rögtön dolgozni kezdtünk a templomi előadás díszletein. Vagy két hétig dolgoztunk együtt. Mark különösen a festésben és a díszletelemek összeállításában remekelt.

Már kezdett valami derengeni előttem, ezért ezt kérdeztem Marytől:

– Amikor Mark udvarolt neked, honnan tudtad, hogy igazán szeret? Miben különbözött a többi fiútól?

– Abban, hogy mindenben segített nekem – hangzott a válasz. – Mindig észrevette, hogy mire van szükségem. Még a mosogatásban is segített, ha nálunk vacsorázott. De miután összeházasodtunk, minden megváltozott. Azóta semmiben sem segít.

Ekkor Markhoz fordultam:

– Miért tetted meg mindezt, mielőtt összeházasodtatok?

– Olyan természetesnek tűnt számomra – felelte Mark. – Én is ezt várnám el attól, aki szeret engem.

– És mit gondolsz, miért hagytad abba a házasságkötés után?

– Talán azért, mert azt hittem, hogy nálunk is minden úgy lesz, mint otthon, az én családomban. Az apám dolgozott, anyám meg azalatt elvégzett minden házimunkát. Sohasem láttam, hogy apám porszívózott vagy mosogatott volna, mégis minden ragyogott otthon. Mindig volt főtt étel, a ruhák ki voltak mosva és vasalva. Én meg úgy gondoltam, hogy ennek az én családomban is így kell lennie.

Már kezdte sejteni, hova akarok kilyukadni, ezért ezt kérdeztem tőle:

– Emlékszel, mit válaszolt Mary arra a kérdésre, hogy miből érezte a szeretetedet?

– Abból, hogy segítettem neki, és sok mindent együtt csináltunk – válaszolta Mark.

– Most már érted, miért nem érezte a szeretetedet, amikor azt tapasztalta, hogy már nem segítesz neki? – kérdeztem, mire Mark bólintott. Így folytattam: – Természetes, hogy azt a mintát követted, amit a szüleid házasságában láttál. Valamennyien hajlamosak vagyunk erre, csakhogy a te viselkedésed Mary iránt gyökeresen megváltozott a házasságkötésetek után. Éppen az tűnt el belőle, ami biztosította őt a szeretetedről.

Ezután Maryhez fordultam, és megkérdeztem tőle: – Emlékszel, mit felelt Mark arra, hogy miért segített neked olyan sokat, amikor együtt jártatok?

– Azt mondta, hogy ez látszott természetesnek számára – felelte Mary.

– Úgy van – helyeseltem. – És azt is mondta, hogy ő is ezt várná el attól, aki szereti őt. Azért tett meg olyan sok mindent érted és veled együtt, mert úgy gondolta, hogy az ember így mutathatja ki a szeretetét a másik iránt. Amikor összeházasodtatok, és a saját házatokban kezdtetek élni, neki is megvoltak az elvárásai azzal kapcsolatban, hogy mit kell csinálnod, ha szereted őt. Tisztán tartani a házat, főzni és így tovább. Ugye, most már érted, miért érezte azt, hogy nem szereted, amikor azt tapasztalta, hogy nem tartod rendben a házat? – Mary bólogatott, én pedig folytattam: – Szerintem azért érzitek rosszul magatokat a házasságotokban, mert egyikőtök sem mutatja ki a másik iránti szeretetét azzal, hogy bizonyos dolgokat megtesztek egymás kedvéért.

– Azt hiszem, igazad van – mondta Mary. – Én azért nem tettem meg, amit ő elvárt tőlem, mert megharagudtam a követelőzései miatt. Úgy éreztem, azt akarja, hogy olyan legyek, mint a mamája.

– Igazad van – helyeseltem. – Senki sem szereti, ha kényszeríteni akarják valamire. A szeretetet nem lehet megkövetelni. A kérések kijelölik a szeretet útját, a követelések azonban gátat vetnek a szeretet szabad áramlásának.

– Marynek igaza van – szólalt meg Mark. – Követelőző és kritikus voltam vele szemben, mert mást vártam tőle. Tudom, hogy sokszor megbántottam, és most már értem, miért voltunk mindketten olyan elégedetlenek egymással.

– Szerintem a dolgok ezen a ponton még könnyen visszafordíthatók – mondtam, és előhúztam a zsebemből két jegyzetfüzetet. – Van egy javaslatom. Üljetek le a templom lépcsőjére, és állítsatok össze egy kívánságlistát. Mark, írj fel három vagy négy dolgot, amit szeretnél, ha Mary elvégezne, mire hazaérsz a munkából. Mary, te is írd föl azt a néhány ház körüli feladatot, amit Markkal együtt szeretnél elvégezni, és ha megtenné, te is jobban éreznéd, hogy szeret. (Őszinte híve vagyok a listáknak: rászorítanak bennünket, hogy konkrétumokban gondolkozzunk.)

Öt perc múlva megmutatták a listáikat. Íme Mark kívánságai:

- Ágyazzon be mindennap.

- Ne legyen maszatos a gyerek arca, amikor hazaérek.

- Tegye el a cipőit a szekrénybe, mielőtt hazaérek.

- Próbáljon meg legalább hozzákezdeni a vacsorafőzéshez, mire hazamegyek a munkából, hogy a megérkezésem után fél-háromnegyed órával leülhessünk enni.

Felolvastam a listát, majd így szóltam Markhoz:

– Ha tehát Mary megteszi ezt a négy dolgot, azt a szeretete jelének fogod tekinteni?

– Így van – felelte Mark. – Ha megtenné ezeket, nekem is nagyobb kedvem lenne segíteni az otthoni munkában.

Azután felolvastam Mary listáját is:

- Szeretném, ha ő mosná le a kocsit minden héten, és nem tőlem várná el.

- Szeretném, ha délután, amikor hazajön, ő tenné tisztába a gyereket, különösen ha én épp a vacsorát készítem.

- Szeretném, ha egyszer egy héten ő porszívózna helyettem.

- Szeretném, ha nyáron minden héten lenyírná a füvet, és nem hagyná úgy megnőni, hogy szégyelljem magam a kertünk miatt.

– Mary, ha Mark teljesíti ezeket a kívánságaidat, azt a szeretete kifejezésének fogod tekinteni? – ismételtem meg a kérdést.

– Igen – felelte. – Csodálatos lenne, ha megtenné a kedvemért.

– Szerinted ezek észszerű kérések, Mark? Meg tudod valósítani?

– Igen – felelte Mark.

– Te is észszerűnek és megvalósíthatónak tartod mindazt, ami Mark listáján szerepel, Mary?

– Azt hiszem, igen – bólintott Mary. – Eddig úgy éreztem, összecsapnak a fejem fölött a hullámok, mert bármit csináltam, sohasem volt elég.

– Mark – figyelmeztettem –, amit én javaslok, eltér attól a mintától, amit a szüleidtől láttál.

– Ó, nálunk is apám nyírta a füvet, és ő mosta a kocsit – jegyezte meg Mark.

– De nem pelenkázott, és nem porszívózott, igaz?

– Igaz – bólogatott.

– Neked sem muszáj elvégezni mindezt. De ha mégis megteszed, azzal a Mary iránti szeretetedet mutatod ki.

Maryhez pedig így szóltam:

– Te se érezd úgy, hogy muszáj minden kérést teljesítened, de most már tudod, hogyan fejezheted ki a férjed iránti szeretetedet. Azt javaslom, hogy két hónapon keresztül próbáljátok ezeket a szívességeket megtenni egymás kedvéért, és figyeljétek meg, milyen hatással lesz ez a kapcsolatotokra. A két hónap elteltével valószínűleg újabb kívánságokkal szeretnétek majd bővíteni a listákat, de havonta egynél több új kérést nem javaslok.

– Ez reálisnak tűnik – jegyezte meg Mary.

– Köszönjük a segítséget – búcsúzott Mark.

Amit Marytől és Marktól tanultam

Évekig tartó kutatómunka után jöttem csak rá, milyen egyedülálló helyzettel ismertetett meg annak idején Mark és Mary, akik mindketten a szívességek szeretetnyelvét beszélték. Azóta is alig találkozom olyan házaspárral, melynek mindkét tagja ugyanazon a szeretetnyelven ért. Sokan elsősorban akkor érzik társuk szeretetét, ha tapasztalják részükről a szolgálatkészség cselekedeteit. A cipők elrakása, a baba tisztába tevése, a mosogatás, a kocsi lemosása, a porszívózás vagy a fűnyírás a legékesszólóbb szerelmi vallomásként hat arra, aki elsősorban a szívességek nyelvén ért.

Ha Mark és Mary ugyanazt a szeretetnyelvet beszélte, mégis miért volt ennyi problémájuk? – kérdezhetnénk. Valószínűleg azért, mert nem ugyanazt a „nyelvjárást” beszélték. Sok mindent megtettek egymásért, csak a legfontosabbakat nem. Amikor végre kifejezték konkrét kívánságaikat, és megértették, hogy milyen fontosak a szívességek mindkettőjük számára, hamar megtanulták egymás sajátos nyelvjárását.

Esetük három további tanulsággal szolgált számomra. Először is megértettem, hogy amit az emberek a szerelem hatása alatt megtesznek egymásért, azt nem feltétlenül teszik meg a szerelmi láz elmúltával, a házasságban. Mikor „kijózanodunk”, újra azok leszünk, akik voltunk, mielőtt szerelembe estünk. Cselekedeteinket számos tényező befolyásolja: a szüleinktől kapott minta, a személyiségtípusunk, a szeretetről való tapasztalataink, az érzelmeink, a szükségleteink és a vágyaink. Csupán egyetlen dologban lehetünk biztosak egymás várható magatartásával kapcsolatban: nem lesz ugyanaz, mint amit a szerelmi lángolás hevében tapasztaltunk.

Ez elvezet a második felismeréshez, melyet jól szemléltet Mark és Mary példája. A szeretet választás dolga, nem lehet kikényszeríteni. Mindketten folytonosan bírálták egymás viselkedését, de ez nem vezetett sehová. Mikor azonban elhatározták, hogy követelőzés helyett kérésekkel fordulnak egymás felé, a házasságukban fordulat következett be. A vádaskodás és a követelőzés könnyen éket verhet két ember kapcsolatába. Ha állandóan bírálgatjuk társunkat, talán beadja a derekát, és megteszi, amit akarunk, de ebben nem a szeretete fog kifejeződni. Legfeljebb irányt mutathatunk a szeretetnek: „Szeretném, ha lemosnád a kocsit” – de kényszerrel nem megyünk semmire. Mindennap újra és újra el kell köteleznünk magunkat a szeretet mellett. Szeretetünk akkor ér leginkább célba, ha úgy fejezzük ki, hogy figyelembe vesszük társunk kéréseit.

A harmadik igazság megértéséhez érett szeretetre van szükség. Azok a bírálatok adják számunkra a legjobb kulcsot házastársunk szeretetnyelvének felismeréséhez, melyekkel a viselkedésünket kifogásolja. Bírálataink többnyire szoros kapcsolatban állnak saját érzelmi szükségleteinkkel. Mikor elégedetlenségünknek adunk hangot, valójában szeretetéhségünket fejezzük ki, ha nem is a legmegfelelőbb formában. Ha ezt megértjük, talán megfelelőbben tudunk reagálni társunk bíráló megjegyzéseire. Például így: „A szavaidból ítélve számodra ez különösen fontos. Megmondanád, miért tartod ennyire lényegesnek?” A kritikus megjegyzéseket nem árt tisztázni. Könnyen lehet, hogy egy ilyen tisztázó beszélgetés végül kéréssé szelídíti azt, ami követelésnek indult. Mary nem azért kárhoztatta szüntelenül Mark vadászszenvedélyét, mert a vadászattal mint sporttal szemben volt kifogása. Tévedett, mikor a vadászatot okolta, mintha Mark amiatt nem segített volna otthon. Amikor Mark felismerte, hogyan töltheti be felesége szeretetigényét, Mary nem tekintette többé vetélytársnak férje vadászszenvedélyét.

Lábtörlő vagy szerető?

„Húsz évig kiszolgáltam őt. Minden kívánságát teljesítettem. A lábtörlője voltam, miközben ő tudomást sem vett rólam, rosszul bánt velem, és megalázott a barátaim és a családom előtt. Nem gyűlölöm őt, de haragszom rá, és nem akarok többé vele élni.” Ez az asszony húsz éven át végezte a szolgálat cselekedeteit, de ezt nem szeretetből tette, hanem félelemből, bűntudatból és haragból.

A lábtörlő élettelen tárgy, bármit tehetünk vele. Egy tárgynak nincs önálló, saját akarata. Lehet a szolgánk, de nem lehet a szerelmünk. Amikor úgy bánunk a társunkkal, mint valami tárggyal, akkor eleve kizárjuk a szeretet lehetőségét. A bűntudattal való manipulálás („Ha jó férj/feleség volnál, ezt megtennéd nekem.”) nem a szeretet nyelve. A fenyegetőzés („Ha nem teszed meg, megbánod.”) idegen a szeretettől. Soha senkinek nem lenne szabad „lábtörlővé” válnia. Megengedhetjük, hogy kihasználjanak bennünket, de akkor is érzelmekkel, gondolatokkal és vágyakkal rendelkező lények maradunk, és megvan a képességünk, hogy döntsünk és cselekedjünk. Ha engedjük, hogy egy másik ember kihasználjon vagy manipuláljon bennünket, azt nem szeretetből tesszük. Valójában árulást követünk el vele szemben. Hozzájárulunk a másik személyiségének eltorzulásához. A szeretet ezt mondja: „Túlságosan szeretlek, hogysem megengedjem, hogy így bánj velem. Ez nem jó se neked, se nekem.”

Ha el akarjuk sajátítani a szívességek szeretetnyelvét, fontos, hogy felülvizsgáljuk azokat a sztereotípiákat, melyek a férj és a feleség szerepéről élnek bennünk. Mark azt tette, amit legtöbben természetünkből fakadóan tenni szoktunk: átvette a szülei által nyújtott szerepmintát. A férj szerepéről kialakult elképzelésébe nem fért bele a porszívózás és a pelenkázás. Érdeméül tudható be, hogy hajlandó volt szakítani ezzel a belerögződött sztereotípiával, amikor ráébredt, hogy mire van szüksége a feleségének.

A sztereotípiák felülvizsgálatára és megváltoztatására irányuló hajlandóság szükséges ahhoz, hogy eredményesebben tudjuk kimutatni szeretetünket házastársunk iránt. Ne feledjük, a bevett mintákhoz való ragaszkodásért nem jár jutalom. Annál nagyobb örömben lesz része annak, aki megtanulja betölteni társa érzelmi igényeit. Ha társunk a szívességek nyelvén ért, cselekedeteink többet árulnak el számára a szeretetünkről, mint a szavaink. És most térjünk rá az ötödik szeretetnyelvre.

ÖNÉ A SZÓ

A szívességek nyelve nemcsak háztartási teendőket foglal magában. Mit tehetne a társáért, amivel törődését és gondoskodását fejezi ki?

Ha társa a szívességek szeretetnyelvét beszéli:

1  Gondolja át, hogyan lehetne szolgálatára valakinek, aki társa számára kedves: egy idős rokonnak, egy barátnak vagy egy ügynek, amelyet társa fontosnak tart.

2  Nyomtasson kis kártyákat az alábbi szöveggel: „Ma azzal mutatom ki az irántad érzett szeretetem, hogy…” A mondatot pedig egészítse ki olyan teendőkkel, melyekről tudja, hogy társa számára fontosak, úgymint rendrakás, elromlott háztartási gép megjavítása, lomtalanítás, fűnyírás. (Bónuszpont jár az olyan házimunkáért, amelynek elvégzését régóta halogatja.)

3  Kérje meg társát, hogy írjon egy tízpontos listát azokról a teendőkről, amelyeket szeretne, ha ön elvégezne a következő hónap folyamán. Majd kérje meg, hogy helyezze a tennivalókat fontossági sorrendbe. A lista alapján tervezze el, miként fogja kifejezni szeretetét társa iránt egy hónapon át.

4  Amíg társa távol van otthonról, készítsen a gyerekekkel együtt meglepetést számára. Amikor hazaér, kiáltsák el magukat: „Meglepetés! Végre itthon!”, majd mutassák meg, mit csináltak a kedvéért.

5  Ha a társához intézett kérései nyaggatásnak vagy utasítgatásnak hangzanak, próbálja kedves hangnemben megfogalmazni a kívánságait. Például így: „Mindig olyan szép rendben van a kert, tényleg nagyra értékelem, hogy gondod van rá. Köszönöm előre is, hogy lenyírod a füvet hétvégére, mikor Paul és Amy átjönnek vacsorára.” A férje talán így felel majd: „Ide azzal a fűnyíróval, hadd essek neki!” Tegyen egy próbát, és kiderül.

6  Ha pénzzel jobban áll, mint idővel, fogadjon fel valakit, aki elvégzi azokat a feladatokat, amelyekhez egyiküknek sem fűlik a foga, mint például a kert kigyomlálása vagy a havonta esedékes nagytakarítás.

7  Vegyen át a társától minden feladatot, mialatt ő kedvenc tévéműsorát nézi. Vegye fel a telefont, lássa el a gyerekek körüli teendőket és így tovább.

8

Ötödik szeretetnyelv:

Testi érintés

Régóta tudjuk, hogy a testi érintés a szeretet kifejezésének egyik módja. Számos fejlődéslélektani kutatás igazolja, hogy azoknak a csecsemőknek, akiket gyakran ölbe vesznek és megölelnek, az érzelmi élete sokkal egészségesebben fejlődik, mint azoké, akiknek hosszú időszakokra nélkülözniük kell a fizikai kontaktust.

A testi érintés nem kevésbé fontos a házasságban sem. A kézfogás, a csók, az ölelés, a szexuális érintkezés – mind-mind a szeretet kifejezésének eszköze. Akik számára a fizikai érintés a legkifejezőbb szeretetnyelv, ennek hiányában nem érzik társuk szeretetét.

A régiek előszeretettel mondogatták: „A férfi szívéhez a gyomrán át vezet az út.” Persze nem a valóságos szívre, hanem a férfi „érzelemközpontjára” gondoltak. Pontosabb lett volna ez a megfogalmazás: „Bizonyos férfiak szívéhez a gyomrukon át vezet az út.” Jól emlékszem egy férfira, aki fájdalmát osztotta meg velem.

– Tudja, Chapman doktor, az én feleségem valóságos művésze a szakácstudománynak. Órákat tölt el a konyhában. Bonyolult mesterműveket alkot. Én viszont legszívesebben húst eszem krumplival. Sokszor mondtam már neki, hogy csak az idejét pazarolja, én az egyszerű ételeket szeretem. Olyankor megsértődik, és azt mondja, nem méltányolom őt. De én nagyon is méltányolom őt! Csak azt szeretném, ha megkönnyítené a saját dolgát, és nem töltene el olyan sok időt azokkal az ételkölteményekkel. Akkor többet lehetnénk együtt, és maradna energiája más dolgokra is. – Nyilvánvalóan a „más dolgok” közelebb álltak ennek a férfinak a szívéhez, mint a különleges ételek.

Felesége hiába töltött órákat azzal, hogy férje kedvében járjon. Olyan családban nőtt fel, ahol az édesanya remek szakács volt, apja pedig el volt bűvölve felesége tudományától. Így viccelődött, mikor a család körülülte az asztalt: „Lehetetlen téged nem szeretni, mikor ilyen ebédeket varázsolsz az asztalra!” Akár otthon, akár társaságban, az apa mindig felesége konyhaművészetéről zengedezett. Lányukban mély nyomot hagyott ez a minta. A félreértést csak az okozta, hogy a férje egészen más szeretetnyelvet beszélt.

Amikor elbeszélgettem a férjjel, nem kellett hozzá sok idő, hogy rájöjjek: a „más dolgok” az ő számára a szexet jelentették. Akkor érezte, hogy a felesége szereti őt, amikor szívesen fogadta a szexuális közeledését. De ha bármi ok miatt elhárította azt, szakácsművészetének teljes bevetése sem győzhette meg férjét arról, hogy igazán szereti őt. Nem utasította vissza a rafinált ételeket, ezek azonban nem csillapították szeretetéhségét.

Az érintés ereje

A szexuális érintkezés azonban csak az egyik változata a testi érintés szeretetnyelvének. Az öt érzékelés közül a tapintás, a másik négytől eltérően, nem korlátozódik a test egy meghatározott területére. A tapintásérzékelő idegvégződések a test minden részén megtalálhatók. Ha ezeket a receptorokat érintés vagy nyomás éri, az idegek az agyhoz továbbítják az impulzusokat. Az agy értelmezi ezeket, mi pedig ennek során érzékeljük, hogy a bennünket érintő tárgy milyen tapintású. Ennek megfelelően kellemes vagy kellemetlen érzést érzünk, és megállapítjuk, hogy barátságos vagy ellenséges szándékkal érintettek meg minket.

A test egyes részei érzékenyebbek, mint mások. A különbséget az okozza, hogy az apró tapintásérzékelő idegvégződések nem egyenletesen szétszóródva, hanem halmazokba rendeződve találhatók a test felületén. Például a nyelv hegye roppant érzékeny az érintésre, míg a lapockák a legérzéketlenebbek. Az ujjak és az orr hegye szintén rendkívül érzékeny területek. Nekünk azonban nem az a célunk, hogy részletekbe menően tárgyaljuk a tapintási érzet neurológiai alapjait, inkább annak lélektani jelentőségével szeretnénk foglalkozni.

