WILLIAM R. FORSTCHEN

EGY

MÁSODPERCCEL

KÉSŐBB

Budapest, 2016

A fordítás alapjául szolgáló mű:

William R. Forstchen: One Second After

Fordította Nagy Ambrus

Copyright © 2009 by William R. Forstchen

Előszó copyright © 2009 by Newt Gingrich

Utószó copyright © 2009 by William D. Sanders

All rights reserved.

Hungarian translation © Nagy Ambrus, 2016

© XXI. Század Kiadó, 2016

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Borítóterv Váraljai Nóra

ISBN 978-615-5373-97-8

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

Lányomnak, Meghan Marie Forstchennek

és az őt védelmezőknek, akik biztosítják,

hogy békében nőhessen fel,

valamint édesapámnak, John Joseph Forstchennek,

akitől megtanultam, mi is az élet igazi értéke.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az író valójában egyetlen könyvét sem mondhatja saját művének… Munkáim az én esetemben is sokkal inkább azokra mutatnak vissza, akik gyerekkoromban inspiráltak és megtanítottak rá, hogyan legyek tanár, író és apa. Akik olvasóim közül velem együtt a hidegháború science fiction regényein nőttek fel, még bizonyára emlékeznek az Alas, Babylon{1}-ra, valamint Az utolsó part és a Testamentum című nyomasztó, posztapokaliptikus filmekre. Bár az ezen alkotásokban lefestett lidércnyomás a valóságban végül nem következett be, mindenképp érdemes elgondolkodnunk rajta, hogy megjelenésük idején a bennük rejlő figyelmeztetés vajon elősegítette-e a katasztrófák elkerülését. Rám gyakorolt hatásuk jelen könyvemben egyértelműen tetten érhető, hisz figyelmeztető üzenetük legalább olyan valós volt annak idején, mint most ezé a történeté.

Külön köszönet jár barátomnak, Newt Gingrichnek, amiért vállalta, hogy előszót ír e könyvhöz, és ugyanígy a rengeteg biztatásért, tanácsért és fontos kapcsolatokért, amikkel végig a segítségemre volt. Az Egyesült Államok Haditengerészeténél szolgáló Bill Sanders kapitány a könyv témájának egyik legelismertebb szakértője a világon; Newt mutatott be minket egymásnak, tanácsai pedig – kiváló barátságával együtt – felbecsülhetetlenül értékesnek bizonyultak a projekt számára. Sanders kapitány vérbeli professzionalizmusát semmiképp sem hagyhatom szó nélkül; „Erre nem válaszolhatok” – reagált többször is bizonyos kérdéseimre, amivel a téma mindig lezártnak minősült. Amiről végül felvilágosított, mind nyilvánosan hozzáférhető és nem titkos adatokra támaszkodik. Az elektromágneses hullámok fenyegetésének vizsgálatával foglalkozó kongresszusi bizottság elnöke és a közérdek hű szolgája, Roscoe Bartlett szintén inspiráló személyiség volt számomra.

Jean Shepherd régi író barátom említése elsőre talán furcsán hathat ebben a köszönetnyilvánításban. Neve ma már csak keveseknek cseng ismerősen, bár híres filmjét egy család karácsonyáról a nagy gazdasági világválság alatt szinte mindenki ismeri{2}. Írásai és rádióműsora nagy hatással voltak rám New York mellett töltött gyermekéveim alatt, és óriási szerencsémre később Maine államban szomszédok is lehettünk. Zöldfülű íróként sok csodás percet töltöttem Jeannel, és máig emlékszem, ahogy újra és újra elismétli: „Arról írj, amit ismersz, kölyök.” Jó néhány múltban és jövőben játszódó könyvem után most először vágtam a fejszémet egy jelen idejű történetbe, az eseményeket pedig Jean tanácsára helyeztem saját szülővárosomba. Black Mountain városkája, Asheville és a Montreat Főiskola, ahol történelmet tanítok, mind nagyon is valóságos helyszínek. Fiktív történetről lévén szó, a szereplők természetesen kitalált karakterek, de barátaim és szomszédaim felismerhetnek bennük egy-egy csipetnyit saját magukból. Mindannyiuknak a legőszintébb köszönettel tartozom a sok-sok éves barátságukért. Külön köszönet jár a helyi rendőrfőnöknek, Jack Staggsnek értékes meglátásaiért, valamint családi háziorvosunknak és a helyi gyógyszertár vezetőjének: jelen történetemmel kapcsolatos beszélgetéseink mindannyiunkat mélyen elgondolkodtattak. Hasonlóan hálás vagyok továbbá Bill Butterworthnek (W. E. B. Griffin, Jr.), akinél jobb barátot és szerkesztőt nem is kívánhatnék.

Mint mindig, most is köszönet illeti a Montreat Főiskolát és a több ezer diákot, akit az évek során volt szerencsém tanítani, és akiket mélyen a szívembe zártam. Tantestületi kollégáim, a főiskola rektora és igazgatósága (különös tekintettel Andy Andrews Omaha Beach-i veteránra, aki évek óta igaz barátom) mind inspirálólag hatottak rám. Köszönet az otthonomhoz közeli szanatórium teljes személyzetének, akik végigkísérték édesapámat életének utolsó évén, és vele együtt nekem is útmutatást adtak e nehéz időszakban… Az intézmény minden egyes dolgozója egy megtestesült őrangyallal ér föl.

Egy író természetesen nem létezhet jó szerkesztők, kiadók és ügynökök nélkül. Tom Doherty mindig a legjobbak egyike lesz a szememben. Eleanor Woodnak, Josh Morrisnak és Kevin Clearynek őszinte hálával tartozom, mint olyan ügynököknek, akik végig hittek ebben a könyvben. Dianne St. Clair szintén olyan ember, aki őszintén hitt bennem, és akinek szeretetteljes bátorítása mindig épp akkor érkezett, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Brian Thomsen, mindent köszönök.

Végül azt remélem, hogy a könyvemben leírt történet sohasem válik valóra. A veszély valós, riasztóan valós, hátterének vizsgálata, szakértőkkel folytatott beszélgetések és a történelem tanulmányozása során pedig csak még inkább riasztóvá vált. A nagy civilizációk sajátja, hogy gyakran épp akkor omlanak össze, amikor polgáraik, a nemzet tagjai a legnagyobb biztonságban érzik magukat. A „Barbárok a kapuk előtt” vészkiáltás gyakran már túl későn, derült égből villámcsapás módjára hangzik csak fel, amikor már nem is igen követheti semmi. A mai világban élnek olyanok, akik ezt kívánják nekünk, és azon dolgoznak, hogy e fenyegetést valóra váltsák. Ahogy Thomas Jefferson mondta:„A szabadság ára az örökös éberség.”

Őszintén remélem, hogy évekkel később, öreg éveimre kritikusaim a könyvemben taglaltakat teljes ostobaságnak tartják majd… Ha így lesz, teljesen nyugodt leszek, mert éberek maradtunk, és a lányom, illetve a szeretteim sosem tapasztalják majd meg azt a világot, amelyről az alábbiakban írok.

William R. Forstchen

Black Mountain, Észak-Karolina

2008. júliusa

ELŐSZÓ

NEWT GINGRICHTŐL, AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK

KÉPVISELŐHÁZÁNAK ELNÖKÉTŐL

Bár a könyv, amit az olvasó a kezében tart, fikció csupán, valós tényeken alapul – talán a „jövő történelme”, ami mélyen elgondolkodtat és egyszerre el is borzaszt mindannyiunkat. Mindezt évtizedek alatt összegyűjtött személyes ismereteimre támaszkodva mondhatom arról a nagyon is valós fegyverről és fenyegetésről, amely Bill Forstchen Egy másodperccel később című regényének középpontjában áll.

A szeptember 11-i terrortámadások óta számos, a nemzetünket fenyegető veszélyforrás kapott széles körű figyelmet: újabb eltérített személyszállító repülőgépek, biológiai és vegyi támadások, sőt az úgynevezett „piszkos bomba” vagy egy valódi nukleáris töltet felrobbantásának lehetősége valamelyik amerikai nagyváros szívében.

Sokkal kevesebb szó esett viszont az EMP-t (elektromágneses hullámot) kibocsátó borzalmas és valóban megsemmisítő erejű fegyverek fenyegetéséről, amiről máig még hallani is csupán kevesen hallottak.

Az Egyesült Államok Haditengerészeténél szolgáló barátom és ezen fegyvertípus legkiválóbb amerikai szakértőinek egyike, William Sanders kapitány a könyv utószavában szabadon hozzáférhető dokumentumok segítségével részletesen elmagyarázza majd az efféle fegyverek működését. Röviden összefoglalva: ha egy atombombát magasan a Föld légköre fölött robbantanak fel, a detonáció egy fénysebességgel haladó „lökéshullámot” idéz elő, amely minden elektronikus eszközt rövidre zár, ami a Föld felszínére érve az útjába kerül. Legegyszerűbben egy hatalmas villámcsapásként képzelhetjük el egy lakóház mellett, amely kisüti a benti számítógépet, egy valódi EMP-támadás esetében a villám viszont az egész országot megbénítja mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül, és egy csapásra tönkreteheti a teljes áramellátási hálózatot minden olyan elektronikus eszközzel együtt, amely a támadás pillanatában ahhoz csatlakozik. A veszély és a fenyegetés valós, nagyon is valós, és a lehetősége másokkal egyetemben engem is hosszú évek óta mélységesen nyomaszt.

Kedves barátommal, Bill Forstchennel közösen hat történelmi regényt jelentettünk meg az évek során. Ezen idő alatt lehetőségem nyílt igazán jól megismerni őt. Történelemből doktorált a Purdue Egyetemen, szakterülete pedig a katonai technológiák fejlődése, jelen regénye tehát nem csupán túlcsorduló fantáziájának terméke. A könyv ötlete eredetileg egy évekkel ezelőtti beszélgetésünkből fakadt, amelynek végén Bill bejelentette, hogy úgy érzi, regény formájában kell megismertetnie az EMP fenyegetését az emberekkel.

Ahogy korábban már leírtam, e könyvet egy rémisztő jövőképnek tartom, egy olyan jövőének, ami valóban bekövetkezhet. Számos fiktív történettel előfordult ez már: H. G. Wells ijesztő pontossággal jósolta meg a mára csak világháborúkként ismert világégéseket, a hidegháború két nagy filmklasszikusa, az Alas, Babylon és a Testamentum pedig mélységesen megrendítő bepillantást nyújtott abba a szörnyű valóságba, amely egy az Egyesült Államok és a Szovjetunió között kitörő atomháború alatt várt volna a lakosságra. Bill maga is elismeri, hogy a fenti két klasszikus mű modellként is szolgált jelen könyvéhez. Mellettük mindenképp megemlíteném még a talán máig leghíresebb lehetséges jövőképet megfestő művet, George Orwell 1984-ét. Ha a totalitárius rezsimek aljas gonoszsága szabadon virágozhatott volna a második világháború utáni, még csak romjaiból éledező Európában, Orwell könyvének világa valósággá válhatott volna. Könnyen lehet, hogy regényének megírásával Orwell felhívta a figyelmet a leselkedő fenyegetésre, és ezáltal megmentett minket Nagy Testvértől és a Gondolatrendőrségtől.

Szeretném hinni, hogy Bill regénye is ugyanezt teszi majd. Kormányunk és állami szektorunk soraiból mindeddig csak igen kevesen néztek nyíltan szembe a fenyegetéssel, amelyet akár már egyetlenegy rossz kezekbe került, masszív EMP-hullám elindítására kalibrált atombomba is jelenthet. Egy ilyen támadás szó szerint egy szempillantás alatt leszámolna a nemzet összetett, törékeny high-tech társadalmával, és egyenesen középkori életkörülményeket teremtene. Már az első héten emberek milliói halnának meg, köztük talán ön is, kedves olvasó, amennyiben az élet legalapvetőbb szükségletei – tiszta víz, élelem – mellett bizonyos gyógyszerekre is szüksége van az életben maradáshoz.

Bill regényének helyszíne valóságos; a történetet szándékosan helyezte a szülővárosába, ahol él, és a főiskolára, ahol dolgozik. Jól emlékszem a beszélgetéseinkre, amikor még csak dolgozott a könyvön. Több alkalommal is mélyen felkavarták a tények, amelyek kutatómunkája során jutottak tudomására, és amelyeket épp egy történetben próbált megosztani mindannyiunkkal. A legborzalmasabb saját elmondása szerint az volt, amikor saját tizenéves lányát kellett beleképzelnie a regény rémálomszerű valóságába – hiszem, hogy ezt a mélységesen rémisztő szempontot olvasóként mindannyian ugyanígy átérezzük. Két unokámra gondolva mindez rám is roppant nyomasztó hatással volt. Akárcsak Bill, én is meg akarom védeni őket, és egy olyan Amerikát szeretnék rájuk hagyni, ahol a jelen könyvben tárgyalt fenyegetés semmiképp sem válhat valóra.

A veszély valós, nekünk, amerikaiaknak pedig szembe kell néznünk vele, fel kell készülnünk rá, és meg kell előznünk. Ha nem tesszük, az általunk ismert, dédelgetett és szeretett Amerika „egy másodperccel később” mindörökre kicsúszhat a kezeink közül.

Én lettem a halál, a világok pusztítója.

ELSŐ FEJEZET

John Matherson leemelte a nejlonzacskót a pultról.

– Egész biztos, hogy ezeket nézte ki? – kérdezte.

Nancy, az Ivy Corner néven futó kisbolt tulaja csak mosolygott.

– Nyugi, John! Már hetekkel ezelőtt kiválasztotta őket. El sem hiszem, hogy már tizenkét éves nagylány! Sok puszit és ölelést küldök neki!

John bólintott, majd sóhajtva mérte végig a zacskóból kikandikáló Beanie Baby plüssállatkákat, egész pontosan tizenkettőt, a szülinapos Jennifer minden évére egyet.

– Nagyon remélem, hogy a tizenharmadikon még mindig csak ezekért lesz úgy oda – tette hozzá. – Isten óvjon a naptól, amikor bekopogtat az első randira ácsingózó srác.

Nancy egyetértőn bólogatott, és mindketten felnevettek. John nem a levegőbe beszélt: másik lánya, a tizenhat éves Elizabeth már most épp elég okot szolgáltatott arra (a már meglévők mellett is), hogy John azt kívánja, bár megállíthatná az időt, vagy legalább néhány nappal, héttel vagy hónappal meghosszabbíthatná azt a csodás időszakot, amire az apák később oly boldogan emlékeznek vissza: a korszakot, amikor a „kicsi lányuk” még valóban csak az övék.

Csodálatos tavaszi nap volt, a cseresznyefák virágba borulva sorakoztak az út mentén, ide-oda szálló rózsaszín szirmaik játékosan kavarogtak a szélben. John Kellor doki a rendelője és a régiségboltok felé indult a főutcán, és közben elsétált a múlt hónapban nyílt, gótikus hangulatú új művészeti galéria, a megszokott ajándékboltok és az ősrégi, retrofagylaltozó mellett… Az árakon kívül (egy gombóc másfél dollár!) valóban minden nosztalgikus volt benne. A fagyizó után Benson antikváriuma és ritkaságboltja következett. John szívesen beugrott volna pár percre, tétovázott is egy kicsit, majd előbányászta a mobilját, és megnézte, mennyi az idő.

Délután fél három volt. Az iskolabusz háromra ér be, ma tehát ki kell hagynia a kávét és az általában vég nélküli, többnyire könyvekről és történelemről folyó beszélgetést. Walt Benson persze már kiszúrta a kirakatüvegen keresztül – egy bögrét mutatott fel, és kedélyesen integetett felé. John csak a fejét rázta, és sajnálkozva a csuklójára mutatott, bár valójában már rég nem hordott karórát. Lassan továbbindult Taylor vas- és vegyeskereskedése felé a következő sarkon, ahol Talon terepjáróját hagyta.

Egy pillanatra megállt, visszafordult, és végignézett a hosszú főutcán, amelyen egész idáig bandukolt. Mint egy átkozott Norman Rockwell-festmény, gondolta magában, immár legalább ezredszerre.

Itt kötött hát ki végül… A fene se gondolta volna, ő maga sem így tervezte, sőt eleinte igazából nem is igen akart belemenni. Nyolc évvel ezelőtt még hadtörténetet tanított, és az aszimmetrikus hadviselésről tartott előadásokat a Carlisle-i Katonai Főiskolán Pennsylvaniában, és tűkön ülve várta, hogy végre előléptessék, és ezzel megkapja az első katonai csillagát.

Röviddel ezután két dolog is történt. Az előléptetést jóváhagyták, Johnt pedig egyből ki is nevezték összekötő tisztnek a NATO brüsszeli kirendeltségéhez. Ez igencsak hízelgő megbízás volt, ami karrierjének csúcsa és egyben utolsó állomása is lehetett volna… Pár nappal ezután azonban Mary holtsápadtan, összeszorított ajkakkal állított haza az orvostól. Két szót tudott csak kinyögni: – Mellrákom van.

Bob Scales, a Carlisle-i Katonai Főiskola főparancsnoka, John régi barátja és Jennifer keresztapja tökéletesen megértette a kérést, amellyel John ezek után megkereste: mi lenne, ha az előléptetés után inkább a Pentagonba helyeznék? Így lehetőség nyílna rá, hogy a család a Johns Hopkins Egyetem és Mary családjának közelében maradhasson.

A dolog persze kivitelezhetetlen volt. A leépítések már korábban megkezdődtek, és bár a fejesek mind igyekeztek együttérzőnek mutatkozni, a rég várt csillagot csak akkor kaphatta meg, ha elfogadja a brüsszeli posztot – egy év múlva talán már találnának neki helyet az Államokban.

John beszélt Mary orvosával, majd otthagyta a hadsereget. Mary kívánságára inkább hazatértek az észak-karolinai Black Mountain kisvárosába, közel a Chapel Hill-i rákkezelő központhoz.

Bob kapcsolatai egészen rendkívülinek bizonyultak, miután John megemlítette neki Black Mountaint. Egyetlen telefonhívásba került az egész; bár az öregdiákok mindenkor összetartó hálózatához fordulni már akkor sem igazán számított politikailag korrekt megoldásnak, a kitaposott utak továbbra is remekül működtek: mindenki ott segítette a régi barátokat, ahol tudta. Black Mountain ugyanis Mary szülővárosa volt, a helyi Montreat Főiskola rektorának pedig „nagy hirtelen” égető szüksége támadt egy asszisztensre a fejlesztési igazgató mellé. Bár John szívből gyűlölte a végeláthatatlan adminisztrációs munkát és a felvételikkel való bíbelődést, összeszorított foggal mégis kivárta, amíg végül felszabadult egy oktatói állás a történelem tanszéken, amelyet négy évvel ezelőtt végül be is tölthetett.

John esélyeit tovább javította Bob Scales és Dan Hunt, a főiskola rektorának régre visszanyúló barátsága: a hetvenes években Bob egy bevetéskor egy éles aknamezőről mentette ki Dant, az efféle tartozást pedig nem felejti el egyhamar az ember. Az incidensben Dan végül így is elveszítette az egyik lábát, Bobot pedig a mentőakcióért újabb bronzcsillaggal tüntették ki. Máig jó barátok maradtak, és mindig igyekeztek segíteni, ha kihúzhatták a másikat, netán a másik szeretteit a pácból.

Mary tehát hazatérhetett végre, miután összesen húsz évig követte Johnt a Benning erődből Németországba, majd Okinaváról a Sivatagi Vihar hadművelet izzasztó csatái közé. Hazatérésük után a Pentagon következett, egy csodálatos év a West Point Katonai Akadémián, majd három másik a Carlisle-i Katonai Főiskola oktatójaként. A szíve mélyén John mindig is történelemprofesszor volt, a Pentagon személyzeti irodájában görnyedő rohadék tehát, aki az áthelyezési kérelmét annak idején megtorpedózta, valójában óriási szívességet tett neki.

Így alakult tehát, hogy egyszer csak újra az észak-karolinai Black Mountainben találták magukat. A lehetőség láttán John egy percig sem hezitált, és azonnal lemondott posztjáról az előléptetéssel együtt, hogy így Mary kívánságának megfelelően visszavonulhassanak az eldugott karolinai hegyek közé.

Újra visszanézett a főutcára – az idő és a temérdek emlék egy pillanatra teljesen megbénította. A jövő héten lesz négy éve, hogy Mary elment. Az utolsó alkalommal, amikor még a saját lábán mozdulhatott ki, épp ezen az utcán sétáltak végig lassú, kimerítő léptekkel, pont itt, ahol kislány korában annyit szaladgált fel-alá.

Őszintén szólva a hely tényleg egy kiköpött Norman Rockwell-városka volt. John Mary utolsó sétájára gondolt a főutcán: minden városlakó ismerte, mindenki tudta, mi van vele, és egy köszöntésre, egy ölelésre vagy egy puszira mégis mindenki odajött hozzá. Persze mind tudták, hogy a kedves gesztusok valójában a búcsú kényszerű rítusai, mégsem mondta ki egyikük sem. Valódi szeretet sugárzott mindőjükből, amit John azóta sem felejtett el nekik.

Félretolta a gondolatot. Még mindig túlzottan a hatása alatt volt, Jennifer busza pedig húsz perc múlva beér a városba.

Beült a kocsiba, elfordította a kulcsot, bekanyarodott a State útra, és kelet felé indult. Szerette az egész városon át kanyargó utca épületeinek homlokzatát, a boltokat és a sok-sok vörös téglás házat még a századforduló idejéből.

A városka annak idején virágzó, a közeli tuberkulózisszanatóriumok köré szerveződő közösség volt. Amikor az 1880-as évek elején a vasút végre áttört Észak-Karolina nyugati hegyvonulatain, a bevándorlók első hullámának nagy része tuberkulózisban szenvedő betegekből állt, szinte ezrével érkeztek a napsütötte hegyoldalakon gomba módjára szaporodó szanatóriumokba. Az 1920-as évek elejére már tucatnyi hasonló intézmény állt Asheville, a Black Mountaintől húsz kilométerre nyugatra fekvő nagyváros környékén.

Ekkor ütött be a gazdasági világválság, Black Mountainben pedig mintha megállt volna az idő, egészen addig, míg a háború után forgalomba nem kerültek az antibiotikumok. A szanatóriumok szépen lassan kiürültek. A városka mesés, öreg épületei, amelyek helyét másutt már rég átvették a plázák és a bevásárlóközpontok, csodák csodájára szinte mind érintetlenül megmaradtak: a haladás szele elsüvített Black Mountain fölött.

Egyes szanatóriumi épületeket jelenleg különféle felekezetek béreltek konferenciaközpontok gyanánt, másokban nyári táborokat szerveztek gyerekenek és fiataloknak. John jelenlegi főiskoláját is egy ilyen kúriában alapították a mindenki által csak a „szorosként” emlegetett területen. Apró intézmény volt, nagyjából hatszáz diákkal főképp észak- és dél-karolinai kisvárosokból, de jöttek néhányan Atlantából és Floridából is. Bár a fiatalok egy részét hamar kikészítette a külvilágtól való hozzávetőleges elzártság, ami a főiskolát jellemezte, sokan azért pironkodva bár, de elismerték, mennyire a szívükhöz nőtt a festői campus, az általános biztonság vagy épp a régi favágó ösvény a főépület mellett, amely egyenesen a Mitchell-hegyre vezetett. Vadvízi kajakozáshoz sem kellett messzire menni, az erdő pedig a relatíve szigorú főiskolai házirendet megkerülve remek bulihelyszínnek bizonyult az ezt igénylő diákok számára.

A városka, amely csodával határos módon megtartotta bájos, századfordulós jellegét, az 1980-as években újra éledezni kezdett: manapság nyáron és ősszel csak úgy hömpölygött az utcákon a sík vidékek forrósága elől menekülő charlotte-i vagy winston-salemi kirándulók és turisták tömege. Nyaranta több százan költöztek ki a nagyvárosokból a szorosban álló „villákba”, amelyek közül sok egyenesen a déli államok letűnt gazdagságát idéző palota és egyben mementó volt.

Mary családja is itt élt, mélyen a déli államok régi fényének és kultúrájának szívében. Jennie mama, Mary anyja és Jennifer névadója máig makacsul ragaszkodott a szorosban álló házhoz, és hallani sem akart a költözésről, még annak ellenére sem, hogy a rák utolsó stádiumban lévő Tyler papa egy ideje már egy közeli idősotthon lakója volt.

John tovább vezetett kelet felé; a Swannanoa felől beáramló forgalom a 40-es autópályán nagy robajjal húzott el a bal oldalán. A városka nagy öregjei a mai napig gyűlölték az „átkozott autópályát”: mielőtt elért volna idáig, Black Mountain egy álmos falucska volt csupán a déli hegyek között. Az autópálya azonban utat nyitott a fejlődés, a forgalom és a hétvégi turisták tömegei előtt a kereskedelmi kamara nagy-nagy örömére, mindenki más azonban csak fogcsikorgatva tűrte az elkerülhetetlen változásokat.

John kiért a városból, és az autópályával párhuzamos régi országúton hajtott tovább még nagyjából másfél kilométert, majd jobbra ráfordult a város fölé emelkedő domboldalban kanyargó földútra. Ahogy a régi hegyi vicc is tartotta: „Ha a földút felé igazítanak útba, nem kérdés, hogy a hegyekbe tartasz.”

New Jersey-i gyerekként John még mindig élvezte, hogy egy hamisítatlan földút mentén, a déli államok szívében él egy hegyoldalban, ahonnan mindennap pazar kilátás tárul elé.

A Maryvel közösen vásárolt ház a térség első nagyobb fejlesztési hullámában épült. A megyében ekkor még nem voltak előre kijelölt övezetek; a domb alján pár lakókocsi árválkodott csupán Connie Yarborough kalyibája mellett, aki áram és központi vízvezeték nélkül is bűbájos alsó szomszédnak bizonyult. Connie telke mellett Jim Bartlett, egy ízig-vérig hatvanas évekből itt maradt különc Volkswagen-műhelye állt, az udvarán tucatnyi, egymás hegyén-hátán rozsdásodó bogárhátúval, furgonnal és néhány valóban nagy értéket képviselő VW busszal és Karman Ghiával.

A házból, amelyet Mary és John, a két vérbeli Tolkien-rajongó találóan csak Völgyzugolynak hívott, lenyűgözően széles kilátás nyílt az alant elterülő völgyre. A láthatáron Asheville legmagasabb épületeit a Great Smoky-hegység fogta keretbe, a ház pontos nyugati fekvése miatt pedig Mary mindennap megcsodálhatta a naplementét.

Amikor a barátainak próbálta leírni a látványt, John általában csak ennyit mondott: – Csak nézzétek meg Az utolsó mohikánt. Félórányira forgatták a házunktól.

A ház maga egy meglehetősen modern, magas mennyezetű családi fészek volt. A nyugati falat a hálószobától a nappalin át az ebédlőig egybefüggő üvegelemek alkották. Az ágy Mary kérésére szemben állt vele, hogy a hatalmas ablakon át életének utolsó napjaiban is zavartalanul figyelhesse tovább a kinti világot.

John begördült a kocsibehajtóra. A két „bolond” házőrző, Ginger és Zach épp a hálószoba teraszán napozott. Gyönyörű, de bámulatosan buta golden retrieverek voltak: John közeledtére villámgyorsan felpattantak és őrült ugatásban törtek ki, mintha betolakodót szimatolnának. John persze nem volt valódi betolakodó; ha az lett volna, a két jómadár ijedtében már rég maga alá piszkított volna az ijedségtől Jennifer szobájában.

A két kutyus átrohant a hálószobán, majd kiszaladt a bejárati üvegajtó alsó felén tátongó lyukon. John már évekkel korábban feladta az ezzel kapcsolatos küzdelmet; bármivel is egészítette volna ki az üvegajtót, a kutyák pár nap alatt úgyis tönkretették volna.

Az, hogy az ajtót kulcsra zárja, ma már szinte eszébe sem jutott. Bármilyen furcsa volt is eleinte, az emberek Black Mountainben csak nagy ritkán zárták be a házaikat, és a kocsikulcsot is bátran az autóban hagyták. A gyerekek itt esténként kint játszottak az út közepén, július negyedikén, karácsonykor és a teljesen nevetséges tobozfesztiválon pedig minden évben parádés felvonulás haladt végig a városon, ez utóbbi alkalom nem lehetett teljes a tobozhercegnő ünnepélyes megkoronázása nélkül. Mary már bimbózó kapcsolatuk elején majdnem elsüllyedt szégyenében, amikor Tyler papa büszkén John orra alá tolta a lányáról mint 1977 hivatalos tobozhercegnőjéről készült megsárgult fotót. Itt a világos nyári estéken még mindig járt a fagylaltoskocsi… New Jersey államban, Newarkban eltöltött gyerekkorához képest Johnnak mindez máig egy egészen más világot jelentett.

A kocsibehajtó végében egy másik autó állt. Jennie mama, Mary anyja már korábban megérkezett.

Egyelőre 1959-es, különösen szeszélyes Ford Edselének kormánya mögött üldögélt. Ford… innen származott Mary családjának vagyona: egy Észak- és Dél-Karolinában elterjedt autókereskedés-láncból, amelynek története összekapcsolódott a híres Henry Ford fénykorával. A szorosban álló ház falán még egy bekeretezett fotó is lógott Mary dédnagyapjáról, amint Henry Ford mellett áll egy charlotte-i autókereskedés ünnepélyes megnyitóján, még az első világháború előtt.

Bár a városkában nemigen dívott a túlzottan „üzleties” viselkedés, és maga Jennie is jobban szeretett a kifinomult déli hölgy szerepében tetszelegni, John tudta, hogy a maga idejében a mama, akárcsak a férje, éles eszű és ravasz üzletasszony volt.

John bekanyarodott az Edsel mellé, mire Jennie letette a kezében tartott könyvet, és kiszállt a kocsiból.

– Szia, Jen!

Jen egyenesen gyűlölte, ha John „mamának”, „anyukának”, „anyunak” vagy ne adj’ isten – a főbenjáró bűnök legsúlyosabbikaként – „maminak” vagy „nagymaminak” szólította. Az igazat megvallva annak idején nem épp egy északi jenkit szánt a kislánya férjéül, a kezdeti ellenszenv azonban idővel megszelídült, különösen azután, hogy Mary diagnózisát követően veje azonnal hazaköltözött, és így hazahozta az unokáit is.

John is kiszállt a kocsiból. Közel kétméteres magasságával messze a százhatvan centi körüli Jen fölé tornyosult, amint üdvözlésképp puszit adott anyósa arcára, Jen pedig viszonzásképp gyengéden megszorította a karját.

– Már azt hittem, sosem érsz ide. Jennifer bármelyik percben befuthat.

Jen hanghordozása egyelőre semmi jelét sem mutatta az „öreg hölgyek” tipikusan elvékonyodó és idővel egyre érdesebbé váló hangjának. John elég gyakran tűnődött is ezen; vajon éjszakánként a tükör előtt állva gyakorol, hogy megtartsa fiatalosan dallamos, déli hanghordozását? A hanglejtése máig kísértette: Maryé is szakasztott ilyen volt, amikor huszonnyolc éve először találkoztak a Duke Egyetemen. Néha még mindig könnybe lábadt a szeme, amikor Jen a szomszédos szobából elkiáltotta a lányok nevét.

– Van még időnk. Miért nem bent vártál?

– Azzal a két korccsal a házban? Tönkreteszik a harisnyámat az állandó ugrándozásukkal.

Ginger és Zach bolondosan ugatott, szaladgált és ugrált John körül, Jentől azonban végig lelkiismeretesen távol tartották magukat. Tagadhatatlanul buták voltak, de golden retrieverként mindig megérezték, ha valaki minden megkapó bájuk ellenére sem kedvelte őket túlzottan.

John benyúlt a hátsó ülésre a plüssállatok zacskójáért, majd egyesével a házhoz vezető ösvény melletti kőfalra ültette őket, szépen egymás mellé.

– Ugyan, John, nem gondolod, hogy kinőtte már az ilyesmit?

– Az én kicsi lányom még biztosan nem.

Jen halkan fölnevetett.

– Nem állíthatod meg az időt, ugye tudod?

– Egy próbát azért megér, nem? – vigyorgott vissza rá John.

Jen szomorkásan elmosolyodott.

– Szerinted mit gondoltunk rólad Tylerrel, amikor először beállítottál Maryvel?

John gyengéden megsimogatta Jen arcát.

– Nyilván teljesen odavoltatok értem.

– Érted? Egy jenkiért? A francokat. Tyler komolyan azon morfondírozott, hogy előszedi a vadászpuskát, és jó messzire elkerget vele. Ráadásul éjszakára sem mentél haza…

Meglepő, de John még ennyi év után is elpirult, ha ez a bizonyos eset került szóba. Jen egy igencsak kínos helyzetben nyitott rájuk a nagyszoba kanapéján hajnali két óra magasságában. Bár még nem voltak olyan vészesen összegabalyodva, a helyzet mégis épp eléggé zavarbaejtő volt ahhoz, hogy Jen a mai napig rendszeresen felhánytorgassa.

John közben befejezte a plüssállatok felsorakoztatását, hátralépett, majd szigorúan végigmérte őket, mint tapasztalt őrmester az újoncait. A piros-fehér-kék, határozottan hazafias megjelenésű medvének egyértelműen középen, a zászlóvivő helyén kéne lennie.

Hirtelen felhangzott az iskolabusz távoli morgása, amint ráfordult a régi 70-es útra a domb felé.

– Már jön is – szólt izgatottan Jen.

Visszaszaladt az Edselhez, behajolt a lehúzott ablakon, majd kezében egy elegáns, dekoratív masnival átkötött lapos dobozkával tért vissza.

– Ékszer? – nézett rá kérdően John.

– Még szép, hisz tizenkét éves. Egy igazi fiatal hölgynek ilyenkor arany nyaklánc dukál. Az anyja is azt kapott.

– Emlékszem is arra a nyakláncra – vigyorgott John. – Azon az estén is az volt rajta, amit az imént emlegettél. Ő akkor mondjuk már húszéves volt.

– Aljas fráter – szólt Jen kissé megenyhülve, és finoman belebokszolt John vállába, aki erre úgy tett, mintha legalábbis eltört volna a karja.

Ginger és Zach egyszerre abbahagyták az ugrándozást John lába körül, és mindketten feszülten hegyezni kezdték a fülüket a közeledő iskolabusz brummogását és a fékek csikorgását követve. A busz végül megállt a meredek feljáró alján – rikítóan sárga színével szinte teljesen beleolvadt a virágzó tavaszi fák hátterébe.

A kutyák végül villámgyorsan, kicsattanó ugatás közepette rohantak le a feljárón, pár pillanattal később pedig John már hallotta is Jennifer kacagását, amint a szomszédok srácaival, a tizenhárom éves Patriciával és a tizenhét éves Sethtel baktattak felfelé.

Amíg a lányok felfelé sétáltak, Seth felkapott egy botot, és jó messzire hajította, rövid időre elterelve ezzel a kutyák figyelmét, az ebek azonban hamarosan visszatértek a lányok mögött sprintelve a dombtető irányába. Seth integetett, majd átvágva az úttesten megindult hazafelé.

John érezte, amint valaki megszorítja a kezét… Jen volt az.

– Kiköpött anyja – súgta elcsukló hangon.

John is jól látta a tagadhatatlan hasonlóságot: Jennifer sudár, nádszálvékony kislány volt vállig érő szőke hajfürtökkel, akár csak annak idején Mary. Hirtelen lelassított, hogy egy fának támaszkodva kifújja magát. Patricia megfordult, és bevárta. John egyszerre aggódni kezdett, és azonnal segíteni indult volna, bár tudta, hogy valójában fölösleges; végül Jen tartotta vissza.

– A széltől is óvod, John – súgta oda neki. – Vannak dolgok, amikkel magának kell megbirkóznia.

A kis Jennifer összeszedte magát, kissé sápadtan felnézett, és végre meglátta a rá várakozó kicsi társaságot. Arcára azonnal sugárzó mosoly ült ki.

– Mama! Az Edsellel jöttél? Kocsikázunk egyet?

Jen óvatosan elengedte John kezét, és lehajolt. Jennifer felszaladt a lejtőn, és egyből nagymamája karjába omlott.

– Na, hogy van az én szülinapos lánykám?

Sokáig ölelték egymást, majd Jen mama pontosan tizenkét csókot zúdított Jenniferre, egyesével számolva mindegyiket. Patricia meglátta a katonás sorban üldögélő plüssállatkákat, és mosolyogva nézett fel Johnra.

– Jó napot, Mr. Matherson.

– Hogy s mint, Pat?

– Azt hiszem, Jennifert ellenőrizni kéne – szólt halkan a lány.

– Még várhat egy kicsit.

– Apu!

Most John következett, s egy pillanattal később Jennifer már az ő karjában volt. Felemelte és jó erősen addig szorította a lányát, míg az el nem nevette magát, és játékosan fel nem jajdult: – Ropog a hátam, apu!

John engedett a szorításból, letette, és fürkészve figyelte lánya tekintetét, amint elnézett mellette, és észrevette a kőfalon sorban üldögélő Beanie Baby plüssállatokat… Nem vitás, még mindig csak őszinte gyermeki csillogás tükröződött bennük.