A fizikai érintés létrehozhat vagy megszakíthat egy kapcsolatot. Közvetíthet gyűlöletet és szeretetet is, sőt annak, akinek ez az elsődleges szeretetnyelve, a testi érintés sokkal kifejezőbb, mint maga a „gyűlöllek” vagy „szeretlek” szó. A pofon minden gyermek számára ártalmas, de megsemmisítő erejű lehet annak, akinek a testi érintés az elsődleges szeretetnyelve. Egy gyengéd ölelés szeretetet közvetít minden gyermek felé, de alapvető érzelmi szükséglet annak a gyermeknek, akinek ez a szeretetnyelve. Ugyanígy van ez a felnőtteknél is.

A házasságban sokféle formát ölthet a szeretetet kifejező érintés. Mivel a test minden részén találhatók tapintásérzékelő idegvégződések, egy gyengéd érintés a test bármely részén szeretetet fejezhet ki. Ez nem azt jelenti, hogy minden érintés egyformán hat. Van, ami jólesik, és van, ami kevésbé. E téren a társunk a legjobb tanítónk, hiszen ő tudja legjobban, mit érzékel gyengéd érintésként. Ne a magunk módján és a magunk választotta időben érintsük meg! Tanuljuk meg, hogy az ő szeretetnyelvén fejezzük ki szeretetünket. Ha észrevesszük, hogy bizonyos érintéseket kellemetlennek vagy irritálónak talál, hagyjunk fel vele, különben szeretetünk helyett tapintatlanságunkról árulkodnak. Ne essünk abba a tévedésbe, hogy azt feltételezzük, ami számunkra kellemes, az bizonyára mások számára is az.

A szeretetet közvetítő érintések lehetnek közvetlenek, és teljes figyelmet igénylőek, mint például egy hátmasszírozás vagy a nemi előjáték. De lehetnek közvetettek és futólagosak is, mint amikor egy csésze tea kitöltése közben a kezünk megpihen a társunk vállán, vagy ha a konyhába menet egy pillanatra hozzásimulunk. A szeretet közvetlen érintései nyilvánvalóan több időt igényelnek, nemcsak azért, mert tovább tartanak, hanem ahhoz is idő kell, míg megtanuljuk, hogyan fejezzük ki szeretetünket az érintés nyelvén házastársunkkal. Ha egy kiadós hátmasszírozás minden másnál többet árul el számára szeretetünkről, akkor jól tesszük, ha időt, pénzt és energiát fordítunk a masszírozás mesterségének elsajátítására. Ha a testi érintésen belül elsődleges „nyelvjárásának” a szexuális együttlét bizonyul, akkor a szeretkezés művészetéről szóló olvasmányok és ezek közös megbeszélése elősegíthetik kifejezőkészségünk gazdagodását.

A szeretet közvetett érintései kevés időt, de annál több figyelmet igényelnek, különösen akkor, ha nem a testi érintés az elsődleges szeretetnyelvünk, és a családunkban sem szoktunk hozzá, hogy megérintsük egymást. Ha egy házaspár a kanapén szorosan egymás mellett ülve nézi kedvenc tévéműsorát, abban is szeretetük fejeződik ki. Lehet, hogy társunk számára minden vallomásnál többet mond, ha a szobán áthaladva megérintjük őt, vagy otthonról távozóban egy futó csókot és ölelést váltunk.

Ha felismertük, hogy társunk szeretetnyelve a testi érintés, csak a képzeletünk szabhat határt szeretetünk kinyilvánításának. Próbálkozzunk az érintés újabb és újabb módjaival. Ha nem szoktunk nyilvános helyen kéz a kézben mutatkozni, fogjuk meg társunk kezét, mikor együtt megyünk valahova. Könnyen lehet, hogy örömmel fogadja ezt a szeretetmegnyilvánulást. Ha egy házaspár időnként megcsókolja egymást, mikor kettesben autóznak, ez izgalmassá teheti az utazást. Ha megöleljük feleségünket, mielőtt vásárolni indul, talán hamarabb fog hazatérni körútjáról. Legyünk találékonyak a testi érintés alkalmazásában, és figyeljük társunk visszajelzéseit. Ne feledjük, az övé az utolsó szó. A mi dolgunk az, hogy elsajátítsuk az ő szeretetnyelvét.

A test érintésre vágyik

Legbensőbb énünk elválaszthatatlan a testünktől. Aki a testünket érinti, minket érint. Aki távolságot tart tőlünk, az érzelmileg is távol tart magától. Társadalmunkban kézfogással fejezzük ki a másik ember iránti nyitottságunkat és készségünket a kapcsolatteremtésre. A kézfogás megtagadása azt jelzi, hogy a két ember kapcsolatában valami nincs rendjén. Minden társadalomban megvannak az üdvözlést kifejező érintések konvenciói. Az amerikaiak általában idegenkednek az ölelés és a csók európai szokásától, ugyanezt Amerikában a kézfogás fejezi ki.

Az egyes társadalmakban eltérő normák szabályozzák az ellenkező nemhez tartozók megérintésének elfogadható és elfogadhatatlan módjait. A szexuális zaklatásra irányuló új keletű figyelem éles megvilágításba helyezte az utóbbit. A házasságon belül azonban a házasfelek döntik el – bizonyos határokon belül –, hogy mi az, ami számukra elfogadható. A fizikai bántalmazást társadalmunk elfogadhatatlannak tartja, és különféle társadalmi szervezetek nyújtanak segítséget a bántalmazott családtagoknak. Testünk a szeretetteljes érintésre vágyik.

Korunkat a szexuális szabadosság jellemezi. Egyik „vívmánya”, a nyitott házasság, melyben mindkét fél szabadon léphet szerelmi viszonyba másokkal, mára működésképtelennek bizonyult. Akik erkölcsi alapon nem találnak kivetnivalót benne, érzelmi alapon utasítják el. A mélyen bennünk élő bensőségesség-és szeretetvágy ellenkezik azzal, hogy ilyen szabadságot adjunk a házastársunknak. Elviselhetetlen érzelmi gyötrelmet és a meghitt kapcsolat kiürülését okozza az a felismerés, hogy társunk szexuális kapcsolatot folytat valakivel. A házassági tanácsadók iratszekrényei zsúfolva vannak olyan férjek és feleségek eseteinek leírásaival, akik a társuk hűtlensége okozta érzelmi megrázkódtatáson mentek keresztül. Az a házasfél, akinek az elsődleges szeretetnyelve a testi érintés, még súlyosabb traumát él át ilyenkor, hiszen amire a lelke mélyén leginkább sóvárog – a testi érintéssel kifejezett szeretetre –, azt valaki más kapja meg.

Válsághelyzet és testi érintés

Kritikus pillanatokban szinte ösztönös mozdulattal átöleljük egymást. A fizikai érintés ilyenkor minden szónál jobban kifejezi a szeretetet. Válságos helyzetekben semmire sincs olyan nagy szükségünk, mint mások szeretetére. Az eseményeket nem mindig tudjuk megváltoztatni, de a szeretet segít a nehézségekkel való megküzdésben.

Minden házasságban vannak nehéz időszakok. A szülők halála, baleset, betegség, csalódások – az élet velejárói. A legtöbb, amit válságos helyzetben a társunkért tehetünk, hogy szeretjük őt. Ha elsődleges szeretetnyelve a „testi érintés”, akkor nincs számára fontosabb, mint hogy magunkhoz öleljük, ha sír. A szavak ilyenkor nem sokat érnek, de az ölelés együttérzésünket és támogatásunkat fejezi ki. A válsághelyzetek különleges alkalmat kínálnak a szeretet kifejezésére. A gyengéd érintések emléke még azután is megmarad, hogy a mélyponton túljutottunk. De fájó emlék maradhat annak hiánya is.

„Nem így képzeltem a házasságot”

Többször tartottam Floridában házassági tanácsadó szemináriumot. Az egyik ilyen hétvégén ismerkedtem össze Peterrel és Patsyvel, akik meghívtak, hogy töltsem náluk a szombat éjszakát. Tapasztalatból tudtam, hogy az ilyen meghívások rendszerint éjszakába nyúló lelkigondozói beszélgetést jelentenek. Ez az este azonban meglepetést tartogatott számomra.

Este a vacsoránál arra számítottam, hogy még egy házassági tanácsadás vár rám, de tévedtem. Sőt úgy láttam, hogy Peter és Patsy olyan kiegyensúlyozott és boldog házaspár volt, amilyennel ritkán találkozik egy házassági tanácsadó. Kíváncsi voltam a titkukra, de mivel nagyon kimerült voltam, és tudtam, hogy másnap ők fognak kivinni a repülőtérre, úgy döntöttem, majd akkor beszélgetek velük.

Mikor másnap nekivágtunk a repülőtérre vezető háromnegyedórás autóútnak, belefogtak házasságuk történetébe. Első közös éveikben óriási nehézségeik voltak annak ellenére, hogy esküvőjük előtt minden barátjuk tökéletesen összeillő párnak tartotta őket. Mindketten hittek benne, hogy házasságuk „az égben köttetett”.

Egy közösségben nőttek fel, ugyanabba a gyülekezetbe jártak, és ugyanabban az iskolában érettségiztek. Szüleik hasonló életstílust és értékrendet követtek, és az ő érdeklődési körük is közel állt egymáshoz. Minden jel arra mutatott, hogy felhőtlen kapcsolatban fognak élni.

A középiskola utolsó évében kezdtek el járni egymással. Bár ezután más-más városba jártak főiskolára, havonta egyszer, olykor még sűrűbben találkoztak. A főiskola elvégzése után összeházasodtak és Floridába költöztek, ahol Peter jó állást kapott. Az első három hónap izgalmas volt – a költözködés, az új lakás, a közös élet örömei. Körülbelül fél éve lehettek házasok, amikor Patsy kezdte úgy érezni, hogy férje eltávolodik tőle. Sokszor csak este ment haza a munkahelyéről, otthon pedig egyre több időt töltött a számítógép előtt. Amikor ezt Patsy kifogásolta, Peter azzal érvelt, hogy az első évben különösen is igyekeznie kell, hogy megfeleljen a munkahelyi elvárásoknak, és ehhez több megértésre lenne szüksége a feleségétől. Ez a válasz nem elégítette ki Patsyt, de úgy döntött, időt ad Peternek.

Kezdett összebarátkozni a környékbeli asszonyokkal. Amikor tudta, hogy Peter sokáig bent marad dolgozni, munka után elment vásárolni valamelyik barátnőjével. Néha előfordult, hogy nem volt otthon, amikor Peter hazaért. Ez nagyon felháborította a férfit, és felesége szemére vetette, hogy gondatlan és felelőtlen. – Bagoly mondja verébnek! – vágott vissza Patsy. – Ki a felelőtlen? Te még csak föl sem hívsz, hogy megmondd, mikor érsz haza. Miért üljek otthon, ha azt sem tudom, mikor érkezel? És ha itthon vagy, akkor is minden idődet a számítógép előtt töltöd! Nincs is szükséged feleségre, elég neked a számítógép!

Erre Peter is felemelte a hangját:

– Igenis szükségem van feleségre! Nem érted? Éppen arról van szó, hogy szükségem van feleségre!

De Patsy nem értette. Teljesen össze volt zavarodva. Kérdéseire választ keresve sorra olvasta a házasság témájával foglalkozó könyveket, amelyeket a helyi könyvtárban talált. „Mit rontottunk el? – töprengett. – Megoldást kell találnom a helyzetünkre.” Amikor Peter esténként leült a számítógép elé, Patsy fogott egy könyvet, és sokszor éjfélig olvasott. Peter lefekvéshez készülődve sokszor gúnyos megjegyzést tett rá:

– Ha a főiskolán ennyit olvastál volna, már professzor lennél!

– Már nem vagyok főiskolás. Feleség vagyok, és egy elégségessel is megelégednék! – hangzott a válasz.

Az első év végén Patsy teljes elkeseredésében elhatározta, hogy segítséghez fordul. Ezt Peterrel is közölte:

– Keresek egy házassági tanácsadót. Velem tartasz?

Férje azonban így válaszolt:

– Nincs szükségem házassági tanácsadóra. Se az időmet, se a pénzemet nem pazarolom ilyesmire.

– Akkor egyedül megyek – mondta Patsy.

– Menj csak. Úgyis neked van rá szükséged.

Patsy nagyon magányosnak érezte magát, és hamarosan felkeresett egy házassági tanácsadót. Három ülés után a tanácsadó felhívta Petert, és megkérdezte tőle, hajlandó lenne-e részt venni egy közös beszélgetésben a házasságukkal kapcsolatban. Peter beleegyezett, és ezzel kezdetét vette a gyógyulási folyamat. Hat hónappal később búcsút mondtak a tanácsadónak. Úgy érezték kapcsolatuk megújult.

– Mit tanultak ott, amitől megváltozott a házasságuk? – érdeklődtem.

– Lényegében azt tanultuk meg, hogyan beszéljünk egymás szeretetnyelvén – válaszolta Peter. – A tanácsadó ugyan nem ezt a kifejezést használta, de ma, miközben önt hallgattuk, erre döbbentünk rá. Pontosan az történt velünk, amiről ön beszélt. Végre megtanultuk szeretni egymást.

– És mi az ön szeretetnyelve, Peter? – érdeklődtem.

– A testi érintés – felelte habozás nélkül.

– Semmi kétség, a testi érintés – erősítette meg Patsy.

– És az öné?

– A minőségi idő, Chapman doktor. Ezért szenvedtem annyira, amikor ő minden idejét a munkahelyén vagy a számítógép előtt töltötte.

– Hogyan ismerte fel, hogy Peter szeretetnyelve a testi érintés?

– Lassanként jöttem rá, a tanácsadói beszélgetések közben – felelte Patsy. – Szerintem eleinte még Peter sem volt tisztában vele.

– Így van – vette át a szót Peter. – Jó darabig eltartott, mire beláttam és hajlandó voltam elismerni, hogy Patsy érintésének hiánya tett visszahúzódóvá. Sohasem mondtam neki, hogy szeretném, ha megérintene, pedig a lelkem mélyén mindennél jobban vágytam a simogatására. Amikor udvaroltam neki, mindig én kezdeményeztem az ölelést, a csókolózást, vagy azt, hogy kéz a kézben sétáljunk, és ő szívesen fogadta a közeledésemet. Éreztem, hogy szeret. De miután összeházasodtunk, többször előfordult, hogy eltolt magától, mikor meg akartam ölelni. Talán túl fáradt volt akkoriban, mindenesetre nagyon bántónak éreztem. Azt hittem, nem talál elég vonzónak. Aztán úgy döntöttem, hogy többé nem kezdeményezek, mert nem akartam, hogy visszautasítson. Arra vártam, hogy ő közeledjen hozzám. Emlékszem, egyszer hat hétig vártam, mire egyáltalán hozzám ért. Elviselhetetlen volt. Azért húzódtam vissza, hogy ne érezzem a fájdalmat, amikor vele vagyok. Úgy éreztem, hogy elutasít, és nincs rám szüksége.

Patsy így folytatta:

– Sejtelmem sem volt róla, hogy mit érez. Azt hittem, azért nem kezdeményezi a csókolózást és az ölelkezést, mert mióta házasok vagyunk, mindez már nem olyan fontos számára. Tudtam, hogy nagy nyomás nehezedik rá a munkahelyén. Nem is sejtettem, hogy tőlem várta a kezdeményezést.

– Valóban úgy volt, hogy én hetekig hozzá sem értem. Eszembe sem jutott. Főztem, tisztán tartottam a házat, kimostam a holmijait, és megpróbáltam nem zavarni a köreit. Nem tudtam, mi mást tehetnék. Fogalmam sem volt, miért zárkózik el tőlem, és miért nem figyel rám. Nem mintha rosszulesett volna, amikor hozzám ért, de ez nem volt olyan fontos számomra. Akkor éreztem volna, hogy szeret, és fontos vagyok neki, ha együtt van velem, és rám figyel.

– Sokáig tartott, mire felismertük a probléma gyökerét, de amint rájöttünk, hogy nem elégítjük ki egymás érzelmi szükségleteit, elhatároztuk, hogy ezen változtatunk. Igyekeztem kezdeményezőbb lenni a testi kapcsolatunkban, s hamarosan meglepő dolog történt. Peter egész személyisége és kedélyállapota megváltozott. Mintha kicserélték volna! Lassanként ő is egyre jobban odafigyelt rám.

– A szeretetnyelvekről szóló előadása – vette át a szót Peter – felidézte bennünk ezt a sok évvel ezelőtti tapasztalatot. Ön húsz percben összefoglalta, amit mi azalatt a hat hónap alatt átéltünk.

– Nem az számít – feleltem –, hogy az ember milyen gyorsan tanul meg valamit, az a lényeg, hogy jól megtanulja. És önök szemmel láthatóan alaposan megtanulták a leckét.

Sokan vannak, akiknek Peterhez hasonlóan a testi érintés az elsődleges szeretetnyelvük. Ahhoz, hogy érzelmi szükségleteik be legyenek töltve, elengedhetetlenül szükségük van társuk gyengéd és szeretetteljes fizikai érintéseire. Simogatás, hátmasszírozás, kézfogás, ölelés, szex – mindez a szeretet egyéb érintéseivel együtt valóságos „érzelmi mentőövet” jelent azok számára, akiknek elsődleges szeretetnyelve a testi érintés.

ÖNÉ A SZÓ

Idézzen fel néhány alkalmat, mikor a nem szexuális természetű fizikai érintés erősítette az intimitást önök között. Mi tette ezeket a pillanatokat különlegessé?

Ha társa a testi érintés szeretetnyelvét beszéli:

1  Mikor kiszállnak a kocsiból, és vásárolni indulnak, fogja meg társa kezét.

2  Mikor társa számára vásárol, keresse a kellemes tapintású holmikat – kasmír pulóvert, plüsshuzatú párnát, puha papucsot.

3  Menjen oda társához, ölelje át, és tegye fel a kérdést: „Mondtam neked mostanában, hogy szeretlek?”

4  Mikor egymás mellett ülnek a templomban, az imádság alatt fogja meg társa kezét.

5  Kezdeményezzen szexuálisan, mondjuk úgy, hogy megmasszírozza társa lábát. Ezután folytassa a masszázst testének többi részén, ahol jólesik neki.

6  Ha családtagok vagy barátok mennek önökhöz látogatóba, érintse meg társát a jelenlétükben. Ha megöleli, végigsimítja a karját, átöleli beszélgetés közben, vagy egyszerűen csak a vállára teszi a kezét, az dupla érzelmi bónuszt jelent.

7  A különböző okokból távkapcsolatban élő párok sokféle stratégiát alkalmaznak arra, hogy egymással „érintkezzenek”, mikor a fizikai együttlét nem megoldható. Egy kézzel írt levél például jobban megérinti társa szívét, és tapinthatóbb is, mint egy e-mail. Némelyik feleség távol lévő férje régi pólóit hordja otthon. Egyikük így beszélt erről: „Mikor az ő pólója van rajtam, az olyan érzés, mintha átölelne.” Ha küld magáról egy fotót, azzal is olyasmit ad magából, amit társa megérinthet.

9

Saját szeretetnyelvünk

felismerése

Ha azt akarjuk, hogy társunk szeretettankja mindig tele legyen, tudnunk kell, melyik szeretetnyelv a legfontosabb számára az öt közül:

- elismerő szavak

- minőségi idő

- ajándékozás

- szívességek

- testi érintés.

De ismerjük-e a saját szeretetnyelvünket? Vannak, akik habozás nélkül tudják a választ. Mások számára azonban a dolog nem ilyen egyszerű. Bob az öt szeretetnyelv hallatán ezt mondta nekem:

– Úgy tűnik, hogy ezek közül kettő egyformán illik rám.

– Melyik kettő? – kérdeztem.

– A testi érintés és az elismerő szavak.

– És mit ért testi érintésen?

– Hát, leginkább a szexet – válaszolta Bob.

Folytattam a puhatolódzást:

– Azt is szereti, ha a felesége egyszerűen csak megsimogatja a haját, vagy megnyomkodja a hátát, vagy átöleli és megcsókolja?

– Ez mind nagyon jó dolog – válaszolta Bob. – De a lényeg a szex. Olyankor érzem, hogy igazán szeret.

Egyelőre ennyiben hagytam a testi érintés témáját, és rátértem a másikra:

– Amikor azt mondja, hogy önnek az elismerő szavak is fontosak, milyen típusú kijelentésekre gondol?

– Bármire, ami dicséretnek számít – felelte Bob. – Amikor a feleségem azt mondja, hogy jól nézek ki, vagy hogy keményen dolgozom, amikor méltányolja a ház körül végzett munkámat, és elismerő megjegyzést tesz arra, ahogy a gyerekekkel foglalkozom – ez mind-mind nagyon sokat jelent számomra.

– A szülei is gyakran megdicsérték gyerekkorában?

– Nem mondhatnám – felelte Bob. – Gyakran kritizáltak és utasítgattak. Talán éppen az vonzott Carolban, hogy sok megerősítést kaptam tőle.

– Hadd kérdezzek valamit. Ha Carol maximálisan kielégítené az ön szexuális igényeit, ugyanakkor elmarasztaló szavakkal illetné, és rendszeresen bírálná önt, néha akár mások füle hallatára is, vajon akkor is úgy érezné, hogy szereti önt?

– Nem hinném – válaszolta Bob. – Azt hiszem, úgy érezném magam, mint akit elárultak és mélyen megsértettek. Teljesen le lennék törve.

– Bob – mondtam –, szerintem az ön elsődleges szeretetnyelve az elismerés. A szexuális együttlét rendkívül fontos magának, mert ez adja meg a feleségével való meghitt kapcsolat érzését, de érzelmileg a dicsérő szavak a legfontosabbak az ön számára. Ha szüntelenül kritizálná és mások előtt lejáratná önt, talán eljönne az idő, amikor már nem vágyna a vele való szexuális együttlétre a fájdalom miatt, amit okozott.

Bob tévedése azokra a férfiakra jellemző, akik erős szexuális késztetést éreznek, s ezért azt hiszik, hogy a testi érintés az elsődleges szeretetnyelvük. A férfiak nemi vágyának fiziológiai alapja van. Ezzel szemben a nők szexuális késztetése szoros összefüggésben áll a szeretet iránti érzelmi szükségletükkel. Ha egy nő érzi, hogy a férje szereti, megbecsüli és elismeri, akkor meghitt testi kapcsolatra vágyik vele. Ilyen érzelmi közelség híján azonban aligha érez vágyat a szexuális együttlétre.

Mivel a férfiak erős fizikai késztetést éreznek a rendszeres szexuális kielégülésre, sokan a testi érintést vélik elsődleges szeretetnyelvüknek. Ha azonban a nem szexuális természetű fizikai érintések nélkül is jól érzik magukat, okkal feltételezhetik, hogy korántsem ez az ő szeretetnyelvük. A nemi vágy teljes mértékben különbözik a szeretet iránti mély emberi szükséglettől. A szexuális meghittség rendkívül fontos lehet annak a férjnek is, akinek ez önmagában kevés ahhoz, hogy kielégítse a szeretetvágyát. Érzelmi szükségleteinek a betöltéséhez arra van szüksége, hogy felesége az elsődleges szeretetnyelvén fejezze ki iránta a szeretetét.

Ha mindketten kölcsönösen kielégítik egymás szeretetvágyát, akkor a szexuális életük is rendben lesz. A házasságban előforduló szexuális zavarokat a legtöbb esetben nem technikai nehézségek okozzák, hanem a betöltetlen érzelmi szükségletek.

További beszélgetésünk során Bob fontos felismerését osztotta meg velem:

– Határozottan tudom, hogy az elismerő szavak az én szeretetnyelvem. Amikor a feleségem csípős megjegyzéseket tesz rám és bírálgat, olyankor azon kapom magam, hogy más nőkről fantáziálok, és alig érzek szexuális vonzalmat iránta. De mikor elismerően szól rólam, akkor újra vonzódni kezdek hozzá.

Carol sokat töprengett azon, hogy mi lehet az elsődleges szeretetnyelve. – Nagyon fontos számomra a minőségi idő és a szívességek nyelve – mondta. – De nem tudom, a kettő közül melyik fontosabb. Talán mostanában inkább arra vágyom, hogy minőségi időt tölthessek a családommal és a barátaimmal.

Honnan tudhatjuk?

Ismerjük-e a saját szeretetnyelvünket? Mikor érezzük leginkább házastársunk szeretetét? Mi az, amire minden másnál jobban vágyunk? Ha nem tudunk azonnal választ adni e kérdésekre, figyeljük meg a szeretetnyelvek negatív használatát. A házastársunk mely cselekedetei, szavai, vagy azok hiánya okozza számunkra a legnagyobb fájdalmat? Ha például az elmarasztaló, elítélő megjegyzései fájnak a legjobban, akkor bizonyára az elismerő szavak nyelvén értünk leginkább. Elsődleges szeretetnyelvünk negatív használata mélyen megsebez, hiszen nemcsak érzelmi szükségleteink maradnak betöltetlenül, hanem a számunkra legfontosabb szeretetnyelv fegyverként fordul ellenünk.

Eszembe jut egy fiatalasszony, Mary, aki mély fájdalmáról így számolt be:

– Tudja, Chapman doktor, nekem az fáj a legjobban, hogy a férjem soha a kisujját sem mozdítja, hogy segítsen nekem a házimunkában. Nyugodtan ül a tévé előtt, miközben én megállás nélkül dolgozom. Nem értem, hogy ha tényleg szeret, hogyan képes erre.

Mary fájdalmát látva rögtön tudtam, hogy az ő szeretetnyelve a szívességek. Akinek nagy bánatot okoz, hogy ritkán kap ajándékot a társától, az sejtheti, hogy az ajándékozás az elsődleges szeretetnyelve. Aki pedig a házastársával együtt töltött időt hiányolja leginkább, annak a minőségi idő érzelmileg mindennél többet jelent.

További támponttal szolgálhat saját szeretetnyelvünk felismerésében, ha visszatekintünk házasságunk korábbi szakaszaira, és feltesszük a kérdést: „Mit kértem leggyakrabban a társamtól?” A válasz valószínűleg szoros összefüggésben áll szeretetnyelvünkkel. Talán e kéréseket társunk sokszor nyaggatásnak tartotta, holott mi szeretetvágyunknak adtunk hangot.

Elizabeth is ezzel a megközelítéssel ismerte fel a maga szeretetnyelvét. Egy házassági szeminárium végén ezt mondta nekem:

– Mikor visszatekintek házasságunk elmúlt tíz évére, és felteszem magamnak a kérdést, mit kértem legtöbbször Petertől, nyomban világossá válik, hogy mi az én szeretetnyelvem. A leggyakrabban minőségi időt kértem tőle. Újra meg újra könyörögtem neki, hogy menjünk el kirándulni, utazzunk el hétvégére, kapcsoljuk ki a tévét, és beszélgessünk, menjünk el együtt sétálni, és így tovább. Úgy éreztem, hogy a férjem elhanyagol és nem szeret, mert szinte válaszra sem méltatta a kéréseimet. Szép ajándékokat adott a születésnapomra és egyéb különleges alkalmakra, és nem értette, miért nem lelkesedem értük.

– Csak most értettük meg, miért távolodtunk el egymástól – folytatta Elizabeth. – A szünetben a férjem bocsánatot kért, amiért figyelmen kívül hagyta a kéréseimet. Megígérte, hogy a jövőben minden másképp lesz, és én hiszek neki.

Egy további szempont, ami szeretetnyelvünkre utal, ha megvizsgáljuk, mi hogyan szoktuk kifejezni szeretetünket. A legtöbb ember azt adja, amit maga is kapni szeretne. Ha társunk kedvéért megteszünk bizonyos dolgokat, akkor feltételezhetjük, hogy a szívességek nyelvén értünk. Ha az elismerő szavak szeretetet közvetítenek számunkra, valószínűleg sűrűn alkalmazzuk társunk iránti szeretetünk kifejezésében.

De ne feledjük, ez a szempont csupán egy a sok közül, nem pedig a legbiztosabb módszer. Ha például a férj azt látta apjától, hogy rendszeresen kisebb-nagyobb ajándékokkal lepte meg a feleségét, lehet, hogy követni fogja apja példáját akkor is, ha a saját szeretetnyelve nem az ajándékozás.

A fentiekben három szempontot javasoltam, melyek segíthetnek elsődleges szeretetnyelvünk felismerésében.

1. Mivel okozza házastársunk a legnagyobb fájdalmat számunkra? Legnagyobb sérelmeink rávilágítanak mély belső szükségleteinkre.

2. Mit kérünk leggyakrabban a házastársunktól? Valószínűleg azt, amire a leginkább szükségünk lenne ahhoz, hogy a szeretetét érezzük.

3. Hogyan szoktuk szeretetünket kimutatni a házastársunk iránt? Ebből is következtethetünk arra, hogy melyik szeretetnyelv áll hozzánk legközelebb.

Ezeknek a kérdéseknek a megválaszolása hozzásegíthet elsődleges szeretetnyelvünk megállapításához. Előfordulhat, hogy valaki kétnyelvű, azaz a szeretet két kifejezési formája egyformán fontos számára. Házastársa könnyű helyzetben van, hiszen kifejezőeszközei megsokszorozódnak.

Hasznos lehet, ha társunkkal együtt kitöltjük a könyv végén található szeretetnyelv-teszteket, majd közösen megvitatjuk az eredményeket.

Két olyan élethelyzet van, melyben komoly nehézséget jelent a saját szeretetnyelv felismerése. Az első, mikor valakinek már régóta tele van a szeretettankja. A házastársa rendszeresen és sokféleképpen fejezi ki a szeretetét, így maga sem tudja, melyik kifejezési mód áll hozzá a legközelebb. Egyszerűen csak érzi, hogy a társa szereti. A másik véglet az, mikor valakinek már olyan régóta üres a szeretettankja, hogy nem is emlékszik, milyen volt, mikor szerették. Mindkét esetben hasznos lehet, ha felidézzük a társunkkal való kapcsolat kezdetét néhány kérdés megválaszolásával: „Mi ragadott meg benne, amikor annak idején beleszerettem? Mit tett vagy mondott, amit vonzónak találtam benne?” Az emlékezés nyomán fogalmat alkothatunk a számunkra legfontosabb szeretetnyelvről. A következő kérdés szintén „nyomra vezethet”: „Milyen lenne számomra az ideális házastárs? Hogyan képzelem el a tökéletes társat?” Az „igazi”-ról alkotott képünk sokat elárul arról, hogy melyik szeretetnyelv áll hozzánk a legközelebb.

Ha megválaszoltuk a kérdéseket, szánjunk rá egy kis időt, és írjuk le az öt szeretetnyelvet a saját fontossági sorrendünkben, majd olyan sorrendben, ahogy szerintünk a társunk számára fontosak. Ezután osszuk meg vele felfedezésünket mindkettőnk szeretetnyelvével kapcsolatban.

Ha mindezt megtettük, hadd javasoljak egy játékot, melynek a „Tankszemle” címet adtam. Három héten át hetente háromszor kérdezzük meg a társunktól este, mikor hazaérünk a munkából: „Egy nullától tízig terjedő skálán mérve mennyire van tele ma este a szeretettankod?” A nulla az üres, a tíz pedig a csordultig tele tankot jelenti. Miután társunk mondott egy számot, kérdezzük meg tőle: „Mit tehetnék, hogy megteljen?” Amint megkapjuk a választ, lehetőség szerint teljesítsük még aznap.

Ezután cseréljünk szerepet, és kezdjük elölről a játékot, hogy mind a ketten megállapíthassuk saját szeretettankunk telítettségét, és elmondhassuk a kívánságunkat. Sokan menet közben jönnek rá a játék ízére, mely szeretetük kifejezésére ösztönzi a házastársakat.

– Nem szeretem ezt a szeretettankos játékot – mondta nekem egy férj. – Kipróbáltuk a feleségemmel. Mikor este feltettem neki az első kérdést, ezt felelte: „Körülbelül a hetesen áll a mutató.” Megkérdeztem, mit tehetnék, hogy tele legyen a szeretettankja, mire ő így válaszolt: „A legnagyobb dolog, amit megtehetnél nekem ma este, ha kimosnád a szennyest.” „Szerelem és szennyes ruha? – kérdeztem. – Mi köze a kettőnek egymáshoz?”

– Úgy tűnik – feleltem –, nincs tisztában a felesége szeretetnyelvével. Az ön számára melyik a legfontosabb?

– A testi érintés, azon belül is a szex – vágta rá habozás nélkül.

– Jól figyeljen – mondtam neki. – Az a szeretet, amit akkor érez, amikor a felesége megöleli önt, ugyanaz, mint amit ő érez akkor, ha ön kimossa a szennyest helyette.

– Ide azt a szennyest! – kiáltotta. – Minden este nagymosást csinálok, ha ez ennyire jólesik neki!

Aki még mindig bizonytalan, annak azt javaslom, készítsen feljegyzéseket a tankszemlés játékról. A kívánságok, melyeket házastársunk kérdésére elmondunk, elsősorban az általunk beszélt szeretetnyelv köré fognak csoportosulni.

Talán lesznek, akikben felmerül a kérdés: „Ez mind szép és jó, de mit tegyünk, ha házastársunk szeretetnyelve idegen tőlünk?”

A választ a 10. fejezetben tárgyaljuk.

ÖNÉ A SZÓ

Sejti már, mi lehet házastársa szeretetnyelve? És az öné? Mit tehetne még, hogy jobban felderítse ezt a terepet?

Akár csordultig telt a szeretettankja, akár kong az ürességtől, akár ismeri a saját szeretetnyelvét, akár nem, a jövő hónapban tartson újabb „tankszemlét”. Háromszor egy héten kérjen a párjától 0-tól 10-ig terjedő értékelést, majd fogadja meg a javaslatait, hogy feljebb tornássza a kapott pontszámot. Ha társa rendszeresen 10 pontot ad, képletesen vállon veregetheti magát, de ezután sem dőlhet hátra. Csak így tovább!

10

A szeretet

választható

Hogyan is tudnánk egymás szeretetnyelvén beszélni, ha a szívünk tele van a múltbeli bántások miatt érzett sérelemmel, haraggal és nehezteléssel? A válasz emberi természetünkben rejlik. Választási képességgel rendelkező teremtmények vagyunk, és megesik, hogy rosszul döntünk. Bántó szavakat mondunk, és sokféleképpen vétünk egymás ellen. Ha az adott pillanatban jogosnak is tűntek a szemünkben, később gyakran megbánjuk ezeket a döntéseinket. De nem szükségszerű, hogy a múltbeli hibáinkat a jövőben is elkövessük. Szakíthatunk hibás döntéseinkkel, és választhatjuk a szeretetet. Sok házasságot mentett már meg a széthullástól ez az elhatározás.

A szeretet nem törli el a múltat, de mássá teszi a jövőt. Ha szeretetünknek társunk elsődleges szeretetnyelvén adunk hangot, olyan érzelmi légkört teremtünk, amelyben feloldást találunk múltbeli konfliktusainkra és sérelmeinkre.

„Már nem szeretem”

Brent közömbösen és rezzenéstelen arccal ült az irodámban. Nem magától jött, én hívtam. Egy héttel korábban Becky, a felesége ült ugyanott, és megállíthatatlanul patakzottak a könnyei. A sírástól alig tudta elmondani, hogy férje közölte vele, már nem szereti, és el akarja hagyni. Becky teljesen összeomlott.

Amikor visszanyerte az önuralmát, így szólt:

– Az elmúlt két-három évben mindketten nagyon keményen dolgoztunk. Tudtam, hogy nem töltünk olyan sok időt egymással, mint régebben, de azt hittem, hogy közös célért dolgozunk. Nem tudom elhinni, ami történt! Mindig olyan kedves és figyelmes volt irántunk! Hogy tehette ezt velünk?

Ezután röviden elmesélte házasságuk tizenkét éves történetét, amihez hasonlót már sokat hallottam. Szenvedélyes szerelem, házasságkötés, a közös életkezdés boldogsága. De eljött a pillanat, mikor leszálltak a szerelem érzelmi magaslatairól, ám anélkül, hogy megtanulták volna egymás szeretetnyelvét. A következő években Becky már csak félig telt szeretettankkal élt, de ez elég volt neki ahhoz, hogy azt higgye, minden rendben van. A férje szeretettankja azonban kiürült.

Szerettem volna Brenttel is beszélni, ezért felhívtam.

– Mint tudja, Brent – mondtam neki –, Becky eljött hozzám, és elmondta, hogy válságban van a házasságuk. Szeretnék segíteni neki, de ehhez előbb tudnom kell, mit gondol minderről ön.

Brent habozás nélkül beleegyezett a találkozásba, és eljött az irodámba. Viselkedése éles ellentétben állt Beckyével. Az asszony feltartóztathatatlanul zokogott, míg ő látszólag nyugodt volt. Mégis az volt a benyomásom, hogy neki befelé folynak a könnyei. Története megerősítette a gyanúmat.

– Egyszerűen nem szeretem a feleségemet – mondta. – Már régóta nem érzek iránta semmit. Nem akarok fájdalmat okozni neki, de kiürült a kapcsolatunk. Nem vágyom a társaságára. Szeretném, ha nem így lenne, de teljesen eltávolodtunk egymástól.

Brent a „már nem szeretem őt többé” ősrégi kibúvójához folyamodott, amivel azt az érzelmi szabadságot akarta kivívni magának, hogy másnál keresse a szerelmet. Számtalan házasság bomlik fel az erre való hivatkozással.

Együtt éreztem Brenttel, hiszen én is átéltem már ilyen érzelmi kiüresedést. Ez a belső űr arra készteti az embert, hogy a házasságon kívül keresse érzelmi szükségletei betöltését. Szerencsére már házasságom korai éveiben felfedeztem a különbséget a szerelem és a szeretet mint érzelmi szükséglet között. Sokan azonban a kettőt összekeverik, amihez nagyban hozzájárulnak a filmek, a szappanoperák és a romantikus regények, melyek egybemossák a szeretetnek ezt a két fajtáját.

A szerelem, amelyről a harmadik fejezetben szóltunk részletesen, az ösztönök világába tartozik. Szándékunktól függetlenül, egyszerűen megtörténik velünk. Táplálhatjuk vagy elfojthatjuk, de tudatos döntéssel nem idézhetjük elő. Átlagos élettartama két év, és ugyanúgy a fajfennmaradást szolgálja, mint a madarak párzásra hívó éneke.

A szerelem élménye átmenetileg kielégíti az ember szeretetvágyát. Érezzük, hogy valaki törődik velünk és megbecsül minket. Érzelmeinknek szárnyakat ad az a bizonyosság, hogy egy másik ember életében mi vagyunk a legfontosabbak, s hogy idejének és energiájának nagy részét kizárólag a kettőnk kapcsolatának szenteli. Az egész világ a lábaink előtt hever. Semmi sem lehetetlen. Sok ember ilyenkor éli át először, hogy csordultig megtelik a szeretettankja, és ez euforikus boldogsággal tölti el.

Idővel azonban az érzelmi szárnyalás alábbhagy, és visszatérünk a valóság talajára. Ha házastársunk megtanulta és rendszeresen használja a szeretetnyelvünket, akkor érzelmi igényeink továbbra is be lesznek töltve. Ellenkező esetben lassanként kiapad a szeretettankunk. Sokan ebből a helyzetből egy újabb szerelembe menekülnek, és kezdődik minden elölről. Társunk érzelmi szükségletének betöltése választás dolga. Naponta meg kell hoznunk a döntést, hogy betöltjük szeretetvágyát. Ha érzi szeretetünket, a szerelemből való kijózanodás után is tele lesz a szeretettankja. Az érzelmi biztonság állapotában kreatív energiáinkat hasznos dolgokra fordíthatjuk, miközben házasságunk is gazdagodik.

Ezek a gondolatok suhantak át az agyamon, mikor Brent szenvtelen arcára néztem, és azon tűnődtem, vajon tudok-e segíteni rajta. Sejtettem, hogy már elindult egy újabb szerelem felé, a kérdés csak az volt, vajon hol tart ezen az úton. Kevés férfi szánja rá magát, hogy kilépjen a házasságból, amíg nem talált valakit, aki szeretetvágyát betölti.

Brent őszintén elmondta, hogy már hónapok óta szerelmes valakibe. Eleinte azt remélte, hogy érzelmei elcsitultával rendezni tudja kapcsolatát a feleségével. Otthon azonban tovább romlott a helyzet, a másik nő iránti szerelme pedig csak erősödött. Már nem tudja elképzelni az életét az új szerelem nélkül.

Brent nehéz dilemmával állt szemben. Nem akart fájdalmat okozni a feleségének és a gyermekeinek, ugyanakkor boldogságra vágyott. Elmondtam neki a második házasságok statisztikáját (60 százalékuk válással végződik). Meglepődött, de biztos volt benne, hogy ő rácáfol a statisztikára. Felhívtam a figyelmét arra, hogy a kutatások szerint milyen hatással van a gyerekekre a szülők válása, mire kijelentette, hogy ő továbbra is jó apa lesz, és át fogja segíteni a gyermekeit a válás traumáján. Elmagyaráztam neki a különbséget a szerelem élménye és a szeretetvágy mély érzelmi szükséglete között. Ismertettem vele az öt szeretetnyelvet, és arra kértem, adjon még egy esélyt a házasságának. Közben azonban tisztában voltam azzal, hogy a házasságuk megmentésére irányuló logikus érvelésemnek körülbelül annyi esélye van arra, hogy meggyőzze őt ebben az érzelmileg felfokozott állapotban, mint a légpuskának az automata géppisztollyal szemben. Végül megkért, hogy tegyek meg mindent, amivel Beckyt segíthetem, de közölte, hogy reménytelennek tartja a házasságukat.

Kijózanodás

Egy hónap múlva ismét felkeresett az irodámban. Az előző látogatásával ellentétben most feltűnően zavartnak és feldúltnak látszott. Elmondásából kiderült, hogy a barátnője szakított vele, miután a szerelmi „megszállottság” állapotából kijózanodva kezdett kiábrándulni Brentből. Ez mélyen lesújtotta a férfit, aki könnyes szemmel mondta el, milyen sokat jelentett számára ez a szerelem.

Együttérzéssel hallgattam egy órán keresztül, amikor végül Brent a tanácsomat kérte. Biztosítottam arról, hogy megértem a fájdalmát, amit a veszteség miatt érez, s ami várhatóan nem múlik el egyik napról a másikra. Emlékeztettem, hogy a kiábrándulás a szerelem természetéből adódóan elkerülhetetlen, és sokan vannak, akik csak az esküvő után józanodnak ki. Egyetértettünk abban, hogy jobb, hogy ez most történt meg vele, mint később.