– Hazafias medve és Ollie, a strucc!

John győztes mosollyal sandított Jenre, amíg Jennifer szaporán felkapkodta a falon pihenő ajándékokat. Ő még mindig az én kicsi lányom, gondolta magában.

Jen láthatóan értette a célzást, és bátran elfogadta a kihívást. Most rajta volt a sor: Jenniferhez lépett, és átnyújtotta neki a lapos díszdobozkát.

– Boldog születésnapot, kedves!

Jennifer egyetlen mozdulattal tépte le a csomagolópapírt. A földre hulló papírfecniket Ginger saját személyes ajándékának nézte, és rögtön be is habzsolta a csomagolás nagy részét, majd elszaladt, Zach pedig utána.

Jennifer szeme egészen kikerekedett, amint leemelte a doboz fedelét.

– Ó, mama!

– Ideje, hogy az én kis lánykámnak valódi arany nyaklánca legyen. A barátnőd majd segít felvenni.

John rápillantott az ajándékra. A lánc közel ceruzavastagságú volt – fix, hogy egy vagyonba került. Jen a szeme sarkából lopva John felé pillantott, finoman jelezve, hogy örömmel áll bármilyen kihívás elébe.

– Mától fiatal hölgy vagy – jelentette ki Jen, miközben Pat a lánc kapcsával babrált, majd egy zsebtükröt vett elő a táskájából, és Jennifer elé tartotta.

– Ó, nagyi… ez csodaszép.

– Csodaszép ajándék egy csodaszép kis hölgynek.

John egy pillanatig csak szótlanul és mozdulatlanul állt, nem tudva, hogyan is reagáljon. Lánya finoman, igazi nő módjára billegette ide-oda a fejét; egészen megigézte az arany csillogása a tükörben.

– Drágám, ideje ellenőrizni a vércukrodat; az előbb úgy tűnt, eléggé kifulladtál a lejtőn – szólalt meg végül John, a súlyos szavakkal megtörve kissé a meghitt hangulatot.

– Rendben, apu.

Jennifer a falnak támaszkodott, levette a hátizsákját, és előbányászta a vércukorszintmérőt. Egy ideje már új, digitális eszközt használtak. Nagyon elege volt már az ujjszurkálásból, az új kütyüvel pedig csak a karját kellett gyorsan megdörzsölnie. Szabad kezével elkalandozva most is a nyaklánccal babrált, amíg a gépezet elvégezte az elemzést.

142 mg/dl… egy kicsit magas.

– Ideje beadni egy kis inzulint – mondta John.

Jennifer bólintott.

Már tíz éve élt együtt a cukorbetegséggel, John pedig jól tudta, hogy apaként részben ezért is volt néha túlzottan aggodalmaskodó és túlféltő vele. Két-három éves korában volt a legszörnyűbb a helyzet: Johnnak minden egyes alkalommal megszakadt a szíve, amikor fájdalmat kellett okoznia a kislányának, és meg kellett szúrnia az ujját. Jennifer akkoriban érthető módon azonnal elkeseredett tiltakozásban és sikoltozásban tört ki, ha ő vagy Mary a tesztkészlettel közelített felé.

Az orvosok egybehangzó tanácsa az volt, hogy a kislány tanulja meg minél hamarabb önmagát ellenőrizni. A szülőknek hagyniuk kellett tehát, hogy hét-nyolc éves korától Jennifer elkezdje megtanulni és felismerni saját testének jelzéseit, és azt, hogy hogyan is ellenőrizheti magát és adhat be magának gyógyszert. Mary sokkal jobban kezelte mindezt Johnnál, az utolsó időszakban már talán saját betegsége okán is. Nagymamaként Jen is ugyanilyen erős volt, és a lánya példáját követte a dologban.

Milyen furcsa ez, gondolta magában John. Húsz évig volt katona, éles bevetéseken vett részt, és sosem vesztett el egyetlen embert sem – az irakiak annál inkább. Kiképezték, hogy bármilyen helyzetet kezelni tudjon, a lánya 1-es típusú, fenemód agresszív diabéteszétől mégis teljesen kikészül. Kitartó volt, mindig piszok jól tette a dolgát, az emberei felnéztek rá, a lányai előtt meg remegett, mint a kocsonya.

– Odabent is vár még pár ajándék – hintette el John. – Menjetek csak be, csajok. Ha előkerül a nővéred és befutnak a barátaid, el is kezdhetjük a mulatságot.

– Szóval nem kaptad meg Elizabeth üzenetét.

– Miféle üzenetet?

– Ezt itt, ni.

Jennifer pipiskedve benyúlt apja ingzsebébe, és egy doboz cigaretta mögül kihalászta annak mobiltelefonját. Egyből nekiállt egyesével kihúzigálni a szálakat a cigisdobozból, hogy eltapossa vagy széttépje őket, de John szigorú pillantása végül eltántorította.

– Egy szép napon úgyis abbahagyod, apu – sóhajotta, majd megnyomott pár gombot a telefonon, és visszaadta Johnnak.

„Később megyek. Bennel vagyok” – állt a képernyőn.

– Az ebédszünetben írta nekem és neked.

– Írta?

– Aha, apu, írta. Tudod, sms… Ma már mindenki így csinálja.

– Mibe kerülne rendesen felhívni?

Jennifer olyan arcot vágott, mintha egy valódi őskövületre bukkant volna a hátsó kertben, majd sarkon fordult, és megindult a ház felé.

– Elizabeth írt valamit?

John feltartotta a telefont, hogy Jen is elolvashassa az üzenetet.

Az halványan elmosolyodott.

– Talán egy kicsit rövidebb pórázra kellene fognod a lányod – mondta. – Különösen, ha ez a Ben Johnson csak egy kicsit is a nagyapjára ütött.

Kuncogni kezdett, mintha egy régi, pajkos történet jutott volna eszébe.

– Nem akarom hallani.

– Nem, ezredes úr, valóban nem.

– Igazából a „doktor urat” vagy a „professzort” jobban szeretem.

– A doktor az, aki mindenféle tűket szurkál az emberbe, a professzorok meg valahogy mindig furcsák voltak nekem. Többnyire vagy kéjenc szoknyavadászok, vagy unalmas könyvmolyok. Nálunk délen az „ezredes úr” cseng a legjobban, hidd csak el nekem. Kellően férfias.

– Már rég nem vagyok aktív szolgálatban. Tanár vagyok az egyetemen, szóval egyezzünk ki a „Johnban”.

Jen egy pillanatig csak nézte, majd mellé lépett, lábujjhegyre állt, és apró puszit nyomott az arcára.

– Látom ám, hogy az én kislányom miért volt annyira oda érted annak idején, John. Viszont nem kell már sok, és a lányaidat egy-egy pattanásos legényke veszi majd el tőled, szóval élvezd csak ki a helyzeted, amíg tudod.

– Azzal az arany nyaklánccal valóban nem segítettél valami sokat, az holtbiztos. Mennyi volt, ezer, ezerötszáz rugó?

– Körülbelül, de egy hölgy sosem árulja el az ékszerei értékét.

– Sokszor a férjének se, amíg meg nem jönnek a számlák, igaz?

Feszült csend következett, John pedig egyből tudta, hogy ezzel elvetette a sulykot. Ha Mary jelenlétében mondott volna bármi hasonlót, azonnal dühös előadás következett volna a nők függetlenségéről és arról, hogy már régóta nem csak a férfiak dolga a pénzügyekkel foglalkozni… Igaza is lett volna, hisz a család anyagi ügyeit egészen élete utolsó napjaiig Mary intézte.

Tyler a betegsége miatt sajnos már azt sem igen tudta, mik azok a számlák, ami persze mindannyiuknak fájt, bárhogy próbálta is Jen fenntartani a teljes önállóság látszatát.

– Jobb, ha megyek – szólt végül Jen.

– Ne haragudj, nem úgy értettem.

– Semmi baj, John. Felmegyek egy kicsit az otthonba Tylerhez. A mulatságra visszajövök.

– Jennifer szeretett volna kocsikázni egyet a mechanikus szörnyetegeddel.

– Kikérem magamnak! Az Edsel egy teljes generációval előzte meg a korát, fiatalember!

– És egyben a Ford történetének legnagyobb bukása is volt. Uramisten, csak nézz rá erre a rostélyra; ronda, mint a bűn.

A játékos élcelődés láthatóan kissé jobb kedvre derítette Jent. Valójában legalább fél tucat kocsija volt egy óriási garázsban – néhány újabb típus, és többek közt egy eredeti Ford A modell (leszerelt kerekekkel, téglákon), és a gyűjtemény legszebb darabja, egy világoskék, lehajtható tetejű 1965-ös Mustang. Johnnak ez utóbbiról jó pár kellemetlen emléke maradt: Maryvel még csak jártak, amikor egy ravasz trükkel sikerült egy estére elkérniük, hogy furikázhassanak egyet a Blue Ridge hegyi úton a Mitchell-hegy oldalában. John később véletlenül beletolatott vele egy öreg házaspár lakókocsijába.

Bár szerencsére senkinek nem esett baja, a kocsi teljesen tropára ment. Tyler több ezer dollárt ölt bele, hogy rendbe hozza, és persze azonnal megtiltotta, hogy rajta és Jenen kívül bárki a kormánya mögé merészkedjen, amely szabályt Jen a mai napig keményen betartatta.

– Ez az Edsel a világ végezetéig pöfögni fog, kedvesem; ajánlom, hogy kukkants csak fel az eBayre, hogy mennyiért adják-veszik manapság. Lefogadom, hogy jóval többért, mint a te terepjáródat.

John a kőfalnak dőlve megvárta, amíg Jen nyaktörő sebességgel kimanőverezik a „szörnyeteggel” a kocsibejáróról. A fal egészen langyos volt a meleg délutáni nap sugaraitól. A plüssállatok még mindig ott sorakoztak rajta, ami azért kissé rosszulesett neki; legalább a hazafias medvét és a struccot bevihette volna a kis szülinapos.

John kintről is tisztán hallotta, ahogy Jennifer és Pat az új nyakláncról csevegnek, majd hirtelen zene kezdett el dübörögni bentről. Fura, magasan sipákoló női hang volt; talán Britney Spears? Dehogy is, hála istennek, ő már rég kiment a divatból. Nem tudott rájönni, ki lehetett, de egyáltalán nem volt tőle elragadtatva. Ő maga inkább a Pink Floydot, Sinatrát, Glenn Millert vagy a The Chieftainst szerette; őket még a szülei is sokat hallgatták annak idején. Merengve kezdett babrálni a hazafias medvével.

– Nos, barátom, közeleg az idő, amikor bizony hátrahagynak bennünket – mondta.

A falnak támaszkodva szívta magába a délutáni fényeket és a pillanat nyugalmát, amit csak itt-ott tört meg az I40-es autópálya távoli morajlása és a ház apró zajai.

Ginger és Zach befejezték a hancúrozást a ház mögötti tisztáson, és hangosan zihálva kuporodtak le John lába mellé.

Markáns orgonaillat szállt a levegőben; ha valaki a valódi tavaszt keresi, ezekben a hegyekben megtalálja. A ház alatt elterülő völgy cseresznyefái mind virágba borulva pompáztak, itt fent, nagyjából száz méterrel magasabban azonban még csak a bimbók látszottak rajtuk. Az orgonák viszont már itt is nyíltak. Jobbra, nagyjából tizenöt kilométerre a háztól, a Mitchell-hegy tetejét még hó koronázta; ott fent még makacsul tartotta magát a tél.

– „Mikor legutóbb nyílt orgona ajtóm előtt…”{3}

Az illat mindig Whitman Lincoln halálára írt siratóversét idézte fel benne.

Erről aztán eszébe jutott, hogy a hónap második keddje lévén este polgárháborús kerekasztal lesz a metodista templom alagsorában. Egy újabb éles hangú vita várható a jól megszokott menetrend szerint: egyedüli jenkiként gyakran vált a déliek általános céltáblájává, hisz nemigen volt más, aki ellen egységesen összefoghattak volna.

Hirtelen megcsörrent a telefon. Elizabeth hívását várva előhúzta a mobilt a zsebéből; a kisasszonyra ezúttal valódi fejmosás várt. Képes lett volna kihagyni a kishúga szülinapi ünnepségét a miatt a pattanásos, kanos és lókötő Johnson srác miatt?

Az előhívó 703 volt, a következő három számot pedig egyből felismerte… A hívás a Pentagonból jött.

Felnyitotta a készüléket.

– Szevasz, Bob.

– Hogy s mint, John? És mi van az én kis keresztlányommal? – szólalt meg egy rekedtes hang a vonal másik végén, egész tűrhetően utánozva Marlon Brandót A Keresztapából.

Bob Scales volt az, John immár három csillaggal büszkélkedő egykori főnöke a Carlisle-i Katonai Főiskoláról. Bob a munkája mellett John egyik legjobb barátja és Jennifer keresztapja is volt, amely címét meglepően komolyan is vette, bár csak egyszerű ír katolikus volt, nem olasz. Feleségével, Barbarával évente legalább három-négyszer beugrottak egy-egy családi látogatásra. Mary halála után mindketten több hét szabadságot vettek ki, hogy segítsenek a családnak, amíg a dolgok lassan elrendeződtek. Saját gyerekük nem volt, így minden törődésüket büntetlenül Jenniferre és Elizabetre, mint afféle pótgyerekekre zúdíthatták.

– Kezd felnőni – válaszolt szomorúan John. – A nagyanyjától egy méregdrága arany nyakláncot kapott, ami úgy tűnik, lemosta a színről a Beanie plüssállatkáimat és a Pokémon-kártyát, amit még ki sem bontott. Vettem Disney World-jegyeket is valamelyik iskolai szünetre, de úgy tűnik, lassan minden megváltozik. Majd a vacsoránál állok elő velük.

– Úgy érted, a Disney World már nem ugyanaz, mint amikor Jennifer hat volt, Elizabeth meg tíz? Még szép, hogy nem ugyanaz, pajtás, de te akkor is mindig ugyanazokat a kislányokat látod majd bennük, még Elizabethben is. Ő hogy van mostanság?

– Épp készülök lepuffantani a pasiját.

Bob harsogó nevetésben tört ki.

– Talán jobb is, hogy nincsenek lányaim – válaszolta végül. – Egy fiú, na az már más tészta…

A hangja elhalkult egypár pillanatra.

– No, hadd beszéljek egy kicsit Jenniferrel, jó?

– Persze.

John besétált a házba, és jó nagyot kurjantott Jenniferért, aki még mindig abban az átkozott nyakláncban rontott ki a szobájából, majd átvette a telefont.

– Szia, Bob bácsi!

John finoman megkopogtatta a vállát.

– Adtál be inzulint? – kérdezte halkan.

Jennifer bólintott, majd trécselve kezdte el körbejárni a házat. John az ablakon át elnézett az alant elterülő völgy fölött egészen a távoli hegyvonulatokig. Gyönyörű, ősi erejű tavaszi nap volt. Szinte percről percre érezte, ahogy a kedve is javulni kezd. Jennifer pár barátja hamarosan itt lesz egy kis közös szülinapi mulatságra. Ő maga húspogácsákat süt, és hamburgereket készít majd a teraszon álló kerti grillen, a srácok meg előbb-utóbb úgyis elvonulnak Jennifer szobájába. A nyári szezon közeledtével épp a múlt hétvégén avatta fel a hátsó kerti medencét; bár a víz még épp csak húszfokos volt, a bátrabb kölykök talán meg is mártóznak majd benne.

Sötétedés körül aztán szépen hazatereli őket, és benéz a templomba a kerekasztal-beszélgetésre… Később talán még a Civil War Journal{4}-nak ígért cikkén is dolgozhat egy kicsit, amely a Lee tábornokot legyőző Granttel mint stratégával foglalkozott. A téma persze a legkevésbé sem jelentett kihívást, a leadással járó ötszáz dollár és a jövőre esedékes oktatói értékelések előtti újabb publikáció viszont igencsak jól jött volna. Akár késő éjjelig is dolgozhatott, hisz az első holnapi előadása csak tizenegykor kezdődött.

– Apu, Bob bácsi veled akar beszélni!

Jennifer megjelent a szobája ajtajában, és felé nyújtotta a telefont. John átvette a készüléket, gyors puszit nyomott Jennifer kobakjára, és játékosan utána csapott, amint a lány visszaszaladt a szobájába. A bömbölő zene szinte egyből a kétszeresére hangosodott.

– Mondd csak, Bob.

– Ne haragudj, John, most mennem kell.

Bob hangjában egy árnyalatnyi feszültség érződött. John erős zajt hallott… Emberek kiáltoztak a háttérben. Mivel Jennifer hangszórói a szomszéd szobában dübörögtek, nehéz volt kivenni, mi is történik pontosan.

– Rendben. Azért beugrotok a jövő hónapban?

– John, valami történt. Nagy baj van. Most azonnal…

A vonal megszakadt.

Hirtelen a mennyezeti ventilátor is lassulni kezdett, Jennifer szobájában pedig leállt a zene. Oldalra sandítva John még éppen látta, ahogy a dolgozószobája asztalán a számítógép képernyővédője eltűnik, a kis zöld gomb pedig kiaszik a monitoron. Egy magas csippanás jelezte, hogy a ház riasztója és tűzvédelmi berendezései offline módban vannak, majd ez is elhallgatott.

– Bob?

A vonal teljesen süket volt. John összecsukta a telefont.

Átkozott áramszünet.

– Apu? – jelent meg Jennifer. – Tönkrement a CD-lejátszóm.

– Hallom, szívem. – Hála istennek, gondolta magában. – Áramszünet.

Jennifer kissé csüggedten nézett fel rá, mintha ő lenne a felelős az áramszünetért, és egyetlen csettintésébe kerülne megjavítani a lejátszót. Ha John egy életre elnémíthatta volna azt a masinát, most határozottan elgondolkodott volna a lehetőségen.

– Mi lesz a bulimmal? Pat kölcsönadott egy CD-t, azt akartuk meghallgatni.

– Ne aggódj, kicsim. Felhívom az áramszolgáltatót. Valószínűleg egy kiütött transzformátor a ludas.

Felvette a vonalas telefont… síri csönd, semmi tárcsahang.

A legutóbbi hasonló esetkor egy részeg nekihajtott egy telefonoszlopnak a domb aljában, és a környék összes vezetékes vonala elnémult. A koma persze büntetlenül megúszta a dolgot.

Marad a mobil. John kinyitotta, majd automatikusan nyomogatni kezdte a számokat… Semmi reakció.

A francba.

Úgy látszik, a mobil is lemerült. Letette a konyhaasztalra.

Érdekes. Biztos épp akkor kapcsolt ki, amikor Bob letette a telefont. Áram nélkül persze az akkut sem tudta feltölteni, hogy rácsöröghessen a szolgáltatóra.

Jenniferre nézett, aki várakozva bámult fel rá, mintha pikk-pakk megoldhatná a dolgokat.

– Semmi baj, kicsim. Már biztos dolgoznak rajta, ráadásul gyönyörű délután van, azt a hangos szemetet meg úgysem kéne annyit hallgatnod. Miért nem teszel be néha te is egy kis Mozartot vagy Debussyt, mint Pat?

Pat feszengve kapta fel a fejét, John pedig egyből rádöbbent, hogy elkövette a nevelés egyik legsúlyosabb hibáját: sose mérd a lányodat a barátaihoz!

– Menjetek csak ki, futtassátok meg a kutyákat. Vacsorára biztosan visszajön az áram.

MÁSODIK FEJEZET

Míg a kerti grillen sercegő húspogácsákat sütögette a hamburgerekhez (kettőt magának, egyet-egyet Jennifernek és Patnek), John a válla fölött figyelte a hátsó kert mögötti domboldalban a kutyákkal fogócskázó lányokat. A látvány és a hangulat egyaránt szívmelengető volt; csak úgy szikrázott a délutáni napsütés, mind a nyolc almafa virágba borulva pompázott, a lányok pedig kacagva kergetőztek a kertben. A két kutya közül Ginger volt a fiatalabb és egyben a nyughatatlanabb is – épp egy hatalmas ugrással döntötte hanyatt a feje fölött frizbit lóbáló Jennifert, ami persze még hangosabb nevetésbe és sikongatásba torkollott. A két lány és a két kutya egy kupacban birkózott egymással.

John már hónapok óta nem hordott karórát – manapság a mobiltelefonját használta –, áram híján most mégis kénytelen volt az ablakon át a konyhai ingaórára kukkantani: majdnem hat órát mutatott. A meghívott gyerekeknek már itt kellett volna lenniük; a megállapodás szerint átjöhettek egy rövid mulatságra, de a másnapi iskola miatt a dínomdánomot este fél nyolckor be kellett rekeszteni. Mindeddig senki sem érkezett meg, sőt már Jennek is rég vissza kellett volna érnie az otthonból.

John elővett egy cigarettát, és gyors slukkokban füstölni kezdett. A félig szívott Camelt aztán mégis inkább a terasz korlátja mögé pöckölte – elképesztő, hogy egy tizenkét éves milyen idegesítő tud lenni a maga állandó „ne cigizz, apu” hadjárataival.

Az elkészült hamburgereket átvitte a teraszon álló asztalra, majd bement a házba, és kibányászta a hűtőből a születésnapi tortát. A konyhaasztalon hamarosan a kötelező tizenkét gyertya is a helyére került.

Újból kilépett a teraszra.

– Vacsora!

A két kutyus persze jóval megelőzte a lányokat. Berohantak a hátsó kertből, villámgyorsan elfoglalták az asztal körüli szokásos helyüket, és a megszokott módon pitiző pozícióba vágták magukat. Végül Pat és Jennifer is befutott a domboldalról.

– Apu, ez azért elég fura nem?

– Micsoda?

– Csak hallgasd!

John egy pillanatra megdermedt és fülelt. Csöndes tavaszi este volt itt-ott némi madárcsicsergéssel, a távolban egy kutya ugatott… Egészen kellemes volt.

– Én semmit nem hallok.

– Épp ez az, apu. Elnémult az autópálya.

John az út felé fordult, és bár a fák lombja eltakarta a kilátást, egyből rádöbbent, hogy Jennifernek igaza van. Szinte tökéletes volt a csönd. Amikor Maryvel annak idején megvették a házat, nem tűnt fel nekik a dolog, az első éjszaka után viszont azonnal nyilvánvalóvá vált a hely szépséghibája: a nagyjából egy kilométerre húzódó autópálya morajlása szinte egész nap hallható volt, a mostanihoz hasonló módon egyedül a kemény téli hóviharok idején vagy egy-egy baleset idején némult el.

– Valami baleset miatt zárhatták le – válaszolta.

Elég gyakran történt ilyesmi az Old Fort városkája felől erre vezető, kanyargós és emelkedőkkel tarkított útszakaszon; egy-két havonta előfordult, hogy egy kamion fékei megadták magukat, vagy egy-egy idős pár tízméteres jachtja elszabadult a hegyek között élesen kanyargó úton Piedmont környékén. Nemrégiben egy veszélyes anyagokat szállító kamion borult fel, és mivel a szállítmány elkezdett szivárogni, a forgalom több mint egy napig vesztegelt mindkét irányban.

– Mr. Matherson, először mi is azt hittük, de valami akkor sem stimmel. Nincs dugó az autópályán, csak egy helyben álló autók mindenütt. A dombtetőről jól látni mindent.

– Hogy érted?

– Tényleg így van, apu. Egy csomó kocsi vesztegel az út szélén és az autópálya kellős közepén. Dugónak nyoma sincs, egyszerűen mindenki megállt.

John csak fél füllel figyelt oda, amint a bucikba tette a húspogácsákat, és a lányok tányérjára varázsolta a hamburgereket.

– Talán valahol előrébb történt baleset, és hátraszóltak az embereknek, hogy álljanak meg és várjanak – mondta.

A lányok bólogattak, és falni kezdték a burgereket. John csendben ette a sajátját, nem szólt, csak feszülten figyelt. A váratlan nyugalom már-már kísértetiesen hatott. Valamit azért csak hallaniuk kéne; egy szirénázó rendőrautót, ha valóban baleset történt, vagy legalább a régi 70-es országúton robogó forgalom hangjait. Ha az autópályát vészhelyzet miatt le kellett zárni, a mentők és egyéb hivatali járművek egyedül a 70-es úton juthattak fel rá, ami ilyen esetekben persze már régen bedugult az autópályát elkerülni próbáló autósok miatt. Ha más nem, a Jefferson kölykök a dombtetőn épp ilyen tájt szokták bevenni magukat az erdőbe hangosan dübörgő quadjaikkal.

John felnézett az égre, és egyből borsódzni kezdett a háta.

Ebben az időben minden magasan szálló repülőgép kondenzcsíkot húz maga után, az északkeletről érkező gépek nagy része számára pedig pontosan fölöttük húzódott az Atlanta felé vezető légi folyosó ereszkedő szakasza. Két-három gép szinte mindig látható volt az égen, most azonban minden rikító kék volt, csíkoknak semmi nyomuk.

Újra végigfutott rajta az a bizonyos borzongás… Az a fojtogató érzés, ami 2001. szeptember 11-re, a New York-i terrortámadás napjára emlékeztette. Milyen csendes volt akkor is minden; mindenki otthon ült a tévé előtt, az ég pedig ugyanúgy kiürült, mint most, sehol egyetlen kósza repülő.

Felállt, a terasz korlátjához sétált, és a tenyerével beárnyékolta a szemét a délutáni napsütésben. Messze, a Craggy Dome{5} hegycsúcs oldalában ránézésre legalább két és fél hektáron tűz égett, a füst egyenesen fölfelé szállt. Jóval távolabb, a Great Smoky-hegység egyik gerincén egy másik tűzvész jeleit lehetett kivenni.

Black Mountain városában látszólag semmi sem mozdult. Tavasszal, mielőtt a fák teljesen kilombosodtak volna, általában még a teraszról is látni lehetett a State és a Main út kereszteződésében álló lámpák zöld és piros fényeit. Most semmi sem látszott, egyetlen lámpa sem égett sehol.

Visszanézett az ingaórára. Általában ilyenkor suhant el a közelben a „millió dolláros vonat”, amely azokról a milliókat érő szénszállítmányokról kapta a nevét, amelyeket Kentuckyból a Charlotte városa közelében álló erőművekbe fuvarozott. Amikor a lányok még kisebbek voltak, vacsora után családi hagyomány volt kikocsikázni a sínekhez és integetni a masinisztának, ahogy az öt súlyos, iszonyú erőtől feszülő dízel-elektromos mozdony elhúzta mellettük a rakományt és tovább zakatolt a Swannanoa-hasadék alagútja felé.

A csendet Jen mama fémszörnyetege, az Edsel törte meg, amint jól ismert, rekedt dörmögésével bekanyarodott a kocsibeállóra.

Jen leparkolt John Talon terepjárója mellé, kiszállt, és a ház felé indult.

– Ezer ördög és pokol! – mondta felháborodva. – Elment az áram az öregek otthonában. Az autópályát meg látnotok kéne, a kocsik egy helyben állnak, nem mozdul egy lélek se.

– Áramszünet az öregek otthonában? – kérdezte John. – Mi van a tartalék generátorral? Annak ilyenkor magától be kéne indulnia.

– Hát a lámpák mind kialudtak, az biztos. Teljesen leállt minden.

– Kell hogy legyen vészgenerátoruk. Ez előírás – jelentette ki John.

– Eddig nem indult be. Azt mondták, egy hibás relé lehet az oka, és majd hívnak egy villanyszerelőt. Persze így is aggódom. A lélegeztetőre kötött betegeknek palackos levegőt kellett adni, mert a pumpák is leálltak a szobákban. Tyler táplálócsöve is bedöglött.

– De azért jól van, ugye?

– Már majdnem végzett a vacsorával, szóval semmi gond. A nővérek szerint rendben lesz, úgyhogy elindultam vissza, és láss csodát, a teljes ötórás műszakot, nővérekkel és orvosokkal együtt ott találtam az autóikban kuksolva a parkolóban. Hiába forgatták a kocsikulcsaikat, egyik sem indult el… Egyedül az én öreg harcosom röffent be halkan, hiába csúfoltad szörnyetegnek. Nem hagyhattam ki a kisunokám szülinapját, a vén Edsel pedig most sem hagyott cserben.

Büszkén bólintott a már-már matuzsálemnek számító kocsi felé.

– Elmegyünk vele megnézni, mi történik? – jelent meg hirtelen Jennifer.

– Hát a bulival mi lesz? – szólt közbe John.

– Senki sem jött el – mondta szomorúan Jennifer.

Jen mama fölé hajolt, és puszit nyomott a kislány fejére.

– Az isten szerelmére, kicsim, hát veled meg mi történt?

– Fent játszottak a mezőn a domboldalban.

– Az új nyakláncában? – kérdezte elszörnyedve Jen.

John grimaszolt, és belátta, hogy valóban nem lett volna szabad hagyni, hogy Jennifer a nyakláncban futkosson, és a kutyákkal hemperegjen. Ha közben elszakítja vagy elveszíti a láncot, Jen garantáltan óriási patáliát csap.

– Hamburgert, Jen? – próbálta rögtön elterelni az anyósa figyelmét.

Jen a fejét rázta.

– Nem vagyok éhes.

– Legalább a tortából egyél.

– Jól van.

John visszament a konyhába, meggyújtotta a tizenkét gyertyát a természetesen cukormentes tortán, majd rázendített a „Boldog szülinapot”-ra. Hamarosan Pat és Jen is csatlakozott.

Jennifer végre nekiállt kibontani a többi ajándékot is, először egy százdolláros levásárolható Amazon-kártyát Bob és Barbara Scalestől (a Beanie plüssállatkák a kerti fal helyett immár az ebédlőasztalról figyelték az eseményeket). Jennifer a hóna alá csapta a hazafias medvét, és kinyitott egy újabb hatalmas borítékot. Egy Disney Worldről készült fotókollázst húzott elő belőle, amelyet John az előző éjjel vágott össze, középen „Jegy Jennifer, apu, ja és persze Elizabeth részére” felirattal.

Az ajándék telitalálat volt, így most Johnon volt a sor, hogy megtapasztalja Jennifer bivalyerős ölelését.

– Hé, csak óvatosan; még eltöröd a hátam.

A mulatság végül hétig tartott, majd lassan Pat is elindult lefelé a domboldalon. Jennifer és a kutyák egészen hazáig kísérték.

– Gondolom, a ma esti kerekasztal elmarad – mormogta John a várost kémlelve, miközben Jennel bepakoltak az egyelőre használhatatlan mosogatógépbe.

– Mit gondolsz, mi folyik itt? – kérdezte Jen egy árnyalatnyi rémülettel a hangjában.

– Mire gondolsz?

– John, ez az egész olyan, mint a 2001-es terrortámadás. A csend. Az a különbség, hogy akkor legalább volt áram és követhettük a híreket. Az a rengeteg lerobbant kocsi…

John nem válaszolt. Valójában motoszkált egy gondolat a fejében, most viszont még túl felkavaró lett volna komolyan foglalkozni vele. Szerette volna hinni, hogy mindez csak különös véletlenek egybeesése, hogy csak egy helyi áramszünetről van szó, amely miatt a repülőknek is le kell szállniuk a légi irányítás leállása miatt. Talán csak egy óriási napkitörés, amely országszerte képes rövidzárlatokat okozni; Kanadában pár éve már volt is ilyesmire példa.

Hirtelen eszébe jutott valami.

– A szörnyeteged, Jen. Indítsuk be.

– Miért?

– Majd meglátod.

John behuppant az anyósülésre, Jen pedig lassan elfordította a kulcsot: a kocsi mélyen morogva beindult. Bár még csak néhány óra telt el a titokzatos események kezdete óta, a hang önmagában is megnyugtatóan hatott.

John bekapcsolta a rádiót. Ez igazán ősi darab volt, évtizedes tárcsákkal és gombokkal, a megsárgult előlapon még a régi civil védelmi adó frekvenciáját jelölő két apró háromszög is látszott.

Recsegő zaj minden frekvencián, semmi más. Lassan kezdett sötétedni; az FCC{6} szabályozása szerint a közép- és rövidhullámú rádióadóknak nagyjából ilyentájt le kell állniuk, a nagyobb állomások, amelyek megengedhették maguknak a sugárzási engedélyt, ilyenkor akár ötvenezer wattra is felnyomták magukat, így jó időben a fél országban fogni lehetett őket.

Johnnak eszébe jutottak a régi idők, amikor kölyökként egy ócska 1969-es bogárhátúval vágott neki a Jersey-ből Duke-ba vezető útnak. Unaloműzésképp közben folyton a rádiót tekergette, és tisztán emlékezett rá, hogy néha bejött rajta a chicagói WGN – egy fura country- és westerndalokat játszó állomás Wheelingből, ami mindig borzasztóan idegennek és távolinak tűnt a kizárólag nőkről és kamionokról szóló koszos balladáival –, ha pedig az idő is jó volt, éjszaka még kedvenc New York-i adóját, a WOR-t is fogni tudta, benne a Jean Shepherd vezette kedvenc műsorával.

Most minden frekvencia hallgatott.

– Gondterheltnek látszik, ezredes úr.

A megszólításra John lassan felnézett.

– Semmi komoly. Egy szép nagy napvihar lehetett, ez minden.

A közlés látszólag kellően megijesztette Jent, aki most a Smoky-hegység fölött alábukó napkorongot bámulta a nyugati láthatáron.

– De ugye nem robbant fel vagy ilyesmi? Mármint a Nap.

John felnevetett.

– Kedves egyetlen anyósom! Ha felrobbant volna, vajon most itt ülnénk és gyönyörködnénk benne?

Jen kissé szégyenkezve rázta meg a fejét.

– A Nap felszínén időnként heves viharok dúlnak, amik erős sugárzást löknek ki a Föld felé. A sarki fényeket is ezek okozzák.

– Még sosem láttam olyat.

– Mert nem vagy hozzám hasonló északi jenki. Egyes napviharok elég erősek ahhoz, hogy elektromos kisülést gerjesszenek a légkörben, ami rövidre zárja az elektromos berendezéseket.

– Na és az autók?

– A mai kocsik nagy része tele van tömve számítógépekkel. Ez azt is megmagyarázná, hogy a te szörnyeteged miért működik még mindig, amikor minden más leállt.

– Csak jobb lett volna megtartani azokat a jó öreg Fordokat – mondta Jen erőltetett mosollyal.

– Figyelj csak! – szólt halkan John. – Aggódom Elizabethért; begurulunk a városba, hátha megtaláljuk?

– Rendben, mehetünk.

Jen újra beindította a kocsit. Jennifer a kocsibejáró alján állt; John meglátta és hangosan odakurjantott neki. A kislány lelkesen futott a kocsihoz, beugrott, és egy pillanat múlva, hipp-hopp, át is mászott az apján, hogy a két felnőtt közé ülhessen. Negyven éve épp ugyanígy ment minden, gondolta magában John: apa és anya elmentek kocsikázni, a gyerek kettőjük között (egyszemélyes ülések akkoriban még csak a sportautókban voltak), hogy a kicsi ne a hátsó ülésen kuporogjon, persze biztonsági öv nélkül.

John csak remélni merte, hogy Tom Barker, a városi rendőrfőnök nem szúrja ki őket. Bár a család már jól beilleszkedett, és általános tiszteletnek örvendett a városban, ha rossz kedvében találják, Barker kérdés nélkül megbírságolja őket.

A domb alján elérkeztek a kihalt 70-es úthoz: majdnem teljesen üres volt, leszámítva néhány elhagyott autót az út szélén. Az autópálya leállósávja viszont – ahogy Jennifer is mondta – valóban tömve volt mozdulatlan autókkal, sőt néhány egyenesen a sávok kellős közepén vesztegelt. Tényleg nem mindennapos dugónak tűnt a dolog, sokkal inkább olyan volt, mintha mindenki egyszerre állította volna le a motort. Az utasok nagy része kint álldogált az úttesten. Néhányan végignézték, ahogy Jenék az Edsellel ráfordulnak a 70-es útra a város felé, párhuzamosan az autópályával.

– Ott van Elizabeth! – kiáltott Jennifer az út felé mutatva.

Valóban ő volt az; azzal az átkozott Johnson kölyökkel sétált feléjük, a srác mancsa Elizabeth derekán… Nem is igazán a derekán, annál jóval lejjebb, majdhogynem a fenekén – az Edsel közeledtére gyorsan vissza is húzta. Jen lehúzódott az út szélére, John pedig kiszállt.

– Ti meg hol a fenében voltatok? – kiáltott rájuk John.

– Apu, ez aztán furcsa, mi? – mondta vigyorogva Elizabeth az autópálya felé mutatva.

A lány arcára kiült a legendás „bűbájos szélhámos” mosoly. Minden fegyverét bevetette: fejét kissé félrefordította, kék szeméből pedig csak úgy sugárzott az „apu, nyugodj meg” nézés. Anyjának tizenhat éves kiköpött mása volt, és persze tudta, hogy amikor így néz, John képtelen haragudni rá. Védelmező apai ösztöne ezzel viszont csak még magasabb fokozatra kapcsolt.