A beszélgetés vége felé megkockáztattam, hogy ez a válság talán jó alkalom arra, hogy feleségével együtt eljöjjenek hozzám házassági tanácsadásra. Hangsúlyoztam, hogy az igazi és tartós szeretet választás dolga, és újjászülethet a házasságukban is, ha megtanulják szeretetüket megfelelő módon kifejezni egymás iránt. Brent hajlandó volt eljönni feleségével együtt a tanácsadásra, majd kilenc hónappal később megújult házassággal léptek ki az irodámból. Amikor három év múlva ismét találkoztam Brenttel, örömmel üdvözölt, és megköszönte, hogy átsegítettem élete egyik legválságosabb szakaszán.

– Csordultig tele van a szeretettankom – tette hozzá mosolyogva –, és nincs Beckynél boldogabb asszony a világon.

Bármilyen fájdalmas volt is a szakítás annak idején Brent számára, éppen a legmegfelelőbb pillanatban történt. Szinte sohasem fordul elő, hogy két ember egyazon napon lesz szerelmes, ahogy az sem, hogy ugyanazon a napon ábrándulnak ki egymásból. A szerelem kölcsönösségének ez a hiánya ezúttal hozzájárult ahhoz, hogy Brenték házassága újjáéledjen.

A szeretet újjászületése

Azalatt a kilenc hónap alatt, míg Brent és Becky részt vett a tanácsadáson, számos olyan konfliktust sikerült megoldaniuk, amelyekkel korábban nem tudtak megbirkózni. Kapcsolatuk megújulásának titka az volt, hogy felfedezték és rendszeresen használták egymás szeretetnyelvét.

Térjünk vissza az előző fejezet végén felvetett kérdéshez: „Mit tegyünk, ha a házastársunk szeretetnyelve idegen számunkra?” Gyakran elhangzik ez a kérdés a házassági szemináriumokon.

Mivel a feleségem szeretetnyelve a szívességek, gyakran ki szoktam porszívózni a kedvéért, pedig ez az a tevékenység, amihez különben a legkevesebb hajlandóság sincs bennem. Diákkoromban sohasem mehettem el szombatonként focizni, amíg ki nem porszívóztam az egész házat. Akkor megfogadtam, hogy a saját otthonomban sohasem fogok porszívózni. Olyan feleséget választok, aki szívesen elvégzi ezt a munkát.

Mégis rendszeresen én porszívózom a házunkat ma is. S ennek csupán egyetlen oka van: a szeretet. Annak idején úgy gondoltam, hogy semmi pénzért nem fogom megtenni, szeretetből mégis megteszem. Azok a cselekedeteink fejezik ki legjobban a szeretetünket, melyek nem maguktól értetődőek számunkra. A feleségem jól tudja, hogy a porszívózást tiszta és hamisítatlan szeretetből teszem, és ennek megfelelően értékeli.

Ne feledjük, a szeretet nem azt jelenti, hogy magunknak kedvezünk, hanem azt, hogy mások kedvéért teszünk valamit. A legtöbben nap mint nap sok mindent megteszünk, ami nem jön „természetesen” számunkra. Sokan így vannak a korán keléssel, mindennap erőt vesznek magukon, és felkelnek. Miért? Mert hisznek abban, hogy érdemes ezt megtenniük. Jutalmuk az a jó érzés, mikor este nyugovóra térnek, hogy hasznosan telt a napjuk. Cselekedeteik megelőzték az érzéseiket.

Így van ez a szeretettel is. Ha szeretni akarjuk a házastársunkat, ezt az ő szeretetnyelvén kell kifejeznünk, akár természetesen jön ez számunkra, akár nem. Ez pusztán a döntésünkön múlik, nincs hozzá szükség melengető érzelmekre. Be akarjuk tölteni érzelmi szükségleteit, ezért az ő nyelvén kezdünk beszélni. Ugyanakkor az is igaz, hogy tele szeretettankkal társunk valószínűleg viszonozni fogja szeretetünket, és ő is megtanulja a mi szeretetnyelvünket.

A szeretet választás dolga. Bármelyik fél beindíthatja a szeretet újjáéledésének folyamatát.

ÖNÉ A SZÓ

Kulcsfontosságú, hogy akkor is beszéljük társunk szeretetnyelvét, ha az „nem jön természetesen” számunkra. Miért is olyan fontos ez annak érdekében, hogy jól működjön a házasságunk?

11

A szeretet

csodákra képes

Nem a szeretet az egyetlen érzelmi szükségletünk. A pszichológusok egyetértenek abban, hogy alapvető szükségleteink között szerepel a biztonság, az önbecsülés és a fontosság szükséglete. A szeretet mindhárom területen fontos szerepet játszik.

Aki érzi házastársa szeretetét, biztonságban tudhatja magát akkor is, ha a hivatásában vagy az élet egyéb területein nehézségekkel és ellenséges fogadtatással találja magát szemben.

Önbecsülésünkhöz is nagyban hozzájárul az a bizonyosság, hogy társunk szeretetreméltónak tart minket. Lehet, hogy szüleinktől negatív vagy kétértelmű üzenetet kaptunk saját értékünkre vonatkozóan, de házastársunk szeretete és elfogadása nyomán egészséges önbecsülésre tehetünk szert.

Viselkedésünket nagyban meghatározza az a szükségletünk, hogy fontosnak érezzük magunkat. Cselekedeteink hajtóereje a siker utáni vágy. Arra törekszünk, hogy értékes életet éljünk. Megvan az elképzelésünk arról, hogy mit jelent fontosnak lenni, és keményen dolgozunk azért, hogy elérjük a céljainkat. Társunk szeretete saját fontosságunk tudatát erősíti bennünk.

Fontos személyek vagyunk, hiszen a teremtett rend csúcsán állunk. Megvan a képességünk arra, hogy elvont fogalmakban gondolkodjunk, s mindezt szavakba öntsük, és döntéseket hozzunk. Megismerhetjük mások gondolatait is, és tanulhatunk tapasztalataikból, még ha más korban és más kultúrában éltek is. Felfedezzük, hogy az emberek minden kultúrában hittek az anyagi léten túlmutató szellemi világ létezésében. Szívünk szerint mi is hiszünk ebben, még akkor is, ha értelmünk kételyeket támaszt.

Hinni akarunk abban, hogy fontosak vagyunk, és az életünknek egy magasabb rendű cél ad értelmet. Akkor ébredünk fontosságunk tudatára, mikor valaki időt, energiát és figyelmet szentel ránk. Szeretet nélkül sokan egész életükben csak saját fontosságuk, önértékük és biztonságuk kereséséig jutnak. A szeretet megtapasztalása ellenben betölti minden alapvető szükségletünket, és szabaddá válunk arra, hogy kibontakoztassuk a képességeinket. Saját értékünk biztos tudatában belső erőinket kifelé irányíthatjuk, hiszen nem emésztik fel kielégítetlen szükségleteink. A szeretet felszabadít.

Ha házasságunkból hiányzik a szeretet, a különbözőségeink felnagyítódnak. Nem a boldogság forrását, hanem éppen ennek akadályát látjuk egymásban, s a nyugodt hátország biztonsága helyett csatatérré válik a kapcsolatunk. A szeretet nem old meg minden problémát, de biztonságos légkört teremt, amelyben a házastársak vádaskodás nélkül megvitathatják nézeteltéréseiket, és megoldhatják konfliktusaikat. Két nagyon különböző ember is megtanulhat harmóniában élni egymással, ha felismerik, hogyan hozzák ki a legjobbat egymásból. Ez a szeretet jutalma.

Csak lakótársak vagyunk

Hatalmas lehetőség rejlik abban a döntésünkben, hogy szeretni fogjuk a társunkat, és átélhetjük, hogy csakugyan „a szeretet működteti a világot”. Jean és Mike három órát utazott, hogy felkeressenek. Nyilvánvaló volt, hogy Mike nem szívesen jött. Harmincöt éve voltak házasok, és ez volt az első eset, hogy tanácsadóhoz fordultak.

Jean kezdte a beszélgetést:

– Chapman doktor, szeretném, ha rögtön az elején tisztában lenne két dologgal. Először is nincsenek anyagi természetű problémáink. Olvastam egy cikkben, hogy a házasságban a legnagyobb problémát a pénz okozza. Ez a mi esetünkben nem igaz. Mindketten végigdolgoztuk az életünket, van saját házunk és autónk. Nincsenek anyagi gondjaink. Másodszor, szeretném, ha tudná, hogy mi nem szoktunk veszekedni. Ismerünk házaspárokat, akik szünet nélkül veszekszenek. Ez velünk sosem fordult elő. Nem emlékszem, hogy valaha is civakodtunk volna.

Mint tanácsadó értékeltem, hogy Jean egyikünk idejét sem akarta vesztegetni. Tudtam, hogy mindjárt rá fog térni a lényegre. Nyilvánvaló volt, hogy előre átgondolta, hogyan kezdje a beszélgetést.

– Az a probléma – folytatta –, hogy nem érzem a férjem szeretetét. Az életünk rutinos és pontosan kiszámítható. Reggel fölkelünk, elmegyünk dolgozni, este együtt vacsorázunk, de nem beszélgetünk. A férjem vacsora közben a tévét nézi, utána elpepecsel valamivel a pincében, aztán elalszik a tévé előtt, míg nem szólok neki, hogy ideje lefeküdni. Így telik el a napunk hetente ötször. Szombat délelőtt elmegy golfozni, délután a kertben dolgozik, este pedig egy baráti házaspárral elmegyünk vacsorázni. Velük szívesen beszélget, de amikor beülünk a kocsiba, hogy haza induljunk, egyszeriben megnémul. Otthon leül a tévé elé, és elalszik, mint mindig. Minden vasárnap délelőtt templomba megyünk – mondta Jean minden szót megnyomva.

– Úgy élünk, mint két lakótárs, akik ugyanabban a házban laknak. Semmi sem történik közöttünk. Egyáltalán nem érzem, hogy szeretne engem. Nincs melegség, nincsenek érzelmek. Üresek és érzéketlenek vagyunk. Nem hiszem, hogy még sokáig el tudom ezt viselni.

Jean ezt már sírva mondta. Adtam neki egy zsebkendőt, és Mike-ra néztem. Ekkor szólalt meg először:

– Nem értem Jeant. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy kimutassam a szeretetemet, különösen az utóbbi két-három évben, amióta olyan sokat panaszkodott emiatt. De úgy látszik, semmi sem segít. Bármit teszek, ő csak panaszkodik, hogy nem szeretem. Nem tudom, mit tehetnék még.

Látva Mike tanácstalanságát és fásultságát, megkérdeztem tőle:

– Hogyan mutatja ki a szeretetét Jean iránt?

– Először is korábban megyek haza a munkából, mint Jean, és elkészítem a vacsorát, mire ő hazaér. Vacsora után többnyire el is mosogatok. Mindig én porszívózok, mert neki fáj a háta. Minden kerti munkát én végzek, mert ő allergiás a virágporra. Mosás után én hajtogatom össze a ruhákat.

És sorolta mindazokat a dolgokat, amelyeket elvégez a felesége kedvéért. Amikor a végére ért, azt kérdeztem magamban: „Vajon mit csinál ez az asszony? Jóformán semmi dolga nem marad.”

– Mindezt azért teszem – folytatta Mike –, hogy kimutassam a szeretetemet, és ő mégis állandóan panaszkodik, hogy nem szeretem. Fogalmam sincs, mit tehetnék még.

Mikor Jeanhez fordultam, ő így szólt:

– Mindez nagyon szép, de én azt szeretném, ha leülne mellém a kanapéra, és beszélgetne velem. Sohasem beszélgetünk. Harminc év alatt alig szólt hozzám. Mindig mosogat, porszívóz, füvet nyír. Nekem arra lenne szükségem, hogy időt szánjon rám, mikor csak rám figyel, hozzám beszél és meghallgat.

Jean megint elsírta magát. Egyértelmű volt számomra, hogy az ő szeretetnyelve a minőségi idő. Férje figyelmére áhítozott. Azt szerette volna, ha személyként kezeli őt, és nem úgy, mint egy tárgyat. Mike sürgölődése érzelmileg nem elégítette ki. A további beszélgetésből kiderült, hogy Mike sem érzi a felesége szeretetét, de ő nem beszélt róla, mondván: „Harmincöt évi házasság után mi mondanivalónk lehetne még egymásnak?” Ekkor megkérdeztem tőle:

– Milyen lenne az ideális feleség a maga számára? Ha tökéletes asszonyt kívánhatna magának, milyen lenne az?

Mike egyszeriben felélénkült. Kihúzta magát ültében, és széles mosollyal így szólt:

– Már álmodoztam erről. A tökéletes feleség délután hazajönne és vacsorát készítene nekem. Én kint dolgoznék a kertben, és ő behívna vacsorázni. Utána ő mosná el az edényeket. Lehet, hogy segítenék neki, de ez az ő dolga lenne. És felvarrná a leszakadt gombot az ingemre.

Jean nem bírta tovább. Félbeszakította Mike-ot:

– Ez hihetetlen! Nem te mondtad, hogy szeretsz főzni?

– Nem esik nehezemre – válaszolta Mike –, de Chapman doktor azt kérdezte, mi lenne az ideális számomra.

Egyértelmű volt: Mike a szívességek szeretetnyelvét beszélte. Ezért végzett el minden munkát a ház körül. Úgy gondolta, hogy az ember azzal mutathatja ki a szeretetét, hogy megtesz bizonyos dolgokat a társa kedvéért. A baj csak az volt, hogy Jean nem ezt a nyelvet beszélte. Érzelmileg nem ugyanazt jelentette számára, amit férjének jelentett volna, ha ő tesz meg érte hasonló dolgokat.

Amikor Mike ezt megértette, a fejéhez kapott:

– Miért nem mondta ezt el nekem valaki harminc évvel ezelőtt? Semmiből sem állt volna esténként negyedórát beszélgetni vele, ahelyett, hogy ennyit dolgoztam a ház körül.

Jeanhez fordulva így folytatta:

– Most végre értem, mit jelent az, amikor azt mondod, hogy „nem beszélgetünk”. Én azt hittem, hogy igenis beszélgetünk. Hiszen mindig megkérdezem: „Jól aludtál?” Most már értem, miért olyan fontos ez neked. Ez a te szeretetnyelved!

– Én is szívesen készítek neked vacsorát – felelte Jean. – Kicsit később fogunk majd vacsorázni, mint eddig, de nem baj. És szívesen felvarrom a gombjaidat is, ha megkérsz rá. A mosogatást is vállalom, ha ez kell ahhoz, hogy érezd a szeretetemet.

Így tanulta meg Jean és Mike szeretni egymást harmincöt évi házasság után.

Újjászülethet-e a szeretet a házasságban? De még mennyire! Csak meg kell tanulnunk egymás szeretetnyelvén beszélni.

ÖNÉ A SZÓ

Mit tesz azért a házastársa, hogy ön „fontosnak” érezze magát? És mit tesz cserébe ön?

12

Amikor nehéz

szeretni

Egy gyönyörű őszi délután a feleségemmel sétáltam, mikor észrevettem, hogy Ann közeledik felénk. Két héttel korábban volt nálam először tanácsadáson. Maga elé nézett, és láthatóan a gondolataiba volt mélyedve. Amikor üdvözöltem, meglepődött és elmosolyodott. Miután bemutattam őt Karolynnak, minden bevezetés nélkül ezt kérdezte:

– Mondja, Chapman doktor, lehet-e szeretni valakit, akit gyűlölünk?

Tudtam, hogy a kérdés mély fájdalomból fakadt, ezért nem akartam elsietni a választ. Ezt feleltem:

– Nehéz kérdést tett fel, Ann. Jövő héten úgyis találkozunk, beszéljük meg akkor.

Ann rábólintott, s mi továbbsétáltunk, de a kérdése nem ment ki a fejünkből. Hazáig erről beszélgettünk. Felidéztük házasságunk első hónapjait, mikor elmarasztaló szavainkkal fájdalmat és haragot váltottunk ki egymásból, az elfojtott harag pedig idővel gyűlöletté vált.

Mitől jött rendbe a kapcsolatunk? Mindketten tudtuk, hogy a szeretet az egyetlen esélyünk. Rájöttünk, hogy ha továbbra is követelőzünk és egymást hibáztatjuk, tönkre fogjuk tenni a házasságunkat. Szerencsére alig egy év leforgása alatt megtanultuk, hogyan vitassuk meg a nézeteltéréseinket anélkül, hogy elítélnénk egymást; hogyan hozzunk döntéseket anélkül, hogy összevesznénk; hogyan tegyünk javaslatokat anélkül, hogy követelőznénk; s végül hogyan beszéljünk egymás szeretetnyelvén. A szeretet melletti döntésünk az egymás iránti negatív érzéseink közepette született meg. Amikor azonban elkezdtünk egymás szeretetnyelvén beszélni, minden haragunk és gyűlöletünk köddé vált.

A mi helyzetünk azonban más volt, mint Anné. Mindketten meg akartuk menteni a házasságunkat. Tudtam, hogy Ann férje erre nem hajlandó. Hiába kérlelte Ann, hogy eljöjjön a tanácsadásra, vagy hogy elolvasson egy könyvet a házassággal kapcsolatban. Férje ellenállt minden igyekezetének. Ann szerint férje így gondolkodott: „Nekem nincs semmi problémám. Neked van szükséged segítségre.” Férje iránti szeretetét az évek során fölemésztette annak szüntelen rosszallása és követelőzése. Tízévi házasság után érzelmi energiája teljesen kimerült, önbecsülése pedig romokban hevert. Vajon volt még remény Ann házassága számára? Szerethetett-e egy elutasító férjet? Remélhette-e, hogy férje valaha is szeretettel fog közeledni felé?

A szeretet legnagyobb kihívása

Tudtam, hogy Ann mélyen vallásos, és rendszeresen jár templomba. Feltételeztem, hogy a házassága fennmaradásához fűződő egyetlen reményét a hitéből meríti. Másnap, őrá gondolva, olvasni kezdtem Lukács evangéliumát Krisztus életéről. Mindig is csodáltam Lukács írását, mert orvosként részletekbe menően pontos beszámolót írt a názáreti Jézus tanításairól és életéről. Jézus nagyszabású prédikációjában, a hegyi beszédben a következőket olvastam:

„Nektek azonban, akik hallgattok engem, ezt mondom: szeressétek ellenségeiteket, tegyetek jót azokkal, akik gyűlölnek titeket; áldjátok azokat, akik átkoznak, és imádkozzatok azokért, akik bántalmaznak titeket... És amint szeretnétek, hogy az emberek veletek bánjanak, ti is úgy bánjatok velük. Ha azokat szeretitek, akik szeretnek titeket, mi a jutalmatok? Hiszen a bűnösök is szeretik azokat, akik őket szeretik.”6

Úgy gondoltam, hogy a szeretetnek ez a magas mércéje útbaigazítást adhat Ann számára. De képes lenne-e arra, hogy ezt kövesse? Meg tudná-e tenni ezt bárki is? Lehet-e szeretni egy házastársat, aki ellenséggé vált? Szerethete az ember valakit, aki szidalmazta, aki rosszul bánt vele, aki megvetését és gyűlöletét éreztette vele? És ha Ann képes lenne rá, kap-e valami viszonzást? Megváltozhat-e a férje hozzáállása? Elámultam Jézus prédikációjának következő kijelentésén: „Adjatok, és adatik nektek: jó, megnyomott, megrázott, megtetézett mértékkel adnak öletekbe. Mert amilyen mértékkel ti mértek, olyan mértékkel mérnek viszonzásul nektek.”7

Vajon érvényes-e az ellenség szeretetének ez az ősrégi elve egy olyan tönkrement házasságra is, mint amilyen Anné? Elhatároztam, hogy elvégzek egy kísérletet. Abból a feltételezésből indulok ki, hogy ha Ann képes lenne megtanulni a férje szeretetnyelvét, és ezáltal betöltené a szeretetvágyát, végül ő is viszonozná ezt, és szeretetet mutatna Ann iránt.

A következő héten eljött hozzám Ann, és újra előadta házassága szomorú történetét, majd felvetette ugyanazt a kérdést, amit sétánk alkalmával tett fel, ezúttal egy állítás formájában:

– Egyszerűen nem tudom, Chapman doktor, hogy képes leszek-e valaha is szeretni őt mindazok után, amit velem tett.

– Beszélte a helyzetéről a barátaival? – kérdeztem.

– Csak a legközelebbi barátaimmal. Azt mondták, hogy hagyjam ott a férjemet. Szerintük sohasem fog megváltozni, és csak kínlódunk egymás mellett. Lehet, hogy igazuk van, de én ezt nem tudom megtenni. Nem akarom elhinni, hogy tényleg ez lenne a helyes megoldás.

– Úgy látom, két dolog között őrlődik. Vallási és erkölcsi meggyőződése szerint nem léphet ki a házasságból, érzelmi fájdalma viszont amellett szól, hogy váljon el attól, aki ennyi szenvedést okozott magának.

– Pontosan így érzek, Chapman doktor. Nem tudom, mit tegyek.

– Mélyen átérzem a küzdelmét – folytattam. – Maga rendkívül nehéz helyzetben van. Bár adhatnék valami könnyen megfogadható tanácsot, de sajnos nem tudok ilyet. A válás éppúgy fájdalommal jár, mint az, ha kitart a férje mellett. Mielőtt meghozná a döntését, volna egy javaslatom. Nem tudom, beválik-e, de szeretném, ha kipróbálná. Említette, hogy a hite fontos önnek, és tiszteli Jézus tanításait.