Átható tekintettel mérte végig Bent. A srác annak a cserkészcsapatnak volt a tagja, ahova John pár éve beugrott helyettes parancsnokként. Innen nézve Ben jó gyerek volt, okos, és relatíve jó esélyekkel indult a nagybetűs életben, a cserkészetet ugyanis még épp idejében, tizennégy éves kora előtt hagyta abba (még mielőtt csúfolni kezdték volna érte). Rendes kölyök, az apja Johnhoz hasonlóan a polgárháborús kerekasztal tagja.

Ebben a percben azonban Ben az a fiatalember volt, aki a piszkos mancsát az imént még John lányának fenekén pihentette, és isten tudja, még hol máshol az elmúlt négy órában.

– Mr. Matherson, az egész az én hibám – lépett előre Ben. – Elizabethtel iskola után bementünk az asheville-i bevásárlóközpontba. Valami különlegeset akartunk venni Jennifernek.

– Mit kapok, mit kapok? – ugrott fel izgatottan a szülinapos.

– A kocsiban hagytuk – válaszolt Elizabeth. – Apu, nagyon fura ez az egész; az autó pár kilométerre a várostól, a templom mellett egyszer csak magától megállt. Sosem láttunk még ilyet, ezért indultunk el gyalog.

John hideg tekintettel mérte végig Bent: a fiú állta a tekintetét, és nem törte meg a szemkontaktust.

A kölyök rendben volt, ezt már John is belátta; nem sütötte le idegesen a tekintetét, és nem kezdett nagyokos módjára magyarázkodni. Tudta, hogy rajtakapták, és hajlandó volt szembenézni a felbőszült édesapával. Elizabethtel kisiskolás koruk óta barátok voltak – még az iskolai zenekarban ismerkedtek meg –, az elmúlt pár hónapban pedig egyértelművé vált, hogy a barátságuk átalakulóban volt valami egészen mássá.

Sajnos azonban Johnnak elég volt Benre pillantania, és egyből felderengett benne, hogy mi volt az egyetlen dolog, ami egy tizenhét éves fiút úgy igazán érdekelt – valójában ez volt itt a probléma. Jen mindentudó mosollyal sandított Johnra.

– Ben, hogy s mint van a nagyapád?

– Remekül, asszonyom. Szombaton a Flat Creek-öbölnél horgásztunk; a papa kifogott egy jó negyvencentis pataki pisztrángot, látnia kellett volna, milyen büszke volt rá.

Jen jóízűen felnevetett.

– Régen én is sokat jártam vele oda pecázni. Mindig ő szúrta fel a csalit a horgomra – Jen megrázkódott a gondolatra. – Istenem, hogy utáltam azt a részt! Add át neki az üdvözletem, ha látod!

– Úgy lesz, asszonyom.

– Hazavigyünk, Ben? – kérdezte John nagy nehezen beletörődve a helyzetbe.

– Nem kell, uram, nem lakunk messze. – Az autópálya másik oldala felé bólintott. – Akár egyből át is vághatok.

– Hát jó. A szüleid már biztos aggódnak, jobb, ha hazamész.

– Igen, uram, és még egyszer bocsánat a késlekedésért. Hé, aprólék! Boldog szülinapot!

– Köszi, Ben! – Mint általában minden kishúg, Jennifer is odavolt egy kicsit a nővére barátjáért, Ben pedig őszintén kedvelte őt. Johnnak fogcsikorgatva bár, de el kellett ismernie, hogy a srác esze és szíve is a helyén volt.

– Jó éjt, Elizabeth!

Kényelmetlen pillanat következett, míg mélyen egymás szemébe néztek, Elizabeth el is pirult egy kicsit. Ben végül elindult az autópályát szegélyező kerítés felé, és egy perc múlva már le is ereszkedett a másik oldalon.

John figyelte, ahogy a fiú átvág a többsávos úttesten. Többen is odamentek hozzá az autóik mellett álldogálók közül, John pedig mozdulatlanul nézte az eseményeket. Ben a Black Mountain felé vezető lehajtó felé mutatott, és továbbment. John fellélegezve sóhajtott.

– Elnézést, uram, elnézést!

John újra a kerítés felé fordult, amelyen Ben az imént mászott át. Egy elegáns, sötétszürke ruhát viselő, vállig érő, fényes szőke hajú nő közeledett a füves lejtőn kissé ügyetlenül lépdelve a magas sarkú cipőjében.

– Miben segíthetek?

– Meg tudja mondani, mi folyik itt?

A nő egyre közelebb ért a kerítéshez, tucatnyi autóból pedig lassan elkezdtek kikászálódni az emberek, és megindultak feléjük.

– Sajnálom, hölgyem, én is épp ugyanannyit tudok, mint ön.

– A város felé tartottam, a motor meg egyszercsak magától leállt. Úgy látszik, ezzel nem vagyok egyedül. – Egy BMW 330-asra mutatott az autópálya nyugati oldalán.

– Nem tudom biztosan, mi történhetett – mondta John, a csapat közeledtére egyre óvatosabban válogatva meg a szavait. Volt köztük négy nagydarab, tagbaszakadt, húsz-harminc év körüli férfi is, fizikai munkásnak tűntek. Ösztönösen figyelni kezdte őket, amint lassan a nő mögé értek.

– Hé, pajtás, hogyhogy a te kocsid nem robbant le? – kérdezte az egyik. Majdnem olyan magas volt, mint John, tagbaszakadt és izmos.

– Elég fura, nem? Itt minden leáll, ez az öreg roncs meg tovább pöfög.

– Hát, tényleg elég fura.

– Hogy indítottad be?

– Egyszerűen elindult, ennyi – válaszolt halkan John, végig egyenesen a férfi szemébe nézve, nem törve meg a szemkontaktust.

– Uram, be tudna vinni a városba? – fordult John felé a BMW-s nő.

John végigmérte a kerítést, amin Ben az imént olyan könnyedén mászott át. Még épp látta, amint az autópálya másik oldalán a kölyök lehuppan a szemközti kerítésről, és tovább baktat hazafelé.

Közben egyre több ember indult meg feléjük, köztük egy idős házaspár, egy hat év körüli gyerkőcöt kézen fogva vezető nő, néhány tizenéves fiatal és egy drága öltönyben lihegő dagadt férfi kigombolt ingben, meglazított nyakkendővel. A kelet felé vezető oldalon egy kamionos leereszkedett a vezetőfülkéjéből, és lassan John felé sétált.

– Sajnálom, hölgyem, de nem tudom, hogyan juthatna át a kerítésen – mondta John a palánkra mutatva, amely elválasztotta őket. – A 64-es kijárat viszont csak másfél kilométerre van – mutatott nyugat felé. – A 65-ösnél nem érdemes lejönni az autópályáról, az csak egy út menti áruházhoz vezet.

John a 65-ös leágazáshoz vezető sávra mutatott, ami pár száz méterre húzódott tőlük, és épp a következő kanyar és a vasúti sínek fölött átívelő szakasz előtt vezetett le az autópályáról.

– A 64-es sincs sokkal messzebb, húsz perc alatt oda is érhet. Két motel is áll ott, az egyik ráadásul egy Holiday Inn, remek éttermük van. Biztosan kap ott szobát, amíg tisztázódnak a dolgok.

– John? – suttogott Jen a háta mögül. – Segíts a hölgynek.

John az egyik kezével a háta mögött határozott mozdulattal jelezte Jennek, hogy most jobb, ha csendben marad.

A Black Mountainben eltöltött nyolc év valóban sok szempontból megváltoztatta Johnt. A nőket itt mindenki „hölgyemnek” szólította, az ajtóban pedig kortól függetlenül mindig előre engedték őket. Ha egy férfi nyilvánosan, egy másik férfi füle hallatára illetlenül viselkedett egy nővel, a bunyó azonnal ott volt a levegőben. Az elegáns ruhás nő már-már könyörgő tekintettel nézett rá – visszautasításával John egész életén át tanult és elvárt illemszabályokat kényszerült felrúgni.

Most viszont valami más is volt a levegőben, valami olyasmi, amit tíz perccel ezelőttig még csak fel sem merült volna benne. A Mary halála óta eltelt években volt ugyan pár rövid flört, sőt még egy kérészéletű viszonyba is belekeveredett az állami egyetem egy tanárnőjével, de egyiket sem szívvel-lélekkel csinálta: Mary emléke ahhoz még mindig nagyon élénk volt. A kerítés túloldalán álló nő vonzó és magabiztos volt, ránézésre harmincöt év körüli, ujján – ahogy John egy gyors pillantással felmérte – nem volt jegygyűrű. John fiatalabb, Mary előtti önmaga bizonyára puszta kézzel tépett volna lyukat a kerítésen, csak hogy egy ilyen nő megmentője lehessen. A kísértés most is ott motoszkált benne.

Hirtelen azonban valami más, egy sokkal mélyebbről fakadó ösztönös figyelmeztetés is felébredt benne. Valami nem volt rendjén, ez biztos – hogy mi, azt még mindig nem tudta, de túl sok volt a megmagyarázhatatlan esemény: az áramszünet, az Edsel kivételével egytől egyig lerobbant autók, és a repülőgépek eltűnése egyre jobban nyugtalanították. Valami baj történt, hosszú ideje szunnyadó városi túlélő ösztönei pedig most kezdtek újra ébredezni.

John gyerekkorát a hatvanas–hetvenes években egy newarki munkásnegyedben töltötte, ahol akarva-akaratlanul is megtanulta a túlélés szabályait. Még csak hétéves volt, amikor 1967-ben a nagy zavargások elérték Newarkot, húsz-huszonöt évre elsöpörve a békés városi keveredés, együttélés lehetőségét. Az olaszok szépen visszavonultak a saját negyedükbe, és így tettek a lengyelek, írek, spanyolok és feketék is, azokért pedig, akik sötétedés után (vagy akár fényes nappal) rossz környékre keveredtek, nem kezeskedett többé senki.

Jelen helyzetben a fenti „rossz környék” maga az autópálya volt. A négy munkás csak állt, és fürkészőn mérte végig Johnt és vele a közelben lévő egyetlen működőképes járművet, ez pedig pont elég volt ahhoz, hogy a túlélő ösztönök riadót fújjanak. Egyikük nyilvánvalóan részeg volt, John pedig egyből megérezte benne az ellenséges bajkeverőt.

Valami változóban volt, sőt már meg is változott, elég volt hozzá az elmúlt néhány óra. Ha fiatalabb és egyedülálló lett volna, talán megkockáztatja, hogy segítsen a bajba jutott nőnek (hiszen a bátraké a szerencse), a valóságban azonban már apa volt, két lánya és az anyósa pedig ott ült vele a kocsiban.

– Ugyan, pajtás! – szólt az egyik munkás már-már gúnyos árnyalattal a hangjában. – Segítsd már ki a hölgyet. Majd mi segítünk neki átmászni, aztán mi is átmegyünk, és minket is befuvarozhatsz a városba.

A nő határozott pillantást vetett rájuk.

– Nincs szükségem a segítségükre – mondta hidegen.

A részeg munkás halkan felnevetett.

John kezdte csapdában érezni magát, kivált miután gyorsan Jenniferre pillantott. Ha elveszik a kocsit, igencsak kemény túra vár majd rájuk.

A kissé hátrébb álló kamionsofőr ekkor egy pillanatra elkapta John tekintetét. A férfi alig észrevehetően bólintott, jobb kezét pedig lassan előhúzta a háta mögül. Egy kis kaliberű pisztoly volt nála. Johnnak egy pillanatra összeszorult a gyomra, a sofőr tekintete azonban teljesen megnyugtatta: „Bízd ide, cimbora; én majd figyelek rájuk” – sugárzott a pasas szeméből.

John újból az elegánsan öltözött nőhöz fordult.

– Bocsásson meg, hölgyem, de haza kell vinnem a lányaimat. Alig több mint egy kilométerre nyugatra talál élelmet és szállást.

– Rohadt szarházi – kezdett átkozódni a részeg munkás, és hirtelen megindult a kerítés felé.

– Lányok, be a kocsiba – csattant fel John, és ezúttal senki sem vesztegette az időt. Mire John a kocsihoz hátrált, már mindenki beszállt, az ajtók hangosan becsapódtak. A részeg munkás egyensúlya szerencsére nem volt az igazi – John gyorsan behuppant a vezetőülésbe, rükvercbe váltott, és padlógázzal elindult.

– Te rohadék, csak azt kértük, hogy vigyél el! – kurjantotta a bajkeverő félig a kerítés tetején lógva, és dühösen beintett Johnnak.

Padlógázzal tolattak vissza egészen a házukhoz vezető útelágazásig, majd John egyesbe tette a kocsit, megfordult, és nekivágott a földútnak.

– John Matherson, el sem hiszem, hogy képes voltál így magára hagyni azt a nőt. Különösen azokkal a vademberekkel.

– Köszönöm, már van családom – válaszolt hidegen John, miközben a visszapillantóban a hátsó ülésen síri csendben kucorgó Jenniferre és Elizabethre pillantott. Érezte a vádló tekinteteket; mintha úgy gondolnák, az apjuk gyáván megfutamodott. Szótlanul megrázta a fejét.

A kutyák egyből táncolni kezdtek körülötte, amint felsétált a kocsibejárón, majd a feszült hangulatot megszimatolva inkább Jennifer és Elizabeth mellé szegődtek.

– Lányok, kezd sötétedni. Emlékeztek a tavalyi hurrikánra, amikor mindannyian a nagy hálószobában aludtunk? Ma este is úgy fogjuk csinálni. Elizabeth, szedd elő a Petromax lámpát, már tudod, hogy kell meggyújtani. Jennifer, segíts a nővérednek.

– Apu, mintha kicsit túlreagálnád a dolgot.

– Csak tedd, amit mondtam – mondta John lassan és határozottan.

– Rendben.

A két lány elindult a bejárati ajtó felé. Jennifer megállás nélkül próbálta kiszedni Elizabethből, hogy mi lesz a szülinapi ajándéka.

– És Elizabeth! Miután meggyújtottátok a lámpát, segíts Jennifernek az injekciójával. Csak annyi időre vegyétek ki a gyógyszert a hűtőből, amennyire muszáj.

– Oké, apu.

– És etessétek meg a kutyákat.

– Úgy lesz, apu.

A lányok bementek. John kihalászott egy cigit a zsebéből, és rágyújtott.

– Nem mész vissza segíteni annak a nőnek?

– Nem.

Jen egy pillanatig hallgatott.

– Nem ismerek rád, John.

– Jen, te is tudod, hogy jól döntöttem. Ha visszamegyek, azok a rohadékok megpróbálják majd elvenni a kocsit.

– És mi lesz azzal a nővel? Egy kicsit sem érdekel a dolog?

John éles pillantást vetett Jenre.

– Mi a fenére gondolsz?

– Egyesegyedül állt ott az út szélén. És az a másik, aki egy kisgyerekkel volt. Meg is erőszakolhatják őket.

John a fejét rázta.

– Nem, egyelőre biztosan nem. A melósok még nem voltak olyan vészesek. Egyedül a részeg volt tényleg beszámíthatatlan, a nagypofájú csak a haverjai és a nő előtt akart macsónak látszani. Persze valóban furcsa, hogy a mi kocsink működik, a többi meg nem; hidd el, ha most visszamegyek, már sokkal nagyobb lesz a kísértés, hogy elvegyék. Vagy még rosszabb, egész éjjel taxizhatom, mire mindenkit beviszek az autópályáról a városba, akkor pedig garantáltan még több rosszindulatú, szétcsúszott bajkeverőbe futok bele. De hogy nőket erőszakoljanak? Nem, ahhoz túl sok normális pasas van még köztük. Mindenki más józan; egy kamionsofőrnél fegyver is volt, bár lehet, hogy te nem láttad. Rendet fog tartani. Az a nő és a többiek is biztonságban vannak, hidd el. Emiatt egyelőre nem aggódnék.

– Egyelőre?

John sóhajtott, megrázta a fejét, eldobta az elszívott csikket, majd előszedett még egy szálat, és rögtön újra rágyújtott.

– Jen, szeretném, ha ma éjjel itt maradnál. A lányok nagyon örülnének neki.

– Hát miattam is aggódsz?

– Őszintén szólva, igen. Nem szívesen gondolok bele, hogy ma éjszaka egyedül furikázol a szörnyetegeddel – mondta, és közben finoman az Edsel motorházára ütött.

– Rendben van, maradok.

John az anyósára nézett; egészen meglepődött, hogy vita nélkül sikerült rávennie a dologra. Máskor szinte mindig felmerült valami egészen nevetséges indok, amin vitatkozni kellett, például hogy a macska nem maradhat a házban éjszakára. A hirtelen beállt sötétségben már nem is látta Jen arcát, ijedség színezte hangját viszont jól hallotta.

– Olyan sötét van – súgta Jen.

John erre észrevette, hogy valóban szinte koromsötét volt körülöttük. A városban egyetlen lámpa sem világított talán egy másik Petromax lámpa és néhány gyertya pislákolását kivéve. A völgyet övező domboldalakon álló házak is egytől egyig sötétek voltak. Semmi szórt fény az országútról, még az autópálya lehajtóinál álló pihenőhelyek vakító fényei sem égtek, sőt Asheville magasabb toronyházai sem rajzolódtak ki a horizonton. Egyedül a Craggy Dome felé emelkedő hegyoldalban égő tűz festette tompavörösre az égboltot.

A csillagok lenyűgöző ragyogással hunyorogtak fölöttük. John a szaúd-arábiai sivatagban, még az olajkutak felgyújtása előtt eltöltött éjszakái óta nem látta ilyennek őket. Nem volt semmi, ami elhalványíthatta volna a fényüket: fenséges és furcsamód megnyugtató látvány volt.

– Menj csak be, Jen. Mindjárt megyek én is.

Jen lassan elindult a ház felé. Bent már felderengett a Petromax lámpa fénye, egy perccel később pedig nevetés csapta meg a fülét, ami szintén jóleső érzés volt.

Befejezte és eldobta a második cigarettát. Egy kicsit még figyelte, ahogy a parázsló csikk halványan izzik egy darabig a feljáró betonján, mielőtt végleg kialszik.

Lassan a terepjárójához sétált, beszállt a vezetőülésre és elfordította a kulcsot. Semmi sem történt. Egyetlen apró berrenés sem hallatszott a motortól, a műszerfal pedig a pillanat törtrészére sem villant fel… Teljes volt a csönd.

Matatni kezdett az ülés alatt, és egy nehéz, góliátelemes zseblámpát húzott elő. Elcsúsztatta a kapcsolót: a lámpa szerencsére működött.

Mire beért a házba, a lányok már nagyban kempingezőst játszottak a hálószobában.

– Apu, Jennifer új tesztelője nem működik – mondta Elizabeth.

– Micsoda?

– Az új vércukorszintmérő. Nyugi, megtaláltam a régit, azt használtuk. Minden rendben.

– Jól van, szívem.

Erre az apró információra a John fejében már korábban is csörömpölő riadó még hangosabb lett. A beépített számítógéppel felszerelt új mérőműszer a modern technika csodájának számított, visszamenőleg is le lehetett tölteni róla Jennifer vércukorszintértékeit. A jövő héten kellett volna megkapnia az új, testbe ültetett inzulinadagolót… Valami most azt súgta, végül jobban jártak, hogy kissé halogatták a dolgot.

– Rendben.

Elizabeth lassan elindult, John pedig mély lélegzetet vett.

– Elizabeth?

– Igen, apu?

– Ömm, te és Ben – nyögte ki hirtelen kényelmetlen zavarában. – Van bármi, amiről beszélnünk kéne?

– Komolyan, apu? Pont most?

– Á, igazad van. Rendezkedjetek be a húgoddal, aztán lámpaoltás.

– De hát még nyolc óra sincs!

– Mondtam, úgy lesz, mint tavaly a hurrikán alatt. Emlékszel? Akkor négy napig nem volt villany, a végére pedig sötétedés után feküdtünk le és hajnalban keltünk.

– Jól van.

John benézett a szobába, ahol nagy örömére Jennifer már fel is sorakoztatta az új Beanie plüssállatkákat a hatalmas vízágy általa kisajátított oldalán. Hóna alatt az örök kedvenc Nyuszkát szorongatta, a plüssnyulat, amely egész eddigi életben töretlenül a leghűségesebb pajtása volt – még születésekor kapta Bobtól és Barbarától.

Az egykor még puha és bolyhos, hófehér öreg Nyuszka mára persze inkább a piszkosszürke egy sajátos árnyalatában pompázott.

Az évek során a gazdájával együtt számtalan viszontagságot vészelt már át: egyszer véletlenül egy étteremben felejtették (a család közel százhatvan kilométerről fordult vissza érte, Jennifer pedig megállás nélkül bőgött az úton), egy másik alkalommal a szomszéd kutyája rabolta el – John két napon át járta a közeli erdőket, mire megtalálta –, a gyerekbetegségek, például néhány súlyosabb gyomorrontás átvészelése már igazán említésre sem volt méltó. Nyuszka foltos és itt-ott már teljesen kopasz volt a sok simogatástól, és bár Jennifer már tizenkét éves nagylány volt, a plüssnyúl máig a legkedvesebb játéka maradt. John úgy sejtette, ez soha nem is fog megváltozni… Egészen addig, amíg egy napon a fiatal hölgy egyetemre megy, Nyuszka pedig itt marad majd John asztalán, hogy örökre azokra a csodálatos, régi évekre emlékeztesse.

Közben a kutyák végeztek a vacsorájukkal, John pedig kiengedte őket a szokásos esti futkározásra. Ginger egy kicsit idegesebb volt a megszokottnál; ilyenkor John általában felkapcsolta nekik a kocsi fényszóróit. Tavasszal medvék barangoltak a környéken fiatal bocsaikkal, a közeli erdőkben pedig mosómedvék éltek; bármelyik feltűnése valódi szívrohammal ért volna fel a kutyák számára. Ginger a dolga végeztével már szaladt is vissza a házba, hogy biztonságban Jennifer lábához kucorodhasson.

– Holnap ugye nem kell suliba menni? – kérdezte reménykedve a szülinapos.

– Ha az áram visszajön éjjel, akkor suli is lesz. Ha nem, akkor mind itthon maradunk.

– Remélem, egész éjjel koromsötét lesz.

– Ezek szerint enyém a vendégszoba? – kérdezte Jen a Petromax lámpával a kezében.

– Dehogy, nagyi, te is itt maradsz velünk! – jelentette ki Jennifer.

– Vagyis én leszek középen – sóhajtott fel panaszosan Elizabeth. – Az álmában rugdosódó kiscsaj mellett.

– Rendben, hölgyeim, én a dolgozószobában leszek. Most pedig alvás.

Jen rájuk mosolygott, majd a lámpával együtt elindult a fürdőszoba felé.

– Jó éjt, lányok!

– Szeretünk, apu!

– Én is titeket!

John becsukta az ajtót, és átcammogott a dolgozószobájába. Lehuppant az asztalához és a zseblámpát az asztalra állította, hogy a teljes szobát betöltse a plafonon megtörő fény derengése.

A külön dolgozószoba mindig is bosszantotta Maryt. Azt mondta, az ilyesmi nem illik egy katonához, John viszont minden alkalommal emlékeztette rá, hogy nemcsak egy katonához ment feleségül, hanem egy tanárhoz is. Az asztal mindkét oldalán papírhegyek tornyosultak, akárcsak – ahogy mondani szokta – a valódi hegyek földtörténeti rétegei. Balra egy plafonig érő könyvespolc állt, rajta dupla sorokba rendezett kötetek a legkülönfélébb témákban, a legközelebbi polcon pedig mindig az aktuális munkáihoz szükséges vagy épp a leggyakrabban forgatott referenciaanyagok álltak. A polccal szembeni falon családi fényképek sorakoztak a gyerekek fotóival John és Mary bekeretezett diplomája mellett.

John felállt, és pár pillanatig csak feszülten bámult a könyvespolcra. Néhány kötetet arrébb pakolt a külső sorokból, egészen addig, amíg meg nem találta, amit keresett. Óvatosan kibányászta a régi nyomtatványt. Évek óta nem volt már a kezében, a katonai főiskolás idők óta legalábbis biztosan nem.

A könyvet a combján egyensúlyozva leült, majd egyik kezével az oldalak fölé tartotta a zseblámpát. Átfutotta a tartalomjegyzéket (a kötet a kilencvenes évek közepén, még pontmátrix-nyomtatóval készült nyomtatvány volt), majd hátradőlt, és fél órára belemerült az olvasásba. Végül az asztalra tette a papírköteget.

A John mögötti falon egy bezárt szekrény volt. Az asztalfiókból egy kulcsot vett elő, kinyitotta a zárat, majd kitárta a szekrény ajtaját. Benyúlva kicsit habozni látszott, majd végül egy .20-as kaliberű sörétes puskát emelt ki. Három töltényt vett ki a lőszeres polcon álló dobozból. Az efféle puska csak nagyon közelről halálos, elrettentésre viszont kiváló.

Ezután a pisztolyok következtek. Választása a legkevésbé sem volt mindennapi, amivel tisztában is volt: egy régi Colt Dragoon revolvert vett elő a szekrényből. Nagy darab, súlyos kézifegyver volt; a legtöbb részeg már a puszta látványától is menekülőre fogta a dolgot.

John mindeddig egyetlenegyszer használta életében, még az egyetemi évei alatt, mielőtt Maryvel megismerkedtek volna. Akkoriban a campuson kívül lakott egy afféle farmon hat-hét másik sráccal együtt; mindannyian hosszú hajú hippik voltak, és azokban az időkben egy kicsivel talán több füvet is fogyasztottak a kelleténél… Mary persze azonnal kikötötte, hogy ezt egyszer s mindenkorra abba kell hagynia, ha tényleg randizni szeretne vele.

Pár helyi nehézfiúnak ellenérzései támadtak a közelükben tanyázó „loboncos tetvek” iránt, és egy csendes éjszakán tiszteletüket tették a farmon. A konyha ajtaját egy sörétes puskával lőtték be, és üvöltözve követelték, hogy a bent kuporgó tetvek bújjanak elő, itt az ideje ugyanis, hogy megkapják, amit érdemelnek.

John lakótársai teljesen berezeltek, egyikük zokogni kezdett, és nem értette, miért találta magát hirtelen a Gyilkos túra című Burt Reynolds-filmben. A támadók azonban nem számoltak a „tetvek” között élő New Jersey-i gyerekkel, aki már akkoriban is polgárháborús hagyományőrző csoportokba járt, és eléggé jól értett a fegyverekhez. John kezében a Dragoonnal lépett ki a házból, célzott, majd két lövést adott le az egykezes mordályból a bajkeverők feje fölé. Senkit sem akart bántani, bőven elég volt, ha így szétugrasztja a társaságot. A két figyelmeztető lövés után leeresztette a pisztolyt, és egyenesen a puskát tartó rohadék mellkasának szegezte.

– A következőt már nem hibázom el – mondta nyugodt hangon.

A semmirekellők erre pokoli sietséggel ugráltak vissza a furgonjukba, a lakótársai pedig megjelentek a teraszon, és lenyűgözve nézték, ahogy visszasétál feléjük… John tisztára Gary Coopernek érezte magát a Délidő című westernből.

– A felsőbbrendű tűzerő békét teremt – mondta nyugodtan, majd bement a házba és egy nagy adag vodkával próbálta megnyugtatni az idegeit, míg a lakótársai a teraszon fél éjszakán keresztül újra és újra eljátszották a történteket.

Hogy mi rémítette meg igazán? Az érzés, hogy igenis képes lett volna megölni az egyik nyomorultat, ha a banda még egy rossz lépést tesz. Később visszagondolva a legkevésbé sem tetszett neki a dolog, és őszintén remélte, hogy soha többé nem ismétlődik meg… Évekkel később Irakban persze újra hasonló helyzetben találta magát, bár a ravaszt nem neki kellett meghúznia, csak másokat utasított rá.

Az incidens másnapján, szombaton egy karton sörrel maga a főbérlő is megjelent, hogy megcsodálhassa az immár legendás pisztolyt, és ünnepélyesen bejelentette, hogy „srácok, úgy tűnik, ezentúl senki sem mer majd packázni veletek”.

Egy hónappal később John pár barátjával beugrott egy út menti kocsmába egy sörre. A pultnál a korábbi támadók egyikével találta szemben magát. Egymás kölcsönös felismerése után néhány igencsak feszült pillanat következett, majd az ipse jóízű nevetésben tört ki, meghívta Johnt egy sörre, és az egész kocsmának elmesélte a történetet. – Rendes jenki gyerek ez, én mondom – fejezte be a sztorit, majd sokadszorra is kezet rázott Johnnal.

A pokolba is, már ekkor teljesen odavolt a déli államokért.

A megtöltött revolvert letette az asztalra.

Hirtelen észrevette, hogy nincs egyedül, és felnézett. Jen állt az ajtóban.

– Valami súlyos dolog történt, igaz? – kérdezte.

– Aludj inkább. – Egy pillanatig habozott. – Pihend ki magad, anyu.

Jen egy percig még szótlanul álldogált, majd bólintott, és eltűnt a folyosón.

John a cipőjét sem vette le, egyszerűen kinyújtózott a fal mellett álló heverőn, a puskát maga mellé fektetve a padlón.

Jó néhány órába telt, mire végre sikerült elbóbiskolnia. A másik szobában Zach épp akkortájt bújt ki Jennifer öleléséből, majd halkan áttrappolt a dolgozószobába, hogy az éjjel hátralévő részét a gazdája mellett tölthesse.

HARMADIK FEJEZET

Johnt éles sikoly riasztotta fel álmából. Félig föltápászkodva azonnal tapogatózni kezdett a puska után, ám rövidesen felismerte a cifrán átkozódó Elizabeth hangját.

– Basszus, nincs meleg víz!

John letette a fegyvert, és átcammogott a lányok közös hálószobájába. Elizabeth dühösen, törülközőbe csavarva rontott ki a fürdőszobából.

– Apu, jéghideg a víz!

– Mire számítottál? – morgott John, még mindig a túlontúl hirtelen ébresztő hatása alatt.

A nagy hangoskodásra Jennifer is felült az ágyban, és Nyuszkával a hóna alatt vigyorgott az apjára.

– Ugye ma nincs suli, apu?

– Nincs.

– Szuper!

– Apu, így mégis hogy tusoljak?

– Hideg vízben. Nem fogsz belehalni – mormogta John, majd átballagott a konyhába.

Kávét, az isten szerelmére, kávét.

Elkezdett bíbelődni a kávészacskókkal és papírfilterekkel, különösen erős kávét kevert, megtöltötte a kannát, és átkattintotta a kávéfőző bekapcsológombját.

Vagy egy perce állt már a pult előtt értetlenül bámulva maga elé, mire rájött, miféle hiba is csúszott a megszokott reggeli rutinba.

– Ó, a fenébe is.

Kibányászott egy kisebb lábast a konyhaszekrényből, megtöltötte vízzel, majd kisétált vele a teraszra. Begyújtotta a kerti grillt, a lábast pedig a rácsra helyezte. Turkálni kezdett a zsebében, majd előszedett egy cigarettát, és rágyújtott.

Egészen addig le sem vette a szemét a lábasról, amíg föl nem forrt a víz, egy perccel később pedig már a kezében gőzölgött az életmentő bögre kávé. Még jó régen, a cserkészeknél tanulta az ősi módszert: pár kanálnyi őrölt kávé a bögre aljára, aztán jöhet a forró víz, a zaccal meg nem kell foglalkozni.

– Én is kapok egyet?

Jen jelent meg a teraszon. Nem kellett kétszer mondania.

John gyorsan kevert egy újabb adagot, majd a kissé viszolygó arckifejezésű Jen felé nyújtotta a bögrét.

Jen visszament a konyhába, és elővette a műanyag tejesflakont a hűtőből. Először óvatosan beleszagolt, majd kávéját lassan kortyolgatva újra kiment a teraszra.

– Szorítsd össze a fogadat, úgy kiszűrheted a zaccot – mondta John a nap első, zsenge mosolyát erőltetve az arcára.

– Elő kéne kerítenünk a régi kávéfőzőt – válaszolt Jen. – Állítom, hogy azzal főztem életem legjobb kávéját. Sosem szerettem ezeket a modern masinákat.

John frissítőnek érezte a hűvöskés hajnali levegőt. A kávé és a cigaretta is megtette a hatását, és lassan kezdett visszatérni belé az élet.

A magas rangú tisztek túlnyomó többségével ellentétben John soha tudott hozzászokni a korai keléshez, és egyenesen gyűlölte azokat, akiknek remekül ment a dolog, különös tekintettel a vidám ébredőkre. Természetéből adódóan mindig is inkább éjjeli bagoly volt, aki általában hajnali kettő-három körül fekszik le, hogy aztán reggel csak kilenc-tíz körül kászálódjon ki az ágyból, és tizenegyre érjen be az első előadására.

Az egyetem vezetése hamar hozzászokott John életritmusához, és kegyesen sosem hirdettek meg neki ennél korábbi órákat.

A mostanihoz hasonló alkalmakkor azonban be kellett látnia, hogy így néha igazán gyönyörű reggelekről is lemaradt, amit őszintén sajnált is. Mary Johnnal ellentétben mindig is inkább koránkelőnek számított. Johnra hirtelen rátörtek a régi emlékek… Eszébe jutott, amikor Mary néha felébresztette hajnalban, és… Az emlék túlságosan fájdalmas volt, ezért igyekezett gyorsan elhessegetni.

– Még mindig ég az erdő – mondta Jen a Craggy Dome felé mutatva.

John bólintott. A lángok tegnap óta szétterjedtek, a füst pedig egyre jobban elterpeszkedett a hegyek és dombok fölött, és lassan az alattuk elterülő völgyben álló asheville-i víztározó felé szállt. Legalább száz hektár állhatott már lángokban, ha nem több.

Messze, a távoli horizonton két további tűzvész látszott, fölöttük szintén füstfelhővel.

A világra síri csönd borult, semmi forgalom; odalent Black Mountainban sem mozdult semmi.

Tegnap óta semmi sem változott.

– Kaphatok én is?

Elizabeth a haját törülközővel szárítgatva jelent meg az ajtóban. Vastag, téli fürdőköpeny volt rajta, de még így is didergett a jeges zuhany után.

– Persze, kicsim. – John kevert még egy bögre kávét; Jennel ellentétben a fiatalság nem panaszkodott a zacc miatt.

Közben Nyuszkát szorongatva Jennifer is kijött hozzájuk a teraszra. Imádnivaló volt. Alvás közben vagy félálomban, mint most, még mindig ott bujkált benne a gyermeki ragyogás.

– Biztos, hogy nincsen ma iskola?

– Nagyon meglepne, kicsim.

Jennifer ásított egyet, és további hozzáfűznivaló nélkül sarkon fordult a hálószoba felé.

– Csináltál vércukortesztet? – kurjantott utána John.

– Igen, apu, rendben van. – Ezzel visszacsoszogott a szobába, és visszafeküdt aludni.

– Azt hiszem, bemegyek a városba, és megnézem, hogy állnak a dolgok.

– Jöhetek én is? – kérdezte Elizabeth.

– Nem, szeretném, ha most itthon maradnál.

– Jaj már, apu! Fogadok, hogy úgyis mindenki ott bámészkodik majd; szeretném látni, mi történik.

John finoman megfogta Elizabeth a karját, és pár lépéssel arrébb vonta a bejárati ajtótól.

– Én pedig azt szeretném, ha itt maradnál, és őriznéd a házat.

Egy gúnyos grimasz volt a válasz.

– Pontosan kitől kéne megvédenem? A terroristáktól?

– Ilyesmivel nem viccelünk – mondta határozottan John, mire a lánya elhallgatott, és kérdőn meredt rá.

– Tudsz bánni a puskával, igaz? .20-as kaliberű, szóval nem kell tartanod tőle. Kibiztosítottam, de nincs betöltve a lőszer. Ha kell, csak betöltesz, és egyből lőhetsz.

– Apu, tisztára rám ijesztesz.

– Figyelj rám, Liz, nem viccből mondom ezt. Azt hiszem, tegnap valami egészen súlyos dolog történt.

– Micsoda?

– Csak nézz körül. Nincs áram, nincs semmi mozgás.

– Előbb-utóbb úgyis visszajön.

John nem válaszolt, csak határozott tekintettel Elizabeth szemébe nézett.

– Ha valaki olyan jön fel a kocsibejárón, akit ismersz, semmi gond. Ha viszont idegen közelítene, szeretném, ha ideállnál az ajtóba, de úgy, hogy a fal még teljesen eltakarjon. Elég, ha annyit látnak, hogy puskát szegezel rájuk. Ne dőlj be semmi süketelésnek. Nem érdekel, milyen nyomorultul néznek ki. Ha telefont, vizet vagy más segítséget kérnek, küldd őket a városba, és mondd, hogy ott majd segítenek nekik. Érted, amit mondok?

– Ja, persze.

– Megértetted? – John hangja ezúttal szokatlanul éles volt.

– Igen, apu.

– Ha bármi gyanússal próbálkoznak, akármi legyen is az, ne habozz. A figyelmeztető lövéses baromságot felejtsd el: célozz egyenesen a törzsükre, és lőj. Ha többen vannak, próbáld meg leszedni a legközelebbit, vagy azt, amelyiknél fegyver van.

– Apu, megrémítesz.

John két kezével jó erősen megszorította Elizabeth vállát.