Ann bólintott. Így folytattam:

– Szeretném felolvasni Jézus egyik tanítását, amit szerintem az önök házasságára is lehet alkalmazni. – Lassan, tagoltan olvasni kezdtem: – „Nektek azonban, akik hallgattok engem, ezt mondom: szeressétek ellenségeiteket, tegyetek jót azokkal, akik gyűlölnek titeket; áldjátok azokat, akik átkoznak, és imádkozzatok azokért, akik bántalmaznak titeket... És amint szeretnétek, hogy az emberek veletek bánjanak, ti is úgy bánjatok velük. Ha azokat szeretitek, akik szeretnek titeket, mi a jutalmatok? Hiszen a bűnösök is szeretik azokat, akik őket szeretik.” Nem emlékezteti ez magát a férjére? – kérdeztem. – Nem inkább ellenségként bánt magával, semmint barátként?

Ann bólintott.

– Előfordult, hogy átkozta önt? – tudakoltam.

– Sokszor.

– Előfordult, hogy bántalmazta önt?

– Gyakran.

– És mondta azt is, hogy gyűlöli önt?

– Igen.

– Ann, ha hajlandó rá, szeretném, ha elvégezne egy kísérletet. Próbálja ki, hogyan működik ez az elv az önök házasságában. Elmagyarázom, hogyan gondolom.

Ezután megismertettem Annt a szeretettank fogalmával, és kifejtettem, hogy ha nem érezzük a társunk szeretetét, mint jelen esetben ő, olyankor üresség és fájdalom tölt el. És mivel a szeretet iránti vágy a legmélyebb érzelmi szükségletünk, a hiányát talán a legsúlyosabb fájdalomként éljük meg. Elmondtam neki, hogy ha megtanulnának egymás szeretetnyelvén beszélni, szeretettankjuk megtelne, és újra feltámadnának bennük a pozitív érzések.

– Látja ennek valami értelmét? – kérdeztem végül.

– Chapman doktor, ön pontos leírását adta a kapcsolatunknak. Soha azelőtt nem láttam még ilyen tisztán. Szerelmesek voltunk egymásba, mielőtt összeházasodtunk, de aztán a szerelem elmúlt, és sohasem tanultunk meg egymás szeretetnyelvén beszélni. Az én szeretettankom évek óta üres, és biztos vagyok benne, hogy az övé is. Ha ezt ilyen világosan láttam volna, talán másképp alakul az életünk.

– Nem mehetünk vissza a múltba, Ann – mondtam. – Csak annyit tehetünk, hogy a jövőt másként próbáljuk alakítani. Egy hat hónapos kísérletet javaslok.

– Bármit hajlandó vagyok megpróbálni! – felelte Ann.

Tetszett a pozitív hozzáállása, de nem tudtam, tisztában van-e azzal, hogy mit vállal.

– Először is tűzzük ki a célt – mondtam. – Ha hat hónapon belül teljesülhetne a leghőbb vágya, mi lenne az?

Rövid gondolkodás után így felelt: – Szeretném érezni, hogy Glenn újra szeret, és szívesen van velem. Szeretném, ha közös tevékenységeink lennének, és érdekelné az a világ, amelyben én élek. Szeretném, ha beszélgetne velem, és odafigyelne rám, mert akkor érezném, hogy értékesnek tart. Szeretnék vele elutazni valahová, ahol mind a ketten jól éreznénk magunkat. Az lenne a legfőbb vágyam, hogy a házasságunk legyen számára a legfontosabb.

Kis szünetet tartott, majd így folytatta:

– Szeretném, ha újra vonzódni tudnék hozzá, és tisztelhetném őt. Szeretnék büszke lenni rá. Most teljesen hiányoznak belőlem ezek az érzések.

Míg Ann beszélt, én jegyzeteltem. Amikor befejezte, felolvastam neki, amit mondott. – Kissé idealisztikusnak hangzik – jegyeztem meg. – Csakugyan ezt szeretné, Ann?

– Pillanatnyilag elérhetetlennek tűnik, Chapman doktor – felelte Ann. – Én mégis erre vágyom.

– Akkor állapodjunk meg abban, hogy ezt a célt tűzzük ki – szögeztem le. – Azt szeretnénk, ha hat hónap múlva ön és Glenn ilyen szeretetkapcsolatban élnének egymással. Majd így folytattam: – Kísérletünknek az a célja, hogy bebizonyítsa, helyese a feltevésünk. Tételezzük fel, hogy ha ön hat hónapon át következetesen Glenn szeretetnyelvén szólal meg, az ő szeretettankja valahol menet közben kezd megtelni, és egy idő után ő is viszonozni fogja az ön szeretetét.

– A kezdeményezés az ön kezében van – figyelmeztettem Annt. – Glenn semmiben sem fog segíteni. Kettőjük közül csupán önnek fontos a házasságuk sorsa. A feltételezésünk szerint ha ön kitart az elhatározása mellett, akkor van rá esély, hogy Glenn végül viszonozni fogja az igyekezetét.

Felolvastam Jézus beszédének a folytatását Lukács evangéliumából: „Adjatok, és adatik nektek: jó, megnyomott, megrázott, megtetézett mértékkel adnak öletekbe. Mert amilyen mértékkel ti mértek, olyan mértékkel mérnek viszonzásul nektek.”

– Jézus itt egy alapelvről beszél, nem pedig arról, hogy hogyan manipulálhatunk másokat. Arról van szó, hogy ha kedvesen és szeretettel viseltetünk az emberek iránt, általában ugyanezt váltjuk ki belőlük. Ez nem azt jelenti, hogy kedvessé tehetünk valakit azzal, ha kedvesek vagyunk hozzá. Mindenkinek szabadságában áll, hogy visszautasítsa a szeretetet, kitérjen előle, vagy akár szembeköpje. Nincs rá semmi garancia, hogy Glenn pozitívan fog reagálni az ön próbálkozásaira. Csak annyit mondhatunk, hogy jó esély van rá.

Miután megállapodtunk a feltételezésben, ezt mondtam Ann-nek:

– Most térjünk rá a szeretetnyelvekre. Az elmondottak alapján gyanítom, hogy az ön szeretetnyelve a minőségi idő. Egyetért ezzel?

– Én is így gondolom, Chapman doktor. Kezdetben, amikor még sok időt töltöttünk együtt, és órákig beszélgettünk, éreztem, hogy Glenn szeret és törődik velem. Mindennél jobban vágyom arra, hogy visszatérjen a házasságunknak az a korszaka. Mostanában soha nem ér rá, hogy beszélgessünk vagy együtt csináljunk valamit; úgy tűnik, hogy az üzlet és minden egyéb foglalatosság fontosabb neki, mint a kapcsolatunk.

– És mit gondol, mi lehet Glenn szeretetnyelve? – kérdeztem.

– Azt hiszem, a testi érintés, és különösen a szexualitás. Tudom, hogy amikor még szerettük egymást, és aktívabb szexuális életet éltünk, egészen másképp viselkedett. Azt hiszem, Chapman doktor, hogy ez lehet az ő szeretetnyelve.

– Szokta-e kifogásolni azt, ahogy maga beszél vele?

– Hát, szerinte én örökösen nyaggatom őt. Azt is szokta mondani, hogy nem támogatom őt, sőt, mindig ellenkezem vele.

– Akkor feltételezhetjük – vontam le a következtetést –, hogy az elsődleges szeretetnyelve a testi érintés, a másodlagos nyelve pedig az elismerő szavak. Ha rosszul esnek neki a negatív megjegyzések, akkor az elismerést hiányolja.

– A kísérlet, amit javaslok a következő. Mikor hazaér, mondja ezt Glenn-nek: „Végiggondoltam a helyzetünket, és elhatároztam, hogy szeretnék jobb feleséged lenni. Ha van valami javaslatod, hogy mit tehetnék, mondd el, én mindenesetre megpróbálom.” Bárhogy reagál, még ha elutasító is, egyszerűen fogadja el, mint hasznos információt. Ezzel a bejelentéssel tudomására hozza, hogy a kapcsolatukban változás fog bekövetkezni.

– Ezután egy hónapon keresztül arra a két szeretetnyelvre összpontosítsa a figyelmét, amelyekről megállapítottuk, hogy a legfontosabbnak tűnnek a férje számára.

– Ha a férje tesz valami javaslatot, vegye figyelembe. Keresse a pozitívumokat Glenn életében, és ezekért dicsérje meg. Ugyanakkor hagyjon fel minden panaszkodással. Ha valamit sérelmez, ezalatt az egy hónap alatt inkább írja le a jegyzetfüzetébe, de ne tegye szóvá.

– Próbáljon kezdeményezőbb lenni a testi érintés és a szexualitás terén. Lepje meg azzal, hogy nemcsak válaszol a közeledésére, hanem ön lép fel kezdeményezően. Tűzze ki célul, hogy az első két hétben hetente legalább egyszer szeretkeznek, a következő két hétben pedig hetente két alkalommal. (Ann elmondta nekem, hogy az elmúlt fél évben csak egy vagy két alkalommal szeretkeztek. Úgy gondoltam, hogy ez a terv elég gyorsan kilódítaná őket a holtpontról.)

– Ez nagyon nehéz lesz, Chapman doktor – sóhajtotta Ann. – Mindig nehezemre esett elfogadni a szexuális közeledését, amikor különben keresztülnézett rajtam. Úgy viselkedik velem, mintha egyáltalán nem lennék fontos számára, ugyanakkor minden további nélkül ágyba bújna velem, és használná a testemet. Ez engem zavar, és gondolom, ezért is nem nagyon éltünk szexuális életet az elmúlt években.

– Természetes, hogy így reagált – nyugtattam meg Annt. – A legtöbb nő akkor vágyik a szexuális meghittségre, ha érzi, hogy a férje szereti őt. Ha ez hiányzik, akkor úgy érzi, hogy szexuálisan kihasználják. Ezért rendkívül nehéz szeretni azt, aki ezt nem viszonozza. Ez ellentétes a természetünkkel. Hogy mégis megtehesse, minden erejével kapaszkodnia kell az Istenbe vetett hitébe. Talán segíteni fog, ha újra elolvassa Jézusnak azt a tanítását, amelyben arról beszél, hogy szeressük azokat, akik gyűlölnek és kihasználnak minket.

Ann alig észrevehetően bólintott, és csak a tekintete árulta el, hogy még sok kérdése van.

– De Chapman doktor, nem képmutatás az, ha szexuális téren szeretetet mutatok az iránt a személy iránt, akivel szemben ilyen negatív érzéseket táplálok?

– Különbséget kell tennünk a szeretet mint érzés és mint cselekvés között – feleltem. – Ha meglévőknek állít be olyan érzéseket, amelyeket nem érez, az képmutatás és megtévesztés, amire nem épülhet meghitt kapcsolat. De pusztán elhatározás dolga, hogy szeretetből megtegyen valamit, ami a másik javát vagy örömét szolgálja. Nem állítja, hogy mély érzelmi kötődés áll a cselekedete mögött. Egyszerűen úgy dönt, hogy megtesz valamit a másikért. Azt hiszem, Jézus pontosan erre gondolt.

– Nyilvánvalóan nem táplálunk gyengéd érzelmeket azok iránt, akik gyűlölnek minket. Ez képtelenség lenne. Szeretetből fakadó cselekedeteket azonban megtehetünk értük. Ez csupán döntés kérdése. Csak reménykedhetünk abban, hogy a szeretet cselekedetei kedvezően hatnak majd a hozzáállásukra, a viselkedésükre és a velünk való bánásmódjukra.

Úgy tűnt, hogy a válaszom kielégíti Annt, legalábbis pillanatnyilag. Éreztem, hogy még fogunk erről beszélgetni. És biztos voltam abban, hogy ha a kísérlet sikerrel jár, annak csak Ann mély hite lesz a magyarázata.

– Az első hónap elteltével kérdezze meg Glenntől, hogy mit szól a változáshoz – kértem Annt. – Akármit felel is erre Glenn, tekintse hasznos információnak. Lehet, hogy a válasza gúnyos lesz, esetleg elutasító és ellenséges, de az is lehet, hogy pozitívan reagál. Akármit válaszol is, ne szálljon vitába vele, hanem fogadja el, és biztosítsa arról, hogy továbbra is igyekezni fog, hogy jó felesége legyen. Ha van valami javaslata, fogadja meg.

– A hat hónap alatt havonta egyszer kérjen tőle visszajelzést. Amikor az első pozitív reakciót kapja tőle, akkor tudni fogja, hogy igyekezete érzelmileg is megérintette Glennt. Akár már az első hónap után is adhat pozitív visszajelzést, de az is lehet, hogy két-három hónap kell hozzá. Egy héttel azután, hogy megkapta az első megerősítést, kérjen valamit Glenntől – olyasmit, ami összefügg az ön szeretetnyelvével. Például egy este így szólhatna hozzá: „Tudod, mit szeretnék, Glenn? Emlékszel, régebben mennyit Scrabble-eztünk? Holnap este megint elővehetnénk. A gyerekeket elvinnénk Maryékhez, mi meg társasjátékoznánk egyet. Mit szólsz hozzá?”

– A kérésnek egészen konkrétnak kell lennie, különben honnan fogja megtudni, hogy mikor teljesítette Glenn? Ha pontosan megmondja, hogy mit szeretne, ön is tudni fogja, hogy amikor megteszi, akkor önnek akar örömet szerezni.

– Havonta egyszer álljon elő egy konkrét kéréssel. Ne keseredjen el, ha nem teszi meg. De ha megteszi, az azt mutatja, hogy fontos neki a maga kérése. Így, miután a kérései a saját szeretetnyelvével függnek össze, lassanként megtanítja őt rá. Ha a férje úgy dönt, hogy ezen a nyelven fejezi ki a szeretetét, akkor felélednek az ön pozitív érzései is, és idővel a házasságuk csakugyan újjászülethet.

– Bármit megtennék, Chapman doktor, hogy ez megtörténjen – mondta Ann.

– Kemény munkába fog kerülni – feleltem –, de azt hiszem, hogy megér egy próbát. Engem is nagyon érdekel, hogy beválik-e a kísérlet, és hogy igaznak bizonyul-e a feltételezésünk. Szeretnék ez idő alatt rendszeresen, mondjuk kéthetenként, találkozni magával. Minden héten jegyezze fel, hogyan fejezte ki elismerését Glenn-nek. Kérem, hozza el a jegyzetfüzetébe leírt, de a férjének nem említett panaszok listáját is. Ezekből a sérelmekből kiindulva megfogalmazhatnánk azokat a konkrét kéréseket, amiket majd idővel Glenn elé tár. Szeretném, ha megtanulná, hogyan lehet konstruktív módon megosztani a csalódásokat és a bosszúságokat is, és ha mindketten megtanulnák feldolgozni az ezekből eredő konfliktusokat. De a kísérlet hat hónapja alatt ne beszéljenek erről, csak írja le a jegyzetfüzetébe.

Mikor Ann elment, úgy éreztem, megkapta a választ a kérdésére: „Lehet-e szeretni valakit, akit gyűlölünk?”

A következő hat hónap alatt Ann óriási változást tapasztalt Glenn magatartásában és a kapcsolatukban. Az első hónapban még nem vette komolyan felesége igyekezetét. De a második hónap végén pozitív visszajelzést adott. Az utolsó négy hónapban teljesítette Ann kéréseit, és Ann régi érzései a férje iránt kezdtek feltámadni. Glenn sohasem jött el tanácsadásra, de Ann-nel együtt meghallgatta néhány előadásomat. Biztatta Annt, hogy továbbra is járjon el hozzám, amit ő a kísérletünk letelte után még három hónapon át meg is tett. Glenn szerint csodát műveltem a feleségével. De én tudom, hogy a szeretet tett csodát.

Sokan vannak, akiknek a házasságán már csak a csoda segíthet. Miért ne próbálhatnák ki azt, amit Ann? Mondjuk el a társunknak, hogy szeretnénk jobban figyelni az érzelmi szükségleteire, mint eddig. Kérjünk tőle javaslatokat, hogy miben kellene változnunk. A javaslatai a szeretetnyelvével állnak összefüggésben. Ha nem javasol semmit, emlékezzünk vissza arra, amire az elmúlt évek során leggyakrabban panaszkodott, így könnyen felismerhetjük a szeretetnyelvét. Ezután hat hónapon keresztül fejezzük ki szeretetünket ezen a nyelven. Minden hónap végén kérjünk tőle visszajelzést és újabb javaslatokat.

Ha pozitív visszajelzést kapunk, várjunk egy hetet, és csak akkor álljunk elő egy konkrét kéréssel. Ha úgy dönt, hogy megteszi, tudhatjuk, hogy megtört jég. Ha nem teljesíti a kérésünket, akkor is szeressük őt tovább. Egy hónap múlva talán majd pozitívan fog reagálni, s akkor vissza fognak térni a vele kapcsolatos pozitív érzelmeink, és idővel a házasságunk is újjászületik. Az évek során tanácsadóként számtalanszor tanúja lehettem annak, hogy a szeretet csodát művel a kapcsolatokban.

Ha házassága a fejezetben tárgyalt házaspáréhoz hasonlóan válságba jutott, adjon még egy esélyt a kapcsolatuknak, és határozza el, hogy belevág az alábbi kísérletbe. További fájdalmat és visszautasítást kockáztat vele, ugyanakkor aktívan tesz azért, hogy helyrehozza a házasságukat. Tegyen próbát, és meglátja, megéri vállalni a kockázatot.

1  Kérdezze meg partnerétől, hogyan lehetne jobb társa, és az ő hozzáállásától függetlenül cselekedjen a kapott válasz szerint. Rendszeresen kérjen tőle visszajelzést, és amennyire csak lehet, igyekezzen teljesíteni a kívánságait. Biztosítsa társát arról, hogy mindezt a kapcsolatuk érdekében teszi.

2  Ha pozitív visszajelzést kap, akkor tudhatja, hogy jó úton jár. Havonta egyszer álljon elő egy konkrét – és könnyen teljesíthető – kéréssel. Olyasmit kérjen, ami az ön elsődleges szeretetnyelvével áll összefüggésben, így kiürült szeretettankja újra feltöltődik.

3  Ha társánál nyitott fülekre találnak a kérései, és ő is igyekszik a kedvében járni, akkor önben is feltámadnak a pozitív érzések. Továbbra is adjon bátorító visszajelzést és megerősítést.

4  Mikor házasságuk gyógyulni kezd, és kapcsolatuk meghittebbé válik, akkor se feledkezzen meg társa szeretetnyelvéről és érzelmi szükségleteiről. A legjobb úton halad álmai beteljesülése felé, hát ne térjen le róla. Jelöljenek ki időpontokat, amikor közösen megbeszélik, hol tartanak.

13

Gyermekünk

szeretetnyelve

Alkalmazható-e a szeretetnyelvekről vallott felfogás a gyermeknevelésben? Gyakran felteszik nekem ezt a kérdést a házassági szemináriumokon, amire határozott igennel felelek. Mivel a kisgyermek elsődleges szeretetnyelvét nem lehet egyértelműen megállapítani, legjobb, ha elhalmozzuk mind az öttel. Ha megfigyeljük a viselkedését, hamar felismerhetjük a számára legfontosabb szeretetnyelvet.

Bobby hatéves. Amikor apja hazaér a munkából, Bobby rácsimpaszkodik és összevissza borzolja a haját. Ezzel azt fejezi ki, hogy az érintés fontos számára. Azért teszi ezt az apjával, mert a fizikai közelségére vágyik. Bobbynak minden bizonnyal a testi érintés az elsődleges szeretetnyelve.

A szomszédban lakik az öt és fél éves Patrick, Bobby játszótársa. Ő a következő szavakkal fogadja munkából hazatérő apját: – Gyere apa, mutatok neked valamit. Gyere gyorsan!

– Várj egy kicsit, Patrick – feleli apja –, hadd nézzem át előbb az újságot.

Patrick kimegy, de tizenöt másodperc múlva már újra ott van. – Apa, gyere velem, mutatni akarok neked valamit.

– Egy pillanat, kisfiam – így az apa. – Mindjárt megyek.

Patrickot édesanyja kihívja a konyhába, és elmagyarázza neki, hogy apja fáradt, hadd pihenjen egy kicsit. – De mama – tiltakozik a gyerek –, meg akarom mutatni neki, hogy mit csináltam.

– Tudom – feleli anyja –, de hagyd pár percig olvasni apádat.

Hatvan másodperc múlva Patrick visszamegy apjához, és egyetlen szó nélkül, nevetve beleugrik az újságjába.

– Mit művelsz, Patrick? – kérdezi az apa.

– Gyere már, apa – feleli a gyerek. – Meg akarom mutatni, hogy mit csináltam.

Mit kér Patrick? Minőségi időt. Azt akarja, hogy apja csak rá figyeljen, és addig nem nyugszik, míg ezt el nem éri.

Ha gyermekünk gyakran meglep saját készítésű ajándékokkal, amiket becsomagol és csillogó szemmel nyom a kezünkbe, akkor könnyen lehet, hogy az ajándékozás a szeretetnyelve. Azt adja, amit ő is kapni szeretne. Az a gyermek, aki szívesen segít a kisebb testvéreinek, valószínűleg a szívességek szeretetnyelvét beszéli. Ha gyermekünk gyakran megdicsér, hogy milyen jól áll a ruhánk, vagy milyen finom ételt készítettünk, ez arra vall, hogy az elismerő szavak nyelvét érti.

Mindez nem tudatosul a gyermekben, viselkedését érzelmi szükségletei motiválják. A tapasztalat hamar megtanítja rá, hogy mit kell tennie vagy mondania, hogy érzelmi szükségleteit betöltsék. Ha szeretetvágya betöltetlen marad, akkor előfordulhat, hogy felrúgja a szabályokat, így mutatja ki haragját szülei iránt, akik nem adják meg neki azt, amire szüksége van.

Dr. Ross Campbell, a pszichiáter, akitől a szeretettank fogalma származik, arról számol be, hogy a serdülőkori felelőtlen szexuális magatartás hátterében szinte minden esetben a betöltetlen érzelmi szükségletek, vagyis az üres szeretettank áll.

Mindannyian hallottunk már olyan kamaszról, aki elszökött otthonról. Szülei a kezüket tördelve sopánkodnak: „Hogy tehette ezt velünk, hiszen mi mindent megtettünk érte!” Gyermekük azonban ezt másképp érzi, s így panaszolja el fájdalmát a pszichológus rendelőjében: „A szüleim nem szeretnek. Sohasem szerettek. A bátyámat kényeztetik, de velem nem törődnek.” Vajon valóban szeretik-e őt a szülei? Bizonyára igen. Csak azt nem tanulták meg, hogyan fejezzék ki szeretetüket azon a nyelven, amit gyermekük megért. Lehet, hogy vettek neki kosárlabdát és biciklit, holott inkább arra lett volna szüksége, hogy valaki kosarazzon vele vagy elmenjen vele együtt biciklizni. Az üres és a tele szeretettank között ebben az esetben az a különbség, mint a bicikli odaajándékozása és a közös biciklizés között. A legtöbb szülő őszintén szereti gyermekét, de ez önmagában még nem elég. Ha be akarjuk tölteni érzelmi szükségleteit, meg kell tanulnunk sajátos szeretetnyelvén beszélni.

Vegyük sorra, hogyan fejezhetjük ki szeretetünket gyermekeink iránt az egyes szeretetnyelveken.

Elismerő szavak

A kisgyermeket a szülők valósággal elhalmozzák dicsérő szavaikkal. Minden mozdulatát lelkendezve fogadják. Mikor a kiságyba kapaszkodva elindul, így biztatják: „Gyere bátran! Nagyon jó! Ügyes vagy!” A baba lép egyet, és elesik, s mit mondanak erre? Semmiképpen sem azt: „Jaj, de ügyetlen vagy, mikor tanulsz már meg járni?” Inkább ezt: „Jól van, ügyes voltál!” Így aztán feláll, és újra próbálkozik.

Miért van az, hogy ahogy gyermekünk idősebb lesz, egyre ritkábban dicsérjük, és sokkal többet szidjuk? Például megkérjük hétéves fiunkat, hogy tegyen rendet a szobájában. Mikor öt perc múlva ismét bemegyünk, látjuk, hogy a játékok egy része még mindig a földön hever. Hogyan reagálunk ilyenkor? „Nem megmondtam, hogy rakd el a játékokat? Ha nekem kell elrakni, nem kapod vissza őket!” Ha értékelnénk az igyekezetét, inkább ezt mondanánk: „Jól van, Johnny. Látom, már néhány játékot a helyére raktál! Ügyes vagy!” A többi játék ezek után már szinte magától ugrik a polcra! Minél nagyobb a gyermek, annál többet szidjuk a kudarcai miatt, ahelyett, hogy megdicsérnénk a sikereiért.

Azt a gyermeket, akinek az elismerés a szeretetnyelve, a negatív, bíráló és lekicsinylő szavak mélyen megsebzik. Sokan felnőtt korukban is emlékeznek az évtizedekkel korábban keletkezett sebekre: „Kövér vagy, senkinek sem fogsz tetszeni.” „Ezt nevezed te tanulásnak? Ezzel az erővel ki is maradhatnál az iskolából!” „Nem lehet igaz, hogy ilyen nehéz a felfogásod!” „Amilyen felelőtlen vagy, soha semmire nem fogod vinni az életben.” Gyakran előfordul, hogy akit szeretetnyelvén rendszeresen és durván megsértenek, még felnőttként is az önbecsülés hiányával küzd.

Minőségi idő

Ez a szeretetnyelv azt jelenti, hogy osztatlan figyelmünkkel fordulunk a gyermekünk felé. A padlón ülve labdát gurítunk, kisautókat tologatunk vagy a homokozóban várat építünk, azaz lehajolunk a kisgyermekhez, és vele együtt játszunk. Ha idővel be akarjuk vezetni őt a felnőttvilágba, akkor az ő szintjéről kell elindulnunk.

Ahogy a gyermek növekszik, egyre több dolog iránt kezd érdeklődni, s nekünk is lépést kell tartanunk vele, ha be akarjuk tölteni a szükségleteit. Ha kosárlabdázni kezd, érdeklődjünk a kosarazás iránt, játsszunk vele, és vigyük el őt kosárlabda-mérkőzésekre! Ha zongorázni tanul, nem árt, ha veszünk egy-két zongoraleckét, vagy legalább hallgassuk meg figyelmesen, mikor gyakorol. Mikor csak rá figyelünk, akkor érzi, hogy törődünk vele, fontos számunkra, és élvezzük a társaságát.

Sokan felnőttkorukra elfelejtik, amit a szüleik mondtak nekik, de nagyon is emlékeznek arra, amit tettek. Egy felnőtt ismerősöm mondta egyszer: „Emlékszem, az apám sohasem mulasztotta el, hogy megnézze az iskolai meccseimet. Tudtam, hogy érdekli, amit csinálok.” Ennek a felnőttnek a minőségi idő mindennél ékesebben beszélt apja szeretetéről. Ha gyermekünknek ez a szeretetnyelve, és megtanuljuk szeretetünket ezen a nyelven kifejezni, jó esélyünk van rá, hogy még serdülőként is szívesen időz a társaságunkban. Ha azonban kisebb korában nem szántunk rá elég időt, előfordulhat, hogy kamaszkorában már csak a kortársai társaságát fogja keresni, és elfordul a szüleitől, akik hiába vágyódnak arra, hogy több időt tölthessenek a gyermekükkel.

Ajándékozás

Sok szülő és nagyszülő túlzásba viszi az ajándékozást. Ha az ember a játékboltokat járja, óhatatlanul felötlik benne, hogy a szülők talán azt hiszik, nincs is más szeretetnyelv ezen kívül. Ha van rá pénzük, valósággal elhalmozzák gyermekeiket ajándékokkal. Egyesek azt hiszik, ez a legjobb módja a szeretet kimutatásának. Vannak, akik megpróbálják megadni a gyermekeiknek mindazt, amit a saját szüleiktől nem kaptak meg, s olyan dolgokat vásárolnak, amilyenekre ők vágytak gyermekkorukban. Pedig az ajándékozás nem elégíti ki a gyermek érzelmi szükségleteit, hacsak nem éppen ez az elsődleges szeretetnyelve.

Ha a kapott ajándékot a gyermek hamar félredobja, és elfelejti megköszönni, ha nem vigyáz rá, és könnyen túlad rajta, akkor valószínű, hogy nem az ajándékozás a szeretet legfontosabb kifejezési formája számára. Ha viszont hálásan fogadja az ajándékot, ha megmutatja másoknak is, és elmondja, mennyire örül neki, ha vigyáz rá, feltűnő helyre teszi a szobájában, és gyakran játszik vele, akkor feltehetően ez az ő szeretetnyelve.

Mit tegyünk, ha nem engedhetjük meg magunknak, hogy ajándékokat vásároljunk? Ne feledjük, nem az ajándék minősége vagy értéke számít, hanem az, amit kifejez. Ajándékot saját kezűleg is lehet készíteni, és olykor a gyermek többre becsüli az ilyet a gyárilag készült, drága holminál. Sőt a kisebbek gyakran jobban el tudnak játszani a dobozzal, mint a játékkal, ami benne volt. Sokan mások által kiselejtezett játékokat hoznak rendbe, amiben gyermekük is szívesen részt vesz.

Szívességek

A szülők szüntelenül szolgálatot teljesítenek kisgyermekeik körül. A fürdetés, etetés, öltöztetés mind-mind sok munkát követel a szülőktől gyermekük első éveiben. Ezt később az uzsonnacsomag elkészítése, a kísérgetés és a házi feladatban való segédkezés váltja föl. Sok gyerek magától értetődőnek tekinti ezt, míg mások számára ezek a szívességek szüleik szeretetét fejezik ki.

Ha gyermekünk értékeli a mindennapos szívességeket, tudhatjuk, hogy ezek érzelmileg fontosak számára. Mindaz, amit megteszünk a kedvéért, félreérthetetlenül jelzi a szeretetünket. Amikor segítünk egy-egy iskolai feladata elvégzésében, azt még a jó érdemjegynél is nagyobbra értékeli. Ezt közvetíti: „A szüleim szeretnek engem.” A biciklije megjavítása is többet jelent számára annál, mint hogy újra kerekezhet. Tele szeretettankkal indul útjára. Ha gyermekünk rendszeresen felajánlja segítségét, az arra utal, hogy így akarja kifejezni a szeretetét, tehát minden bizonnyal ez az ő szeretetnyelve.

Testi érintés

Régóta tudjuk, hogy a testi érintés érzelmeket közvetít a gyermek számára. A kutatások kimutatták, hogy azok a kisbabák, akiket gyakran megölelnek, érzelmileg egészségesebben fejlődnek, mint akiket elhanyagolnak. A gyermek még távolról sem érti a szeretet szó jelentését, de az ölelés, a puszi, a simogatás, a becézés mind-mind szülei szeretetét közvetíti számára. Az ölelésre és a simogatásra a tinédzsernek is szüksége van, különösen, ha ez a szeretetnyelve, de óvakodjunk attól, hogy kortársai jelenlétében dédelgessük!

Ha gyakran előfordul, hogy tizenéves fiunk hátulról megragadja a karunkat, netán hátba vág, vagy a szőnyegen hasalva magához ránt, ez annak a jele, hogy a fizikai érintés fontos számára.

Figyeljük meg, hogyan fejezi ki gyermekünk a szeretetét mások iránt. Ez a kulcs a szeretetnyelve megismeréséhez. Jegyezzük fel, hogy mit kér tőlünk leggyakrabban. Kérései szorosan összefüggenek a saját szeretetnyelvével, éppúgy, mint az, amit nagyra értékel és méltányol bennünk.

A mi lányunk szeretetnyelve a minőségi idő. Így amikor már nagyobb lett, gyakran sétáltunk együtt kettesben. Középiskolás évei alatt hetenként háromszor mentünk sétálni délutánonként, és hosszasan elbeszélgettünk, miközben az utcákat róttuk. A lányom ma már orvos, de amikor hazajön, szinte mindig megkérdezi: „Van kedved sétálni, apa?” Egyszer sem fordult elő, hogy visszautasítottam volna az ajánlatát.

A fiam sohasem jött el velem sétálni. „A séta unalmas – mondta. – Céltalan kóborlás. Ha az ember menni akar valahová, üljön be a kocsiba.” Ő nem a minőségi idő szeretetnyelvét beszélte.

A szülők gyakran nem vesznek tudomást a gyermekeik között levő különbségekről, és egyforma bánásmódban igyekeznek részesíteni őket. Elolvasnak egy nevelésről szóló könyvet, vagy meghallgatnak egy előadást, és az ebből merített jó ötleteket egyformán alkalmazzák mindegyik gyermeküknél. Figyelmen kívül hagyják, hogy minden gyermek más, és ami az egyik számára szeretetet közvetít, nem jelenti ugyanazt a másik számára. Ha erőltetjük, hogy menjen velünk sétálni, ez nem fogja meggyőzni őt a szeretetünkről. Minden gyermekünk szeretetnyelvét külön kell felfedeznünk. Erről szól a Gyerekekre hangolva című könyv, melyet Ross Campbellel közösen írtunk.8

Tudom, hogy a legtöbb szülő őszintén szereti a gyermekeit. Tapasztalatom szerint azonban nagyon sokan nem tudják ezt megfelelően kifejezni, és gyermekeik kénytelenek üres szeretettankkal élni. Meggyőződésem, hogy a kisgyermekek és a kamaszok helytelen viselkedésének hátterében leggyakrabban az üres szeretettank áll.

Soha sincs túl késő, hogy kifejezzük a szeretetünket. Ha idősebb gyermekeink vannak, és eddig nem a megfelelő szeretetnyelven szóltunk hozzájuk, bátran osszuk meg velük felismerésünket, s akár közösen is megbeszélhetjük, hogy melyik lehet szeretetünk legmegfelelőbb kifejezési módja.

Előfordulhat, hogy mi sem érezzük idősebb gyermekeink szeretetét. Ha el tudunk beszélgetni velük a szeretetnyelvekről, talán mi fogunk a legjobban meglepődni, milyen készségesen szólalnak majd meg a nyelvünkön. Ez viszont a mi érzéseinket és a velük kapcsolatos hozzáállásunkat fogja megváltoztatni. Mikor a családtagok egymás szeretetnyelvén kezdenek beszélni, az mindig jó hatással van a család érzelmi légkörére.

14

Személyes

megjegyzés

A második fejezetben felhívtam a kedves Olvasó figyelmét arra, hogy ha megismerjük az öt szeretetnyelvet, és megtanulunk a házastársunk számára legfontosabb nyelven beszélni, az gyökeres változást idézhet elő a viselkedésében. Miután végigolvastuk ezeket az oldalakat, s bepillantást nyertünk számos házaspár életébe, és belehallgattunk egy-egy beszélgetésbe a házassági tanácsadó irodájában – nos, hogyan hat mindez ránk és a házasságunkra? Mi tart vissza attól, hogy felfedezzük házastársunk szeretetnyelvét, és következetesen használjuk azt?

A szeretetnyelvekkel való megismerkedés számos házaspár életében drámai változást idézett elő. A szeretet iránti érzelmi szükséglet betöltése olyan légkört teremt, amelyben a házaspár könnyebben megtalálja az egymáshoz vezető utat.

Különböző személyiségjegyekkel és érzelmi előtörténettel lépünk a házasságba. Mások az elvárásaink, másképpen közelítjük meg a dolgokat, és különbözőképpen vélekedünk arról, hogy mi a fontos az életben. Egy jól működő kapcsolatban a felek fel tudják dolgozni a különbségeket. Nem szükséges egyetértenünk mindenben, de módot kell találnunk arra, hogy úgy kezeljük a különbségeinket, hogy azok ne álljanak közénk. Üres szeretettankkal a párok általában veszekednek vagy visszahúzódnak, még az is előfordulhat, hogy a vita hevében szóval vagy tettel bántják egymást. A tele szeretettank azonban nyugodt és barátságos légkört teremt, mely elősegíti egymás megértését, a különbözőségek kezelését, és a problémák megbeszélését. Meggyőződésem, hogy a szeretet iránti érzelmi szükséglet betöltése minden másnál fontosabb a házasságban.

Egyesek lehetetlennek tartják, hogy szeressék a házastársukat, különösen ha nem kapnak viszonzást. Az ilyen áldozatos szeretethez arra van szükség, hogy a hitünk forrásából merítsünk. Sok-sok évvel ezelőtt, amikor magam is nehéz küzdelmet folytattam a házasságomban, újra fölfedeztem, hogy szükségem van Istenre. Antropológusként megtanultam, hogy alaposan megvizsgáljam a rendelkezésre álló adatokat, ezért elhatároztam, hogy személyesen tárom fel a keresztény hit gyökereit. Miután tanulmányoztam a Krisztus életéről, haláláról és feltámadásáról szóló beszámolókat, a halálát szeretetének kifejezéseként, feltámadását pedig erejének és hatalmának bizonyítékaként kezdtem látni, azaz hitre jutottam. Istenre bíztam az életemet, és azt tapasztaltam, hogy ő megadja a szeretethez szükséges belső lelki energiát, még akkor is, ha a szeretetem nem talál viszonzásra. Arra bátorítom olvasóimat is, hogy mélyedjenek el annak a személynek a megismerésében, aki haldokolva is azokért imádkozott, akik megölték őt: „Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit cselekszenek.” Ez a szeretet legmélyebb kifejezése.

A válások magas száma arról tanúskodik, hogy házaspárok ezrei élnek üres szeretettankkal. Az a tény, hogy egyre több kamasz szökik el otthonról, és kerül összeütközésbe a törvénnyel, arra vall, hogy sok szülő, aki talán őszintén szereti gyermekét, nem találja meg a megfelelő módot ennek kifejezésére. Remélem, hogy a könyvemben kifejtett gondolatok sokaknak segítségére lesznek házasságuk és családi életük ápolásában.

Írásomat nem elméleti fejtegetésnek szántam, bár remélem, hogy a szociológia és a pszichológia professzorai is haszonnal forgatják majd a házasságról és a családi életről szóló kurzusaikon. Elsősorban azoknak írtam, akik házasságban élnek, és a szerelmi lángolás hevében arról álmodoztak, hogy boldoggá fogják tenni a társukat, ám a hétköznapok őrlődései között az a veszély fenyegeti őket, hogy álmuk végképp szertefoszlik. Remélem, könyvemmel hozzájárulhatok ahhoz, hogy minél több házaspár újra felfedezze álmait, és megtalálja az utat ezek valóra váltásához.

Könyvem megírásában az a vágy vezérelt, hogy a házaspárok tele szeretettankkal éljenek, s belső erőforrásaikat mások javára fordítsák, és mind egyénileg, mind pedig társukkal közösen kibontakoztassák a bennük rejlő lehetőségeket. Gyermekeik így szeretetet és biztonságot adó otthonban nőhetnek fel, ami a tanulásra és a szolgálatra szabadítja fel energiáikat, és nem pazarolják arra, hogy kínzó szeretetvágyukat különböző pótszerekkel csillapítsák.

Legszívesebben személyesen nyújtanám át ezt a könyvet minden házaspárnak e szavak kíséretében: „Önöknek írtam. Remélem, megváltoztatja az életüket. Ha önöknek használt, adják tovább másoknak is.”

Gyakran felmerülő

kérdések

1  „Mit tegyek, ha nem sikerül rájönnöm, melyik az elsődleges szeretetnyelvem?”

„Kitöltöttem a szeretetnyelvtesztet, és a pontszámaim majdnem egyenlőek lettek, kivéve az ajándékozást. De biztosan tudom, hogy nem az az elsődleges szeretetnyelvem. Ilyenkor mi a teendő?”

Könyvemben háromféle módszert javaslok, melyek segítségével felismerhetjük saját szeretetnyelvünket.

Először is, figyelje meg, hogyan fejezi ki leggyakrabban a szeretetét mások iránt. Ha szívesen segít másoknak, akkor valószínűleg a szívességek nyelvét beszéli. Ha pedig gyakran ad szóbeli megerősítést a szeretteinek, akkor az elismerés lehet az ön szeretetnyelve.

Másodszor, gondoljon utána, mi miatt panaszkodik legtöbbször. Ha azt rója fel a feleségének: „Ha én nem kezdeményeznék, te soha hozzám se érnél”, az arra utal, hogy elsődleges szeretetnyelve a testi érintés. Ha a felesége bevásárolni volt a városban, ön pedig azt kérdi tőle: „Nekem nem hoztál semmit?”, az azt jelzi, hogy az ajándékozás nyelvéből ért. A kijelentés, miszerint „Sosem vagyunk együtt”, a minőségi idő szeretetnyelvére utal. A panaszai a legmélyebb vágyairól árulkodnak. (Ha nehezen emlékszik vissza, mire szokott leggyakrabban panaszkodni, kérdezze meg a feleségét. Ő tudni fogja.)

Harmadszor, gondolja át, mit kér társától leggyakrabban. Ha azt: „Nem masszíroznád meg a hátam?”, akkor testi érintésre vágyik. A következő kérdés: „Mit gondolsz, elmehetnénk egy hétvégi kiruccanásra ebben a hónapban?”, arra vall, hogy a minőségi idő a legfontosabb szeretetnyelv az ön számára. A kérdés: „Rendet tudnál tenni a szekrényedben ma délután?”, azt fejezi ki, hogy a szívességek nyelvén ért.

Egy férj arról számolt be, hogy kizárásos alapon fedezte fel a saját szeretetnyelvét. Azt biztosan tudta, hogy az ajándékozás nem az ő nyelve, így már csak négy maradt. Feltette magának a kérdést: „Ha a négyből egyről le kellene mondanom, melyikről mondanék le a legkönnyebben?” Így a minőségi idő is kiesett. „A maradék háromból melyiket tudnám nélkülözni?” Arra jutott, hogy a szextől eltekintve le tudna mondani a testi érintésről is. Úgy érezte, jól meglenne ölelés, vállveregetés, kézfogás nélkül. Maradtak a szívességek és az elismerő szavak. Bár jólesett neki minden, amit a felesége tett érte, rájött, hogy megerősítő szavai valósággal felvillanyozták. Egyetlen biztató szava egész napra boldoggá tette. Ezek után már nem volt nehéz rájönnie, hogy az elismerő szavak az elsődleges, a szívességek pedig a másodlagos szeretetnyelve.

2  „Mit tegyek, ha nem ismerem fel feleségem szeretetnyelvét?”

„A feleségem nem olvasta a könyvet, de beszélgettünk a szeretetnyelvekről. Azt mondta, nem tudja, melyik lehet az övé.”

Először is azt tanácsolom, hogy adjon egy példányt a feleségének az Egymásra hangolva című könyvből. Ha elolvassa, valószínűleg alig várja majd, hogy megossza önnel saját szeretetnyelvét. Amennyiben nincs ideje vagy kedve hozzá, azt javaslom, tegye fel magának az alábbi három kérdést (melyekről az 1. kérdésre adott válaszomban ejtettem szót):

– Hogyan fejezi ki felesége a szeretetét mások iránt?

– Mire panaszkodik leggyakrabban?

– Mit szokott legtöbbször kérni?