– Anyát és téged is tanítottalak lőni. Emlékszel még, mit mondtam, mi a legveszélyesebb dolog a világon?

– A fegyver egy olyan nő kezében, aki nem meri elsütni – vágta rá reflexből Elizabeth. Mary persze sosem rejtette véka alá, mennyire szexistának találja a kijelentést.

– Hidd el nekem, a tegnapihoz hasonló részeg fazonok megérzik rajtad, ha igazából nem mersz rájuk lőni. Egyértelművé kell tenned, hogy… – egy kissé megtorpant – …hogy nem csak a levegőbe beszélsz. Ha ezt a részt jól csinálod, soha életedben nem kell majd meghúznod a ravaszt.

– Rendben, apu.

John újból mosolyogni próbált.

– Csak egy kicsit paranoiás vagyok, kicsim, ez minden. Ne engedd Jennifert elcsatangolni; ha Pat átjön játszani, annál jobb.

– Na és Ben?

John egy pillanatig hezitált. Jen ma is velük lesz a házban.

– Nem probléma.

– Nagyon kedves fiú, apu, adnod kéne neki egy esélyt.

John bólintott.

– Tudom.

– Akkor miért utálod ennyire?

– Tudod, hogy van ez.

Elizabeth elmosolyodott.

– Ezt úgy mondod, mintha azt hinnéd, egy kis csókolózáson kívül bármi másra is számíthatna. Nem engedem túl az első szinten, ahogy te hívod.

John kissé megmerevedett; ez volt az első alkalom, hogy a lánya ilyen direkt módon hozta fel a témát.

Eddig minden „női dolog” Jen nagyi felségterülete volt, beleértve azokat a bizonyos „nagy beszélgetéseket” is. John mindeddig csak a jó öreg fenyegető apai szigorral vette ki a részét az efféle dolgokból, amikor idegen fiúk jelentek meg a képben.

Persze tisztában volt vele, hogy apaként nem igazán felel meg a 21. század elvárásainak, és sok szempontból eléggé maradinak mondható, de annak idején őt magát is így nevelték… Mindemellett mindig is Mary kezelte jobban ezeket a dolgokat, a hosszú évek során Johnnak szinte teljesen nyugta volt az ilyesmitől.

– Részben anya az oka, igaz?

– Hogy érted ezt?

– Tudod. Mi elvesztettük az anyánkat, te viszont a feleségedet, a barátodat és a társadat is. Jennifer és én lassan kitöltjük az általa hagyott űr egyes részeit, te pedig mélyen magadban gyűlölöd, hogy lassan felnövünk, és így előbb-utóbb minket is elveszítesz majd.

John először nem válaszolt, Elizabeth éleslátása egészen megdöbbentette.

– Ezt meg honnan veszed?

– Á, a pszichológus mondta, akihez anya halála után jártunk. De ez az igazság, apu, és nincs vele semmi baj. Szeretlek, és mindig szeretni foglak. – Lábujjhegyre állt, és megpuszilta John arcát. – Mindig te leszel az első számú pasi az életemben.

John a könnyeivel küszködve ölelte magához.

– Köszönöm, kicsim.

Pár pillanat múlva újra szétváltak; mindketten jócskán zavarban voltak.

– Megnézem, mit tudok összeütni reggelire – mondta végül Elizabeth, majd bement a konyhába.

– A lányod napról napra érettebb lesz. – Jen jelent meg újra az ajtóban, egy második bögre kávét nyújtva John felé.

John elszorult torokkal szipogott egyet, majd bólintott és elmosolyodott.

– Mintha csak a tizenhat éves Maryt látnám. Ő is bölcsebb volt a korabelieknél. Néha Tylert is jól felpaprikázta vele.

John lassan kortyolgatta a második bögre kávét. Bár a lötty már csak langyos volt, ez most a legkevésbé sem zavarta (még annak ellenére sem, hogy a gyomra érezhetően lázadozni kezdett a normális reggeli helyett elfogyasztott két bögre kávé és két szál cigaretta miatt).

– Benéznék a városba, hogy kiderítsem, mi folyik ott. Elkérhetem a szörnyeteget?

– Csak nyugodtan – mosolygott Jen. – A Mustang más kérdés, azzal még most sem lennék ilyen engedékeny.

John az autópálya mentén vágott neki az útnak; a temérdek elhagyott kocsi most is pontosan ugyanott állt, ahol a tulajdonosaik előző este hagyták őket. Az autópálya teljesen kihalt volt, egy magányos kamionost leszámítva, aki a vezetőfülkében, nyitott ajtó mellett üldögélve szivarozott és kedélyesen integetett Johnnak. A tegnap esti kamionos volt, a látványa mindenképp megnyugtatóan hatott.

John megkönnyebbülten sóhajtott fel. Mindeddig komolyan aggódott, hogy az éjjel valami igazán csúnya dolog is történhetett, dulakodásnak azonban nyoma sem látszott sehol, és minden csendes volt.

A State úton haladva elhúzott az általános iskola mellett. A főbejárat tárva-nyitva állt: ezek szerint talán mégis volt tanítás? John kissé összezavarodott, de hamarosan észrevette a parkolóban veszteglő iskolabuszokat. Az épület előtt kézzel festett tábla állt, rajta „vészhelyzeti ideiglenes szállás” felirattal.

Pete, az út túloldalán álló grillétterem tulaja már fel is ajánlotta óriási, többnyire fesztiválokon és kültéri vásárokon használatos kerti grilljét; mosolygó disznófejet ábrázoló rózsaszín kötényében és szakácssapkájában ő maga is ott álldogált az iskola előtt. A grillen teáskannákban forralták a vizet, az emberek pedig sorban állva vártak a kávéra és a grillen sülő reggelire. Pete mindig az elsők között segített, ha a városnak szüksége volt rá.

John dudált neki, Pete pedig a sorban állókkal együtt meglepetten kapta fel a fejét, majd integetve viszonozta az üdvözlést.

Mivel a közlekedési lámpák sem működtek, Johnnak lassítania kellett, az utat ráadásul öt-hat elhagyott autó állta el előtte. Jobb megoldás híján kénytelen volt átmenni a szembejövő sávba, hogy megkerülhesse őket. Megállt, mindkét irányba körbenézett, majd újból rádöbbent, mennyire abszurd helyzetbe is került. A kereszteződésben veszteglő kocsik mozdulatlanul álltak, semmi sem mozgott. Végül óvatosan átmanőverezett a csomóponton, jobbra fordult, és bekanyarodott a Smiley’s vegyesbolt elé. Kiszállt a kocsiból, és besétált.

– Hogy s mint vagy ma reggel, Hamid?

Hamid a város egészen elragadó színfoltja volt. Pakisztánból jött, egy helyi lányt vett el feleségül, a boltot pedig, amelyet most is vezetett, pár hónappal a New York-i terrortámadás előtt sikerült megvennie. Két nappal a tragikus események után az FBI berontott az üzletbe, és letartóztatta. Egy jelentésre hivatkoztak, amely szerint korábban jelét adta, hogy támogatja a támadást és örömmel venne részt hasonló helyi akciókban.

John nagy örömére a letartóztatás óriási tiltakozási hullámot indított el. Az egész város gyülekezni és tüntetni kezdett, egy perc nyugtot sem hagyva a körzet kongresszusi képviselőjének a nyomozás megsürgetését illetően. Hamid végül visszatért, a városiak pedig utcabált rendeztek a tiszteletére.

Hazatérése másnapján a boltja kirakatába a következő, kézzel festett plakátot ragasztotta ki: „Büszke vagyok, hogy amerikai lehetek. Isten áldjon titeket, barátaim!”

Mint szinte mindig, Hamid most is a pult mögött szorgoskodott. John meg volt győződve róla, hogy valójában a boltjában él.

– Tiszta őrültekháza van odakint – mondta a boltos. – Egész éjjel itt kellett dekkolnom. Rengeteg ember sétált be az autópályáról, tiszta őrület.

– Maradt pár karton Camel Lightsod? – kérdezte John.

Hamid a fejét rázta.

John megpróbálkozott még néhány márkával, mire a Kool Lightsszal végre szerencséje volt.

– Háromkartonnyi maradt.

– Elviszem őket.

John előszedte a pénztárcáját, és a bankkártyájáért nyúlt.

– John, tudod, hogy az most nem fog menni.

– Ja, persze.

Innen-onnan összeszedett nagyjából ötvendollárnyi készpénzt, de húsz még így is hiányzott a cigaretta árából.

– Hagyd csak, majd később kifizeted; tudom, hogy úgysem vágsz át.

John kissé habozott, mielőtt elvette volna a dobozokat.

– Hamid, figyelj egy kicsit! Úgy érzem, mondanom kell neked valamit, mielőtt elvinném őket. Mindig is rendes voltál velem. Őszintén szólva most még abban sem vagyok biztos, hogy jó dolog-e készpénzt adnom neked a cigiért. Félek, hogy a helyzet sokkal rosszabb, mint amilyennek látszik.

Hamid kérdő tekintettel nézett vissza rá.

– Mire gondolsz?

John a pulton heverő pénzre mutatott.

– Erre.

– A pénz? – nevetett fel Hamid. – Ahonnan jövök, talán igazad lenne, de itt, Amerikában? Viccelsz?

– Csak figyelmeztetni akarlak; valószínű, hogy egy teljes karton cigi pár nap múlva már marhára nem huszonhárom dollárt fog érni.

Hamid eltette a bankókat, a három kartont pedig mosolyogva John felé tolta.

– Köszönöm, John, értem, mire célzol. Vidd csak el, barátom.

John megkönnyebbülve sóhajtott. A jelen helyzetben egyetlen dobozért is odaadta volna minden készpénzét, így pedig bűntudat nélkül vihette magával mind a három kartont.

– Köszönöm, Hamid!

Felkapta a dobozokat, és még gyorsan körbenézett a boltban. Sör már alig-alig volt, üdítőből is csak mutatóba. A chipseknek, édességeknek és tartós húsféléknek szintén csak a hűlt helyét látta.

Hamid csak nevetett.

– A legjobb éjszakai műszak, amit valaha végigálltam. Pár ezer dollár lapul a pénztárgépben.

– Hamid, tegyél magadnak egy szívességet.

– Micsodát?

– Gyűjtsd össze a megmaradt cigarettát, és dugd el valahová.

– Miért?

– Egyelőre gondolj úgy rá, mint egy befektetésre. Fedezet a későbbi inflációra.

Hamid megint csak a fejét rázta.

– Nem tehetem. Az autópályáról jött idegenek elől még csak-csak, de hogy ne adjak az itteni barátaimnak?

John elmosolyodott.

– Csak egy baráti jó tanács, Hamid. Rejtsd el őket, és barátoknak is csak egyesével, dobozonként adj el.

Amint kilépett a boltból, Hamid azonnal pakolni kezdte a kartonokat a polcokról. John visszaült a kocsiba, és egy sarokkal tovább hajtott a belváros felé, ismét az úton veszteglő, elhagyott autókat kerülgetve. Végül rákanyarodott a Montreat útra, amerre a főiskola felé szinte naponta ingázott. A rendőrség és a tűzoltóság épülete egyaránt a jobb oldalon állt, ránézésre mindkettő előtt jó nagy tömeg ácsorgott: mind őt bámulták, amint elpöfögött mellettük az Edsellel. Bekanyarodott az épület elé, kiszállt, és ezúttal be is zárta a kocsit, a kulcsot pedig rögtön zsebre vágta.

– Hé, John, hogy a kénköves ménkűbe tudtad beindítani ezt a tragacsot?

Charlie Fuller volt az, a város katasztrófavédelmi megbízottja, a tűzoltóság és a rendőrség feje, egyben John legádázabb vitapartnere a polgárháborús kerekasztal körül a déli államok álláspontjának alkotmányos jogosságával kapcsolatban.

John körbepillantott a nyitott parkolóban. A tűzoltóautók és a mentőautók egyaránt az épület hangárjában vesztegeltek.

– Hát nálatok sem mozdul semmi? – kérdezte.

Charlie a fejét rázta.

– Semmi. Baromi kemény éjszakánk volt.

– Hogyhogy?

– Nagyjából egy tucat halott. És ez csak a kezdet.

– Micsoda?

– Többnyire szívrohamok. Egy elhízott, tunya pasas az autópályáról gyalogolt be egészen idáig, aztán egyszerűen összeesett épp itt, ahol állunk. A mentő nem indul, nincs semmi, amivel dolgozhatnék. Kellor dokit végül sikerült kihívni, de az ipsének már esélye sem volt.

Charlie hezitált.

– A öregek otthonában hárman haltak meg. Tyler rendben van, ne aggódj – tette hozzá gyorsan. – Legalábbis úgy hallottam.

– Többen gyalog vagy biciklivel jöttek, hogy baleseteket jelentsenek be, vagy tájékoztassanak a tűzről a Craggy oldalában.

– Igen, azt én is láttam.

– Állítólag egy repülő zuhant le, nem is kicsi.

John egyelőre nem válaszolt.

– Minden kommunikációs csatorna bedöglött, nincs se vonalas telefon, se rádió. Asheville-ből semmi hírem, fogalmam sincs, mi történt.

– Ettől féltem.

Hirtelen egy bárhol felismerhető motor berregő hangja ütötte meg a fülüket, a sarkon pedig Jim Bartlett, John telekszomszédja kanyarodott be ütött-kopott Volkswagen furgonjával.

Beparkolt az Edsel mellé, és kiszállt. A pasas megjelenése mindig is szórakoztatta Johnt; mintha Jim a hetvenes évekből jött volna vissza egy időgéppel: rongyos farmer, gallér nélküli ing, Willie Nelson-féle homlokpánt… Most is pontosan így nézett ki, az idő múlására csak mellkasig érő szakállának és immár rövidre nyírt hajának ősz szálai emlékeztettek.

– Hé, cimborák, mi a nagy helyzet itt nálatok? – kérdezte kaján mosollyal.

– Szóval az öreg Volswagenjeid még működnek – válaszolt Charlie.

Jim tovább mosolygott.

– Pajtás, ezek a járgányok gurulni fognak egészen az utolsó nagy bummig, világvége ide vagy oda.

– Igazából örülnék – mondta csendesen Charlie, hogy lehetőleg senki más ne hallja –, ha nem kezdenél rögtön a világvégéről papolni itt nekem.

– Hát mi más lehetne? – vágta rá Jim tovább vigyorogva. – Már évek óta mondom. A maják megjósolták. Mondjuk ők 2012 decemberéről hadováltak, gondolom, valamelyikük komolyan elszámolhatta a dolgot.

Kissé megemelte a hangját.

– Ezt is megértük, barátaim. Az ítélet napja, ahogy a maják előre megjósolták.

John körülnézett, és vagy fél tucat kisebb-nagyobb összeverődött társaságot látott a kapitányság épülete előtt. Ahogy Jim beszélni kezdett, egyre többen fordultak felé és kezdtek figyelni rá.

– Évek óta mondom, hogy előbb-utóbb eljön ez a nap – jelentette ki Jim. Furcsamód még mindig mosolygott. – A majáknak igazuk volt.

– A fiam is erről beszélt tegnap éjjel – válaszolt valaki a tömegből. – Valami sci-fi író könyvet is írt róla. A fiam kölcsön is adta, tisztára beleillik minden, ami most folyik. Jimnek igaza van, lehet, hogy tényleg itt a vég.

John mindig is kedvelte Jimet. Összességében kiegyensúlyozott, szelíd embernek ismerte, de volt néhány igencsak különc elképzelése is, most pedig végre lelkes hallgatóságra talált.

– Az áramszünet csak az első lépés. Várjatok csak, míg meglátjátok, mi történik majd a nappal!

– Az istenit, Jim – sziszegte összeszorított fogakkal Charlie –, gyere már ide!

Charlie határozottan átkarolta Jim vállát, és a tűzoltóság épülete felé terelte, John közvetlenül mögöttük lépdelt.

– Meghibbantál? – súgta rekedten. – Azt akarod, hogy kitörjön a pánik?

Jim zavartan nézett rá.

– Most azonnal le kéne hogy ültesselek pánikkeltés miatt.

– Csak ne kapkodjuk el a dolgot! – szólt közbe John, óvatosan leemelve Charlie karját Jim válláról.

– Jim, lehet, hogy igazad van – mondta gyorsan –, de te is látod, mennyi kölyök gyűlt itt össze az épület előtt. Halálra akarod rémíteni őket egy ilyen helyzetben? Higgadj le, pajtás, hagyd, hogy a szüleik mondják el nekik úgy és akkor, ahogy és amikor szeretnék! Kérlek.

Jim gondolataiba mélyedve bólintott.

– Bocs, haver, senkit nem akartam megijeszteni.

John elkapta Charlie tekintetét. A jelen helyzetben Jim nyilvános felelősségre vonása talán épp ugyanúgy elég lett volna a pánik kirobbantásához. Charlie láthatóan vette az üzenetet.

– Jól van na, ne haragudj, Jim. Csak nem szeretném, ha a srácok még jobban megrémülnének. Már így is pont eléggé fél mindenki. Tegyél nekünk egy szívességet, és egyelőre ne prédikálj erről a majadologról. Megegyeztünk?

– Persze, pajtás, úgy lesz.

– Most pedig menj vissza, nyugtasd meg őket. Mondd, hogy csak hülyéskedtél – vetette közbe John. – Az sokat segítene.

– Jól van.

Jim színpadias mozdulattal visszafordult a hármukat bámuló tömeg felé.

– Csak vicceltem, barátaim, ez minden – jelentette ki jó hangosan.

– Vicceltél? – jött a keserű válasz. – Mi meg tudni akarjuk, hogy mi az ördög folyik itt.

– Éppen ezt próbáljuk kideríteni – lépett előre Charlie –, de addig is mindenki nyugodjon meg!

– Ti ketten, beszélnünk kell – csörtetett ki az állomásról Tom Barker, a helyi rendőrfőnök.

– A francba – mormogta Jim. – Íme, a legfőbb főzsernyák.

– Hogy s mint, Tom? – köszönt fojtott hangon John.

– Nagyjából úgy, mint egy bolhás kutya, aki láb nélkül próbál vakarózni – vágta rá Tom, John pedig önkéntelenül is elmosolyodott az újabb színes déli szófordulaton, amikből Tom látszólag sosem fogyott ki.

– Egyetlen kérdésem lenne még, Charlie – mondta John. – Minden kommunikációs eszköz és minden kocsi bedöglött, az enyémet és Jimét kivéve?

– Egyelőre úgy néz ki, igen. Ja, az öreg terepjáró Butler szerelőműhelyéből szintén működik. Van pár régebbi moped és motor, no meg Maury Hurt második világháborús veterán dzsipje. Most épp az autópályán látják el vele a sürgősségi eseteket az eddig befutott hírek alapján.

– Szóval nem valami rózsás a helyzet – sóhajtott halkan John.

– Azt hiszem, ebben egyetértünk – válaszolt halkan Charlie.

– Mi van Orville Gardnerrel?

Orville Asheville-ben dolgozott asszisztensként a megye vészhelyzeti készenléti irodájának igazgatója mellett.

– Egyelőre semmi hír felőle. Gondolom, Asheville-ben ragadt.

– Tom, Charlie, beszélhetnénk inkább bent?

– Miért? – kérdezte Tom. – Tudni akarom, miért működnek a tragacsaitok, míg az összes többi kocsi használhatatlan.

– Mert egy Volkswagent semmi sem állít meg, pajtás, azért – mondta vigyorogva Jim.

John határozottan belépett Jim és Tom közé.

– Uraim, azt hiszem, tényleg be kellene mennünk – mondta. Bár katonai karrierjének nagy részét könyveket bújva vagy tantermekben, táblák mellett töltötte, éles bevetésen is vezetett katonai alakulatot, így jól emlékezett, mire képes a határozott vezetői hanglejtés. Most eljött az idő, hogy újra alkalmazza.

Tom kissé összerezzent, Charlie viszont csak mosolygott.

– Jól van, gyerünk. A polgármester bent van, legjobb, ha az irodájába megyünk.

A három férfi megindult befelé, Jim kicsit lemaradva követte őket. Bár John igazán nem szívesen tette, most hátrafordult, és mosolyogva ránézett.

– Hé, Jim, figyelj csak ide! Te is tudod, hogy Tom időnként hajlamos bepöccenni rád.

Jim kajánul mosolygott vissza.

– Minden évben ott szaglászik a hátsó garázsomnál és füvet keres, de még egyszer sem kapott el.

– Épp ezért talán jobb lenne, ha ezt a megbeszélést most kihagynád. Figyelj inkább a kocsikra. Segíts megnyugtatni az embereket, és ne tömd a fejüket ezzel a próféciás dologgal. Rendben?

– Rendben, cimbora – Jim barátságosan szalutált.

John besétált a polgármester, Kate Lindsey irodájába, aki egyből felkapta a fejét az érkezőkre, és fáradt szemmel bámult rájuk. Johnnal régi barátok voltak, ő és Mary együtt nőttek fel a városban.

– Kimerültnek tűnsz, Kate.

– Ne is mondd. Nem kellett volna harmadszor is indulnom a választáson. Többnyire elég hálátlan egy meló, no de ez! Tom mondta, hogy valaki lejött a szanatóriumból? Hárman is meghaltak odafönt.

– Igen, hallottam.

– A Wilson srác is köztük volt.

John sóhajtott, és csak a fejét rázta. A fiú még csak elsőéves volt a főiskolán, amikor három évvel ezelőtt autóbaleset érte; a szokásos sztori, részeg sofőr, aki végül büntetlenül megúszta az egészet. A srác azóta is csak vegetált a lélegeztetőgépen, a szülei viszont nem adták fel a reményt… Egészen idáig.

– Úgy tudtam, minden szanatóriumnak saját generátort kell beszereznie az efféle esetekre. Jó nagy per vár az igazgatóságra, ha ennek vége, az egyszer biztos – mondta élesen Kate.

– Mi történt az autópályán? – kérdezte John. – Nem volt semmi atrocitás? Tegnap este volt egy kisebb összetűzésem arrafelé egy részeg pasassal.

– Eddig négy részegünk van a fogdában – válaszolt Tom. – Gondolom, a tiéd is köztük van. Fel akarod jelenteni?

– Á, fölösleges.

– Egy srác pár órája futott be biciklin North Forkból. Azt mondja, tűz ütött ki, és Thomas nagyi bennégett a lakókocsijában.

– Basszus – suttogta John.

Kate kinézett az ablakon, majd újból Johnra szegezte a tekintetét.

– Szóval a te kocsid és Jimé miért nem döglött be?

John egy széket keresve nézett körbe, majd leült, bár mindeddig senki nem kínálta hellyel. Elővette a jelentést, amit előző éjjel bányászott elő a dolgozószobájában, és Kate asztalára dobta.

– Egy kis apróság még katonai főiskolás éveimből.

– „Az Egyesült Államok szárazföldi területeire mért aszimmetrikus csapások lehetőségei” – olvasta fel megrökönyödve Kate.

– Pár főiskolai oktatóval dobtuk össze annak idején, előadási anyagnak szántuk. Persze senki sem figyelt közben a tiszteken kívül, ők is csak azért, mert kötelező volt látogatniuk az óráinkat. Csak referenciaként tartottam meg. A negyedik fejezetet nézd, a címe „EMP”.

– EMP – mondta halkan Charlie. – Az autópályán álló rengeteg kocsit látva épp erre tippeltem én is. Igazából örülök, hogy bejöttél – reméltem, hogy tudsz majd valami pontosabbat.

– Nem akarok én lenni a buta liba a csapatban – szólt közbe élesen Kate –, de mégis mi a francról beszéltek?

John nem állhatta meg, hogy ne pillantson Tomra.

– Már hallottam róla, de nem emlékszem pontosan. Szóval azt mondjátok, ez valami terrorcselekmény? – kérdezte.

John bólintott.

– Az EMP az elektromágneses impulzus rövidítése. Tulajdonképp egy nukleáris detonáció mellékterméke.

– Vagyis atomot dobtak ránk? – kérdezte döbbenten Kate.

– Azt hiszem, igen.

– Jesszusmária, akkor mi lesz a radioaktív sugárzással? Azonnal tennünk kell valamit!

John a fejét rázta.

– Adj egy percet, Kate, a dolog kicsit összetettebb ennél. Ha lesz némi időd, olvasd el a cikket, az pontosabban elmagyarázza az egészet.

– John, ezek szerint tényleg atomot dobtak ránk? Háború van?

– Kate, nem tudom. Jelen pillanatban én is pontosan annyit tudok arról, ami itt Black Mountainben folyik, mint te, de már ebből is sok mindenre lehet következtetni.

– Hogyhogy?

John mély levegőt vett, és a Kate asztalán lévő műanyag pohárra és a morzsákkal borított papírtányérra bámult.

– Figyeljetek, nagyon nem szívesen kérek ilyesmit, de éhen halok, és egy kis koffein is életmentő lenne.

Egy pillanatig senki sem mozdult. Kate részéről határozott állásfoglalásnak látszott, hogy felelősségteljesen a székében maradt, egyetlen centit sem mozdult.

– Hátul épp forraljuk a vizet – szólalt meg Charlie, majd kisétált a szobából. Egy perc múlva egy bögre kávéval (feketén, ahogy John mindig is szerette) és csodával határos módon egy tányér baconnel és tükörtojással tért vissza.

– Az EMP-t úgy kell elképzelni, mint egy villámot, ami egy vihar közepén belecsap egy házba, és végigfut az elektromos és telefonos hálózatán – vágott bele John két korty kávé között. – Egy nagy csattanás, és egyszerre minden elektromos berendezés szénné ég, különösen a kifinomult mikroáramkörökkel működő cuccok. Egy természetes villám akár több ezer amper áramerősségű is lehet, a számítógépek mikrocsipjeit viszont egy amper századrészére tervezték. A villám egyszerűen kisüt mindent, ami az útjába kerül.

Kate egyelőre nem szólt semmit. John behabzsolta az egyik tojást és egy harapás bacont, majd folytatta.

– Az efféle elektromágneses hullámokat még az első atomtöltetek kísérleti robbantásainál figyelték meg az 1940-es években. Az akkori, igencsak primitív bombákkal persze a hullám sem volt valami erős, de érzékelni már akkor is lehetett. És ez itt a lényeg: az 1940-es években még nemigen voltak komolyabb szilárdtest-elektronikával, félvezetőkkel működő berendezések, minden vákuumcsövekkel volt tele, így az első, kisebb atombombák által keltett hullámok nem is nagyon tehettek kárt semmiben. A tudósok végül rájöttek, hogy az EMP hatása az űrben robbantott nukleáris bombák esetében érezhető csak igazán, miután az óriási energiahullám eléri a atmoszféra felső rétegeit. Úgy képzeljétek el, mint a lavinát elindító apró kis kavicsot: az elektromos zavar ilyenkor megállíthatatlanul felerősödik. A jelentés mindent részletesen leír. Magát a jelenséget Compton-effektusnak hívják. Most tekerjünk egy kicsit előre. Amikor a kilencvenes években ezeken a jelentéseken dolgoztunk, sok madár csicseregte, hogy a kínaiak óriási kutatásokat folytatnak az egy-egy nukleáris robbanás után létrejövő EMP-hatás jelentős felerősítésének lehetőségeivel kapcsolatban. Tulajdonképpen egy pokolian pusztító EMP-n dolgoztak.

– Szóval a kínaiak voltak? – kérdezte Tom. – A kis rohadékok.

– Nem tudom – vágta rá John kissé felbőszülve. – Itt és most egyelőre nem is tudhatja senki. Talán még maga a Pentagon sem.

John habozott, és Bob Scalesre gondolt, aki valószínűleg most is Pentagonban csücsült. Vajon létezett-e még a Pentagon? Semmi hír nem érkezett. Az egyik lehetséges forgatókönyv szerint, amelyet a jelentés íróival annak idején végiggondoltak, az agresszor először egy EMP-támadással megbénítja az ország kommunikációs csatornáit, majd végső csapásként szárazföldi nukleáris rakétákat robbant a kulcsfontosságú városokban… Ebben az esetben Washington D. C. lenne a legelső célpont.

A gondolat őrjítő volt, John pedig semmit sem tudhatott biztosan.

– De hogyhogy senki nem tud semmit? – fakadt ki hirtelen Kate.

– Az EMP-támadás lényege éppen ez – válaszolt John. – Akár egy hagyományos ellenfél által elkövetett totális erejű támadásról beszélünk – teszem azt, Oroszországéról a hidegháború idején –, akár egy terrorcselekményről most, a lényeg mindkét esetben ugyanaz. Felrobbantanak egy atomot, ami erős elektromágneses impulzust hoz létre, és egy rakat elektronikus berendezéssel együtt kiüt minden kommunikációs csatornát. Az agresszor ezután vagy hátradől és vár, vagy folytatja a támadást. A legrémisztőbb az, hogy ezen forgatókönyv alapján majdhogynem bármelyik utolsó őrült, egy terrorista sejt vezetője vagy épp egy Észak-Koreához hasonló ország diktátora lesöpörhet minket a pályáról mindössze egy-két atombombával. A mi több ezres hasonló fegyverarzenálunk ezek után teljesen használhatatlan lesz. Erre gondolok, amikor aszimmetrikus csapásról beszélek.

– Szóval most az egész országban ugyanaz a helyzet, mint itt? – kérdezte Kate. – Vagy csak minket ért a megtiszteltetés?

John a fejét rázta.

– Figyeljetek. Elég fáradt vagyok, az éjszaka nagy részében a házra vigyáztam, szóval hadd próbáljak meg mindent szép sorjában elmagyarázni.

– Persze, John, csak nyugodtan – mondta csitítón Charlie.

– A kísérletek előrehaladtával az EMP potenciális energiakibocsátása nőni kezdett, és bár a legkevésbé sem vagyok tisztában a technikai részletekkel, annyit azért tudok, hogy idővel a kisebb méretű nukleáris tölteteket is sikerült egyre nagyobb energiahullámok elindítására kalibrálni. Időközben az elektronikus berendezéseink is egyre érzékenyebbek lettek az ilyesmire.

– Robbanást viszont senki se látott – mondta Charlie. – Elhiheted, sokfelé kérdezősködtem felőle, mert először én is erre gyanakodtam.

– Hát ez az, benne van a jelentésben is – John a Kate asztalán heverő papírkötegre mutatott.

Kate hüvelykujjával végigpörgette a papírokat.

– Csinálhatunk belőle pár másolatot? – kérdezte, majd hirtelen elhallgatott, és elpirult az immár gyerekesen butának tűnő megjegyzése miatt.

– A régi beidegződések – mosolygott rá megnyugtatón John. – Reggel egy teljes percig álltam tanácstalanul a kávéfőző előtt. Semmi baj, Kate.

A polgármester szégyenlősen visszamosolygott, és bólintott.

– Folytasd csak.

– Visszatérve Charlie kérdésére: az EMP csak akkor működik jól, ha a bombát magasan a légkör fölött robbantják föl. Ismét a Compton-effektus a ludas. Higgyétek el, sokat olvastam róla, bár a lényegét soha nem sikerült pontosan megértenem, ahhoz valami technikai csúcsfej kellene. Csak annyit tudok, hogy a légkör fölötti energiakitörés elektromos zavart okoz, egy afféle mágneses vihart, ami szépen leereszkedik a légkör alsóbb szféráiba, mint egy villámokból font lepedő, és bingó, egyszercsak mindent megpörköl, amiben elektronikus áramkörök vannak.

– Egyetlen bomba képes ilyesmire? – kérdezte Kate.

John bólintott.

– Emlékeztek a tévékre az ötvenes, korai hatvanas évekből? A sok pokolian meleg csőre? Na, ugyanez most kényelmesen elfér a lányom tenyerében, amikor valamelyik istenverte játékkal játszik a mobilján.

Egy pillanatra belegondolt, hogy az EMP-támadással vajon az összes zsebméretű számítógépes játéknak is befellegzett-e… Ha igen, azokért legalább nem kár.

– Az eszközeink idővel egyre kifinomultabbakká váltak, és ezzel együtt egyre érzékenyebbek is lettek a legapróbb energiahullámokra is.

– Ez azt jelenti, hogy egyetlen, maximális EMP-leadásra kalibrált, űrben keringő atombomba képes kisütni minden elektronikus berendezést a keringési magasságáról belátható területen, magától a bombától akár több ezer kilométerre is. Mindennek annyi, ami az elektromos hálózathoz csatlakozik, hiszen a vezetékek óriási antennák módjára viselkednek, és az EMP hullámait szépen bevezetik a házakba. Minden áramkör szénné ég, ami a konnektorokon keresztül csatlakoztatva van a hálózathoz.

– És a túlfeszültségvédők? – vetette fel Kate. – Vagy száz dollárt költöttem egyre az új tévémhez.

John újra csak a fejét ingatta.

– A túlfeszültségvédő ilyesmi ellen nem jó – mondta Charlie, John pedig ránézett az asztal másik oldaláról.

– Volt erről egy, egyetlenegy tájékoztató nagyjából két évvel ezelőtt – folytatta Charlie. – Minden más fenyegetésről száz meg száz beszámolót ültünk végig, erről csak egyetlenegyet, de jól emlékszem rá, mert az egyik pasas épp ugyanezt a kérdést tette föl. A lényeg az, hogy az EMP-hullám sokkal gyorsabb, mint a szokványos energiahullámok, mint például a villámcsapás. Persze nem sebesség szempontjából gyorsabb; az efféle hullám egyszerűen a villámcsapásnál három-négyszer gyorsabban éri el a csúcsfeszültségét. Ez már annyira gyors, hogy a túlfeszültségvédő reléjének egyszerűen nincs ideje lekapcsolódni, és puff, már szénné is égett a rendszer. Ezért is olyan marha veszélyes. Még az előtt kisüt mindent, hogy a beépített védelmi egységek reagálhatnának.

– Még mindig nem válaszoltál a kérdésemre a kocsijaitokról – csattant fel Tom. – A tieitek miért mennek, amikor az én hat járőrkocsim teljesen használhatatlan?

– Az elektronika – vágta rá Charlie. – Nekem is ez volt a leggyanúsabb, de úgy gondoltam, még nem lenne helyes világgá kürtölni.

– Miért nem? – kérdezte Tom.

– Pánik. Azért. Olvastam egy cikket erről a neten pár hónapja, ami sokkal rosszabb dolgokat jósolt, mint amikről akár csak két évvel ezelőtt beszéltünk. Úgy tűnik, az ellenségeink jó sok időt és pénzt áldoztak rá, hogy egy igazán nagy durranással üzenjenek nekünk.

– De akkor miért nem védekeztünk ellene? – fakadt ki Kate. – Mibe került volna kifejleszteni egy jobb túlfeszültségvédőt?

John nagyot sóhajtott, és a fejét rázta. Kate kérdése teljesen jogos volt.

– Kate, ez megint csak elég bonyolult technikai dolog, de alapjában véve rengeteg mindent kellett volna újratervezni, az átalakítások pedig önmagukban több száz milliárd dollárba kerültek volna. Emellett a fejesek közül sokan rögtön elkalandoztak, amint a tudósok elkezdtek az érthetetlen fizikai zsargonnal dobálózni. A jelentéseket szépen tologatni kezdték az ilyen-olyan bizottságok között, és…

– És most itt tartunk – mondta hűvösen Charlie.

John feszülten bólintott.

– Globális felmelegedés, persze; költsünk százmilliárdokat egy olyan fenyegetésre, ami sokak szerint még csak nem is volt valóságos. Az EMP-t nem mondta be a tévé, nem papolt róla egy filmsztár vagy politikus sem… Így aztán egy maréknyi szakértőn kívül senki sem vette komolyan.

– Még mindig nem értem, hogy a kocsik miért álltak le – szólt közbe Tom. – A számítógépeket igen, de a kocsik?

– Tom, nagyjából minden 1980 után gyártott kocsiban van valamiféle félvezető – mondta John. – Emlékszel a karburátorra? Már rég a múlté az üzemanyag-befecskendezés és az elektromos gyújtás csodája óta. Ezért megy az anyósom Ford Edsele és Bartlett VW furgonja is. Nincs számítógép a motorjukban, a rádiójuk pedig elektroncsöves. Nem volt bennük semmi, amit az elektromágneses impulzus kisüthetett volna, vagyis ugyanúgy működnek, mint eddig. Manapság egy autóban már szinte mindent valamiféle számítógép vezérel. Ennyit a modern tudomány ígéretéről a jobb és egyszerűbb életről.

John újabb cigatettát halászott ki a zsebéből, majd egy pillanatra megtorpant. Kate és Tom összehúzott szemöldökkel meredtek rá: a városban minden épületen belül tilos volt a dohányzás.

John hezitált, de a pokolba is, rá akart gyújtani.

– Figyeljetek, ha kíváncsiak vagytok a mondandómra, kénytelenek lesztek elviselni.

– Mary leharapná a fejed, ha látná, hogy még mindig füstölsz – mondta Kate.

– Ne próbálj bűntudatot kelteni bennem, Kate – vágott vissza élesen John. Annak idején épp Mary halála miatt kezdett újra dohányozni tíz cigimentes év után. A végén már a katonaságnak sem tetszett a dolog, a dohányzás pedig a csillagért folytatott lobbizás szempontjából határozottan ellene szólt; egyes bürokraták a Pentagonban nem szívesen fektettek be egy olyan tisztbe, aki egészségi okokból idő előtt kihullhat a kötelékből.

– Jól van, gyújts csak rá – Kate láthatóan vívódott önmagával. – És adj egyet nekem is.

A döntés terhe hirtelen átkerült John vállára. Gyűlölt másokat bűnbe vinni, de egy ilyen napon… Igazából ki a francot érdekel.

Meggyújtott még egy szálat. Kate hátradőlt a székben, mélyet szívott, majd nagyot sóhajtva kifújta a füstöt.

– A mindenit neki, hat éve várok erre. Basszus, ez aztán megérte.

Pár pillanat múlva már mosolygott is, először az óta, hogy John reggel besétált az irodába.

– Tisztára szédülök – mormogta, majd újra mélyet szippantott.

– Ma már szinte mindenben van beépített számítógép – folytatta John. – Pénztárgépek, telefonok, játékok, kocsik, de a legsebezhetőbb így is a komplex áramelosztó rendszerünk. Az egész teljesen védtelen célpont volt.

Tom a falnak dőlt, és nyomdafestéket nemigen tűrő kifejezések sortüzével kommentálta a helyzetet.

– Az ember azt gondolná, az ilyesmire számíthattak volna odafönt, és tehettek is volna valamit ellene.

– Kikre gondolsz, Tom?

– Jesszusom, John, tudod te azt. Az elnök, a belbiztonsági minisztérium. A pokolba is, szinte naponta kaptam az e-maileket a legkülönbözőbb terrorista fenyegetésekről, meg arról, hogy mit tegyek, ha eltérítenek egy nukleáris hulladékot szállító kamiont. Tavaly még egy gyakorlatot is tartottunk a kórházban arra az esetre, ha valamilyen gyilkos vírust szabadítanának ránk. Vagy húsz bio- és veszélyes anyagok elleni védőruha porosodik a raktárban. Amiről ti beszéltek, arról még soha egy szót sem hallottam.

John sóhajtott.

– Igen, tudom. Az emberek nagy részének fogalma sem volt róla. Túlságosan sci-finek tűnt. Mostanra ez persze már nem számít.

– A sugárzás engem még így is aggaszt – mondta Kate. – A radioaktív csapadék.

– Amiatt nem kell aggódnod.

– Elég magabiztosnak tűnsz.

– Nincs egyetlen működő rádiótok sem, semmi? – kérdezte John.

Tom leverten rázta a fejét.

– Hát nekem van.

– Hol?

– Az Edselben. Egy régi elektroncsöves rádió. Tegnap este kipróbáltam. Statikus zaj minden frekvencián. Ha ez csak helyi dolog lenne, és csak egyetlen szárazföldi bombát dobtak volna Atlantára vagy Charlotte-ra, a középnyugati és északkeleti adókat továbbra is fognánk.

– Miért?

– Mindez horizontálisan történik, ahogy mondtam, az EMP hatása a teljes láthatárra kiterjed. Most azt mondanám, maximum három bombával támadhattak pár száz kilométerre a légkör fölött, ami lefedi az Egyesült Államok nagy részét, ha nem az egész kontinenst. A radioaktív csapadék tulajdonképpen a szárazföldi robbantáskor a légkörbe kilökött törmelék visszahullását jelenti. Az EMP messze afölött robban fel… Így a sugárzás miatt legalább nem kell aggódnunk.

– Jézusmáriám – sóhajtott fel Charlie.

Ezzel egy kissé még Johnt is sikerült meglepnie. Charlie szigorú déli baptista volt, és ha ő ilyesmit vett a szájára… Náluk ez súlyos bűnnek számított, míg egy katolikusnak valószínűleg fel sem tűnt volna.

– Szerinted ki tette?

– Számít az most? – kérdezett vissza John.

– Nekem nagyon is számít – jelentette ki Tom. – A fiam most is Irakban harcol. Jól tudod, hogy az egyik unokaöcsém a Csendes-óceánon van a haditengerészetnél, szóval igen, piszkosul szeretném tudni, hogy most ki ellen kell majd harcolniuk. Ha a húzott szeműek voltak, az unokaöcsém lesz a tűzvonalban. Ha a lepedőfejűek, akkor a fiam.

– Kétlem, hogy Kína lett volna – mondta halkan John.

– Miért? Az előbb mondtad, hogy milyen szorgosan kutatták a dolgot.

– Kutatták, persze, de hogy megkockáztatnák az első csapást? Nem hinném. Ők is pont ugyanolyan sebezhetők egy EMP-támadással, mint mi. Ha bevetik ellenünk, cafatokra szedjük őket, és ezt ők is jól tudják.

– Szóval mi is bevethetnénk?

– Hát persze. Mit gondolsz, mivel fenyegettük Szaddám Huszeint 1991-ben? Charlie, te ott voltál velem együtt akkoriban; nem emlékszel?

– Dehogynem. Az volt a szóbeszéd, hogy ha bármilyen tömegpusztító fegyvert vet be, atomot robbantunk harminc kilométerrel Bagdad fölött.

– Ha egy nukleáris töltet a légkör fölött, vagy akár a légkör felső rétegében robban fel, elindul az elektromos láncreakció, amiről az előbb beszéltem. Pont, mint egy erősebb napkitörés. A légkör felső rétegei általában elnyelik a napkitörések mágneses hullámait, ezért látjuk északon a sarki fényeket. Ha viszont a kitörés elég nagy, a hullám eléri a felszínt, és rövidre zár minden áramkört. Igen, EMP-csapással fenyegettük Szaddámot, nehogy bármit is bevessen ellenünk – mondta John. – Kiüthettük volna Irak középső tartományainak teljes áramellátását, vele együtt a parancsnokságot és a hadsereg irányítását is. Végül persze meghátrált, így nem került sor a dologra.

– A mi alakulataink berendezéseit nem sütötte volna ki ez az irakiakéival együtt? – kérdezte Kate.

– Nem. A láthatár a kulcs, emlékszel? Harminc kilométer magasból a mi Szaúd-Arábiában állomásozó egységeink még nem látszottak a horizonton. Emellett a mi felszerelésünk bizonyos szintig fel volt szerelve EMP elleni védelemmel. Reagan alatt egy rakat pénzt elköltöttek rá.

– Szóval a katonaság itt az Államokban megúszta a mostani támadást? – kérdezte reménykedve Kate.

– Nem hiszem. Igazából ez a jelentés lényege, amit elhoztam. Reagan óta minden kormány a sarokba dobta az elektronikus rendszerek EMP elleni megerősítésének kérdését. Az eszközök maguk időközben persze még kifinomultabbak lettek, vagyis egyre sebezhetőbbé is váltak, a hullám potenciális hatása tehát egyre katasztrofálisabb árnyékként lebegett fölöttünk. Emlékeztek, mennyire be voltunk zsongva ’91-ben a sok hi-tech cucctól? A maiakhoz képest azok körülbelül egy primitív gőzgép szintjén állnak. A számítógépek és az elektronikus komponensek egyre gyorsabbak és nagyobb kapacitásúak lettek, ráadásul össze is zsugorítottuk, egyre komplexebbé tettük őket, vagyis egyben egyre érzékenyebbé is egy esetleges EMP-csapásra.

Az elszívott csikket a majdnem üres kávésbögrébe ejtette, majd egy újabb szálat nyújtott Kate felé, aki el is fogadta, és mindketten rágyújtottak.

– Akkor ki volt?

– Szerintem… Talán Észak-Korea, esetleg Irán, Korea vagy mindkettő által felfegyverzett közel-keleti terroristák. Az atomtöltettel kapcsolatban pedig nyílt titok, hogy az egykori Szovjetunió készletéből bőven maradt még itt-ott pár darab. Jól tudtuk, hogy előbb-utóbb valaki megkaparint közülük egyet, ha másért nem, hát a benne lévő robbanóanyagért. Irán és Korea is teljes erővel azon volt, hogy atombombát építsen. Mindezek mellett persze bolondok lettek volna kilőni ránk három-négy rakétát, amikor tudják, hogy válaszként eltöröljük őket a föld színéről a történelem legnagyobb ellencsapásával. Ha viszont ugyanezt a három-négy bombát EMP-vé alakítják… Szinte azonnal győzhetnek, olyan értelemben legalábbis biztosan, hogy keményebben csaphatnak le ránk, mint bármikor álmodni mertük volna.

– A rakétákat indíthatták egy tengeralattjáróról vagy akár egy egyszerű teherhajóról is pár száz kilométerre a parttól. Ilyen közelségből még egy jó öreg R–11-es ballisztikus rakéta is képes kellő magasságba repíteni a csomagot. Ahogy mondtam, egy, esetleg két-három bomba, és tulajdonképpen kiherélték az egész országot.

– Ezért darabokra szedjük a rohadékokat – csattant fel Tom.

– Valószínűleg már megtettük, de szerinted számít ez nekik? Marhára nem. A vezetők úgyis túlélik; gondolom, már rég háromszáz méter mélyen lévő bunkerekben csücsülnek, és épp a földön fetrengenek a röhögéstől. Ha mi is lebombázzuk őket, csak annyit mondanak a túlélőknek, hogy az egészet mi kezdtük, és máris pár millió új követővel gazdagodnak.

– Ezt képtelen vagyok elhinni – sóhajtott Kate.

– Szun-ce{7} – vetette közbe Charlie.

John felnézett rá, és elmosolyodott.

– Az ellenség sosem ott támad, ahol a legerősebb vagy… A leggyengébb pontodra fog lecsapni. Ha nem ismered a leggyengébb pontod, biztos lehetsz, hogy az ellenséged igen – mondta Charlie.

Mindhárman meglepve fordultak felé.

– Úgy tűnik, mégis megmaradt egy s más a főiskolás évekből.

Egy pillanatig senki sem szólt.

– Ami a világban történt – kezdett bele végül John –, számunkra most nem lényeges. Az a fontos, ami itt történik Black Mountainban.

– Mennyi idő múlva lesz újra áram? – kérdezte Kate. – Vagy várjunk utastításra Washingtonból? Esetleg közelebbről, Asheville-ből vagy Raleigh-ből?

Johnnak meglepő módon egy régi polgárháborús dal, a Lorena egy sora jutott eszébe: „Talán évek, talán soha”.

– Hetek, hónapok, talán évek – mondta végül John, bár közben képtelen volt Kate szemébe nézni.

Tegnap ilyenkor a polgármester legnagyobb problémája az Asheville-lel folyamatosan fennálló, vízdíjak körüli civódás és a július negyediki ünnepséggel kapcsolatos vita volt: ki is legyen a díszvendég az idei parádén?

– Fontossági listát kell készítenünk – mondta Tom. – Első a biztonság. Ma reggel nagyjából ötszáz idegen volt a városban az autópályán rekedtek közül. Először is ki kéne találni, hogy mi a fenét kezdjünk velük.

Senki sem szólt.

– El nem küldhetjük őket – mondta Kate.

John nem válaszolt.

A levegő egyre feszültebb lett a szobában. John rádöbbent, hogy az elmúlt tizenöt órában mindannyian arra vártak, hogy valaki más mondja meg, mit is kellene tenniük. A valóság azonban lassan mindannyiukban kezdett tudatosulni: lehetséges, hogy már nincs senki más, akitől megoldást várhatnának.

– A vízellátás a legfontosabb – mondta Kate. – Ha a tartály a dombtetőn kiürül, a csövekben sem lesz víz, aztán pedig már nem tudjuk majd szivattyúkkal feltölteni a tartályt. A város nagy része egy napon belül víz nélkül marad.

– Egy szempontból azért szerencsések vagyunk – mondta Charlie. – A víztározó 760 méterrel van a tengerszint felett, és a városba a szintkülönbség miatt magától is lefolyik majd a víz. A város egy része tehát továbbra is kap majd vizet, csak a magasabban fekvő házak maradnak víz nélkül.

John hirtelen rádöbbent, hogy ez az ő házukra is vonatkozik; a szomszéd kocsibeállóján már jó régen ott virított a „800 méter” feliratú tábla. Nagyjából 70 méterrel magasabban voltak, mint a víztározó gátja. Hála istennek, hogy medence legalább volt a kertben.

– Élelmiszer – folytatta a listát Tom. – Uramisten, ha nincs áram, akkor a hűtőszekrényeknek is annyi.

John szótlanul szívta a harmadik cigarettáját, míg a többiek a legfontosabb teendőkről vitatkoztak.

– Gyorsan teszek egy kört a főiskola felé, aztán pedig lesz egy nagyon fontos teendőm, amint kinyit a gyógyszertár – mondta John. – Mindent elmondtam, amit tudok, szóval ha megbocsátotok, el is indulnék.

Felállt és megindult az ajtó felé.

– John.

Tom szólt utána, ő pedig egyből tudta, mi következik.

– A kocsid.

– Mi van a kocsimmal?

– Szeretném, ha átadnád nekem.

– Miért?

– Hogy közlekedhessem a városban.

– Menj biciklivel, egészségesebb.

– John, ne szarakodj velem; szükségem van arra a kocsira. Előbb hazaviszlek, ha gondolod, de utána ide kell adnod.

John egy pillanatra egyenesen Kate szemébe nézett, majd újra Tomra emelte a tekintetét.

– Az a kocsi az enyém, a családomé. Statáriumot{8} hirdetsz?

– Attól tartok, muszáj lesz – válaszolt halkan Kate.

– Ha már megtetted, Tom megpróbálhatja elvenni.

– Hogy érted, hogy „megpróbálhatom”?

– Pontosan így. Próbáld meg.

Tom szótlanul állt a helyén, senki sem szólt semmit. Végül Tom bólintott.

– Rendben van, John.

John újból Kate-re nézett; a polgármester nagyot sóhajtott, és ő is egyetértőn bólintott.

– Ne haragudj, John, elvetettük a sulykot.

– Semmi baj. És Kate, csak egy jó tanács.

– Hallgatlak.

John a nő ujjai között füstölgő cigarettára mutatott.

– Most, hogy újra rákaptál, ugorj át minél hamarabb a Smiley’s-ba, és szerezz be magadnak pár kartont. Csakis készpénzzel fizess. Ha Hamid azt mondja, nincs több kartonja, csapj az asztalra mint polgármester. A bolt hátuljában rejtegeti őket. Jobb, ha felhalmozol egy jó adagot, szükséged lesz rá.

John sarkon fordult, és kiviharzott az ajtón, majd észrevette, hogy Tom követi.

– Mi a fenét akarsz? – fordult felé hirtelen.

Tom hezitált.

– Nézd, John. Sajnálom. Egy szemhunyásnyit sem aludtam az éjjel. Bocsánat az előbbiért. – Tom kinyújtotta a kezét.

John megenyhülve megrázta.

– Tom, tudnod kell, hogy a legkevésbé sem irigyellek azért, amit tenned kell.

– Figyelj rám, John. Jól tudom, hogy nem én vagyok a város legokosabb fószere. Te vagy itt az igazi helyi észkombájn. A munkámat viszont szeretem, és próbálok helyesen cselekedni. Azt viszont sose gondoltam volna, hogy egy ilyen helyzetben találom magam.

– Igen, tudom. Kemény nap volt a tegnapi. Istenem, őszintén remélem, hogy tévedtem mindennel kapcsolatban, amit bent előadtam. Először azt gondoltam, csak valami erősebb napvihar lehet. Lehet, hogy iszonyatos bakot lőttem, és tíz perc múlva minden visszaáll a régi kerékvágásba.

– Gondolod? – kérdezte reménykedve Tom.

John vonakodva megrázta a fejét, majd lassan a kocsijához sétált, kinyitotta az ajtót, és beült. Majdhogynem bűntudatot érzett, amikor elfordította a kulcsot a gyújtásban, az autó pedig dörmögve beindult. A parkolóban összegyűltek ámuldozva nézték, ahogy elhajt az öreg Edsellel.

A főiskolára csak rövid időre ugrott be, de úgy érezte, mindenképp kötelessége felmérni az ottani helyzetet is.

Itt is sokan fordultak hirtelen felé, amint begördült a campusra és leparkolt a Gaither Hall előtt.

– Hé, prof, menő járgány! – kurjantotta valaki a tömegből, John pedig csak mosolyogva bólintott.

A Hunt rektorral folytatott beszélgetése gyorsan véget ért. Az eseményekből a rektor is ugyanazokat a következtetéseket vonta le, mint John, és már nagyban a teendők megszervezésén dolgozott. A srácok reggelire steaket és jégkrémet habzsoltak; kiürítették az összes hűtőt, amilyen gyorsan csak tudták, és minél hamarabb próbálták bekebelezni a romlandó ételeket. A tartósított élelmiszer és a konzervek várhattak.

A relatíve kis campuson élő diákok segítőkész és lelkiismeretes csapatot alkottak. Egy csoport épp az elhagyott autóktól igyekezett megtisztítani az úttestet, mások pedig vödrökben hordták a vizet a tóból az épületek mellett kapkodva összetákolt víztartályba egy esetleges tűzvészre való felkészülésként. Ivóvíztározónak a campus medencéjét jelölték ki, az új tornaterem és néhány, a szorosban épülő ház építési területéről pedig nagy üggyel-bajjal négy mobilvécét telepítettek át a kollégium elé.

A campus biztonsági felelőse Washington Parker volt. A diákok mindeddig inkább afféle biztonsági őrként tekintettek rá, aki hajnali háromkor a hallgatói kávézóban húzza a lóbőrt, Parkernek azonban most végre valódi munkája akadt. Veterán katona volt, őrmesteri rangban szolgált még a régi időkben, most a hatvanas évei elejét taposta. Megnyerő természetű pasas volt, feladatköre pedig mindeddig leginkább arra terjedt ki, hogy elcsípje a nyilvánosan részeg hallgatókat vagy zseblámpával bevilágítson a gyanúsabb kocsikba, hogy megakadályozza a túlzottan pajkos randevúkat. Ma reggel már össze is hívta a legjobb formában lévő sportolókat és edzőket, hogy megszervezze a campus védelmét és a 24 órás őrjáratokat.

Parker annak ellenére is mindig komolyan vette a munkáját, hogy az Észak-Karolina nyugati hegyvonulatai között lévő szorosban álló Montreat Főiskolánál keresve sem találhatott volna biztonságosabb campust. Gyakran egy-két teljes év is eltelt egyetlen apróbb kihágás nélkül, súlyosabb bűntényekről, nemi erőszakról, testi sértésről vagy kemény drogokról már nem is beszélve. Washington ennek ellenére szinte vallásos buzgalommal látogatott minden kormánykonferenciát az egyetemi campusok védelmével kapcsolatban; különösen azok érdekelték, amelyek a campus terroristák által történő elfoglalásának lehetőségét járták körül. Egyszer Johnnal beszélgettek is erről, nagyjából egyszerre döbbenve rá, hogy bár kifejezetten védve és biztonságban érzik magukat itt a hegyek között, sok szempontból épp ez lehet az, amiért preferált célponttá, a legkönnyebben megtámadható campusok egyikévé válhatnak.

John már épp indult vissza a városba a Gaither Hall elől, amikor meglátta Washingtont a campus bejáratának kapuja mellett. Lassított, majd megállt mellette. A biztonsági felelős ránézett, majd szalutált.

– Jó reggelt, ezredes úr!

Őrmesterként és ezredesként jó régen játszották már ezt egymás között, a mostani helyzetben mégis különösen furcsa érzés volt.

– Csak nem seregszemlét tart? – kérdezte Washington.

– Csak gondoltam, feljövök körülnézni, és kideríteni, itt mi a helyzet.

– EMP-csapás, igaz?

– Honnan tudja?

– Először is a kocsija, uram – mondta Washington szépen lassan, mély dél-karolinai fekete akcentusa gazdagon és öblösen dörmögött; az egykori tengerészgyalogos kiképző őrmester éles hanghordozása izgalmasan keveredett vele.

– Még a félvezetők elterjedése előtti. Lefogadom, hogy Jen asszony Mustangja is pikk-pakk beindulna.

Jen háza gyalog sem volt messze a campustól. Johnba újabb felismerés csapott… A távolságot mostantól újra járóföldben mérik majd.

– Mire céloz, őrmester?

– Uram. Jó lenne, ha legalább egy működő jármű lenne itt fönt, hogy gyorsan mozoghassak, ha szükséges. Másrészről, amint az emberek rádöbbennek a dologra, rögtön ellopják majd.

– Jen letépi a fejem, ha megtudja, szóval ez maradjon kettőnk között – John mélyen a zsebébe túrt, előszedte a kulcscsomóját, majd lehúzott egy kulcsot a karikáról.

– Ez tehát a ház kulcsa. A riasztó kódja pedig… – John észbe kapott, halkan felnevetett és megrázta a fejét. – A Mustanghoz igazából sosem volt hivatalos hozzáférésem.

Washington is nevetni kezdett.

– Ne aggódjon, uram, feltalálom magam.

– Amíg ennek vége nem lesz, és a vén szörnyeteg még gurul – mondta kissé habozva John –, vagy amíg el nem lopja valaki, a Mustang a magáé. Barker rendőrfőnök és én már majdnem ugyanitt tartottunk nem egészen egy órával ezelőtt. Végül sikerült megtartanom a szörnyeteget, de lehet, hogy eszébe jut a Mustang, szóval azt ajánlom, most rögtön menjen el érte. A törvény a legtöbb esetben úgyis az aktuális birtokos mellé áll.

– Rendben van, uram! Ígérem, gondját viselem majd, semmi fölösleges furikázás.

– Ugyan már, Washington! Johnnak hívnak, hagyjuk már ezt az urazást. Már van becsületes munkahelyem is.

Washington elmosolyodott.

– Azt mondta az előbb, uram, hogy amíg ennek vége nem lesz… – Washington vonásai hirtelen elkomorultak, végül levette Johnról a tekintetét, és visszanézett a kapu irányába.

– Ez itt egy jól védhető pozíció, ön is tudja – mondta.

John többször is gondolt már erre, amikor a szoroson át a campus felé vezetett. A kapu egy apró kőépítményből állt, amely boltívszerűen hajlott a meredek szirtekkel határolt út fölött; magát az utat úgy egy évszázaddal korábban vágták a sziklába. Régen, az 1920-as években egy turistaút bejárata volt, amely a hegyoldalban kanyarogva egészen a Mitchell-hegy csúcsáig vezetett. A kapu épülete ebből az időből maradt meg, és egy igencsak furcsa alkotmány volt a félreeső út mentén. Tőle keletre a Flat Creek szurdok tátongott, nyugatra pedig egy közel függőleges sziklafal vágta át a hegygerincet, megnyitva az utat az átkelés előtt. A szorosba befelé és kifelé is egyaránt csak egyetlen út vezetett.

Washington már nyilván évekkel ezelőtt felmérte a hely adottságait.

John ezúttal nem válaszolt neki, és visszaindult a város felé, keresztezve a State utat és a Norfolk & Southern-vasútvonalat. Útközben elhúzott a Holiday Inn mellett is – néhányan kint üldögéltek az épület előtt, egy csapat gyerek vidáman fogócskázott. Pár kerti grillt is felállítottak az út mellett, a felnőttek épp sütögettek rajta.

John hirtelen kiszúrt valakit az út mentén, és lelassított; egy összefont karral álldogáló női alak volt az, aki merengő tekintettel bámult a távoli hegyek felé. Mellé érve John lefékezett, és egyre kényelmetlenebbül érezte magát, amiért újból minden szempár az autójára szegeződött.

A nő ránézett, tekintetében felcsillant a felismerés szikrája.

– Hölgyem, bocsánatkéréssel tartozom.

– Ebben egyetértünk – mondta a nő. Még mindig a tegnapi elegáns kosztüm volt rajta, a magas sarkút azonban már lecserélte egy pár ütött-kopott edzőcipőre.

John kiszállt a kocsiból, és kezet nyújtott.

– Nézze, tényleg elnézést kérek. A lányaim és az anyósom is velem voltak, és őszintén szólva… – kissé habozott, mielőtt befejezte volna a mondatot.

A nő arca lassan megenyhült, és megrázta John kinyújtott kezét.

– Persze, megértem. A helyében valószínűleg én is ugyanígy tettem volna.

– John Matherson.

– Makala Turner.

– Nem mindennapi név.

– A nagyapám Hawaiin állomásozott a háború alatt. Azt mondta, egy helyi virág neve. Ő beszélte rá az apámat, hogy így nevezzen el.

John nem tudta megállni, hogy a tekintete egy pillanatra el ne kalandozzon. Makala még magas sarkú nélkül is karcsú, 180 centi körüli nő volt vállig érő szőke hajjal, blúzának felső két gombja kigombolva.

Bár a pillantás villámgyorsan, a másodperc törtrésze alatt történt, John egyből tudta, hogy nem maradt észrevétlen. Különös. Ha egy férfi nem néz meg egy vonzó nőt, ha egyetlen pillantásra sem méltatja, a nő megsértődik; ha igen, a válasz gyakorta csak egy jeges, rideg szempár.

Makala arcán ennek ellenére halvány mosoly futott át.

– Hová valósi? – kérdezte John.

– Charlotte-ba. Főnővér vagyok egy szívsebészeti klinikán. Egy konferenciára igyekeztem a Memorial Mission Kórházba egy új eljárásról a szívritmuszavar kezelésében. Lenne olyan kedves, és elmondaná, mi a fene folyik itt?

– Erről jut eszembe! – kapott észbe John. – El kell intéznem valami nagyon fontosat. Itt találom még tíz perc múlva?

– Gondolom.

John visszaült a kocsiba, kicsit tétovázott, majd újból megszólította Makalát.

– A gyógyszertárba kell mennem. Be kell szereznem valamit. Ha gondolja, eljöhetne velem.

Makala nem mozdult.

– Esküszöm, nem felszedni próbálom, vagy ilyesmi. Tényleg. Gyógyszert kell vennem a lányomnak. Útközben válaszolok a kérdéseire.

– Hát jól van. Úgy tűnik, egy ideig még úgysem megyek innen sehova.

A bevásárlóközpont, benne a gyógyszertárral csak pár házsaroknyira volt. A parkolóban alig akadt hely, a környék mégis kihaltnak tűnt.

John kiszállt, benézett az üzletbe, és csalódottan fordult vissza; teljesen sötét volt odabent. Még biztosan nem nyitott ki, gondolta magában, majd rádöbbent az egész helyzet abszurditására – egyetlen boltban sem volt ugyanis világítás.

– Azt hiszem, EMP-támadás ért minket, ahogy az úton mondtam – mondta John folytatva a kocsiban kezdett rövid beszélgetést.

– Én is arra gondoltam.

– Hogyhogy?

Makala elmosolyodott.

– Egy ideig egy sebészeti egységben dolgoztam. Jó néhány katasztrófavédelmi gyakorlatunk volt, különösen a New York-i terrortámadások után. Csináltunk egyet az EMP-re is. Nem volt kellemes, utána több éjszakán át kavargott a fejemben az egész. A kórházak nincsenek felkészülve egy ilyen támadásra; a vészhelyzet esetére fenntartott generátorok sem működnek, minden áramkör kiég, az pedig maga is tudja, mivel jár.

– Szavát ne felejtse – szakította félbe John, majd megfogta a kilincset, és benyitott az üzletbe.

Bent kisebbfajta hangzavar és káosz fogadta; a pult mögött egy fáradt eladó állt, és hangosan újra és újra ugyanazt ismételgette.

– Mindenkit megkérek, csak készpénzzel fizessen. Elnézést, de csekket nem fogadunk el…

John elsétált mellette az üzlet hátsó részében lévő gyógyszeres pult felé. Épp Rachel, az egyik ismerős eladó dolgozott, a lánya és Elizabeth jó barátnők voltak. Vagy egy tucat ember állt sorba a pultnál, épp egy nagydarab, negyvenes férfi állt legelöl félig kibontott nyakkendőben és öltönyben.

– Ide hallgasson! – ordított Rachellel. – Most azonnal szükségem van arra a rohadt gyógyszerre.

– Sajnálom, uram, de sokadszorra próbálom elmondani, hogy nem ismerjük önt, nincsen kartonunk önről, amit kér, az viszont vényköteles gyógyszer.

– Nem vagyok idevalósi, a mindenségit, képtelen felfogni? Na jól van, ide figyelj, te kis picsa! Szedd elő nekem azt a gyógyszert, de rögtön.

A helyi gyógyszerész, Liz és John összenéztek. Liz fiatal, harmincas nő volt, John pedig mindig is a legvonzóbb gyógyszerésznek tartotta, akivel valaha találkozott. A férje annak idején a hadseregben szolgált egy felderítőalakulatnál, most viszont sajnos nem volt a közelben. A körülbelül 160 centis, 50 kilós Lizzel szemben a pasas egyértelmű fölényben volt.

Liz szinte könyörgő pillantást vetett rá. John értette az üzenetet, és körülnézett; csak egy könyvespolcot és egy magazinállványt látott a pult mellett. Semmi használható, az üdítős hűtő azonban csak öt-hat méterre volt.

Lassan a hűtőhöz lépett. Mivel egyelőre nem álldogáltak mellette túl sokan, feltűnés nélkül kiemelt egy literes Coors sörösüveget. Makala egyelőre nem értette, mi is történik valójában, és kissé viszolyogva nézett végig rajta.

Liz erélyesen a pulthoz lépett, és újra megpróbált szót érteni a harcias vásárlóval; az egyik kezét csitítón ki is nyújtotta felé.

– Ide figyeljenek, bassza meg! OxyContin kell, értik? Adjanak harmincat, aztán hívják fel az orvosomat, ha visszajött az áram, ő majd megerősíti.

– Uram, kérem hagyja el az üzletet.

– Elegem van ebből! El az utamból, te hülye picsa!

A pasas megpróbált átmászni a pulton, Liz pedig pánikszerűen hátrálni kezdett.

John ekkor hirtelen a pultnál termett, és darabokra törte az üveget a férfi koponyáján.

Ahogy a férfi összecsuklott, John lehúzta a pultról, és kiterítette a padlón, lábával leszorítva a mellkasát, hogy biztosan a földön maradjon.

A férfi gyorsan magához tért, és éles, bántó hangon kezdett kiabálni a földön fetrengve, a vásárlók pedig szótlanul, megdöbbenve álltak. John tekintetével Lizt kereste.

– Elnézést.

Hirtelen őszinte szégyenérzet kerítette hatalmába, amiért megszegett egy alapvető társadalmi tabut – Black Mountain lakói ugyanis nem arról voltak híresek, hogy sörösüvegeket törtek össze mások fején a helyi gyógyszertárban. John szinte már várta a felvisító riasztót és a letartóztatására benyomuló rendőröket, ehelyett azonban a padlón fekvő férfi szánalmas nyögdécselését leszámítva síri csönd vette körül.

John végignézett a többi vásárlón – páran egyből sarkon fordultak, és elmentek, egy nő rosszallón ingatta a fejét.

– Hát ebben a porfészekben így bánnak az idegenekkel? – panaszkodott. – Én ugyan be nem teszem ide többet a lábam.

Ő is kiviharzott az üzletből.

Az egyik várakozó férfi ismerős volt Johnnak; Pat Burgess baptista lelkész volt, aki gyakran részt vett a polgárháborús kerekasztal összejövetelein is.

Pat csak bólintott felé.

– Szép munka, John. Bocsáss meg, de gyenge a szívem, így minimum egy koszorúerem bánta volna, ha felveszem a kesztyűt.

Pat szavai végre kirántották Johnt pillanatnyi tompaságból, és újból tudatosodott benne, hol is van valójában, és pontosan mit is keres a gyógyszertárban.

– Pat, rád bízhatom az ipsét? Először szerezz egy övet vagy valamit, amivel össze tudod kötözni a kezét. Valaki ránézhetne az arcára is… Remélem, nem vágtam bele a szemébe.

– De belevágtál, te rohadék! Nem látok semmit! Az ügyvédem feltörli veled a padlót!

A férfi újra ordítozni kezdett, mire John egyből visszanyomta a földre a lábával – úgy tűnik, ezúttal vette a lapot, és azonnal elcsendesedett.

John közelebb hajolt hozzá.

– Ide figyeljen! Pont elég faragatlanul fenyegette az imént a hölgyeket. Még egy szó, és nem lesz szeme, amit megnézethetne az orvossal, megértette? – mondta határozottan John, mire a férfi halk szipogásban tört ki, és véres ujjaival az arcát tapogatta.

John Lizre nézett, majd belépett mellé a pult másik oldalára.

– Liz, beszélhetnénk egy percet?

– Persze.

John a gyógyszertár hátsó része felé intett, és átsétáltak az üzlet egy zárható szobájába, félig behajtva maguk után az ajtót.

– Hála istennek, hogy épp itt voltál, John! – súgta fojtott hangon Liz. – Ma már két hasonló fickóval gyűlt meg a bajom. Őket még sikerült elküldeni, de ez a pasas teljesen bekattant, valószínűleg gyógyszerfüggő. Gondolom, nem hord magánál semmit arra az esetre, ha igazoltatják, a készleteit pedig otthon tartja.

– Liz, figyelj csak rám! Egy szívességet szeretnék kérni.

Liz elcsendesedett, szeméből hirtelen eltűnt az előbbi hálás csillogás.

– Elég rossz a helyzet, mi? – kérdezte csendesen.

– Nem akarok hazudni neked: úgy gondolom, igen.

A patikus tekintete a pult és a vásárlók egyre csak növekvő sora felé kalandozott.

– Egész éjjel itt voltam – mondta kimerülten. – Asheville-ben lakom, de mivel semmi sem indult be, azt reméltem, Jim majd értem jön, de egyelőre semmi hír felőle…

Hangja elcsuklott.

– Mikor áll helyre az áramellátás?

– Nem tudom.

– Mégis, mikor?

– Egy hónap, talán egy év. Lehet, hogy még később.

– Istenem – sóhajtott Liz.

– Pontosan. Liz, ezek után már tudod, mit kérek most tőled.

– John, összesen negyven ampullám van raktáron. A városban van egy másik gyerek is, aki ugyanabban a típusban szenved, mint a lányod. Emellett van vagy száz felnőtt cukorbeteg is különféle inzulinszükséglettel. Négyen már jöttek is reggel, hogy plusz ampullákat kérjenek. Nem adhatom ki őket, John. Mindenkiért felelős vagyok ebben a városban, nem csak Jen… – hangja kissé megbicskalott. – Nem csak érted.

– Liz, a kislányomról van szó. – John egyszerre szorítást érzett a torkában, hangja elcsuklott.

Liz a gondosan rendszerezett gyógyszerekre mutatott a mellettük álló szekrényben.

– John, én itt több száz emberért felelek, ha pedig igaz, amit a helyzetről mondtál, sokan közülük meg fognak halni. Jó néhányan napokon belül. Manapság már nem tartunk raktáron nagyobb mennyiséget semmiből. A gyógyszertárak már nem így működnek; mi is a napi szállítmányoktól függünk.

– Arra most jó ideig nem számíthattok.

– Akkor mi lesz a hasnyálmirigy-elégtelenségben szenvedő betegeimmel? Ha nem kapják meg a napi gyógyszerüket, meghalnak. John, ha igazat mondtál az előbb, Mrs. Sterlingnek nagyjából egy hete van hátra… – Liz hangja újból elcsuklott, majd halkan szipogni kezdett.

Végül mély levegőt vett, összeszedte magát és újra felnézett Johnra.

– De itt vannak a kórosan magas vérnyomású betegek, a szívritmuszavarosok, a városban öten kapnak kilökődésgátló szereket különféle szervátültetések után. Jézusom, szerinted mégis mit kellene tennem?

John egyre jobban gyűlölte magát azért, amit épp mondani próbált, de most, hogy már belekezdett, nem torpanhatott meg.

– Maryt már elvesztettem, Liz. Istenemre mondom, Jennifert képtelen lennék. Őt nem.

Lehajtotta a fejét, és könnyek szöktek a szemébe. Gyorsan letörölte őket, és megpróbálta összeszedni magát.

Újból Liz szemébe nézett, és mélységesen szégyellte magát… Az elszántsága azonban továbbra is töretlen maradt.

Liz visszanézett rá, John pedig ugyanazt a könnyfátyolt látta a szemében, amit épp az imént törölt ki a sajátjából.

– Hamarosan még rosszabbra fordul minden, igaz?

John bólintott, megszólalni már képtelen volt.

Liz egy ideig még figyelte John arcát, majd nagyot sóhajtott, és kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját. Négy ampullát vett ki, hezitált, majd visszanyúlt még egy ötödikért.

John végig küzdött a szinte legyűrhetetlen csábítás ellen, hogy egyszerűen arrébb lökje a nőt, és az összes üvegcsét zsebre vágja… A kísértés majdnem leküzdhetetlen volt.

Hirtelen egy kéz érintését érezte a vállán. Csodálkozva fordult hátra, és először arra gondolt, újabb vásárlók próbálnak a raktárba jutni, de amikor hátrafordult, látta, hogy tévedett, Makala volt az. A nő szótlanul, barátságosan nézett rá.

Liz gyorsan bezárta a hűtőt, és a szekrényhez sietett, majd kivett egy doboznyi steril tűt, nagyjából száz darabot, és az ampullákkal együtt pár plusz zacskóba csomagolta őket.