Bár felesége panaszkodását olykor bosszantónak érezheti, panaszai értékes információt tartalmaznak. Ha azt hallja tőle: „Sosem vagyunk együtt”, talán kísértést érez, hogy azt felelje: „Miről beszélsz? Csütörtök este is elmentünk vacsorázni.” Egy ilyen védekező reakció azonban gátat vet a további beszélgetésnek. Ellenben ha így felel rá: „Mihez lenne kedved, mit csináljunk?”, vélhetően hasznára lesz a válasz. Felesége panaszai sokat elárulnak arról, hogy melyik a számára legfontosabb szeretetnyelv.

Egy másik megközelítési lehetőség, hogy elvégez egy öthetes kísérletet. Az első héten koncentráljon az öt szeretetnyelv egyikére, és azt gyakorolja mindennap. Figyelje meg, hogyan reagál a felesége. Hétvégén tartson szünetet, majd a második héten – hétfőtől péntekig – koncentráljon egy másik szeretetnyelvre. Ezt folytassa öt héten át, minden héten másik szeretetnyelven kommunikálva. Azon a héten, amelyen felesége elsődleges szeretetnyelvét sikerül megszólaltatnia, jó eséllyel változást fog tapasztalni a viselkedésében. Ebből egyértelműen megállapíthatja, hogy melyik az elsődleges szeretetnyelve.

3  „Változik az elsődleges szeretetnyelvünk, ahogy idősebbek leszünk?”

Elsődleges szeretetnyelvünk jellemzően elkísér minket egy életen át. Olyan ez, mint számos más személyiségjegy, amely már korán kialakul, és idővel állandósul. Aki felnőttként rendszerető és összeszedett, vélhetően már gyerekként is ilyen volt. Aki viszont könnyed és fesztelen, arra nagy valószínűséggel gyerekkorában is jellemzőek voltak ezek a vonások.

Mindazonáltal vannak bizonyos élethelyzetek, melyek rendkívül vonzóvá tehetnek egy bizonyos szeretetnyelvet. Tegyük fel például, hogy elsődleges szeretetnyelve az elismerés, de ha két állásban is dolgozik, akkor valószínűleg felértékelődnek a szívességek, amelyekkel felesége a hétköznapokban a segítségére siet. Ha pusztán elismerő szavakkal adna hangot szeretetének, de nem ajánlaná fel a segítségét a ház körüli teendőkben, akkor ön joggal gondolhatná: „Az unalomig hallottam már, hogy szeretsz, mégsem segítesz soha semmiben.” Mikor egyszerre két állásban kell helytállnia, úgy tűnhet, a szívességek szeretetnyelve minden mást megelőz. Ugyanakkor, ha felesége felhagyna az elismerő szavakkal, hamar rájönne, hogy mégiscsak ez az elsődleges szeretetnyelve.

Amikor egy szülő vagy egy közeli barát halálát gyászoljuk, mindennél többet jelenthet egy meleg ölelés a társunktól – még ha a testi érintés nem is az elsődleges szeretetnyelvünk. Gyász idején az ölelés lehet a szeretet leghathatósabb kifejezése.

4  „Változik a gyerekek szeretetnyelve a kamaszkorba lépve?”

Egy szülő azzal fordult hozzám: „Elolvastam a Gyerekekre hangolva című könyvet, és nagy hasznát vettük a gyermekeink nevelésében. Csakhogy a fiunk már kamaszodik. Mi most is ugyanazt tesszük, mint eddig, de úgy tűnik, nem sok eredménnyel. Ezért elgondolkodtam, lehetséges-e, hogy megváltozott a szeretetnyelve?”

Nem gondolom, hogy egy gyerek szeretetnyelve lecserélődne, mikor betölti a tizenhármat. Ugyanakkor a szülőknek meg kell tanulniuk, hogyan kommunikálhatnak gyermekük elsődleges szeretetnyelvén az életkorának megfelelő módon. Bárhogyan is fejezték ki korábban a szeretetüket, azt a kamasz már valószínűleg gyerekesnek tartja, és elhárítja.

Ha a kamasz szeretetnyelve a testi érintés, könnyen meglehet, hogy eltolja magától a szüleit, amikor meg akarják ölelni. Ez nem jelenti azt, hogy ne volna szüksége a testi érintésre. Csupán arról van szó, hogy ezt a kifejezésmódot már gyerekesnek tartja, és szívesebben fogadja a testi érintés felnőttesebb dialektusait, mint amilyen a hátlapogatás vagy a vállveregetés. A kamasz fiúknál egy kis birkózás is belefér. A legrosszabb, amit tehet egy tinivel, akinek a szeretetnyelve a testi érintés, ha elhúzódik tőle, mikor ő azt mondja: „Hagyj békén!”

Bővebben olvashat a témáról a Kamaszokra hangolva című könyvemben.9

5  „Mit tegyek, ha a feleségem szeretetnyelve idegen tőlem?”

„Nem olyan családban nőttem fel, ahol megszokott lett volna az érintés, de most fedeztem fel, hogy a feleségem szeretetnyelve a testi érintés. Nekem viszont nagyon is nehezemre esik, hogy ezen a nyelven kommunikáljak.”

Jó hír, hogy mind az öt szeretetnyelv tanulható. Igaz, legtöbbünk úgy nő fel, hogy csak egyet vagy kettőt beszél e nyelvek közül. Ezek természetesek számunkra, és viszonylag könnyen fejezzük ki magunkat általuk. A többit viszont tanulni kell. Ahogy a tanulás terén általában, úgy itt is igaz, hogy kis lépésekben haladva messzire juthatunk.

Ha felesége szeretetnyelve a testi érintés, az ön számára viszont nem jön „természetesen” az érintés, akkor kezdje olyan apróságokkal, mint hogy a vállára teszi a kezét, miközben kávét tölt neki, vagy megsimítja a vállát, mikor elmegy mellette. Ezek a futó érintések apránként át fogják törni a gátat. Minden érintés után könnyebben megy majd a következő, és idővel folyékonyan beszéli majd a testi érintés nyelvét.

Ugyanez igaz a többi szeretetnyelvre is. Ha ön nem az elismerő szavak embere, de a feleségének ez a szeretetnyelve, írjon össze egy listát a másoktól ellesett elismerő kifejezésekből. Álljon a tükör elé, és addig gyakorolja a lista felolvasását, amíg természetessé nem válik, hogy ezek a szavak elhagyják a száját. Ezután válasszon ki a listáról egy olyan bátorítást, amelyet elmond a feleségének is. Valahányszor így tesz, egyre magától értetődőbbé válik a megerősítő szavak használata. Nem csupán a felesége fogja jobban érezni magát, de ön is elégedett lehet magával, amikor tapasztalja, hogy képes hatékonyan kifejezni a szeretetét iránta.

6  „Vannak olyan szeretetnyelvek, amelyek gyakoribbak a nőknél, illetve a férfiaknál?”

Sosem végeztem felmérést a szeretetnyelvek nemek szerinti megoszlását illetően. Sokan úgy vélik, hogy a férfiak körében gyakoribb a testi érintés és az elismerő szavak szeretetnyelve, míg a nők inkább a minőségi idő és az ajándékozás nyelvét beszélik. Ám nem tudok olyan statisztikai adatokról, amelyek megerősítenék ezt a feltételezést.

Véleményem szerint az egyes szeretetnyelvek iránti fogékonyság nem függ a nemi hovatartozástól. Az öt szeretetnyelv bármelyike elsődlegesen fontos lehet akár egy nő, akár egy férfi számára. A házasságban az a fontos, hogy kiderítsük, melyik a házastársunk elsődleges és másodlagos szeretetnyelve, és rendszeresen beszéljük azokat. Ha így teszünk, azzal egészséges érzelmi légkört teremtünk, melyben kiteljesedhet a kapcsolatunk.

7  „Hogyan fedezte fel az öt szeretetnyelvet?”

Házassági tanácsadóként hosszú éveken át segítettem a pároknak abban, hogy felfedezzék, mire van szükségük ahhoz, hogy érezzék egymás szeretetét. Ennek során kirajzolódott előttem egy minta, és rájöttem, hogy ami a kapcsolatban az egyik fél számára szeretetet fejez ki, az nem feltétlenül jelenti ugyanazt a másik félnek. A feljegyzéseimet böngészve feltettem magamnak a kérdést: „Mikor bejött valaki az irodámba, és azt mondta: »Úgy érzem, a társam már nem szeret«, valójában mire vágyott?” A válaszok alapján öt kategória kristályosodott ki, és ezeket neveztem el később az öt szeretetnyelvnek.

Mikor felfedezésemet megosztottam a házassági szemináriumok és tanfolyamok résztvevőivel, észrevettem, hogy világosság gyúlt a házaspárok fejében, és egyszeriben rájöttek, miért is nem értették meg egymást érzelmileg. Mikor megtanultak egymás elsődleges szeretetnyelvén kommunikálni, a házasságuk érzelmi légköre gyökeres változáson ment keresztül.

Ezért úgy döntöttem, írok egy könyvet, amelyben széles körben megoszthatom ezt a koncepciót, abban a reményben, hogy ily módon azokhoz a párokhoz is eljut, akikkel sosem lesz alkalmam személyesen találkozni. Azt azonban legmerészebb álmaimban sem gondoltam, hogy könyvem több mint kilencmillió példányban fog elkelni angol nyelven, és ötven különböző nyelvre fordítják le világszerte.

8  „Hogyan befolyásolják a szeretetnyelvek működését a kulturális különbségek?”

Minthogy képzettségemet tekintve antropológus is volnék, magam is feltettem ezt a kérdést, mikor egy spanyol kiadó engedélyt kért könyvem spanyolországi kiadásához. Először azt mondtam: „Nem tudom, működik-e a koncepció spanyolul, hiszen az angol nyelv összefüggésében dolgoztam ki.”

A kiadó válasza ez volt: „Olvastuk a könyvet, és ugyanúgy működik spanyolul is.” Ezután jött a francia kiadás, majd a német, a holland és a többi idegen nyelvű kiadás. Jóformán mindegyik kultúrában bestseller lett a könyv. Mindebből arra kell következtetnem, hogy a szeretet kifejezésének ez az öt alapvető módja univerzális.

Mindazonáltal azok a nyelvjárások, amelyeken a szeretetnyelvek megszólalnak, kultúránként különbözőek lehetnek. Például egy bizonyos érintés, ami az egyik kultúrában helyénvaló, nem feltétlenül helyénvaló a másikban. Az egyikben beszélik a szívességek némely nyelvjárásait, míg a másikban nem. Ám a megfelelő kulturális kiigazításokkal az öt szeretetnyelv koncepciója minden pár számára jelentőséggel bír, éljenek a világ bármely pontján.

9  „Minek tulajdonítja az Egymásra hangolva átütő sikerét?”

Legbensőbb érzelmi szükségletünk, hogy érezzük mások szeretetét. Ha házasságban élünk, mindenekelőtt társunk szeretetére vágyunk. Ha érezzük társunk szeretetét, az egész világ csodálatos, és az élet szép. Ám ha mellőzve vagy elutasítva érezzük magunkat, sötéten látjuk a világot.

A legtöbben akkor kötnek házasságot, mikor még a szerelem euforikus pillanatait élik. Mikor bizonyos idővel az esküvő után az érzelmi lángolás alábbhagy, a házastársak különbözőségei felszínre kerülnek, és megjelennek a konfliktusok a kapcsolatban. Ha a pár nincs felkészülve a konfliktusok megoldására, veszekedésre kerülhet sor köztük. A durva és bántó szavak fájdalmat, kiábrándulást és haragot eredményeznek, a szeretet érzése elillan, és a házastársak neheztelni kezdenek egymásra.

Mikor a házaspárok elolvassák az Egymásra hangolva című könyvet, felismerik, miért illant el a kezdeti izgalmas, romantikus érzelem, és hogyan éleszthetik újjá kapcsolatukban az egymás iránti szeretetet. Amint elkezdik egymás szeretetnyelvét beszélni, gyakran meglepődnek, milyen gyorsan feltámadnak bennük a pozitív érzések. Csordultig telt szeretettankkal sokkal pozitívabban kezelik a kettejük közti konfliktusokat is, és könnyebben találnak rájuk megoldást.

A szeretet újjáéledése pozitív érzelmi légkört teremt a kapcsolatban, és a partnerek megtanulnak társakként együttműködni – bátorítani, támogatni és segíteni egymást.

Ahogy ez megtörténik, a legtöbben szeretnék megosztani a barátaikkal is az öt szeretetnyelv üzenetét. Meggyőződésem, hogy az Egymásra hangolva sikere azoknak a pároknak köszönhető, akik a könyvet olvasva elsajátították egymás szeretetnyelvét, majd a barátaik figyelmébe ajánlották könyvemet.

10  „Mit tegyek, ha a feleségem nem vesz tudomást arról, hogy igyekszem a szeretetnyelvén kommunikálni?”

„A feleségem nem olvasta a könyvet, ezért úgy döntöttem, gyakorlom a szeretetnyelvét, és meglátom, mi történik. De semmi sem történt. Még csak észre sem vette, hogy bármit is másként csinálnék. Meddig folytassam a próbálkozást, ha egyszer semmi válasz?”

Megértem, hogy kedvét szegi, ha úgy érzi, hogy mindent megtesz a kapcsolatukért, de semmit sem kap cserébe. Két oka lehet annak, hogy a felesége nem reagál az ön igyekezetére. Az első és legvalószínűbb ok az, hogy nem a megfelelő szeretetnyelven beszél hozzá.

Sok férj azt feltételezi, hogy felesége a szívességek szeretetnyelvét érti. Ezért különféle ház körüli teendőkbe fognak. Őrült iramban nekiveselkednek a házimunkának, őszintén igyekezve, hogy megszólaltassák feleségük szeretetnyelvét. Ám könnyen kedvüket szegi, ha feleségük észre sem veszi az igyekezetüket.

Lehet, hogy a feleség elsődleges szeretetnyelve valójában az elismerés. Minthogy a férje nem érzi a szeretetét, előfordul, hogy kritikus szavakkal illeti őt. A bántó szavak olyanok a feleség számára, mint a tőrdöfés, ezért visszahúzódik és neheztelni kezd. A feleség némán szenved, míg a férj egyre csalódottabbá válik, amiért sikertelenek a kapcsolatuk érdekében tett próbálkozásai. Ám hiába az őszinte igyekezet, ha nem a megfelelő szeretetnyelvet beszéli.

Másrészről, feltételezve, hogy mégis eltalálta felesége elsődleges szeretetnyelvét, van egy másik lehetséges magyarázata is annak, hogy miért nem talál pozitív fogadtatásra nála. Amennyiben felbukkant egy másik személy a felesége életében, akivel – akár érzelmi, akár szexuális – kapcsolatot kezdett, úgy gondolhatja, hogy az ön erőfeszítései már elkéstek. Talán úgy érzi, hogy az igyekezete nem őszinte vagy csak átmeneti, és csupán azt szeretné elérni vele, hogy ne hagyja el őt. Ha nincs másvalaki az életében, ellenben a házasságuk már hosszú ideje megromlott, akkor is manipulatívnak érezheti az ön igyekezetét.

Ilyen helyzetben nagy a kísértés, hogy feladja a próbálkozást, hiszen úgysem változtat semmit. A legrosszabb, amit tehet, hogy enged a kísértésnek. Ha feladja, azzal csak igazolja felesége balsejtelmét, miszerint igyekezete csak az ő manipulálását célozta.

A legjobb, amit tehet, hogy továbbra is rendszeresen beszéli a szeretetnyelvét, az ő reakciójától és viselkedésétől függetlenül. Tűzzön ki célul egy féléves, kilenc hónapos vagy egyéves távot. A hozzáállása legyen az: Nem számít, hogyan reagál, én szeretni fogom, méghozzá azon a nyelven, amelyen ért, amíg csak kell. Ha elhagy engem, olyan embert hagy el, aki feltétel nélkül szerette őt. Ez a hozzáállás segít, hogy a legjobb úton haladjon, akkor is, ha menet közben elbátortalanodna.

Semmi sem bizonyíthatja jobban a szeretetét, mint az, hogy akkor is kitart a szeretet mellett, ha társa nem reagál pozitívan a közeledésére. Bármi legyen is a felesége végső válasza, ön nyugodt lehet abban a tudatban, hogy mindent megtett, ami öntől telt, hogy helyrehozza a házasságukat. Ha pedig viszonzásra talál, akkor önmaga előtt is bizonyította a feltétel nélküli szeretet erejét, és együtt élvezhetik a kölcsönös szeretet újjászületésének áldásait.

11  „Újjáéledhet-e a szeretet a házastársi hűtlenség után?”

Semmi sem olyan pusztító erejű a házasság intimitására nézve, mint a szexuális hűtlenség. A szexuális kapcsolat kötődést teremt a partnerek között, és a legmélyebb értelemben egyesíti őket. Szinte minden kultúrában hagyomány a nyilvános esküvői szertartás, de a házasság betetőzését a pár szexuális egyesülése jelenti. A szex eredendően az egymás iránti, életre szóló elköteleződés kifejezése. Ha az elköteleződést az egyik fél megtöri, az rombolóan hat a házasságra.

Azonban ez nem jelenti azt, hogy a házasságnak válással kell végződnie. Ha a hűtlen fél hajlandó véget vetni a házasságon kívüli kapcsolatának, és a pár vállalja a házasság újjáépítésének kemény munkáját, akkor lehetséges a valódi gyógyulás.

Saját tanácsadói praxisomban számos esetben tapasztaltam, hogy helyrehozható a házasság a hűtlenség után, ha mindkét fél elkötelezi magát a kapcsolatuk mellett. Ehhez nem pusztán a házasságon kívüli kapcsolat megszakítására van szükség, hanem arra is, hogy a pár felismerje, mi vezetett a hűtlenséghez.

A házasság helyreállításához mindkét fél elszántságára szükség van. A hűtlen félnek készen kell állnia arra, hogy őszintén feltárja a saját személyiségében, gondolkodásmódjában és életstílusában rejlő okokat, melyek a hűtlenséghez vezettek. Hajlandónak kell lennie arra, hogy változtasson a hozzáállásán és a viselkedésmintáin. Továbbá mindkettejüknek őszintén szembe kell nézniük házasságuk dinamikájával, és nyitottnak kell lenniük arra, hogy a destruktív viselkedési mintákat pozitív mintákra cseréljék. Mindehhez házassági tanácsadó közreműködése szükséges.

A felmérések szerint azok a házasságok élik túl a hűtlenséget, amelyekben a felek mind egyéni, mind házassági tanácsadáson részt vesznek. Az öt szeretetnyelv megértése, és az elhatározás, hogy rendszeresen beszélik társuk szeretetnyelvét, olyan érzelmi légkört teremt, amely nagyban hozzájárul a házasság helyrehozására irányuló erőfeszítések sikeréhez.

12  „Mit tehetek, ha a feleségem nem kommunikál az én szeretetnyelvemen, bár tudja, melyik az?”

„Mindketten elolvastuk az Egymásra hangolva című könyvet, kitöltöttük a tesztet, és megbeszéltük, melyik az elsődleges szeretetnyelvünk. A feleségem tudja, hogy az elismerés a szeretetnyelvem. Azóta két hónap eltelt, de nem hallottam tőle egyetlen elismerő megjegyzést sem. Mivel az ő szeretetnyelve a szívességek, elvégzek minden ház körüli teendőt, amire megkér. Azt hiszem, értékeli, amit érte teszek, de sohasem mondja.”

Hadd kezdjem azzal, hogy nem bírhatjuk rá a házastársunkat, hogy a szeretetnyelvünkön szóljon. A szeretet választás dolga. Kérhetjük, de nem követelhetjük. De hadd vessem fel néhány lehetséges okát annak, hogy miért nem beszéli a felesége az ön szeretetnyelvét.

Talán olyan családban nőtt fel, ahol kevés elismerő szót hallott. Elképzelhető, hogy a szülei nagyon is kritikusak voltak vele. Épp ezért nincs előtte pozitív példa az elismerő szavakat illetően, és nehezére eshet szavakba öntenie az érzéseit. Az ő részéről erőfeszítésre, az ön részéről pedig türelemre lesz szükség, míg elsajátítja ezt a számára idegen nyelvet.

Egy másik ok lehet, hogy attól tart, ha elismerő szavakkal jutalmazza önt a kisebb változásokért, akkor elbizakodottá válik, és nem kerül sor arra a jelentősebb változásra, amelyet remél. Tévesen azt feltételezi, hogy a kisebb teljesítmény jutalmazása fékezné az igyekezetét, hogy többet érjen el. Ez az általánosan elterjedt tévhit sok szülőt is visszatart attól, hogy rendszeresen bátorítsák és biztassák gyermekeiket. Csakhogy ez súlyos tévedés. Ha valakinek az elismerés az elsődleges szeretetnyelve, akkor a bátorító szavak ösztönzően hatnak rá, és arra késztetik, hogy még többet hozzon ki magából.

Azt javaslom, hogy kezdeményezze a 9. fejezetben említett „Tankszemle” játékot. Kérdezze meg a feleségét: „Egy nullától tízig terjedő skálán mérve mennyire telített a szeretettankod?” Ha 10-nél kisebb számot mond, kérdezze azt: „Mit tehetnék, hogy megteljen?” Bármit is felel erre, a legjobb képességei szerint igyekezzen teljesíteni a kérését. Ha egy hónapon át hetente egyszer felteszi ezt a kérdést, jó eséllyel ő is visszakérdez. És akkor jöhetnek az ön kívánságai. Szórakoztató módja lehet ez annak, hogy megtanítsák egymást a saját szeretetnyelvük használatára.

13  „Visszatérhet-e a szeretet a házasságba, akár harminc év után?”

„Nem vagyunk ellenségek. Nem is veszekszünk. Egyszerűen csak egymás mellett élünk, akár a lakótársak.”