– Lehet, hogy szörnyű dolgot művelek – mondta halkan Liz. – Öt a tiéd, öt a Valenti fiúé, a maradék harmincat pedig egyesével adom ki azoknak, akik bejönnek érte.

– Ez így a legméltányosabb – súgta Makala.

Liz rápillantott, de nem szólt semmit, majd elfordult tőlük.

– Nézz be a hűtőládába az élelmiszerrészlegen, talán találsz még némi jeget. Emellett vásárolj fel annyi csokit és édességet, amennyit csak bírsz. Innen most jobb, ha egyenesen hazafelé indulsz: az ampullákat négyfokos állandó hőmérsékleten kellene tartani, hogy stabilak maradjanak. Tíz fokkal melegebb helyen már feleződik a szavatosságuk, szóval siess haza! Ha a jég elolvad, tartsd őket a ház leghűvösebb zugában.

– Köszönöm, Liz. Az isten áldjon meg!

– Jobb, ha most elmész, John! Ma még sok gondolkodni- és tennivalóm van.

John újra bólintott, bár a szégyenérzet még mindig dolgozott benne.

– Szóljak az őrsön, hogy küldjenek ki valakit?

Liz csak a fejét rázta.

– Beküldöm a városba Rachelt, ő majd hoz segítséget. Reggel biciklivel jött, szóval majdnem olyan gyorsan beér, mint te.

Liz kihúzott egy fiókot a zárható hátsó szobában, és a tartalmára mutatott. Egy .38 Special revolver feküdt benne.

– A bolt szabályzata szerint tilos lenne, de a férjem ragaszkodott hozzá, hogy itt tartsam. Ismered, a szívében a leszerelés után is katona maradt. Ha nem lépsz közbe az előbb, kénytelen lettem volna használni. – A hangja immár egészen hűvös volt, John pedig hirtelen belegondolt, mi történt volna, ha az imént mégis megpróbálja félrelökni a hűtőszekrény elől. Vajon akkor is előkerült volna a fiókból a .38-as? A Liz szemében bujkáló fényből egyértelműnek tűnt, hogy igen.

– Elfogadsz egy tanácsot, Liz?

– Persze.

– Hagyd itt ezt az egészet.

– Tudod, hogy nem tehetem, John.

– Úgy értem, ha már kifogyóban lesznek a készletek. Szedd össze, ami neked és a családodnak kell, és tűnj el innen. Arra persze készülj fel, hogy kijutnod akkor már nem lesz egyszerű.

Liz kihúzta magát, és 160 centijével büszkén nézett John szemébe, majd elmosolyodott.

– Jim megtanított, hogyan kell használni a pisztolyt – mondta. – Miattam ne aggódj.

John barátian megszorította Liz vállát.

– Az isten áldjon meg – mondta újból, majd kisétált. A pult mögött kígyózó sor egyre csak nőtt. Néhány ismerős kurta bólintással köszöntötte, mások nem szóltak semmit. Láthatóan mindenki tisztában volt a padlón fekvő pasas kalandjával, akit Pat időközben egy tekercs szigszalaggal – mi mással – tett ártalmatlanná.

Egy nő kiszúrta a csomagot John kezében.

– Matherson, igaz?

– Igen, asszonyom.

A nő kérdőn nézett Lizre John válla fölött.

– Mit adtál neki hátul, Liz?

– Csak pár fecskendőt a kislányának, Julie, ez minden.

– Nem szeretnék semmiféle különleges bánásmódról hallani errefelé, Liz. Ha mégis ez a helyzet, én magam húsz éve törzsvásárló vagyok itt, és ha szabad, nekem is van egy listám…

John ekkor már az élelmiszerrészlegen járt. Meglepő módon még egy egész kartonnyi negyedkilós Hershey táblás csokit is talált; teketóriázás nélkül felkapta és a zacskóba dobta. A pénztárban álló gimnazista lány végignézte a dolgot, és látványosan nem tudta, mitévő legyen, amint John nagy lendülettel elhúzott mellette.

– Nyugi, Liz mondta, hogy elvihetem. Majd később fizetek.

A lány bólintott, majd az incidens kapcsán vitázni kezdett egy vásárlóval, aki készpénz nélkül szeretett volna cigarettát venni.

John odakint egyenként felnyitotta az üzlet előtt álló hűtőket. Még legalább egytucatnyi közel négykilós jégzsákot talált bennük. Kinyitotta a kocsi csomagtartóját, majd visszament és kivett négy zsákot, aztán újból fordult még négyért. Makalára pillantott, és egy másodpercre megtorpant.

A második négy helyett végül csak két zsákot vett ki, bedobta őket a kocsiba, és lecsukta a csomagtartót.

Mély lélegzetet vett, beszállt és elindította az autót, majd újabb cigarettára gyújtott.

– Koporsószög, ugye tudja? – mondta halkan Makala.

John ránézett, de képtelen volt megszólalni.

– Helyesen cselekedett az előbb, ahogy Liz is. Minden szülő ezt tette volna.

John felsóhajtott.

– Tisztára, mint azokban a második világháborús oktatófilmekben. Mindegyikben voltak fickók, akik igyekeztek minél több készletet felhalmozni.

– Ehhez én kissé fiatal vagyok.

– A fenébe is, én csak negyvennyolc vagyok, de emlékszem rájuk.

Makala nem válaszolt.

– A lányának egyes típusú diabétesze van, igaz?

– Igen.

– Akkor tényleg jobb, ha most hazamegy, ahogy Liz is mondta.

Makala hátranyúlt a hátsó ülésre, John pedig aljas fráter módjára újból azon kapta magát, hogy végigméri a kihívó pozícióban nyújtózó nőt, akinek a szoknyája egészen a combja közepéig csúszott fel.

Makala egy pillanatra újra elkapta John tekintetét, de nem szólt semmit, csak zörögve felbontotta az egyik jégzsákot. Kivette a fecskendős dobozt a zacskóból, az ampullákat pedig finoman a tört jég tetejére helyezte.

– Így rendben lesznek, amíg hazaér. Ne tegye őket közvetlenül a jég közé, mert megfagynak, és a hatásuknak annyi. Próbálja meg leszigetelni valamivel a jeget, de a zsákok száját hagyja szabadon, hogy rájuk tehesse az ampullákat. Így nagyjából a megfelelő hőmérsékleten maradnak. A többi jeget halmozza fel a fagyasztóban; annál jobban szigetelt helyet úgysem talál a házban. Kis szerencsével így akár egy hétig is kitarthat.

– Nem is tudom, hogy hálálhatnám meg – mondta John.

– Hát, kezdetnek segíthetne valami ennivalót keríteni – vetette fel egy mosollyal Makala.

– Tudok egy csodás grillbüfét.

– Remekül hangzik.

Kikanyarodtak a bevásárlóközpont parkolójából, és újra a város felé vették az irányt.

– Megenged egy személyes kérdést? – szólalt meg Makala.

– Ki vele.

– Kicsoda Mary?

– A feleségem.

– Mikor történt?

– Négy éve. Mellrák.

– Sajnálom.

– Már megbékéltem vele – hazudta John. – Két gyönyörű lányt hagyott rám.

– Láttam őket tegnap este. Egy kicsit gyanítottam is, hogy a fiatalabb cukorbeteg. Az én szakmámban egy idő után ráérez az ilyesmire az ember. Ezért sem zaklatott fel különösebben, hogy otthagyott. A stressz nem tesz jót neki.

– Tudom. És még egyszer, bocsásson meg, hogy csak úgy elhajtottam.

Makala elmosolyodott.

– Á, nem sokkal később megjelent egy kamionsofőr, egy igazi lovag. Jól elbánt a részeg fazonnal, és egészen a motelig elkísért minket.

Makala tétován elhallgatott.

– Egy kicsit azért meglepett, ahogy elintézte azt a férfit a gyógyszertárban.

– Először azt hitte, menekülni próbálok, ugye?

– Őszintén szólva igen.

– Úgy is volt, aztán meggondoltam magam.

Makala halkan kuncogott.

– Hát persze. Nem volt kifejezetten kiegyenlített harc, de kétségkívül megoldotta a helyzetet.

– Ha már harcolni kell, csak a győzelem számít – mondta halkan John.

– Ugye tudja, hogy elvágta a kezét?

John lenézett a jobb kezére, és a fájdalom most először tudatosult benne. A törött sörösüveg egy szilánkja mély vágást ejtett a mutatóujján, egészen a hüvelykujjáig.

Hirtelen pokoli fájdalom futott végig rajta.

– Húzódjon le, hadd vessek rá egy pillantást.

John lassított, majd megállt az út szélén. Makala kézbe vette a tenyerét, és óvatosan széthúzta a sebet; ez most valóban fájt.

– Össze kell varrni. Első ránézésre tíz-tizenkét öltés.

Amíg a vágást vizsgálta, pár vércsepp csöppent a ruhájára.

– Vigyázzon, a ruhája! – mondta John.

Makala oda sem figyelt.

– Sajnos nincs nálam semmi steril. Meg kéne mutatnia egy orvosnak.

– Majd később. Először haza kell vinnem az inzulint. A doki gondolom most amúgy is el van havazva – mondta John, és közben az út felé biccentett.

Maury Hurt második világháborús dzsipje épp az autópálya lehajtóján közeledett; négyen nyomorogtak benne, egyikük egy kényelmetlenül előre hajoló, sápadt, levegő után kapkodó gyerek. A dzsip hátuljában egy idős hölgy holtteste feküdt.

– Észre sem vesszük, mennyire kiszolgáltatottak vagyunk – sóhajtott Makala, amint az elhagyott autók közt manőverező kocsit figyelte. – Nagyon nem szívesen lennék most a kórházamban. Ha a generátorok nem indultak be, az intenzív osztályon és a műtőben fekvő betegek már valószínűleg mind halottak. Tegnap este láttam egy szerencsétlen öngyilkosjelöltet az autópályán. Neki is BMW-je volt, mint nekem. A részegek ráijesztettek, és nekiállt a város felé tolni a kocsiját; úgy tűnt, mintha komolyan attól tartana, hogy valaki ellopja. Szegény ördög. Később hallottam valakitől, hogy a városban összeesett és meghalt. Az emberek bolondok, ez a helyzet pedig kihozza belőlük a legrosszabbat.

Makala elengedte John kezét.

– Ha talál valamit, amivel bekötözhetem, szívesen segítek, de előbb vigye haza az orvosságot.

John hirtelen nem tudta, hogy a javaslatával Makala épp önmagát invitálja-e meg a házába. A jelen helyzetben fogalma sem volt, hogyan kéne reagálnia.

Újból beindította a kocsit, és a State úton visszavezetett a városba. Egyre több és több ember gyűlt össze a városháza körül. Úgy tűnt, Tom kénytelen volt rendőrkordont felállítani. A fő kereszteződésnél kézzel festett tábla mutatott a városháza mellett álló tűzoltóság épülete felé: „Sürgősségi orvosi ellátás”.

– Ott lenne a helyem a segítők között – mondta Makala.

– Előbb keressünk valami ennivalót – válaszolt John.

Tovább haladtak a State úton, és rövidesen elértek az általános iskolához.

– Miért nem fordul vissza és varratja össze a kezét?

– Az anyósom elbír vele – mondta végül John.

– Akkor jó – Makala hangja semleges volt, mintha nem érdekelné különösebben a dolog. – Figyeljen oda, hogy kellő dózisban szedjen rá antibiotikumot. Ha a dolgok tényleg olyan rosszra fordulnak, ahogy Liz mondta, nem kockáztathatja meg, hogy elfertőződjön.

– Igenis, asszonyom.

– Ugyan már, tegeződjünk. Hívj csak Makalának.

John elmosolyodott.

– Rendben.

Lassan befordult az általános iskola épülete elé. Pete még mindig a grillsütőknél tevékenykedett, a reggeli sor viszont már szinte teljesen eltűnt. John kiszállt, és Makalával a nyomában odasétált Pete-hez.

– Hé, Pete, sok a munka?

– Az már egyszer biztos, professzor úr. A hús hűtés nélkül úgyis megromlik, később meg már a közegészségügyi fickók sem hagyják majd, hogy felhasználjam, szóval az ördög vigye, gondoltam, csapunk egy szép nagy grillfesztivált.

John elmosolyodott. Őszintén kedvelte ezt a fickót, és bár a grillezett sertéshúsért sosem rajongott igazán (Pete fűszerkeveréke különösen nem volt az ínyére), néha mégis betért hozzá, csak hogy beszélgessenek egy kicsit.

– Professzor? – kérdezte Makala.

– Jó eszű fickó, bizony – mondta Pete. – Tanár a főiskolán, azelőtt meg ezredes volt a seregben. Már tábornokká akarták kinevezni, mikor kilépett…

Pete hirtelen elszégyellte magát, és elhallgatott. A városban természetesen mindenki tudta, miért vonult vissza John idő előtt, Pete mégis érezte, hogy ezzel a megjegyzéssel túlságosan személyes vizekre evezett.

– Semmi baj, Pete – mondta John, egy mosollyal törve meg a feszült csöndet. – Ez a hölgy itt egy kedves ismerősöm, szóval bármit is kér, kapjon bőven, rendben?

John kezet nyújtott Makalának, a nő pedig rámosolygott.

– Előbb kötözd be, aztán majd kezet rázunk.

– Úgy legyen.

John visszaindult az autóhoz, majd némi habozás után visszanézett. Elkapta Makala tekintetét, és intett neki, hogy kövesse.

– Gondolom, a Holiday Innben laksz?

– Fogjuk rá.

– Visszatalálsz?

– Nem olyan vészes, csak egy balkanyar a lámpánál és át a síneken.

– Nos, nézd, á… Nem akarom, hogy félreértsd, amit most mondok, de ha bármire szükséged van, sétálj fel ezen az úton úgy másfél kilométert. Ott fordulj jobbra a Ridgecrest Drive-on, a tizennyolcas szám az enyém.

– Rendben, John, egyszer talán benézek.

– Köszönöm a tanácsot a gyógyszerrel kapcsolatban. Most már tényleg ideje hazavinnem.

– John?

– Igen?

– Láttam, jól megnéztél magadnak, amíg hátranyúltam a kocsiban a jégért.

John elvörösödött.

– Semmi baj. Különösen stresszes helyzetek után a férfiak általában így viselkednek. Nem sértődtem meg, vagy ilyesmi. Csak szeretném, ha tudnád, hogy ez normális. Később talán bosszankodnál és szégyenkeznél miatta, tudod, főleg így, hogy a lányoddal kéne törődnöd, a feleséged emlékéről már nem is beszélve.

Most Makala pirult el kissé.

– Hát, ez eléggé kínosra sikerült… Menj csak haza, velem minden rendben lesz.

– Köszönöm, Makala.

John beszállt a kocsiba, és elhajtott, egyik kezében óvatosan egyensúlyozva a jeget a tetején lévő ampullákkal.

Hazaérve azonnal felderült, amint meglátta a mezőn frizbiző Jennifert és Patet. Ginger villámgyorsan rápillantott, majd inkább visszarohant a frizbit hajkurászni, Zach azonban farkcsóválva jött oda hozzá, hogy köszöntse.

Elizabeth rövidnadrágban és pólóban napozott a medence mellett, Ben pedig úgy tett, mintha könyvet olvasna mellette. A puska nem messze tőlük, a falnak támasztva állt.

John érkezésére Ben egyből felpattant, és odajött az autóhoz.

– Segítenél bevinni a jeget, Ben? Van pár karton cigi is a csomagtartóban.

– Hogyne, uram.

Még mindig az ampullákkal egyensúlyozva John a ház felé vette az irányt. Jen a nagyszobában volt; csendesen álldogált az ablak előtt. Mosolyogva fordult meg John lépteinek hallatán.

A gyógyszertár logójával ellátott zacskót látva Jen egyből tudta, valójában merre is járt.

– Jen, kinyitnád nekem a pinceajtót?

Az ajtó kinyílt, John azonban egyszerre félni kezdett, hogy ügyetlenül elejti a kincset érő orvosságot, a jéggel teli zsákot ezért egyik kezével a mellkasához szorította, a másikkal pedig óvatosan a helyükön tartotta az ampullákat.

A lépcső alján gyorsan körülnézett, és kiszúrt egy régi műanyag hűtőládát. Eligazgatta benne a jégzsákot, majd az egészet a zuhanytálcára tette, a tetején a törékeny üvegcsékkel. Rájuk hajtotta a zsák száját, de ügyelt rá, hogy szellőzőnyílást is hagyjon, majd a zacskó alján bicskájával apró lyukakat vágott a víznek.

A művelet vége már egyáltalán nem volt valami szép látvány: jobb kezéről egyre csak csöpögött a vér.

– Mennyi gyógyszert szerzett neki? – kérdezte Ben.

John felnézett, és látta, milyen feszülten figyeli őt a fiú.

– Ötampullányit.

– Vagyis nagyjából öt hónapnyit, leszámítva azt, ami még a hűtőben van.

John kissé meglepődött az fiú tájékozottságán.

– Igen, valahogy úgy.

– Értem – mondta halkan Ben.

John felállt.

– Ben, figyelj rám egy kicsit! Nem fogok hazudni neked: a helyzet valószínűleg elég súlyos. Attól tartok, olyan támadás ért minket, amely országos szinten kiütötte a teljes elektromos hálózatot. Ez azt jelenti, hogy akár hónapokig is áram nélkül leszünk.

Ben figyelt, bólintott, de nem szólt semmit.

– Erről egy szót se szólj Jennifernek vagy Elizabethnek, érted? Hadd mondjam el nekik én, a magam módján.

A torka újból összeszorult, és eszébe jutott, milyen okos kislány is volt Jennifer valójában: ha megtudja, hogy az áramszünet ilyen sokáig is eltarthat, biztosan rájön, hogy a napjai meg vannak számlálva.

John szótlanul, mélyen Ben szemébe nézett.

– Értem, uram – súgta a fiú.

– Akkor jól van.

– Uram, vérzik a keze.

– Csak egy kis baleset, semmi komoly.

John feltrappolt a házba, és lehuppant az étkezőasztal mellé. Jen már elő is szedte az elsősegélydobozt.

– Mi történt?

John felnézett; Ben még mindig a teraszajtóban állt.

– Semmi baj, Ben. Ne feledd, nem akarom, hogy a lányok emiatt aggódjanak. A helyzet azt kívánja, hogy férfiként viselkedj, és én is pontosan ezt várom tőled. Vigyázz rájuk.

– Úgy lesz, uram. – Az ajtó végül becsukódott mögötte.

– Tudod, John, ez a srác tényleg jóravaló gyerek. Erről jut eszembe, míg oda voltál, elfogyott a víz.

– Máris?

– Szegény Jennifer. Épp vécén volt, és hát… Nem tudta lehúzni. Borzasztóan szégyellte magát. Ben végül kimert egy vödörnyit a medencéből, és leöntötte, aztán egyből fel is töltötte a tartályt. Jó gyerek.

John az asztalon nyugtatta a kezét, míg Jen megvizsgálta.

– Össze kellett volna varratnod.

– Nem volt rá idő. Minél előbb haza akartam hozni az inzulint.

– Egyelőre bekötözöm neked – látott munkához Jen. – Később majd megmutatod Kellornak. Közben mondd el szépen, mi történt pontosan! Híreket akarok hallani.

John belekezdett a beszámolóba, és majdnem mindent el is mondott, ami a városban tett körútja alatt történt; egyedül Makalát és a Mustangot felejtette el megemlíteni.

NEGYEDIK FEJEZET

A Black Hawk katonai helikopter rotorjának duhogása négy nap síri csönd után egészen megdöbbentően hatott. Nagyjából százötven méterre ereszkedett le, majd átsuhant át az autópálya fölött, és magasságát tartva haladt tovább.

Az oldalán fekete csillaggal jelölt helikopter látványa Johnban mély érzéseket kavart fel. A házuk épp elég magasan állt a völgy oldalában ahhoz, hogy szinte beláthasson a pilótafülke oldalsó ablakán, amint a gép elhúzott a ház mellett. Elizabeth sikongatva integetett, és majdhogynem önkívületben ugrált fel-alá a kertben.

– Itt a felmentő sereg! – kiabálta teli torokból, akár egy hajótörött egy lakatlan szigeten. – Megmenekültünk!

Hamarosan John is azon kapta magát, hogy önfeledten integet, a helikopter viszont megállíthatatlanul továbbsiklott nyugat felé, egyre kisebbnek és kisebbnek látszott, míg végül a hangja is elhalt a távolban. Pár pillanat múlva teljesen eltűnt a láthatáron, a mindent beborító csönd pedig újból rátelepedett a völgyre.

Az imént fellángoló lelkesedés szinte azonnal letaglózó depresszióba csapott át. A kósza gépmadár megjelenése hirtelen annyi mindent testesített meg a szemükben, és egy pillanatra annak a reményét is visszaadta, hogy a nyomában az energiaellátás mintegy varázsütésre helyreáll majd.

John pár percig még kint álldogált a ház előtt, és szemét jobb kezével beárnyékolva a nyugati égboltot bámulta.

Semmi sem változott.

Elizabeth visszaballagott a medencéhez, és lehuppant a szélére, lábát leverten mártva a vízbe, míg Ben meg nem jelent és játékosan le nem fröcskölte. A víz még elég hideg volt; szivattyú híján nem működött a vízforgató berendezés, és a napelemes melegítőrendszer sem ért semmit. A medence vize mindeddig kellően tiszta maradt; John nem spórolt a klórral, hiszen egyelőre ez volt a család ivó- és fürdővízkészlete is egyben. A gyerekek legalább időnként felkavarták egy kicsit, amikor úszni támadt kedvük.

Jen már a kocsiban várta.

Ben kedélyesen integetett nekik. John lazán a puska felé mutatott, mire a fiú felelősségteljesen bólintott. Jennifer a ma délutánt néhány barátnőjével együtt Patnél töltötte egy Monopoly-partin.

John beindította az Edselt, kigurult a kocsibeállóról, majd a 70-es útra fordulva keletnek indult a Miller szanatórium felé, ahol Tylert is ápolták. Jen az áramkimaradás utáni első napon már járt nála egyszer, és állította, hogy bár a dolgok igencsak kaotikusak odafönt, Tyler egyelőre bírja a gyűrődést. Most már jóval feszültebben, szótlanul gubbasztott John mellett.

Az előző nap mindannyian otthon maradtak, amíg John körüljárta a házat és felmérte a lehetőségeket.

Napközben a feladatok hosszú listáját osztotta ki. Az alsó szinti fagyasztóból az összes megmaradt húst elővették, és alaposan megsütötték; mindenki annyit evett, amennyit csak bírt, a maradékot pedig műanyag zacskókba csomagolva eltették. John nem volt benne teljesen biztos, hogy jó ötlet-e, de előtte még jó alaposan besózták őket a ház sótartalékaiból.

A telek sarkában, Connie gyümölcsöse mellett pöcegödröt ástak, és egy sátorlappal elválasztották a kert többi részétől. A lányok szerint a benti vécé is elég lett volna, így hosszú vita következett, a végén egy igencsak kínos beszélgetéssel a benti és a kinti, új illemhely eltérő használatáról.

– Ja persze, szóval ha csak kisdolgotok van, nyugodtan vegyetek példát a kutyákról – húzta a száját Jennifer. – Fák úgyis mindenhol vannak.

Beletelt egy kis időbe, mire elmagyarázták neki a javaslat nemkívánatos higiéniai következményeit. Ezek után a házon végzett apróbb átalakítások következtek. A fűtőrendszer nélkül a vízágy már most is eléggé hűvös volt, felhoztak hát pár extra pokrócot a pincéből, hogy derékaljként szolgáljanak, a világításhoz előszedtek néhány díszgyertyát, és vécépapírnak felcsíkozható régi ruhákat válogattak. John meglepetésére a nagy rendezkedésben egy évek óta porosodó láncfűrész is előkerült, amit sikerült is beindítani, miután Ben bütykölt rajta egy kicsit.

John ezek után még futott egy gyors kört a város keleti végében álló piac, az öreg Food Lion felé némi konzervkaja, vécépapír és hasonlók reményében, de már semmi használható nem maradt – valójában sokkal inkább úgy nézett ki, mintha kifosztották volna. John különösen mérges volt magára, amiért nem jutott eszébe még a pánik kitörése előtt beszerezni a legfontosabbakat.

Az egyik tulajdonos még mindig ott álldogált az elsötétített üzlet pultja mögött; épp egy magazint olvasgatott, mikor John belépett.

– Nem semmi műsor volt itt tegnap este, professzor úr – mondta fennhangon. – Sosem hittem volna, hogy barátok és szomszédok képesek így viselkedni egymással. Alig hittem a szememnek. Csak fel-alá szaladgált mindenki, a kosarak telepakolva mindennel, amit csak találtak. Egy ideig kurjongattam, hogy „csak készpénz”, aztán egyszercsak elkezdtek fizetés nélkül kirohanni mellettem az ajtón. Nem is kellett több. Mire a zsaruk kiértek, szinte már semmi sem maradt.

– Azért körülnézhetek? – kérdezte John.

A boltos vállat vont. – Csak tessék.

Kosarat már nem talált sehol, ezért csak végigsétált a polcok között. Nem ő volt az egyetlen: az üzletben még körülbelül féltucatnyian lézengtek. Egy idős házaspárt látott a fagyasztott ételeknél; összezúzott, felázott zöldséges dobozokat és tésztás zacskókat bányásztak ki a hűtőből és pakolták őket egy műanyag szemeteszsákba.

A konzerveknél már semmit sem talált. Összetört üvegszilánkok, széttaposott konzervek, csirke- és haldarabok hevertek szanaszét a csúszós padlón, a fülledt melegben pedig máris orrfacsaró szagok terjengtek mindenfelé. Már most több száz légy körözött a fejük fölött. A péksüteményeknél egy közel nyolckilós liszteszsákra bukkant, amit azonnal fel is kapott. Az állateledeleknél egy tízkilós, oldalt kiszakított száraz kutyaeledelt talált; még legalább 5-6 kiló volt benne, ezt is szó nélkül a vállára vette. A bejárat mellett egy négykilós, zacskós kiszerelésű kősót pillantott meg – még a téli szezonból maradhatott itt. Egyből felkapta ezt is. Más nemigen volt már az üzletben, lassan megindult hát a kijárat felé.

A pulthoz érve felnézett a tulajra.

– Vigye csak, professzor úr; vigye nyugodtan.

John először inkább nem kérdezte meg, ami hirtelen eszébe jutott, kíváncsisága végül azonban erősebbnek bizonyult.

– Ernie, te mit keresel még mindig itt? – Szabad kezével a sötét bolt belseje felé mutatott. Az öreg házaspár lomhán cipelte a kiolvadt zöldségekkel teli zsákot, a levegőt pedig a lassan meginduló rothadás szaga lengte be.

Ernie visszanézett rá, és csak lassan ingatta a fejét.

– Nem is tudom, professzor úr. Talán csak megszokás. A családom már sehol; Dolores egy éve lépett le a gyerekekkel. Igen, azt hiszem, csak megszokás.

John bólintott, majd bepakolta a szerzeményeket a kocsi hátsó ülésére. Visszafelé megállt a Dollar Store üzletnél is, de pontosan ugyanazt a káoszt találta, mint az előbb: a bolt katasztrofális állapotban volt, bent minden kihalt volt és sivár.

– Ki van ott?

John hirtelen megfordult: a betört utcai kirakaton át Vern Cooper, egy helyi rendőr kémlelt gyanakodva befelé.

– Csak én vagyok, Vern, John Matherson.

– Uram, azonnal hagyja el a boltot.

John kijött, és hirtelen újból rá kellett döbbennie, milyen mélységesen megváltozott körülötte a világ. Vern mindig is a város barátságos, jószívű zsaruja volt, kicsit olyan, mint Barney Fife seriffhelyettes az Andy Griffith Show szitkomból a hatvanas években. Most egy puska volt nála, és bár nem célzott közvetlenül Johnra vele, a cső majdnem egyenesen rá mutatott.

– Vern, csak felmérem a helyzetet.

– Letartóztathatnám fosztogatásért.

– Micsoda?

– Jól hallotta. Pokoli káosz volt itt tegnap éjjel.

– Hallottam róla.

– Jöjjön ki onnan, és menjen haza – sóhajtott kimerülten Vern.

John nem is kérdezősködött tovább, inkább úgy tett, ahogy Vern „javasolta”.

A U-Rent áruházban már rég elkapkodták a PB-gáz-palackokat, a vasáruüzletnél pedig már meg sem állt; itt is teljes volt a felfordulás, az ajtótól egészen a háztömb feléig kígyózott a sor. Immár a puszta tény, hogy mozgó autóval közlekedett, elég volt ahhoz, hogy szinte mindenki azonnal felfigyeljen rá, ami egyre jobban nyugtalanította. Megfordult, és elindult hazafelé.

A kősó valódi főnyereménynek bizonyult. Azonnal kicsomagolták, újra besózták vele a sült húsokat, majd megint eltették őket. Ezek után még tüzelőről is gondoskodni kellett, félő volt ugyanis, hogy a propán már nem tart ki sokáig a kerti grillben. A nap végére mindannyian teljesen kimerültek.

A szorgos tegnapi nap után John megígérte Jennek, hogy ma közösen meglátogatják Tylert. Néhány ruháért is haza kellett ugraniuk Jen házába, ahol mellesleg a macska is felügyelet nélkül volt már egy ideje. A szanatórium nagyon közel, nagyjából másfél kilométerre volt. Hat-hét elhagyott autót kerültek ki az úton, egy család pedig épp szembe gyalogolt velük az út mentén. A szülők egy-egy bevásárlókocsit toltak maguk előtt; az egyikben két gyerek kuksolt, a másik tele volt a család túlélését biztosítani hivatott „kincsekkel”. John sose látta őket erre korábban, és el sem tudta képzelni, hova tarthatnak. Nem állt meg megkérdezni.

Az elmúlt napok óriási változásokat hoztak, amit az iménti család lesújtó látványa csak tovább erősített: egy hete John még egész biztosan megállt volna, hogy segítsen nekik.

A szanatórium parkolójába kanyarodva John egyből érezte, hogy valami nagyon nincs rendjén. Három ember kóborolt látszólag céltalanul az épület körül, mindhárman nyilvánvalóan betegek. Zavarodottan ténferegtek, egyikük teljesen meztelen volt.

– Jesszusom, mi a fene folyik itt? – szörnyedt el Jen.

John kiszállt, és egyből elindult a legközelebbi, kint botorkáló beteg felé, hogy valahogy visszakísérje az épületbe, Jen azonban utánakiáltott, hogy kövesse.

Amint kinyitotta a bejárati ajtót, John tudta, hogy szörnyű nagy a baj. A bűz szinte elviselhetetlen volt – fulladozni kezdett, és ki kellett hátrálnia, hogy a friss levegőn fellélegezhessen.

Jen, akit keményebb fából faragtak, megvetette a lábát a bejáratnál.

– Vegyél pár nagy levegőt. Tyler szobájában leszek.

John várt egy percet, és hirtelen erős vágyat érzett, hogy rágyújtson. Ezúttal leküzdötte magában a kísértést, tudva, hogy az elmúlt két nap alatt összesen öt dobozzal szívott el, vagyis már csak hat doboza és két kartonja maradt. Már most is egyesével számolta a szálakat.

Mély levegőt vett, felkészült a legrosszabbra, és újból belépett az épületbe. A hányás, ürülék- és húgyszag valóságos hullámként zúdult rá. Alig tudta leküzdeni a hányingerét.

Az egy hete még makulátlan és szikrázó fényárban úszó folyosón most félhomály honolt. A legintenzívebb bűz egy a fal mellett álló gurulós hordágyról áradt, amin magasra tornyozott ágyneműhalmokat látott. Gyorsan elszaladt mellette, befordult a sarkon, és rövidesen a nyugati szárny nővérpultjánál találta magát. A pult mögött egyetlen fiatal nővér üldögélt, és holtfáradt, karikás szemekkel nézett fel rá. Micimackós nővérköpenyére több rétegben rászáradt a kosz és a mocsok. Névtábláján még épp kivehető volt a Caroline név, John halványan emlékezett is rá. Úgy tudta, általában éjszakás nővér volt.

Bár a felháborodás és a düh egyre jobban feszítette belülről, John azonnal látta, hogy a nővér tulajdonképpen nem volt más, mint a süllyedő hajó utolsó matróza.

– Hogy van ma, Caroline?

– Hát, jól – jött a kifejezéstelen hangú válasz.

John végignézett a folyosón. A bűzt lassan sűrűn kavargó, mindent elhomályosító ködnek érezte maga körül.

– Mi a fene folyik itt? – fakadt ki végül kétségbeesetten.

– Mire gondol?

A nővér sokkos állapotban volt, ezt most már John is látta. Szegény lány teljesen kiégett, tekintete üres volt, és tompa.

– Mikor aludt utoljára?

Caroline felnézett a faliórára; a mutatók 16:50-nél álltak mozdulatlanul.

A folyosón közben gyenge, remegő hangú kiáltások visszhangzottak: – Segítség, segítség, valaki segítsen…

– Talán a múlt éjjel egypár órát.

– Van itt más is a személyzetből?

– Janice, a másik szárnyban. Azt hiszem, még Waldo is itt van.

– Senki más?

Caroline megrázta a fejét.

– Mindjárt visszajövök.

John elindult az egyik folyosón, és közben megpróbálta összeszedni magát. Az épület a tárva-nyitva álló szobaajtók ellenére sem szellőzött, a hőség pedig szinte fojtogató volt. Egy újabb összkomfortos, állandó számítógépes klimatizálásra tervezett modern épület: a szobák apró ablakai alig voltak nyithatók, bent pedig majdhogynem olyan meleg volt, mint odakint, ha nem még annál is melegebb.

Az első szobában egy öreg hölgyet talált. Jól emlékezett rá, Alzheimer-kórban szenvedett. A saját mocskában hintázott előre-hátra az ágyán, az ágyneműt már rég lerúgta magáról.

A következő szobában két idős úr lakott, egyikük egy mozdulatlan elektromos tolókocsiban ült, a másik az ágyán feküdt, vizelete átitatta a lepedőt.

Mindketten felnéztek, amint belépett.

– Hoznál nekünk egy kis vizet, fiam? – kérdezte a tolószékes úr, még a mostani pokoli körülmények között is végtelenül illedelmesen.

– Persze.

John kiment a szobából, vissza a nővérpulthoz.

– Kaphatnék egy kancsó vizet?

A lány csak a fejét rázta.

– Tegnap éjjel óta nincs.

– Hogy érti, hogy nincs?

– Hát így. Nincs folyó víz.

– És a biztonsági tartály? Nem kéne lennie egynek valahol?

– Azt nem tudom – válaszolt a nővér közömbösen. – Azt hiszem van egy kút vészhelyzet esetére, a generátor működteti.

– Uramisten.

John benyitott a folyosóról nyíló fürdőszobába, de megint csak fuldokolva tántorodott vissza. Az egyik vécén egy nő ült összegörnyedve… Halott volt. Az apró mosdóban máris átható rothadásszag terjengett.

John visszafordult, és berontott a folyosó végi konyhába. Egy idős férfit talált bent; a járókeretével egyensúlyozva álldogált a hatalmas, nyitott hűtőszekrény előtt, kezében egy csomag mirelit hot doggal. Nyersen és hidegen majszolgatta őket.

– Üdv – köszöntötte kedélyesen a férfi. – Kér egyet? – nyújtotta John felé a csomagot.

– Köszönöm, nem.

John a csaphoz rohant, és megnyitotta; semmi sem történt.

– Bassza meg.

Átszaladt az ebédlőbe, és leemelte egy a padlóba süllyesztett fémtároló tetejét, amiben többnyire jeget tároltak. A tároló alján összegyűlt vízből megtöltött két műanyag poharat, majd visszasietett velük a két idős úr szobájába.

– Hála istennek – súgta a tolószékes férfi a vizet szürcsölve. Az ágyban fekvő beteget Johnnak kellett megitatnia, magától képtelen lett volna rá.

A tolószékes úr egy régi, „Első gyalogos század – Omaha Beach 1944–2004” feliratú baseballsapkát viselt. Kitüntetések is virítottak rajta, John egyből fel is ismerte őket: egy Gyalogosjelvény, egy Ezüstcsillag, két Bíbor Szív és egy miniatűr őrmesteri csík. John elszörnyedve nézte, amíg az öregúr ki nem itta a poharat, és újból felé nyújtotta.

– Nem akarok a terhedre lenni, fiam – suttogta –, de a székem meg se mozdul. Hoznál nekem még egy pohárral?

– John, hol a pokolban vagy?

A folyosón Jen hangja visszhangzott.

– Itt vagyok!

– Uram, hamarosan visszajövök – mondta John, mielőtt kisietett a szobából.

A folyosón ezúttal igyekezett nem benézni a tárva-nyitva álló ajtókon, bár ez nem volt könnyű. Először egy idős, meztelenül kucorogva zokogó nőt pillantott meg a szeme sarkából, a következő szobából pedig ismét gyomorforgató bűz áradt kifelé. Muszáj volt bepillantania… Egy felfúvódott férfi feküdt az ágyon, lábánál rég lerugdosott ágyneműk, arca már sárgállott a rothadás első stádiumában. A szobatársa egy székben üldögélt mellette, és üres tekintettel bámult ki az ablakon.