Hadd válaszoljak a kérdésre egy megtörtént esettel. Az egyik szemináriumomra ellátogatott egy házaspár, és a férj azt mondta nekem: – Azért jöttünk, hogy köszönetet mondjunk, amiért új életet adott a házasságunknak. Harminc éve vagyunk házasok, de az utolsó húsz évünk üresen telt. Pusztán csak egy fedél alatt éltünk, és igyekeztünk civilizáltak maradni, de ez minden. Legalább húsz éve nyaralni sem voltunk együtt.

– Egy évvel ezelőtt kiöntöttem a szívemet egy barátomnak. Mikor legközelebb találkoztunk, odaadta nekem az öt szeretetnyelvről szóló könyvet, és azt mondta: „Olvasd el ezt. Segíteni fog.” Az utolsó dolog, amihez kedvem volt, hogy elolvassak egy újabb könyvet, mégis megtettem. Hazamentem, és aznap éjjel kiolvastam az egészet. Hajnali három körül végeztem, és minden fejezettel egyre világosabbá vált, hogy megannyi éven át nem sikerült egymás szeretetnyelvén beszélnünk.

– Odaadtam a könyvet a feleségemnek, és arra kértem, olvassa el ő is, és mondja el, mit gondol róla. Két héttel később azt mondta, kiolvasta. „És mi a véleményed?”, kérdeztem. „Azt hiszem, ha harminc évvel ezelőtt olvassuk ezt a könyvet, akkor másként alakult volna a házasságunk.” Mire én: „Magam is így gondolom. Szerinted segítene, ha megpróbálnánk most?” A válasza az volt: „Nincs vesztenivalónk.”

– Elbeszélgettünk arról, hogy mi lehet az elsődleges szeretetnyelvünk, és megállapodtunk abban, hogy igyekezni fogunk hetente legalább egyszer egymás szeretetnyelvén kommunikálni. Ha akkor bárki azt mondja nekem, hogy két hónapon belül újra szerelemre lobbanok a feleségem iránt, nem hittem volna el. Pedig így történt.

Ekkor a feleség is megszólalt: – Ha bárki azt mondta volna nekem, hogy újra szeretni fogom ezt az embert, azt feleltem volna: „Nem létezik. Túl sok mindenen mentünk keresztül” – majd így folytatta: – Idén voltunk az első közös vakációnkon húsz év után, és csodásan éreztük magunkat. Csak azt sajnálom, hogy annyi évet elvesztegettünk. Egyszerűen csak elviseltük egymást, pedig szerelemben is élhettünk volna. Köszönjük, hogy megírta ezt a könyvet.

– Köszönöm, hogy megosztották velem a történetüket – feleltem. – Nagy megerősítést jelent számomra. Remélem, a következő húsz évükbe annyi izgalmat visznek, hogy az előző húsz év csak halovány emlék marad.

– Pontosan ez a tervünk! – felelték egybehangzóan.

Visszatérhet a szeretet a házasságba akár harminc év után? Igen, ha mindkét fél hajlandó egymás szeretetnyelvén kommunikálni.

14  „Egyedülálló vagyok. Hogyan alkalmazható az én esetemben a szeretetnyelv elgondolása?”

Az évek során sok egyedülálló fordult hozzám ehhez hasonló kéréssel: „Tudom, hogy eredetileg házaspároknak írta a könyvét. Ennek ellenére elolvastam én is, és nekem is segített minden kapcsolatom terén. Miért nem ír egy könyvet az öt szeretetnyelvről egyedülállók számára?” Így hát írtam. A címe Szólóban. Ebben a könyvben megvizsgálom, hogyan alkalmazható az öt szeretetnyelv koncepciója a családi, baráti, szerelmi, munkatársi és egyéb kapcsolatokban. Minden kapcsolatunknak javára válik, ha a másik fél elsődleges szeretetnyelvén fejezzük ki a szeretetünket. A könyvben kitérek arra a kérdésre is, hogy miért – vagy éppen miért nem – éreztük szüleink szeretetét gyermekkorunkban.

Egy börtönviselt fiatalember azt mondta nekem: „Hálás vagyok, amiért megismerhettem az öt szeretetnyelvet. Most, először életemben, végre megértettem, hogy az anyám szeretett engem. Rájöttem, hogy a testi érintés a szeretetnyelvem, de anyám sohasem ölelt meg. Történetesen emlékszem, akkor ölelt meg először, mikor kijöttem a börtönből. Viszont rájöttem, hogy nagyon is jól beszélte a szívességek szeretetnyelvét. Mikor gyerekek voltunk, keményen dolgozott azért, hogy legyen mit ennünk, hogy ruházni tudjon, és legyen fedél a fejünk fölött. Most már tudom, hogy szeretett, épp csak nem az én nyelvemet beszélte. De már biztosan tudom, hogy mindig is szeretett engem.”

15  „Hogyan kommunikáljak a házastársam szeretetnyelvén, ha egy ideig nélkülöznünk kell egymás társaságát?”

Gyakran kérdezik tőlem, hogyan alkalmazhatók a szeretetnyelvek a távkapcsolatokban. A testi érintés és a minőségi idő különösen nehézkes ilyen esetekben. A legegyszerűbb válaszom ez: legyen kreatív és elszánt, hogy a távolság ellenére is megőrizzék kapcsolatuk meghittségét.

Ha elsődleges szeretetnyelve a testi érintés, íme néhány kreatív ötlet, hogyan kommunikálhatnak egymással a távolból ezen a nyelven. Először is, a közös fényképek emlékeztetik önöket az együtt töltött szép időkre. A partnerétől származó, kézzelfogható emléktárgyak is ezt a célt szolgálják. Társuk pólója vagy parfümje felidézheti a jelenlétét és a nagyszerű közös emlékeket. Emellett e-mailezzenek, sms-ezzenek, írjanak egymásnak arról, mennyire élvezték az együtt töltött időt. Megpróbálkozhat azzal is, hogy beszerez egy naptárt, amelyben kihúzza az eltelt napokat, így látványosan telik az idő a következő együttlétükig.

Ami a minőségi időt illeti, annak számít minden kapcsolattartással töltött idő (beszélgetés, levelezés, bátorító üzenetek, ajándékkészítés stb.). Mondják el, mennyire vágynak egymás közelségére. Olvassák el ugyanazt a könyvet, és beszéljék meg az olvasottakat közösen.

Használják fel a távollétet arra, hogy a többi szeretetnyelvet is gyakorolják. Az üzenetekre és ajándékokra ne pusztán üzenetként és ajándékként tekintsenek, hanem mint fizikai kapocsra és bátorító szavakra, amelyek a szeretetüket fejezik ki.

A távolság valóban próbára teszi a kapcsolatot, de nem szükségszerű, hogy a partnerek közben érzelmileg is eltávolodjanak egymástól. Igyekezzenek minél több időt szánni a kapcsolatukra, és legyenek kreatívak a szeretetnyelvek használatában, akkor a kapcsolatuk leküzdheti a távolságot, sőt erősebbé válhat általa.

Szeretetnyelvteszt

pároknak

Talán már pontosan tudja, melyik az ön elsődleges szeretetnyelve, de lehet, hogy sejtelme sincs róla. A szeretetnyelvteszt kitöltésével felmérheti, melyek azok a kifejezésmódok, amelyeket előnyben részesít az érzelmi kommunikáció terén. A teszt elvégzése után nem lesz kétsége afelől, hogy az elismerő szavak, a minőségi idő, az ajándékozás, a szívességek vagy a testi érintés a szeretet legkifejezőbb nyelve az ön számára. Az alábbiakban két teszt áll a párok rendelkezésére, hogy külön-külön kitöltve megvitathassák észrevételeiket egymással.

Mindkét részben harminc kijelentéspár található. Válasszák ki mindegyik párból azt, amelyik jobban illik önökre, és karikázzák be a betűjelét. Előfordulhat, hogy néhány esetben egyik kijelentést sem érzik találónak a saját helyzetükre nézve, vagy épp ellenkezőleg, legszívesebben mindkét kijelentést bejelölnék, de akkor is egyet válasszanak, hogy a teszt eredménye a lehető legpontosabb legyen.

Szánjanak 10-15 percet a teszt kitöltésére, lehetőleg olyankor, amikor zavartalanul el tudnak mélyedni benne. Amikor a végére értek, számolják össze, melyik betűt hányszor karikázták be. Írják be az eredményeket a teszt végén található összesítőbe, majd olvassák el az értékelést.

Férjeknek

1

Jó érzéssel tölt el, ha a feleségemtől kedves üzeneteket kapok.

A

Szeretem, ha a feleségem megölel.

E

2

Szeretek kettesben lenni a feleségemmel.

B

Amikor a feleségem segít a ház körüli munkában, érzem, hogy szeret.

D

3

Jó érzéssel tölt el, amikor a feleségemtől ajándékot kapok.

C

Szeretek közös utazást tenni a feleségemmel.

B

4

Amikor a feleségem kivasalja az ingeimet, érzem, hogy szeret.

D

Szeretem, amikor a feleségem megérint.

E

5

Amikor társaságban vagyunk, és a feleségem átölel, érzem, hogy szeret.

E

Örülök, amikor a feleségem ajándékkal lep meg.

C

6

Bárhova szívesen megyek a feleségem társaságában.

B

Jó érzés, amikor a feleségemmel kéz a kézben megyünk egymás mellett.

E

7

Nagy becsben tartom az ajándékokat, amelyeket a feleségemtől kapok.

C

Szeretem hallani, mikor a feleségem azt mondja, hogy szeret.

A

8

Szeretem érezni a feleségem közelségét.

E

Jó érzés, amikor a feleségem azt mondja, hogy jól nézek ki.

A

9

Szeretek „csak úgy” együtt lenni a feleségemmel.

B

A legkisebb ajándéknak is örülök, amit a feleségemtől kapok.

C

10

Amikor a feleségem azt mondja, hogy büszke rám, érzem, hogy szeret.

A

Amikor a feleségem elkészíti a kedvenc ételemet, érzem, hogy szeret.

D

11

Szeretek közös tevékenységben részt venni a feleségemmel, bármi legyen is az.

B

A feleségem biztató szavai jó érzéssel töltenek el.

A

12

Az apró szívességek, amelyeket a feleségem tesz a kedvemért, sokat jelentenek számomra.

D

Szeretem megölelni a feleségemet.

E

13

A feleségem dicsérő szavai sokat jelentenek számomra.

A

Sokat jelent számomra, hogy a feleségem mindig tudja, milyen ajándékkal szerezhet nekem örömöt.

C

14

Jó érzéssel tölt el, ha a feleségem közelében lehetek.

B

Szeretem, amikor a feleségem megmasszírozza a hátamat.

E

15

Amikor elvégzek egy feladatot, sokat jelent számomra a feleségem elismerése.

A

Sokat jelent számomra, amikor a feleségem megtesz valamit a kedvemért.

D

16

A feleségemmel gyakran megcsókoljuk egymást.

E

Jólesik, hogy a feleségemet minden érdekli, ami számomra fontos.

B

17

Számíthatok arra, hogy a feleségem segít a feladataim elvégzésében.

D

Mindig örülök, ha a feleségemtől ajándékot kapok.

C

18

Jólesik, ha a feleségem megdicséri a külsőmet.

A

Szeretem a feleségemben, hogy türelmesen meghallgat, és megérti az érzéseimet.

B

19

Szeretem a feleségemet átölelni vagy megfogni a kezét, amikor nyilvános helyen vagyunk.

E

Jólesik, hogy a feleségem néha besegít a feladataim elvégzésébe.

D

20

Jólesik, ha a feleségem átvesz tőlem néhány feladatot, amikor sok a munkám.

D

Amikor ajándékot kapok a feleségemtől, jó érzéssel tölt el, hogy gondolt rám.

C

21

Szeretem, amikor a feleségem csak rám figyel.

B

Nagy segítség számomra, hogy a feleségem igyekszik tehermentesíteni, amikor nagy rajtam a nyomás.

D

22

Alig várom, hogy lássam, mit kapok a feleségemtől születésnapomra.

C

Nagyon szeretem hallani, amikor a feleségem azt mondja, hogy fontos vagyok számára.

A

23

Örülök, amikor a feleségem ajándékkal lep meg.

C

Jólesik, amikor a feleségem elvégez valamit helyettem, mert tudja, hogy stresszes napom volt.

D

24

Szeretem a feleségemben, hogy nem vág a szavamba, amikor beszélek.

B

Az ajándékozás fontos része a kapcsolatunknak.

C

25

A feleségem mindig felajánlja a segítségét, ha látja, hogy fáradt vagyok.

D

Szeretek a feleségemmel közös programban részt venni, bármi legyen is az.

B

26

Szeretek a feleségemmel ölelkezni.

E

Szeretem, amikor a feleségem meglep valami aprósággal, amiről a napja során eszébe jutottam.

C

27

A feleségem bátorító szavai megerősítést jelentenek számomra.

A

Szeretek filmet nézni vagy más közös tevékenységben részt venni a feleségemmel együtt.

B

28

Jobb ajándékokat ki sem találhatnék magamnak, mint amelyekkel a feleségem szokott meglepni.

C

A feleségemmel gyakran megérintjük egymást, mikor egymás közelében vagyunk.

E

29

Sokat jelent számomra, hogy a feleségem akkor is segít, amikor más dolga is lenne.

D

Boldog vagyok, amikor a feleségem azt mondja, hogy fontos vagyok számára.

A

30

Szeretem megölelni és megcsókolni a feleségemet, amikor hosszabb távollét után újra láthatjuk egymást.

E

Szeretem, amikor a feleségem elmondja, milyen sokat jelentek számára.

A

Összesen: A: B: C: D: E:

A = Elismerő szavak B = Minőségi idő C = Ajándékok

D = Szívességek E = Testi érintés

Feleségeknek

1

A férjemtől kapott kedves üzenetek melegséggel töltenek el.

A

Szeretem, amikor a férjem átölel.

E

2

Szeretek kettesben lenni a férjemmel.

B

Amikor a férjem elmosogat vacsora után, érzem, hogy szeret.

D

3

Jó érzéssel tölt el, amikor a férjemtől ajándékot kapok.

C

Szeretek közös utazást tenni a férjemmel.

B

4

Amikor a férjem segít a takarításban, érzem, hogy szeret.

D

Szeretem, amikor a férjem megérint.

E

5

Amikor társaságban vagyunk, és a férjem átölel, érzem, hogy szeret.

E

Örülök, amikor a férjem ajándékkal lep meg.

C

6

Bárhova szívesen megyek a férjem társaságában.

B

Jó érzés, amikor a férjemmel kézen fogva megyünk egymás mellett.

E

7

Nagy becsben tartom az ajándékokat, amelyeket a férjemtől kapok.

C

Szeretem hallani, mikor a férjem azt mondja, hogy szeret.

A

8

Szeretem érezni a férjem közelségét.

E

Jó érzés, amikor a férjem azt mondja, hogy csinos vagyok.

A

9

Szeretek „csak úgy” együtt lenni a férjemmel.

B

A legkisebb ajándéknak is örülök, amit a férjemtől kapok.

C

10

Amikor a férjem azt mondja, hogy büszke rám, érzem, hogy szeret.

A

Amikor a férjem segít leszedni az asztalt étkezés után, érzem, hogy szeret.

D

11

Szeretek közös tevékenységben részt venni a férjemmel, bármi legyen is az.

B

A férjem biztató szavai jó érzéssel töltenek el.

A

12

Az apró szívességek, amelyeket a férjem tesz a kedvemért, sokat jelentenek számomra.

D

Szeretem megölelni a férjemet.

E

13

A férjem dicsérő szavai sokat jelentenek számomra.

A

Sokat jelent számomra, hogy a férjem mindig tudja, milyen ajándékkal szerezhet nekem örömöt.

C

14

Jó érzéssel tölt el, ha a férjem közelében lehetek.

B

Szeretem, amikor a férjem megmasszírozza a hátamat.

E

15

Amikor elvégzek egy feladatot, sokat jelent számomra a férjem elismerése.

A

Sokat jelent számomra, amikor a férjem megtesz valamit a kedvemért.

D

16

A férjemmel gyakran megcsókoljuk egymást.

E

Jólesik, hogy a férjemet minden érdekli, ami számomra fontos.

B

17

Számíthatok arra, hogy a férjem segít a feladataim elvégzésében.

D

Mindig örülök, ha a férjemtől ajándékot kapok.

C

18

Jólesik, ha a férjem megdicséri a külsőmet.

A

Szeretem a férjemben, hogy türelmesen meghallgat, és megérti az érzéseimet.

B

19

Szeretem a férjemet átölelni vagy megfogni a kezét, amikor nyilvános helyen vagyunk.

E

Jólesik, hogy a férjem néha besegít a feladataim elvégzésébe.

D

20

Jólesik, ha a férjem átvesz tőlem néhány feladatot, amikor sok a munkám.

D

Amikor ajándékot kapok a férjemtől, jó érzéssel tölt el, hogy gondolt rám.

C

21

Szeretem, amikor a férjem csak rám figyel.

B

Nagy segítség számomra, hogy a férjem igyekszik tehermentesíteni, amikor nagy rajtam a nyomás.

D

22

Alig várom, hogy lássam, mit kapok a férjemtől születésnapomra.

C

Nagyon szeretem hallani, amikor a férjem azt mondja, hogy fontos vagyok számára.

A

23

Örülök, amikor a férjem ajándékkal lep meg.

C

Jólesik, amikor a férjem elvégez valamit helyettem, mert tudja, hogy stresszes napom volt.

D

24

Szeretem a férjemben, hogy nem vág a szavamba, amikor beszélek.

B

Az ajándékozás fontos része a kapcsolatunknak.

C

25

A férjem mindig felajánlja a segítségét, ha látja, hogy fáradt vagyok.

D

Szeretek a férjemmel közös programban részt venni, bármi legyen is az.

B

26

Szeretek a férjemmel ölelkezni.

E

Szeretem, amikor a férjem meglep valami aprósággal, amiről a napja során eszébe jutottam.

C

27

A férjem bátorító szavai megerősítést jelentenek számomra.

A

Szeretek filmet nézni vagy más közös tevékenységben részt venni a férjemmel együtt.

B

28

Jobb ajándékokat ki sem találhatnék magamnak, mint amelyekkel a férjem szokott meglepni.

C

A férjemmel gyakran megérintjük egymást, mikor egymás közelében vagyunk.

E

29

Sokat jelent számomra, hogy a férjem akkor is segít, amikor más dolga is lenne.

D

Boldog vagyok, amikor a férjem azt mondja, hogy fontos vagyok számára.

A

30

Szeretem megölelni és megcsókolni a férjemet, amikor hosszabb távollét után újra láthatjuk egymást.

E

Szeretem, amikor a férjem elmondja, milyen sokat jelentek számára.

A

Összesen: A: B: C: D: E:

A = Elismerő szavak B = Minőségi idő C = Ajándékok

D = Szívességek E = Testi érintés

A teszt értékelése

Amelyik betűjel mellett a legmagasabb szám szerepel, az az ön elsődleges szeretetnyelve. Ha ez a szám kétszer is előfordul, akkor ön „kétnyelvű”, azaz két elsődleges szeretetnyelve van. Ha pedig a legmagasabb pontszámmal közel azonos szám is szerepel a végeredményben, az azt jelenti, hogy van egy másodlagos szeretetnyelve, amelyik szintén fontos önnek.

Azok a szeretetnyelvek, amelyeknek alacsonyabb pontszámot adott, érzelmileg kisebb jelentőséggel bírnak az ön számára, és ritkán használja őket a szeretet kifejezésére. Mégse tekintse őket fölöslegesnek. Fontos, hogy megértse a szeretet üzenetét akkor is, ha társa az önétől eltérő szeretetnyelven fejezi ki magát. Ugyanakkor önnek és társának is segítséget jelent, ha megismerik egymás szeretetnyelvét, és felismeréseiket kapcsolatuk javára fordíthatják.

Jegyzetek

1M. Scott Peck: A járatlan út (Budapest, Park Könyvkiadó, 2006). 71. o.

2Uo.

3A példabeszédek könyve 18,21 [a bibliai idézeteket az 1975. évi új fordítású Biblia javított kiadásából vettük át (Református Zsinati Iroda Sajtóosztálya, Budapest, 1991)].

4A példabeszédek könyve 15,1.

5János evangéliuma 13,3–17.

6Lukács evangéliuma 6,27–28.31–32.

7Uo. 6,38.

8Gary Chapman és Ross Campbell: Gyerekekre hangolva (Budapest, Harmat Kiadó, 2003) 9Gary Chapman: Kamaszokra hangolva (Budapest, Harmat Kiadó, 2003).

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

1. Mi történik a szerelemmel az esküvő után?

2. Csordultig telt szeretettank

3. A szerelem élménye

4. Első szeretetnyelv: Elismerő szavak

5. Második szeretetnyelv: Minőségi idő

6. Harmadik szeretetnyelv: Ajándékozás

7. Negyedik szeretetnyelv: Szívességek

8. Ötödik szeretetnyelv: Testi érintés

9. Saját szeretetnyelvünk felismerése

10. A szeretet választható

11. A szeretet csodákra képes

12. Amikor nehéz szeretni

13. Gyermekünk szeretetnyelve

14. Személyes megjegyzés

Gyakran felmerülő kérdések

Szeretetnyelvteszt pároknak

Jegyzetek

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.,

Tel./fax: (1) 466-9896, (1) 386-0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Lehoczky Tünde

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borító: Lente István

Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

ISBN 978 963 288 475 2

Felhasznált betűtípusok:

Montserrat – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0