Végül elérte Tyler szobáját. Jen az ajtóban sírdogált.

– Haza kell vinnünk – motyogta.

John egy pillanatra megrémült, hogy már Tylert sem találják életben: apósa feje hátrabillent, arcát többnapos borosta borította. Az intravénás infúzió még mindig a karjában volt, bár a tasak maga már régen kiürült. A gyomrába vezető táplálócsövet elektromos pumpa működtette, a tápszer pedig egy külső, műanyag tárolóból jött… Ez utóbbi is csontszáraz volt.

Tyler félig-meddig volt csak magánál, és összefüggéstelenül motyogott.

Itt is átható ürülékszag úszott a levegőben, John pedig tovább küzdött a gyomra és a kiújuló hányinger ellen – az ilyesmit soha nem bírta elviselni. Bár annak idején sokat dicsekedett vele, végül milyen jó apa lett belőle, a pelenkázás mégis Mary feladata volt. A rémálomszerű kemoterápiás kezelések alatt ugyan végig férfiasan kitartott a felesége mellett, és fogta a kezét, amíg hányt, majd rendbe szedte, de utána maga is egyből szaladt a fürdőszobába hányni. Mary halála után általában Jen jött át segíteni, ha a gyerekek elkaptak valamit és lebetegedtek. John minden porcikájában egyre inkább rettegett attól, amivel most kellett szembenéznie.

– Én majd tisztába teszem – mondta Jen –, te csak szerezz egy gurulós hordágyat valahonnan, amivel ki tudjuk vinni a kocsihoz.

– Mégis hogy akarod tisztába tenni? – fuldoklott John.

– Mondom, keress egy hordágyat! A többit bízd rám.

John kihátrált a szobából, és visszarohant a nővérpulthoz.

– Hazavisszük az apósomat.

– Helyes – mondta halkan Caroline.

– Mégis hogy a pokolba hagyhatják, ami itt folyik?

A lány felnézett rá, és csendesen szipogni kezdett.

– Senki sem jött be dolgozni. Én már… Már az óta itt vagyok, hogy elment az áram. Wallace és Kimberly tegnap este mentek el, azt mondták, haza kell jutniuk valahogy a gyerekeikhez. Megígérték, hogy visszajönnek, de nem jöttek. Engem is vár otthon a kislányom… Az apja egy utolsó görény, lelépett valaki mással. Félek, hogy nem ment át vigyázni rá, és most is egyedül van.

Caroline arcán könnyek patakzottak.

– Muszáj rágyújtanom – mondta félig magának John.

A nővér meghallotta és bólintott, kotorászott egy kicsit a táskájában, és előszedett egy doboz cigit, mintha John kifejezetten tőle kért volna füstölnivalót.

John megrázta a fejét és benyúlt a saját zsebébe, két szál cigit vett elő, az egyiket átnyújtotta Caroline-nak. Mindketten rágyújtottak. Szanatórium ide vagy oda, gondolta magában John, a füst legalább elfedi a bűzt, és egy kicsit talán a lány is megnyugszik tőle.

Caroline mélyet szippantott, majd kifújta a füstöt; könnyei lassan apadni kezdtek.

– Kellene egy hordágy.

– Azt hiszem, a másik folyosón talál egyet. Waldo vitte el néhány órája.

– A betegek… Mikor kaptak enni és inni? Mikor mosdatták meg őket utoljára?

– Nem tudom.

– Akkor törje a fejét, a fenébe is.

– Talán úgy két napja. Onnantól minden széthullott. Mr. Yarborough meghalt, aztán Miss Emily és Mr. Cohen is. Senki sem jött értük. A halottasházból általában fél órán belül ideér a kocsi. Úgy emlékszem, hívtam is őket, de nem jöttek. Mrs. Johnston elesett a huszonhármas szobában, és valószínűleg eltörte a csípőjét, Mr. Brunelli pedig megint szívrohamot kapott. Mostanra mindannyian csak haldokolnak. Mindenki. Miss Kilpatrick itt van a szomszéd szobában – halott. Istenem, mennyire szerettem – Caroline újra szipogni kezdett.

Miss Kilpatrickra John is emlékezett, az intézet egy meglepően fiatal lakója volt. Deréktól lefelé bénult meg egy csúnya autóbalesetben. Egészen jól haladt a rehabilitációval, már nem kellett volna sok, hogy hazamehessen. Fizikatanár volt a helyi középiskolában, amíg bele nem szaladt a kocsijába egy részeg vezető – az egyik diákja.

– Egy ollóval vágta fel az ereit a nappali helyiségben.

John ezek szerint észre sem vette, amikor bejött.

– Azt mondta, tudja, mi történt, és úgysem élné túl.

– Caroline, segítséget kell szereznie. Ez így nem mehet tovább.

– Nem tudok. Csak egy egyszerű nővér vagyok. Ilyesmire nem készítettek föl, uram.

Újra sírni kezdett.

– Hol van az igazgató?

– Az irodájában, azt hiszem.

John bólintott, otthagyta Caroline-t, és elindult az épület másik szárnya, a vezetőségi irodák felé. Bár az igazgatói iroda ajtaja csukva volt, ezúttal nem vesztegette az időt kopogással.

Az igazgatónő az asztalra borulva aludt.

– Ira, ébresztő! – kurjantott dühösen John.

A szunyókáló nő felriadt, és hirtelen felkapta a fejét.

– Matherson professzor?

– Úgy bizony.

Az igazgatónő a szemét dörzsölve ült fel a székében.

– Gondolom, eléggé felzaklatta a helyzet.

– A „felzaklatott” nem a megfelelő kifejezés. Botrányos, ami itt folyik.

Ira csendesen bólintott.

– Tudom. Négy emberem van az épületben, de lehet, hogy már csak három. Végül, azt hiszem, Kimberly is elment. Az utolsó konyhai kisegítőket pár órája küldtem le a városba segítségért, de egyelőre senki se jött vissza. Nincs víz, nincs légkondicionálás, a hűtőszekrények az étel és a gyógyszerek számára nem működnek…

A hangja elcsuklott, majd a tekintete az asztalon heverő teendőlistára vándorolt. John számára egyértelműnek tűnt, hogy rég összeroppant a helyzet és a felelősség súlya alatt, most pedig védekezésképp megpróbált egy egészen mindennapi, triviális rutinba menekülni.

– Amikor legutóbb körbejártam, tizenhét halottunk volt. Hat betegért eljött a családja… Maradt negyven beteg, és három túlterhelt dolgozó. Normális esetben több mint harmincan dolgozunk itt mindennap.

Az ember azt hinné, senki sem hagyja magára a hozzátartozóit, John azonban rövidesen rádöbbent, hogy egy efféle helyzetben ez milyen kemény feladat is valójában. Egyeseknek már egyáltalán nem is élt családtagjuk a közelben. Ha egy nyugdíjas házaspár a városba költözött, és az egyikük meghalt, a másik nagy valószínűséggel a szanatóriumban kötött ki. A gyerekek persze a szélrózsa minden irányában, New Yorkban, Kaliforniában, Chicagóban… Ahogy Amerikában lenni szokott.

A jelen helyzetben még a mindössze tíz-tizenöt kilométerre lakó helyieknek is nehéz lett volna eljönniük a hozzátartozóikért. Egyszerűen képtelenek lennének hazavinni a beteg, demens vagy haldokló szüleiket vagy nagyszüleiket. Hogyan is tehetnék? Sokan valószínűleg azt hitték – vagy inkább szerették volna hinni –, hogy a nagyi úgyis biztonságban van, nem hiába fizetnek havi ötezer dollárt a szanatóriumi ellátásért.

– Valamit márpedig tenni kell – próbált megtörve vitatkozni John.

– Várom a javaslatokat – válaszolta halkan az igazgatónő. – Azt még nem is mondtam, hogy tegnap éjjel kiraboltak minket.

– Micsoda?

– Huligánok. Az egyiknél fegyver is volt, a gyógyszereket követelték. Elvitték az összes fájdalomcsillapítót, a tablettákat és a folyékony morfiumot is.

– Mégis kicsodák?

– Nem tudom. A fegyveres kopasz volt, fülbevalós, a bal karján kígyótetoválással. Egy piros motoron jött.

– Állatok.

A morfiumból Tyler is kapott; ha magához tér, nélküle iszonyatos fájdalmai lesznek.

– Én is ezt mondtam, de csak kiröhögtek.

Erre már John sem tudott mit mondani, és egyszerre végtelenül sajnálni kezdte Irát. Jól ismerte, sikeres asszony és jó ember volt, a legidősebb fia pár éve még John cserkészcsapatába járt.

– Most visszamegyek a városba, és kiderítem, hogyan tudnánk evakuálni innen a betegeket.

– Köszönöm.

– Az apósomat pedig hazaviszem.

– Helyes.

– Mi a helyzet a táplálócsővel? Milyen keveréket kap enni?

– Az ön helyében már nem igazán bíznék a keverékben, hűtve kellene tárolni. Néhány dobozos Ensure étrend-kiegészítőnk még talán van valahol. Az etetést magát most már csak tölcsérrel lehet megoldani.

John bólintott, de a gyomra egyre kevésbé bírta a gyűrődést.

– Jobb, ha most megyek.

Az igazgatónőt az irodája tompa magányában hagyta, majd elindult a másik szárny felé vezető folyosón. A helyzet itt még pokolibb volt – már ha ez egyáltalán lehetséges –, ez volt ugyanis a kórház „zárt osztálya”, az összes alzheimeres és demens pácienssel. A mozgásra még képes betegek mind kint álldogáltak és céltalanul lézengtek a folyosón. John közeledtére kinyújtották a kezüket, néhányan beszéltek is hozzá, mások csak motyogtak vagy érthetetlen hangokat adtak ki magukból. John hirtelen mintha egy szürreális álomba pottyant volna, ahol nem állhat meg és nem segíthet senkinek; ha mégis megpróbálja, örökre a rémálom foglya marad.

Épp egy vészkijárat előtt haladt el, amikor az ablakon át egy lassan az erdő felé botorkáló beteget pillantott meg. A biztonsági rendszer rég nem működött már, így az otthon legmodernebb ketyeréi, például a bokára csatolható jeladók sem használtak semmit, amik működőképes állapotban automatikusan jeleztek a nővérpultnak, és bezárták az ajtót, ha egy demens beteg próbált meg kijutni az épületből. Ennek tudatában Johnt már az meglepte, hogy a járni tudók közül még bárki az épületben volt. Abba, hogy hányan kószáltak öntudatlanul az erdőben, bele se mert gondolni.

Meglátott egy hordágyat a folyosó végén, közelebb érve azonban hirtelen visszahőkölt. Egy apró, aszott bőrű, idős úr feküdt rajta; egy öreg hölgy álldogált mellette, és egyre csak a férfi ősz haját simogatta.

John tovább közelített, és már-már eltökélte magát, hogy mindenképpen megszerzi a hordágyat, amikor az idős hölgy lassan ránézett. John elszántsága azonnal szertefoszlott, és visszakozva kihátrált a zárt osztályról.

Újra Tyler kórterme felé vette az irányt. Jen időközben valahogy tényleg rendbehozta a férjét, a szennyes ágyneműk a padlón hevertek, Tyler pedig egy szakadt pokrócba bugyolálva várakozott. Jen nyugodt tekintettel nézett rá. Johnt immár sokadjára nyűgözte le anyósa lelki tartása.

– Szereztél hordágyat?

– Nem. Majd én kiviszem.

Jen már kivette a tápláló- és az intravénás csövet. John óvatosan Tyler térde és hóna alá nyúlt, majd megpróbált felállni. Lesoványodott és beteg idős férfi létére Tyler még így is meglepően nehéz volt, Johnnak pedig már az első lépés megtételéhez komolyan össze kellett szednie magát. Lassan kimanőverezett a szobából, majd tovább az otthon folyosóján, egyre gyorsabban haladva, nehogy idő előtt elfáradjon vagy véletlenül elessen beteg apósával a karjában. Elhaladtak a nővérpult mellett; Caroline nem szólt, Jen pedig előreszaladt, hogy kinyissa a bejárati ajtót.

A nappali helyiség sarkában John ezúttal már észrevette Miss Kilpatrick összegörnyedt holttestét. Legyektől nyüzsgő, beszáradt vértócsa színezte alatta a berber szőnyeget.

Az épületből kiérve John szaporán kapkodta a levegőt, és igyekezett minél gyorsabban a kocsihoz érni. Óvatosan beültette apósát a hátsó ülésre, mire az öreg szeme lassan kinyílt, és halványan megcsillant benne a felismerés.

– Most már minden rendben lesz, Tyler. Hazaviszünk. Nincs semmi baj.

Hallható választ sem John, sem Jen nem várt már tőle; a rák régen átterjedt a torkára és a hangszálaira, mostanra már valahol a mellkasában járt. Légzése érdes és reszelős volt, mintha állandó tüdőgyulladás kínozná.

Arra azonban még így is jutott ereje, hogy megszorítsa John karját, majd lassan elengedje.

– Jen, indítsd be a kocsit. Egy pillanat, és jövök – adta át a kulcsot John, majd visszasietett a nővérpulthoz.

– Caroline, kellene pár Ensure tápszer.

A nővér a raktárszoba felé mutatott. John benyitott, és újból ádáz harcra kényszerült a gyomrával: a raktár padlóját hányás borította. Óvatosan kikerülte a tócsát, majd egyenként föltépte a polcokon sorakozó dobozokat. A jobb kezén lévő kötést ekkorra már teljesen átitatta valami, végül teljesen le is csúszott a kezéről. A polcokon és a földön mindenütt üres kartondobozok hevertek. Már majdnem feladta a kutatást, amikor két, egyenként huszonnégy flakont tartalmazó kartondobozra bukkant. Felkapta őket, és már ki is hátrált a folyosóra.

Egy pillanatig habozott, majd a két idős úr szobája felé sietett. Két hatos dobozt vett elő, és a baseballsapkás öreg veterán ölébe tette őket.

– Köszönöm, amit annak idején értünk tett, őrmester – súgta neki.

Az öregúr mosolyogva bólintott. John eleinte igencsak feszengett, végül azonban nem tudta megállni, hogy vigyázzba ne vágja magát és ne szalutáljon az idős úrnak, aki erre igyekezett kihúzni magát a székben, újra elmosolyodott, és viszonozta a gesztust. John végül otthagyta, és elindult a kocsihoz.

A maradék tápszert bedobta az első ülésre, majd bemászott a kocsiba.

– Tűnjünk innen, de gyorsan – mondta.

Elfordult az épülettől, hogy ne is lássa a környéken céltalanul bolyongó betegeket. Jól tudta, ha megáll, újra a zárt osztály benti lidércnyomásában találja magát, míg Tyler a hátsó ülésen kuksol a rekkenő hőségben.

Visszafordultak a poros földútra, és pár percen belül már be is kanyarodtak a kocsibejáróra.

– Ben, Elizabeth! – kiáltotta John.

A két fiatal épp csurom vizesen, kacarászva mászott kifelé a medencéből. Amint meglátták, ahogy John kiemeli Tylert a kocsiból, mindketten megtorpantak.

Elizabeth sírva tántorodott vissza.

– Ó, papa!

– Mit segítsek, uram? – kérdezte feszülten Ben.

– Csak nyisd ki az ajtót!

Jennel szorosan a nyomában John bevitte Tylert a házba. Egyből Jennifer szobája felé indult, ahol végül óvatosan az ágyra fektette az apósát, majd felállt.

Jen széket húzott Tyler mellé, leült, és gyöngéden simogatni kezdte a férje arcát.

– Minden rendben, Tyler. Itthon vagyunk; itthon vagyunk – suttogta.

John kihátrált a szobából, és hirtelen elemi erővel tört rá a mosakodhatnék. Elizabeth a nagyszobában állt, és kikerekedett szemekkel bámult Jennifer szobája felé.

– Elizabeth.

A lány képtelen volt abbahagyni a sírást.

– Nem lesz könnyű, tudom, de valahogy ezt is meg fogjuk oldani. Hozz egy vödör vizet, kérlek. Melegítsd fel a kerti grillen, keress egy szappant meg néhány törülközőt, és segíts a nagyinak.

Elizabeth még szipogott egyet, és bólintott.

John ezúttal határozottan örült, hogy Jennifer nem volt otthon, és így mindezt nem kellett végignéznie.

Bement a fürdőszobába. Egy vödörből némi vizet öntött a mosdókagylóba, és alaposan megmosta a kezét, a sebét pedig fájdalmas grimaszok közepette denaturált szesszel dörzsölte be. Karjában fel-alá cikázott az éles, metsző fájdalom.

Egy régi lepedőből csíkot szakított, és sietve újra bekötözte vele a kezét, majd visszament Jennifer szobájába.

– Jen, jól vagy?

Jen felnézett rá, és mosolygott.

– Persze. Őt most már rám bízhatod. Köszönöm, John.

Ben megjelent az ajtóban a vödörnyi meleg vízzel. Elizabeth kicsit habozott, mielőtt belépett volna a törülközőkkel és a szappannal.

– Elizabeth, drágám, a nagyapád büszke ember – mondta komoly arccal Jen. – Nem hinném, hogy szeretné, hogy a kisunokája így lássa.

Eztán Johnra emelte a tekintetét.

– John, a te gyomrodnál meg nincs gyengébb az egész világon. Mi lenne, ha ti ketten inkább kint várnátok?

– Én maradok – jelentette ki halkan Ben.

Mindhárman meglepve néztek rá.

– Ugyan, számtalanszor tettem már tisztába a kisöcsémet – mondta a fiú. – Szeretnék segíteni.

– Ez igazán szép tőled, Ben.

– Nekem be kéne mennem a városba – mondta John. – Megnézem, hátha küldhetek valamiféle segítséget a szanatóriumba.

– Ez jó ötlet.

John egy pillanatig tétovázott, majd Elizabethre nézett.

– Eljöhetnél velem.

– Biztos?

– Persze.

A lány megkönnyebbülten nézett rá, majd együtt lassan kisétáltak a kocsihoz.

– Ne haragudj, apu, de azt hiszem, ezt nem tudtam volna végigcsinálni. De azért megpróbáltam volna.

– Szívem, semmi baj. Kis híján én is viszontláttam a reggelimet. Kösd be magad!

Elizabeth halkan felnevetett, bár igazából még mindig a trauma hatása alatt állt.

– Apu, ez egy 1959-es Edsel. Nincs biztonsági öv.

Begurultak a városba, John pedig egyből úgy érzezte, hogy egy teljesen más világban találta magát, mint amit legutóbbi látogatása után maga mögött hagyott.

Pete ingyenes kültéri grillbüféje bezárt, a kisvárosi fesztiválhangulatnak nyoma sem volt. Az általános iskola előtt két puskával felfegyverzett rendőr őrködött, az épületből pedig hosszú sorok kígyóztak. Az iskola előtti parkban tűz égett, fölötte kondérral.

A városháza, a rendőrkapitányság és a tűzoltóság körül legalább még egy tucat rendőr és tűzoltó alkotott élő kordont. Páran épp dobozokat rakodtak ki Jim Bartlett Volkswagen furgonjának hátuljából. A parkolóban jó néhány bicikli, pár motor (köztük egy öreg Harley-Davidson), egy, az autószerelő műhelyből való terepjáró, egy régi második világháborús dzsip, és néhány ütött-kopott mezőgazdasági kisteherautó állt. A tűzoltóság épületének kapuja nyitva volt, a tűzoltóautók egytől egyig kint vesztegeltek. Helyüket lassan átvették a dobozok, raklapok és ládák.

Egy másik sor a régi, vontatható katonai víztartály előtt kanyargott. Egy kirendelt őr felügyelte a műanyag kannákat szorongató embereket.

John leparkolt az útpadka mellett, és Elizabethtel együtt kiszállt a kocsiból.

– Fejenként egy gallon – ismételgette az őr újra és újra. John közelebb vonta magához a lányát, majd együtt indultak el a polgármesteri iroda felé.

A belvárosban a szintkülönbség miatt még mindig volt ugyan vezetékes víz, a domboldalban lakóknak már egyetlen gallonért is be kellett gyalogolniuk a városba.

Az egyik őr biccentéssel üdvözölte Johnt.

– Jó napot, professzor úr!

A férfi pár évvel korábban John tanítványa volt, felső tagozatos tanár lett belőle. John szégyellte, de a neve hirtelen sehogysem akart az eszébe jutni.

– Mi folyik itt?

– Charlie statáriumot hirdetett. Minden gyógyszert és egészségügyi felszerelést a tűzoltóságon gyűjtünk össze, no meg az élelmiszert, ami a boltokban még megmaradt. Az persze nem valami sok, az emberek már rég kirámolták mindet.

– A Food Liont én is láttam, de az összes többit is?

– Hát, azt hiszem, mondhatjuk, hogy szabályos fosztogatás volt. Az emberek benyomultak az üzletekbe, felkapkodták, ami kellett nekik, és már tódultak is kifelé. Helyenként nagyon csúnya dolgok történtek. Főképp az idegenekkel volt baj.

– Idegenek?

– Tudja, az autópályán rekedt népség, akik begyalogoltak a városba.

Az „idegen” szó hangsúlyától Johnt hirtelen kirázta a hideg. Ez nem hangzott jól.

– Asheville felől is sokan jöttek; néhányan egyébként itt élnek, csak pár napra ott ragadtak, sokan viszont csak elmenekültek a városból. Csak az elmúlt éjjel legalább ezren jöttek. Azt beszélik, Asheville-ben nagyon rossz a helyzet. Azt hallottam, hogy egy nagyobb tömeg, főleg fiatal kölykök, teljesen szétverték az asheville-i bevásárlóközpontot. Egy része le is égett. Ötvennél is több halottról beszélnek, a Tunnel út mentén meg több százan randalíroztak.

John megpróbálta befogadni és feldolgozni a számokat.

– Útközben is sokan meghaltak. Szívbetegek, idősek, egyszerűen összeestek az úton. Az egyik pasas állítja, hogy csak az autópálya 53-as kijáratától idáig húsz holttestet számolt össze.

Mindezt nehéz volt elhinni.

– Köszönöm. A polgármester bent van?

– Persze. Épp valami nagy megbeszélést tartanak.

John nem kért engedélyt, egyből megindult befelé. Elizabethet az ajtónál hagyta, és a lelkére kötötte, hogy ne menjen sehova. Az épületbe lépve tekintete először a falon látható emléktáblára esett: „2001. szeptember 11. Az első mentőalakulatok tagjainak emlékére, akik az életüket adták. Nyugodjanak békében.”

A folyosón vagy fél tucat férfi és nő járkált föl-alá a konferenciaterem csukott ajtaja előtt.

– A polgármesterhez jöttem – mondta John az egyik ajtónálló rendőrnek.

– Épp megbeszélés folyik, uram.

– Tudom, de ez sürgős.

– Uram, várnia kell.

– Ez nem várhat – emelte fel a hangját John.

– Uram, hagyja el az épületet, és várjon odakint.

John az egyetlen pohár vízért könyörgő veteránra gondolt a szanatóriumban, és nem tágított.

– Nem várok odakint, most fogok vele beszélni – mondta élesen. – Álljon félre!

– Uram, ne kényszerítsen, hogy feltartóztassam.

John rögtön látta, hogy távolról sem voltak egy súlycsoportban. Ránézésre az őr a múlt hét közepén még zöldfülű újonc volt csak a rendőri kötelékben. A legnagyobb feladat, amivel eddig szembenézett, a szombat esti trágár részegek megfélemlítése volt.

John átnyúlt mellette, megfogta a kilincset és erőteljesen belökte az ajtót.

– Uram! Azonnal lépjen vissza!

Charlie, Kate és Tom mind a teremben voltak Kellor dokival és – meglepő módon – Washington Parkerrel együtt. John egy látásból ismert idős házaspárt is megpillantott mellettük.

– Semmi gond, Gene, ez itt Matherson professzor. Gyere csak be, John.

John egy kurta bólintással rendezte nézeteltérését az őrrel, majd besétált a terembe. Minden szempár rászegeződött, és hirtelen kellemetlenül érezte magát, amiért ilyen erőszakosan kellett rájuk törnie, a szanatórium keserű emléke azonban hamar elnyomta az érzést.

– Mi borított ki ennyire, John? – kérdezte Charlie.

– Most jövök a Miller szanatóriumból. Mintha a pokol legmélyebb bugyrában jártam volna.

– Tisztában vagyunk a helyzettel, John – mondta Kate. – Mr. Parker hamarosan felküld egy csapatnyi önkéntes srácot a főiskoláról némi élelemmel és vízzel. Kellor doki nővéreket toboroz a menekültek közül, akik szintén segítenének.

– Azt hiszem, pár gyerek és néhány nővér édeskevés lesz – válaszolt John. – Mindenesetre hálás vagyok, Washington. Ezek szerint azt is tudjátok, hogy kirabolták a helyet? Pár rohadék elvitte az összes morfiumot, és a fájdalomcsillapítókat.

– Már rajta vagyunk, John – mondta halkan Tom.

John hirtelen újból szégyellni kezdte magát.

Charlie egy pillanatnyi habozás után kérdő tekintettel Kate felé fordult, aki bólintott.

– John, valójában téged is meg kellett volna hívnunk erre a megbeszélésre – mondta halkan Charlie. – Fontos dolgokban próbálunk dűlőre jutni, és a te segítséged is hasznos lehet. Ismered Barberéket?

John az idős párra nézett, akiket már a folyosóról is látott – egyszerre rádöbbent, honnan is ismerte őket. Egy nyári lakjuk, sőt inkább afféle kúriájuk volt fenn a szorosban, nem messze az anyósáék házától.

Eléggé elgyötörtnek tűntek; Mrs. Barber különösen sápadt volt, mintha alig-alig tudna ébren maradni.

– Épp az imént futottak be Charlotte-ból.

Don Barber, az idős férfi csak kurtán bólintott.

– Folytassa csak, Barber úr! – mondta Kate.

– Nos, ahogy már mondtam – vette fel a fonalat Don –, tegnap reggelre teljesen elszabadult a pokol, és vele az emberi balgaság. Az áramkimaradás utáni reggel néhány helikopter érkezett Fort Bragg felől. A város mellett szálltak le, és egyből vagy egy tucat fegyveres katona pattant ki belőlük. Valami helyi őrnagy, egy jó nagy seggfej fogadta őket a város nevében. A megbeszélés húsz percig se tartott, a helikopterek újra felszálltak, valaki meg azzal szaladt vissza a városba, hogy hadban állunk.

Egy darabig senki sem szólalt meg.

– Hadban kivel? – kérdezte végül Tom.

– Azt nem tudom. Senki se tudja. Egyetlen idióta kellett a pánikhoz… Kiáltozva futott végig a városon, hogy háború van… Hogy ledobták az atomot, és esélyünk sincs, máris vége mindennek… Ennél nem is kellett több. Egyetlen ostoba szarházi.

Don Barber egy pillanatra elhallgatott és a feleségére sandított.

– Bocsánat, drágám.

– Ostoba egy szarházi volt, az már biztos – suttogta az idős hölgy szemét épphogy csak résnyire kinyitva, John pedig önkéntelenül is elmosolyodott.

– Nézzék, én még emlékszem 1941-re. A Kennedy-gyilkosságra 1963-ban, a Reagan elleni merényletre, és persze 2001-re. Tévénk és rádiónk mindig volt. Tudtuk, mi folyik körülöttünk, valaki mindig volt, aki megmondta, mit kell tennünk. Voltak vezéreink, akik összefogtak minket. Most vákuumban lebegünk. Egyetlen idióta elég volt… Az emberek a helikoptereket látva már úgyis régóta gyülekeztek a környéken. Lementem az utcára, és a saját fülemmel hallottam, ahogy a legvadabb rémtörténetek szájról szájra terjedtek, akár a futótűz. Mindenki atombombákról hadovált, aztán valaki elkurjantotta magát, hogy a sugárzás hamarosan mindannyiunkkal végez. Nem is kellett több: a belvárosban egy órán belül kitört a pánik. Fosztogatás, gyilkosságok… Az őrület megfékezhetetlenül elszabadult.

– A rendőrséget teljesen felkészületlenül érte az egész. Éjjel még minden csendes és nyugodt volt. A zsaruk és a tűzoltók még korábban lefoglaltak pár működő régi autót, azokkal járőröztek föl-alá az utcákon, megafonokkal nyugtatva az embereket, hogy már úton a segítség. Eleinte működött is a dolog, a pánik azonban véget vetett mindennek.

John habozott, de végül muszáj volt rákérdeznie.

– Ezek szerint valóban nukleáris támadás volt? Teljes, nyílt offenzíva?

Don Barber a fejét rázta.

– Ismerem a megye kerületi ügyészét, még az irodájába is sikerült bejutnom. Igazából egy nyomorult kis bürokrata, semmi több, két perc elég volt neki a katonai tájékoztatásból, és egyből menekülőre fogta a dolgot. A lényeg, hogy biztosat csak nagyon keveset lehet tudni. Emlékezhetnek rá, hogy a New York-i támadás után jól működő kommunikációs csatornák mellett is beletelt néhány napba, mire kitisztultak a dolgok, és pontosan megtudtuk, mi is történt valójában. Namost, az ügyész azt mondta, a tájékoztatás szerint egy, talán két vagy három nukleáris detonáció történt az Egyesült Államok fölött, jó magasan, néhány száz kilométerre a felszín fölött.

– Tehát egészen biztos, hogy EMP volt – szólt közbe John.

– Az ügyész is valami ilyesmit emlegetett. Ha minden igaz, arról is tájékoztatták őket, hogy Fort Braggben megmaradt néhány védett helyen tárolt kommunikációs eszköz, pár repülő és egyéb járművek is. Az efféle védett helyeket leszámítva az Egyesült Államok teljes energiahálózatának annyi, azokat a rádiókat és más masinákat kivéve, amelyek védve voltak egy ilyen támadással szemben. Az őrnagy legalábbis ezt mondta, meg azt, hogy a hadsereg már dolgozik a helyreállításon, a lakosság pedig próbáljon nyugodtan várakozni. Állítása szerint hetekbe telik majd a dolog.

Don megcsóválta a fejét.

– Őszintén szólva jobban jártunk volna – folytatta lemondón –, ha egyáltalán nem jönnek helikopterek és nem tájékoztatnak semmiről. Az, ahogy az a katonatiszt leszállt nálunk, és egyből, mindenféle segítségnyújtás nélkül le is lépett, csak azt erősítette az emberekben, hogy magukra maradtak, ami persze csak tovább fokozta a pánikot.

– Pár hét, a büdös francokat – mormogta John.

Don elhallgatott.

John hirtelen Kate-re nézett.

– Elolvastad a jelentést, amit a múltkor itthagytam? – kérdezte.

Kate bólintott.

– Számoljunk inkább hónapokkal, sőt évekkel. Mr. Barber információi csak megerősítik, amitől féltünk.

– Tudom, John.

Hanglejtésével Kate egyértelműen nyugalomra próbálta inteni Johnt, aki megértette a célzást, és belátta, hogy a polgármesternek igaza van.

– Ezek után mi történt? – kérdezte Dontól Charlie.

– Hát, addigra már igencsak kiéleződött a helyzet. Korábban, közvetlenül az áramkimaradás után két repülő is lezuhant a városban, az egyik egy hatalmas Boeing 737-es. Rettenetes volt. Egyesek azt hitték, valami meghiúsult terrortámadásról lehet szó. Ahogy mondtam, kommunikációs eszközök nélkül a szóbeszéd megelőzte az igazságot, ahogy mindig. Senki sem tudott semmit, vagyis hirtelen mindenki szakértőnek képzelte magát; nem tartott soká, mire az emberek egymást kezdték halálra ijeszteni a rémképeikkel. Ekkor döntöttem úgy, hogy ideje eltűnni Charlotte-ból, és Wendy-vel végül elindultunk ide.

– De miért pont ide? – kérdezte Kate.

– Mert itt biztonságban vagyunk – válaszolt Don. Körbenézett a teremben, mintha valamiféle megerősítést várna.

– Úgy van, Don – mondta Charlie. – Most már jó helyen, jó szomszédoknál vannak.

– Szóval fogtam magam, és elindultam haza az irodámból. A távolság ott és akkor a legkeményebb hat és fél kilométernek tűnt, amit életemben meg kellett tennem, beleszámítva azt is, amikor Koreában lezuhantam, és valahogy vissza kellett jutnom a mieinkhez a front barátságos oldalára. Végül sikerült hazaérnem Wendyhez, onnan pedig két teljes napba telt, mire kijutottunk a felszállóhelyre, ahol az L–3-ast parkoltattam.

– Mi a fene az az L–3? – vetette közbe Tom.

– Az Aeronca katonai felderítő repülőgép típusjelzése. Eredetileg a második világháborúban használták, de mi Koreában is repültünk vele tüzérségi felderítéseken. Ez a modell majdnem szakasztott ugyanolyan, mint amivel Koreában repültem.

Don elmosolyodott.

– Úgy tíz éve, roncsként találtam rá, aztán sok éven át lassanként restauráltam az eredeti állapotába. Gyönyörű madárka; alacsonyan és lassan repül, csak úgy szeli a levegőt.

John arcára őszinte vigyor ült ki. Mint megannyi veterán katonánál, az évek súlya egyből elpárolgott Don arcáról, ha valami ilyesmiről beszélt, szeme pedig újra fiatalosan csillogott, ha épp a régi emlékekről mesélt.

– Amíg a leszállóhely felé gyalogoltunk, végig attól rettegtem, hogy elvitték vagy tönkretették, de szerencsére érintetlenül állt a hangárban. A mai szemnek már nincs benne semmi értékes, hisz szinte minden eredeti benne… Könnyen lehet, hogy épp ez mentette meg. Nincs benne elektromos alkatrész, korabeli rádiót pedig nem találtam, szóval a repüléseknél általában egy kis kézi GPS-berendezésre hagyatkoztam. Az persze kisült, a gépnek viszont kutya baja.

Rövid szünetet tartott.

– A régi időkben csak gázt adott az ember, a pumpával feltöltötte a hengerdobokat, gyújtást adott, míg valaki belökte a propellert, és már repült is.

– Vagyis ezzel a repülőgéppel jutottak el idáig? – kérdezte John.

– Úgy van. Úgy négy órával ezelőtt szálltunk föl, aztán tettünk még pár kört Charlotte fölött.

Don hangja megbicsaklott, és lehajtotta a fejét.

– Koreában láttam igazán csúnya dolgokat. Ott voltam, amikor a komcsik másodszorra foglalták vissza Szöult. Sose hittem volna, hogy mindazt, amit ott átéltem, Amerikában látom majd viszont.

– Mit látott? – kérdezte halkan Kate.

– Vegyük először szeptember 11-ét! Az emberek aznap New Yorkban és Washingtonban egyaránt összefogtak egymással. Ha visszagondolnak, ott nem volt igazi pánik. A polgármester beszédet mondott a tévében, aztán maga az elnök is… A vezetők összekovácsolták az embereket. Most légüres térben vagyunk. Ahogy mondtam, a városok irányíthatatlanná váltak. Charlotte belvárosa lángokban állt. Semmilyen tűzoltó felszerelés sem volt kint, a víznyomás már akkor is labilis volt, amikor elindultam hazafelé az irodából. Mire hazaértem, már egy csepp víz sem jött a csapból. Az emberek kivetkőztek önmagukból, és randalírozni, fosztogatni kezdtek. – Don egy pillanatra szünetet tartott. – Láttam holttesteket az utcán heverni. A nemzetőrség körülvett egy bevásárlóközpontot, de egyszerre ezrek próbáltak bejutni a felhalmozott élelmiszer-tartalékok miatt. Látni lehetett, ahogy a katonák egyre hátráltak, és végül a tömegbe lőttek. Olyan volt – Donnak hirtelen elakadt a lélegzete –, egészen olyan, mint egy régi híradós tudósítás a második világháborúból. Mint Saigon eleste, vagy a szomáliai borzalmak. Sose gondoltam volna, hogy itthon, a saját hazámban látok majd ilyesmit.

Egy pillanatra újból elcsendesedett, és kinézett az ablakon.

– Az I85-ös autópálya mentén repültünk egészen a Hickory Nut-szorosig. Először le akartam szállni Asheville-ben, de ott mi várt volna ránk? Még úgy is közel ötven kilométerre lettünk volna innen.

– Láttak bármi mozgást odafentről? – kérdezte Charlie. – Különösen Asheville fölött.

– Néhány mozgó autót, ez minden. Sok helyen tüzek égtek, néhány ház és erdő is lángolt; a Craggy oldalában füstölgő tűzvészt nyolcvan kilométerről is látni lehetett. Egy kisebb helyi utasszállító roncsa fölött is elrepültünk nem messze Asheville-től. Még mindig lángolt.

– De miért zuhant le annyi repülőgép? – kérdezte Kate.

– Ma már szinte minden kereskedelmi utasszállító tele van tömve elektronikával – mondta Don. – A modern botkormányok már nem is csatlakoznak semmilyen vezetékhez, mint annak idején; az irányítópulton mindent számítógép vezérel. Ha annak annyi, lefogadom, hogy Amerika összes gépe orral lefelé, tehetetlenül csapódott a földnek.

– Jézusmária – sóhajtott Tom. – 2001-ben összesen négy gépet vesztettünk.

– Most számoljanak nagyjából háromezerrel, átlagosan ennyi volt a levegőben akkortájt, amikor lecsaptak ránk – mondta hűvösen Don. – Gépenként átlagosan kétszáz utas… Ki tudják számolni.

Mély levegőt vett, és úgy nézett el a látóhatár felé, mintha messze a sötét távolba látna.

– A bevásárlóközpont is égett, nagy tűzvész volt. Ez győzött meg végleg, hogy olyan közel szálljak le az itteni házunkhoz, amennyire csak lehetséges. Ha a repteret választom, biztosan nem jutunk el idáig. Odaföntről kiszúrtam pár száz méternyi üres útfelületet az I40-esen, a várostól nyugatra, a madárkám pedig éppen csak becsusszant a lyukba.

Tom önkéntelenül is vigyorogni kezdett.

– Sosem fogadott még furább látvány – mondta. – Egy repülő gördül le az autópálya egyik kivezetőjéről, és lassan bekanyarodik az Ingram’s üzlet előtti parkolóba. Külsőre szakasztott olyan volt, mint a régi katonai gépek, még a partraszálláskor felfestett azonosítócsíkok is ott virítottak az oldalán. A szívem majd kiugrott a helyéről, amikor megláttam – lelkendezett.

– Ugye őrizteted? – kérdezte Charlie.

– Még szép. Még nagy hasznunkra válhat.

– Köszönjük, Mr. Barber – mondta Charlie. – Őszintén örülök, hogy egy darabban sikerült hazaérniük.

– Nézze, eléggé tanácstalanok vagyunk… Valaki esetleg fel tudna vinni minket a házunkhoz?

– Úgy gondolom, elintézhetjük – mondta Charlie –, egy méltányos csere ellenében.

– És mi lenne az?

– Szeretnénk használni a repülőgépét.

– Amíg én repülhetek vele, semmi akadálya – mondta védekezőn Don. – Öt évembe telt, mire rendbehoztam, szóval rajtam kívül senki sem érhet hozzá. Egy kis barkácsmunka, és megoldom, hogy szokványos benzinnel is menjen. Csak mondják meg, merre menjek, és már röpülök is.

– Megegyeztünk.

Charlie fölállt, az ajtóhoz ment, és kinyitotta az házaspár előtt.

– Csak még egy dolog – fordult vissza Don. – Az autópályák. Tömve vannak emberekkel. Több ezren is lehetnek. Mint az egyiptomi kivonulás… Ráadásul sokan épp erre tartanak.

Don és Wendy végül eltűnt a folyosón, Charlie pedig becsukta mögöttük az ajtót.

– Ez várható volt – mondta halkan Charlie. – Annak idején beszéltünk erről az egyes városok ellen indított nukleáris támadásokra kihegyezett gyakorlatok során. Ha beüt a galiba, az első lépcső a fosztogatás és a lincselés, az emberek nyilván megpróbálják megszerezni, amiről úgy gondolják, segíthet nekik a túlélésben. Pár nappal ezután ébred fel a második számú ösztön, a tömeg pedig kollektíven menekülni kezd a városokból, szinte szó szerint vissza a természetbe. Ugyanez a helyzet a vegyi fegyveres támadásokkal. Először pánik, aztán mindenki menekül, amerre lát.

– De miért? – kérdezte Kate.

– Szerinted mi miért vagyunk itt, Kate? – szólt közbe John.

– Hogy érted?

– Mik a legalapvetőbb okai annak, hogy itt vagyunk, ebben a városkában? Persze, én Mary miatt költöztem ide, de az ő szülei miért maradtak itt? Úgy tűnik, van valamiféle belső ösztön, ami a dombok közé, a kisvárosokba hajt minket, mert ott nyilván biztosabb, barátságosabb, jobb az élet. Ott az emberek segítenek egymásnak. Ha belegondolsz, a támadás előtt mindannyian így gondolkoztunk.

– Hát a tegnap minden volt, csak nem barátságos – mondta Tom.

– Mennyire vadultak el a dolgok? – kérdezte John.

– Szóval te nem láttad?

John hirtelen nem tudta, Tom csak piszkálni akarja-e, netán Vern már rég beszámolt neki John Dollar Store-ban tett látogatásáról.

– Egész nap otthon voltam, és próbáltam rendbe tenni a dolgokat. Késő délután jöttem csak le a Food Lionba, de akkorra már teljesen kisöpörték.

– Aha. Vern mondta, hogy összefutott veled a Dollar Store-ban, amint épp a romok között kutakodtál – bökte ki végül hidegen Tom.

– Jesszusom, Tom, ha fosztogatni akartam volna, gondolod, hogy ott kezdem?

John hirtelen mérlegelni kezdte, vajon valóban fosztogatónak minősül-e a boltokban összeszedett néhány dolog miatt. Igaz, a háborús Oroszországban és Németországban sokkal kevesebbért is lepuffantották volna; Leningrádban egy szelet kenyér megfújásáért már akasztás járt.

– Akkor mit kerestél ott?

– Gyerünk, tartóztass csak le, ha arra megy ki a játék – csattant fel dühösen John.

– Elég legyen – szakította félbe a vitát Kate. – Mindketten nyugodjatok meg!

– John, itt tényleg elszabadult a pokol – mondta Charlie –, talán épp az én hibámból. Már az első nap ki kellett volna hirdetnem a statáriumot, de nem tettem. A második nap éjszakája tényleg olyan volt, mintha egy óriási pánikhullám csapott volna le a városra. Sokan még mindig nem tudják, valójában mi is történt, csak annyit, hogy igazán nagy a baj.

– Először nyilván mindenki a bankokba rohant a pénzéért. A számlákat manapság persze már mindenhol elektronikusan vezetik, a régebbi papírokat pedig időbe telik előásni. Nem úgy, mint a régi időkben, mikor mindenkinek kis könyvecskében vezették a dolgait és pecsétet nyomtak bele. Egy szó mint száz, a bankokban iszonyatos volt a nyüzsgés, Tom embereinek pedig fenn kellett tartaniuk a rendet a tolongásban, ez kötötte le őket a legjobban.

– A bankok persze hamar kifogytak a készpénzből. Mielőtt leállíttattam volna az egészet, egy nő – nem viccelek – ötvenezer dollárt próbált meg készpénzben felvenni a helyi First Charter-fiókban.

Ezen még John is majdnem elnevette magát.

– Mára már semmi értéke, csak papír, semmi több – sóhajtott Charlie.

– Ezt nem akarom hallani – szólt közbe Kate.

– Ne haragudj, Kate, de azt hiszem, jobb, ha hozzászoksz. Amíg a szövetségi kormány valahogy újra össze nem foltozza a rendszert, a forgalomban lévő papírpénz semmit sem ér. A teljes gazdaságunk elektronikus betétekre épült. Minden csak digitális szemfényvesztés volt, és ha a rendszer egyszer összeomlik…

– Gondolom, marad a cserekereskedelem – mondta Charlie.

– És te határozod meg a paramétereket – bólogatott egyetértőn John.

– De hogyan?

– Azt javaslom, először foglalj le mindent, ami a túlélés szempontjából hasznos lehet. Gyógyszerek, szerszámok, autóalkatrészek a kocsik átalakításához, építőanyagok, főképp csővezetékek, és persze az összes élelmiszer, amihez csak hozzáférsz. Foglald le őket, zárj el mindent ide, és vezess be jegyrendszert. Így a fejadagjegyek válhatnak a cserék alapjává mint átmeneti fizetőeszköz.

– Nekem ez nagyon komcsinak hangzik – mordult fel Tom.

– Túlélés – vágta rá élesen John. – És Tom, ismered a politikai álláspontom, szóval kérlek, ne sértegess.

– Nos, az általad említett dolgok nagy része már rég elpárolgott – mondta Charlie. – Teljesen felkészületlenek voltunk, ahogy már mondtam is, nem volt kidolgozott akcióterv. A bankok megrohamozása csak a kezdet volt, az emberek rövidesen csak úgy özönlöttek a boltokba, és mindent felvásároltak, ami a kezük ügyébe került. Járművek híján a rendőreink is kénytelenek voltak gyalogosan közlekedni, mint mindenki más, emellett nagyon hozzá voltak még szokva, hogy a rendőrautóikban rádión kapják az utasításokat és a tájékoztatást. Mire az ott őrködő egyik rendőrünk lefutotta a másfél kilométert, és jelentette nekünk, hogy mi folyik ott, az Ingram’s üzlet kifosztása már megállíthatatlan volt. Mire összeszedtük az embereinket, hogy gátat vessünk a káosznak, már le is csengett az egész. Voltak emberek, akik végigjárták az autópálya melletti gyorséttermeket, és nyers hamburgerhúsokat próbáltak felvásárolni több száz dollárért. Az élelmesebbek viszont csak benyomultak a város három nagy bevásárlóközpontjába, a húszas sorokból pedig hirtelen megállíthatatlanul kifelé csörtető embertömeg lett.

– Senki se próbálta megállítani őket? – John Tomra szegezte a tekintetét.

Tom felsóhajtott.

– John, a szomszédainkról, a barátainkról van szó. A mindenségit neki, a gyülekezeti tagokat, a gyerekeim barátainak a szüleit is ott láttam közöttük. Persze hogy megpróbáltam megállítani őket, de átkozott legyek, ha ezért rájuk lövök.

– Körülbelül húszan így is meghaltak – mondta Kate. – A nagy részük egyszerűen összeesett, szívroham. Az Ingram’s bolt kirakatát betörték, valaki a szilánkok közé zuhant, és még a helyszínen elvérzett.

– Az emberek rá se bagóztak, csak tolakodtak körülötte, amíg haldoklott – mondta halkan Tom.

John kinézett az ablakon, és látta, amint Jim Bartlett furgonja épp elpöfög az épület mellett, fel a Montreat úton, nagy dobozkupacot hagyva maga mögött.

– John, egészen szürreális volt – folytatta Charlie. – Mindenki gyalog jött, az utcán csak úgy hemzsegtek az emberek. Elsőre meglepőnek tűnik, de merem állítani, hogy a leginkább irigyelt tárgy a tegnapi nap folyamán a gurulós bevásárlókocsi volt. Az utolsó szálig szétkapkodták őket, és mindenki az út közepén próbálta hazatolni bennük a zsákmányát.

– Ami egyben a szívrohamok nagy részéért is felelős – szólalt meg végül Kellor doki.

John öreg barátjára nézett, aki még kezdő orvosként segítette világra Maryt, és akkor is ugyanúgy mellette volt, amikor négy éve Mary elhagyta azt. Jenniferrel is ő foglalkozott, és általában legalább havonta egyszer benézett hozzájuk, hogy „ránézzen a kedvenc kiscsajára”. Nem volt ritka, hogy John ilyenkor egy skót whiskyre és egy sakkjátszmára is marasztalni tudta, bár az orvos bánatára tíz menetből kilencet mindig John nyert meg.

– Elég volt hozzá a félelem és az, hogy az emberek hirtelen kénytelenek voltak ötven méternél többet gyalogolni – folytatta az idős orvos. – Nagyjából háromszáz halálesetnél tartunk, amióta elkezdődött ez az egész.

– Háromszáz?!

– És ez még csak nem is meglepő – folytatta szárazon a doki. – Elfelejtitek, milyen törékeny is valójában az emberiség legelkényelmesedettebb generációja. Szívrohamok, pár egészen ostoba baleset, legalább nyolc gyilkosság, és néhány öngyilkosság. Barátaim, ha kemény akarnék lenni, azt mondanám, hogy mindenki, akit eddig vérnyomásgyógyszerek, stentek, angioplasztikák, szívritmusszabályzók és egyéb egzotikus gyógymódok tartottak életben, a napokban távozni fog közülünk. Ráadásul mindannyian egyszerre.

John egy pillanatig Kellor arcát fürkészte, és megpróbálta kitalálni, vajon mi járhat még a fejében.

– Az EMP a szívritmusszabályozókat is kiütötte? – ugrott fel Charlie. – Istenem, az anyámnak is van.

Egyszerre mindenki rámeredt.

– Floridában él, semmi hírem felőle… – A hangja lassan elhalt.

– Sajnálom, Charlie – mondta Kellor –, de most nincs idő a mellébeszélésre. Furcsamód egyes szívritmusszabályozók továbbra is működnek, de az elemek előbb-utóbb le fognak merülni, vagyis a betegek napjai meg vannak számlálva. Sokan a támadás után perceken vagy órákon belül meghaltak.

John újra Charlie-ra nézett.

– A kezedbe kell venned az irányítást, Charlie – mondta élesen, előszedve a seregben begyakorolt erélyes hangszínét, hogy visszarántsa vele Charlie-t a megbeszélés valóságába. – Ráadásul különösen keménynek kell lenned, különben még rosszabbra fordul a helyzet. Egyelőre csak a pánik első szakaszában vagyunk.

– Mire gondolsz?

– Az emberek már elveszik, amiről úgy gondolják, később hasznukra válhat, de a nagy részük még nem tervez egy hétre vagy egy hónapra – itt John rövid szünetet tartott –, vagy akár egy évre előre. Összehívtátok már a lakosságot, hogy elmondjátok, mi történt, és hogy mi a teendő?

– Tegnap este megpróbáltuk – sóhajtott Kate –, de katasztrofális volt. Öt-hatszázan jöttek el, a hír elég nehezen terjedt. Majdhogynem csak rontottunk vele a helyzeten. Amint Charlie megemlítette az EMP-t és a nukleáris robbanást, sokan csak a „nukleáris” szót voltak hajlandók meghallani, pánikba estek, és kijelentették, hogy inkább hazamennek óvóhelyet ásni.

– Épp úgy, ahogy Charlotte-ban is Don Barber beszámolója szerint – szólt lemondón John. – Amint tudatosul az emberekben, hogy ez nem egy pár napos kaland lesz, a figyelmük lassan a többi túlélőre terelődik majd, előbb-utóbb pedig mindenki kíváncsi lesz, van-e pár eldugott konzerv a szomszéd pincéjében.

– Vagy egy ampullányi gyógyszer a hűtőládájában – mondta halkan Kellor. John tudta, hogy róla van szó, de nem reagált.

– Vagy még most megpróbáljuk összefogni a társaságot és fenntartani a rendet, vagy kitör a teljes anarchia.

– Mint abban a régi Alkonyzóna{9}-epizódban – vetette közbe Kate. – Tudjátok, amikor egy kellemes középosztálybeli baráti társaság bulizik, a rádió meg váratlanul bemondja, hogy kitört az atomháború… A társaság fél órán belül szó szerint ölni kezdi egymást, hogy lejuthassanak az óvóhelyre.

Érdekes, mára mennyire filmekben és tévéműsorokban gondolkodunk, morfondírozott magában John. Az Alkonyzóna. Tegnap este épp az a rész jutott eszébe, amikor a földönkívüliek elkezdték fel-le kapcsolgatni a világítást egyes családok házaiban, amire rövidesen mindenki bepöccent, és egymásnak esett, az űrlények meg a hasukat fogva röhögtek.

Vajon mit szólna a mostani helyzethez a sorozat atyja, Ron Serling? „Gondoljanak csak bele: a villanyt leoltják, Amerika pedig darabjaira hullik…”

– Hagyjuk a rohadt Alkonyzónát egy kicsit – mondta Tom. – Mi a helyzet a menekültekkel? Csak úgy nyüzsögnek a városban az idegenek, és engem most ez aggaszt a leginkább. Azt legalább tudjuk, hogy a saját szomszédaink közül kiben bízhatunk, de itt ez a temérdek idegen… Ki tudja, ők mire képesek. Arról nem is beszélve, hogy ha még többen jönnek, napokon belül mindannyian éhezni fogunk.

– Charlotte-ban még legalább egymillióan vannak – folytatta Charlie. – Ha a teljes Triad-régiót vesszük, még jóval többen. Ha csak minden századik ember indul el felénk, hamarosan húsz-harmincezer éhes szájat kell majd etetnünk.

Elhallgatott, és egy hosszú percig senki nem szólt semmit.

– Tervet kell készítenünk – szólalt meg végül Kate.

– Tervet, persze, de mifélét? – sóhajtott Charlie. – Mindenre volt előre kidolgozott tervünk, ezt leszámítva. Erre senki sem készült fel. Ezért nem tudtam, hirtelen hova is kéne kapnom – rázta a fejét szomorúan. – Arra vártam, hogy valaki megmondja, mi a teendő, hogy valaki lépjen helyettem. Ne haragudjatok.

– Charlie, ez a feladat mindannyiunkon kifogott volna – mondta John, bár valójában nem teljesen gondolta így. Charlie logikája mindenesetre érthető volt. Ezelőtt mindig úgy mentek a dolgok, mint a harcra készülő katonaságnál: a katasztrófahelyzetekre fel lehetett készülni. Ilyen erejű támadásra, ilyen helyzetre azonban senki sem számított, így senkinek nem volt előre kidolgozott taktikája sem. Az első pár nap, amikor annyi mindent tehettek volna, így hasztalanul elveszett.

– Talán Asheville-ben valaki fölülkerekedik a helyzeten – mondta Tom. – Mindannyian láttuk a helikoptert, ahogy egyenesen Asheville felé tart. Nekik talán van valamiféle összeköttetésük.

John egyelőre hallgatott. Asheville. A 64-estől az 53-as kijáratig tíz kilométer. Elizabeth szinte minden áldott nap kitalált valamit, hogy beugorhasson az ottani bevásárlóközpontba, de igazából sokszor John sem tett másképp: szinte minden héten betért a Barnes & Noble könyvesboltba, hogy a hadtörténeti kötetek között válogasson és kávézzon egyet, vagy elvitte a gyerekeket a kedvenc családi pizzázójukba, a Magic Mushroomba. Az étterem környéke a legkülönösebb hippik és dilinyósok gyűjtőhelye volt (ahogy Jennifer hívta őket), a gyerekek pedig mindig nagyon élvezték, hogy ebéd közben az utcai színes jövés-menést bámulhatták.

Egy tíz kilométeres út ismeretlen viszonyok között hirtelen igencsak veszélyes vállalkozásnak tűnt. Istenem, hát négy nap elég volt hozzá, hogy ennyire agorafóbiásokká váljunk és magunkba forduljunk?

– Úgy gondolom, holnap el kellene mennünk Asheville-be, hogy kiderítsük, mi folyik ott – kockáztatta meg a határozott javaslatot John.

– Támogatom – válaszolt Charlie.

John körbenézett, és egyszerre tudatosult benne, hogy kezdeményezőként már nem úszhatja meg a részvételt.

– Rendben van, de én vezetek.

ÖTÖDIK FEJEZET

– Itt lehetetlen átjutni – jelentette ki Charlie, John pedig egyetértőn morrantott.

Épp John Edselével próbáltak nyugat felé manőverezni az autópálya 55-ös kijáratánál, az úttestet azonban közel teljes szélességében elfoglalták az elhagyott autók. Csúcsforgalom idején általában ez az útszakasz dugult be leginkább, az EMP pedig mintha megfagyasztotta volna körülöttük az időt. A dugó mozdulatlanná dermedt, a használhatatlan autók pedig a leállósávval együtt szinte minden létező útfelületet elfoglaltak.

John rükvercbe tette a kocsit, és az autók között cikázva visszatolatott a legközelebbi kijáratig. Megfordult, majd letért a 70-es út felé, ami kicsivel északabbra, az autópályával szinte teljesen párhuzamosan futott.

– Én eredetileg is erre szerettem volna jönni – szólt Washington az Edsel hátsó üléséről. – A katonai veteránkórházban talán maradt még valamilyen használható kommunikációs berendezés.

Washington mellett Phil Vail és Jeremiah Sims ült, mindketten a főiskolai rögbicsapat tagjai voltak. Washington javaslatára csatlakoztak a „kiránduláshoz”, amit végül Charlie is jóváhagyott; a lábuknál egy-egy puskát rejtegettek, Washington pedig egy .45-ös Coltot szorongatott a kezében.

John bólintott, majd ráfordult a 70-es útra. Továbbra is nyugatra tartottak az egy helyben álló kocsikat kerülgetve, át a Blue Ridge Parkway felé vezető híd alatt. A jobb oldalon, szinte közvetlenül a híd mellett hamarosan meg is pillantották a veteránkórházat.

Behajtottak a kapun, Johnt pedig azonnal letaglózta a látvány. Titkon azt remélte, hogy egy szövetségi intézményben, egy katonai veteránkórházban talán valami megmagyarázhatatlan módon mégis maradt egy védett generátor, vagy hogy itt legalább újra a normális, rendezett élet valamilyen nyomával találkozhat majd. Félig-meddig arra számított, hogy az épületet mára már éber katonai őrség zárja körül.

Ehelyett itt is idős betegek kószáltak mindenfelé, néhányan pokrócokon heverésztek, mások csak erre-arra kóvályogtak a füvön. Az autópálya felé vezető út egyik sávját legalább már megtisztították az elakadt járművektől, az út közepén pedig egy biztonsági őrre hajazó figura állt puskával a kezében. Kézmozdulattal jelezte Johnnak, hogy álljon meg.

John kihajolt az ablakon, az őr pedig óvatos léptekkel, puskáját végig tüzelésre készen tartva megkerülte a kocsit.

– John Matherson ezredes vagyok – mondta John kissé feszélyezetten. Már régóta nem használta a rangját, és az elmúlt években teljesen hozzászokott, hogy professzornak vagy tanár úrnak szólítják. Washington tanácsa volt, hogy jelen „kirándulásuk” erejéig szedje elő újra a katonai rendfokozatát.

– Black Mountainből jöttünk. Ez itt Charlie Fuller, a város katasztrófavédelmi megbízottja. Hátul Washington Parker őrmester, leszerelt tengerészgyalogos, és két diákom a főiskoláról.

Az őr szótlanul bólintott, és lassan leengedte a fegyverét.

– Asheville-be tartunk, hogy értesüléseket szerezzünk. Maguknál működik bármi is? Van áramellátás?

– Nincs. Nincs áram. Maguknál?

– Nálunk sincs.

– Van bárki, bármilyen vezető, aki tudja, mi folyik itt? Aki netán kapcsolatban áll Washingtonnal vagy Raleigh-vel?

Az őr újból csak a fejét rázta.

– A francba.

– Egyetértek – válaszolt az őr. – Pokoli a helyzet odabent. Az öregek úgy hullanak, mint a legyek. Nem hittem volna, hogy gyógyszerek nélkül ehhez ilyen kis idő is elég.

John a szanatóriumra és Tylerre gondolt; igencsak nehéz szívvel hagyta egyedül Jent és a lányokat. Ben azóta állandó vendéggé vált a házban, a szembeszomszédok, Lee és Mona Robinson, Pat és Seth szülei pedig gyakran besegítettek, hogy Jen néha lepihenhessen egy kicsit.

Tyler persze minden gondoskodás ellenére is haldoklott. Nem volt intravénás táplálás és oxigénmaszk, a gyomrába vezető csövön pedig csak vizet és Ensure táplálékkiegészítőt tudtak csöpögtetni neki. A legnagyobb baj mégis a fájdalomcsillapítók hiánya volt. Visszagondolva talán szerencséje is volt, hogy a pár napnyi elhanyagoltság után a szanatóriumban egészen a kóma szélére sodródott. Amikor mégis magához tért, John látta a szenvedést a szemében. Jen egész éjjel virrasztott mellette, Mona pedig épp akkor jött át segíteni, mikor John reggel elindult.

John újra körülnézett az épület körüli parkban. Betegeket és néhány nővért látott, amint vödrökben cipelték fel a vizet a kórház telkének végében csordogáló pataktól. Az idő már idekint is kezdett nyáriasan melegre fordulni; az odabent uralkodó állapotokról fogalma sem lehetett.

– Az lesz a legjobb lesz, ha továbbmegyünk a városba – mondta Charlie.

Az őr bólintott.

– Sok szerencsét. Mondják meg az ottaniaknak, hogy igazán elkelne itt egy kis segítség – tette hozzá. – Jó pár orvos és nővér itt maradt ugyan, de így is sokan elmentek. Vissza egyelőre senki sem jött közülük.

– Maga miért van még itt? – kérdezte John ártatlan kíváncsisággal.

– Tegnap azt a hírt kaptuk, hogy drogosok fosztogatják a környék szanatóriumait, a kórházban pedig elég sok minden van, amire jócskán fájhat a foguk. Gondoltam, jobb elejét venni a bajnak. Emellett magam is leszerelt tengerészgyalogos volnék, Vietnamban, Huế ostrománál golyót is kaptam 1968-ban. A bajtársaim fekszenek odabent. Nincs családom, akikért aggódhatnék… Ők az én családom odabent.

Puskájával finoman megütögette a bal lábát, amely üresen kongó hangot adott.

– Semper fi{10} – mondta Washington, és a hátsó ablakon kihajolva megrázta a férfi kezét.

– Csak jó tanácsként mondom – folytatta Washington –: barikádozza el az utat, és húzódjon fedezékbe valamelyik oldalon, mondjuk az egyik kocsi mögé. Idejövet gond nélkül kilőhettük volna, ha akarjuk.

Az őr bólintott.

– Igen, azt hiszem, igaza van. Eléggé kimerültem az elmúlt napokban, nem gondoltam rá.

– Sok szerencsét, katona.

– Maguknak is.

John visszatolatott a kocsifelhajtón, majd a 70-es úton továbbindultak Asheville felé. Pár kilométerrel később az út egy hosszú domboldalon ereszkedett lefelé a helyi DMV{11} épülete mellett, a távolban, egyenesen előttük pedig az asheville-i bevásárlóközpont látszott… Vastag füstfelhő szállt fel belőle.

– Térj rá az elkerülőre – mondta Charlie. – Minél távolabb maradunk a tűzvésztől, annál jobb.

John gyorsan ráfordult az egyenesen Asheville szívébe tartó 1-240-es elkerülőre. Ahogy egyre közeledtek a központhoz, Johnban újból felmerült a kérdés: vajon tényleg jó ötlet volt önként belevetni magukat az előttük álló nagyvárosi káoszba?

Az elhagyott autók miatt az út itt is inkább egy akadálypályára emlékeztetett. Jóval előttük, a Beaucatcher-hegy felé vezető autópálya mentén több tüzet is láttak a városban, a füstfelhők lomhán terpeszkedtek, a reggeli melegben árnyékot vető felhővé állva össze.

Az út mentén szűk sorokban emberek vonultak az ellenkező irányba, ami Johnban azonnal az 1940-es német offenzíva elől menekülő franciákról készült régi filmfelvételeket idézte föl. Egyesek baba- és bevásárlókocsikat, talicskákat toltak maguk előtt; egy család egy kicsi, normális esetben kerti traktor mögé kötendő kétkerekű utánfutót húzott maga után. Gyerekek gubbasztottak benne, a fennmaradó hely pedig szinte roskadozott a legkülönfélébb tárgyaktól: John régi festményeket, egy értékes bútordarabot és súlyos könyvhalmokat látott benne.

Mindenki megbámulta őket, amint a kocsival elhúztak mellettük a másik irányba, mintha földönkívülit láttak volna. Nagyjából minden harmadik ember kilépett a menetoszlopból, és megpróbálta leinteni őket.

– Fegyveres! – kiáltotta el magát hirtelen Washington.

John beletaposott a gázba. Egy férfi szaladt ki eléjük az út széléről pisztolyt lóbálva a kezében, majd végül leengedte.

– Az istenit, Jeremiah, lőj már! – ordította Washington.

A srác felkapta a padlón rejtegetett puskát, de ekkorra már messze maguk mögött hagyták a férfit, aki végül nem lőtt, csak mérgesen hadonászott a pisztolyával.

– Mostantól szorosabban fogd azt a puskát, fiam – mondta élesen Washington –, és ha azt mondom, tüzelj, akkor tüzelj.

– Igenis, uram.

John a visszapillantóból figyelte a holtsápadt Jeremiah-t. Jó srác volt, rögbizett a főiskola csapatában. Mint oly sokan mások, a többiek előtt ő is próbált macsónak és keménynek látszani, de valójában ő is csak egy templomba járó kisvárosi srác volt, mint mindannyian. Egy héttel ezelőtt sosem gondolta volna, hogy éles fegyvert kell majd fognia valakire és meg kell húznia a ravaszt. Egy hete a többiekkel együtt még ő is lányokat próbált az erdőbe csábítani, és a következő meccsen vagy a vizsgaidőszakon kívül (aminek mellesleg épp ma kellett volna elkezdődnie) nem is igen volt másra gondja.

A Charlotte út felé vezető felüljárón két rendőrt pillantottak meg. Az Edsel közeledtére az egyikük a közeli lehajtó felé terelte őket, és fenyegetően fogta rájuk a fegyverét, első ránézésre egy AR–15-ös gépkarabélyt. Az autópálya-elkerülő teljesen el volt barikádozva előttük.

Bár John egyébként is itt akart lehajtani a főútról, ilyen ellenséges fogadtatásra semmiképp sem számított.

A felhajtót megtisztították a járművektől, így viszonylag könnyedén kanyarodhatott el balra a felüljáró és a kezében tüzelésre kész gépkarabélyt tartó rendőr felé.

Végül megállt mellette.

– Maga meg ki a fene? – vakkantotta a rendőr.

Charlie lassan felemelte mindkét kezét, az ajtóra mutatott, majd kinyitotta és elkezdett kikászálódni a kocsiból.

– Mondtam, hogy kiszállhat?

– Figyeljen rám – válaszolt élesen Charlie. – Black Mountain katasztrófavédelmi megbízottja vagyok. Megmutatom az igazolványomat.

A rendőr bólintott, Charlie pedig óvatosan benyúlt a zsebébe a tárcájáért és kinyitotta. A zsaru közelebb hajolt és szemügyre vette az igazolványt.

– Faszkalap – suttogta Washington a hátsó ülésről, a .45-ös Coltot a bal combjához szorítva.

– Ed Torrellhez jöttem, a vészhelyzeti készenlét megyei igazgatójához, hogy tájékoztatást kérjek a fennálló helyzetről.

A rendőr bólintott, majd végigmérte az autót.

– Parancsom van rá, hogy minden mozgó járművet lefoglaljak.

– Nézze, biztos úr. Black Mountainből vezettünk ideáig, nekem pedig azonnal beszélnem kell Eddel. Ha lefoglalja az autót, hogy a pokolba jutunk vissza?

– Gyalog. Ez a parancs.

– Francokat. Az én kocsimat ugyan el nem veszi – fakadt ki John, a rendőr pedig hirtelen felé fordult.

– Szálljanak ki a kocsiból, mindenki. A megyei hivatalba gyalog is elmehetnek, Edet ott megtalálják. Ha írásba adja maguknak, hogy visszakaphatják az autót, nincs is semmi gond, addig viszont lefoglalom. A bíróság épülete mögött lesz, ha Torrell visszaadja.

– Mi lenne, ha fordítva csinálnánk? – vetette föl nyugodt hangon Charlie. – Ugorjon be, jöjjön el velünk Edhez, aztán ő majd eldönti, mi legyen.

A zsaru a fejét rázta.

– Ez a parancs. Biztosítanom kell a hidat, és lefoglalni minden működő járművet. Szálljanak ki mindannyian.

Charlie kétségeesetten pillantott Johnra, aki csak kimerülten ingatta a fejét. Nincs rosszabb egy szigorú és egyben ostoba rendőrtisztnél, akinek fegyvere és parancsa is van. Logikával és szép szóval képtelenség bármire is jutni vele.

– Valamire nagyon emlékeztet ez az egész „csak parancsot teljesítek” duma. Tudja, mire? – kérdezte John.

A rendőr ránézett.

– A rohadt nácikra, azokra. A kocsit megtartjuk, Charlie pedig bemegy és megkeresi Torrellt.

– Mocskos szarházi! Kifelé a kocsiból, mindenki, kezeket tarkóra!

– Bízza csak rám – súgta előre Washington.

– Kifelé! Először a nagypofájú – a rendőr egyenesen Johnra fogta a gépkarabélyt.

– Óvatosan szálljon ki – suttogta hátulról Washington.

– Én ugyan nem – válaszolt John jó élesen, hogy a rendőr is hallja.

– Kifelé, seggfej!

– Nem seggfej, hanem ezredes – vágta rá dühösen John.

– Szálljon ki! Most! – A rendőr tüzelőállásba helyezkedett, a puskáját pedig egyenesen John fejének szegezte.

– Tedd, amit mondd, a fenébe is – csattant fel idegesen Charlie. – Szállj már ki, John!

– Ugyan, ugyan, mindenki szépen nyugodjon meg! Nincs semmi baj – mondta Washington, és kemény tengerészgyalogos-kiképzőtiszti hangja helyett most nyugodt, kellemes déli akcentusára váltott.

– Ne butáskodj már, pajtás – mondta, a bal kezével hátba veregetve Johnt, miközben a .45-ös Coltot a háta mögé csúsztatta. – Semmi gáz; tedd csak, amit a biztos úr mond.

Washington ezután óvatosan kiszállt a kocsiból, kezeit a levegőbe emelve. Teljes nyugalommal, vigyorogva lépett oda a rendőrhöz, aki egy másodperc múlva már a földön hevert. A másik zsaru hirtelen a saját gépkarabélya után nyúlt, ekkorra azonban már Washington tüzelésre kész Coltjával kellett farkasszemet néznie.

– Egy rossz mozdulat, és vége, biztos úr.

A rendőr habozott.

– Ma itt senkinek sem esik baja – kezdett bele mérhetetlen nyugalommal Washington. – Mr. Fuller most bemegy a városba és megkeresi Mr. Torrellt. Minden a legnagyobb rendben lesz, utána mindannyian visszaszállunk a kocsiba, és hazamegyünk. Addig is itt fogunk üldögélni, és baráti módon eldiskurálunk egymással. Fiam, ideje eldobnod a fegyvert. Van rá öt másodperced, ha te sem akarsz bajt.

A rendőr lassan letette a földre az AR–15-öst.

– Srácok! Vegyétek el a gépkarabélyokat, és a pisztolyokat is.

Washington nem engedte le a pisztolyát, amíg Jeremiah és Phil le nem fegyverezték a rendőröket. A leütött zsaru lassan felült; arca egészen vörös volt, törött orrából vér csordogált.

– Ne haragudj, fiam – mondta neki Washington, majd Charlie-hoz fordult.

– Mr. Fuller, azt hiszem, okosabb lenne, hogy innentől gyalog menne be a városba. Ha valóban parancsba adták, hogy a mozgó járműveket el kell kobozni, esélyünk sincs, hogy eljussunk vele a megyei hivatalig. Mi itt megvárjuk.

– Veled tartok – mondta John.

– Khm, ezredes úr! – szólt utánuk Washington. – Szerintem jobb lenne, ha ön is itt maradna.

– Miért?

– Bármikor feltűnhet pár újabb rendőr, egy akkora galibához pedig még a srácokkal együtt is kevés lennék.

John bólintott, felvette az egyik AR–15-öst, és Charlie-ra nézett.

– Sietek vissza, ahogy csak tudok – mondta ő. – Ha nem érnék vissza, teszem azt… – régi karórájára pillantott – …két óra múlva, induljatok el hazafelé. Ha veszélybe kerül a kocsi vagy ha csetepatéba keveredtek, ugyanúgy teperjetek vissza, én majd hazagyaloglok később. Rendben van?

– Úgy lesz, Charlie.

Charlie ezzel megfordult, és lassú, de határozott léptekkel indult meg a bíróság és a megyei hivatal ikerépülete felé. Távolodó alakját figyelve John fejében a szokásos gondolat villant fel, ami mindig akkor szokott eszébe jutni, amikor Asheville ikertornyait csodálta. Az egész Bob Morgan ezredessel és a híres asheville-i legendával volt kapcsolatos, amikor is 1943-ban Memphis Belle nevű B–17-es bombázójával a fiatal katona negyvenöt fokos szögben bedőlve repült át a tornyok között, hogy biztonsággal átférjen.

Morgan pár éve már a Black Mountain-beli veterántemetőben pihent. John a betört orrú rendőrre, az Edselre, majd a két tágra nyílt szemű, megszeppent diákra nézett… Hirtelen rázuhant a tudat – immár sokadszorra –, hogy milyen hihetetlen változásokat is hozott az előző pár nap.

– Egyben van? – hajolt le végül barátian a sérült zsaruhoz.

– Cseszd meg, te szarházi – csattant egyből a válasz. – Az a néger rohadék betörte az orrom.

Washington lenézett rá, és a fejét ingatta.

– Örülhet, hogy csak azt törtem el – mondta könnyedén, ezúttal már minden szimpátia nélkül. – Ha ezek után úgy dönt, hogy megszólítja ezt az úriembert, „ezredes úrként” fogja tenni, nekem elég az „őrmester”.

– Fiúk, segítsetek neki lekászálódni az úttestről, és kísérjétek mondjuk a mögé a Honda terepjáró mögé. – Most a másik rendőr felé fordult. – Átfáradna vele ön is?

A rendőr szótlanul bólintott.

– Phil, ülj vissza az Edselbe! Állítsd le a motort, de légy kész rá, hogy bármikor azonnal beindítsd, ha szólok. Mi leszünk az őrszemek az ezredes úrral.

Washington lezseren a híd korlátjának támaszkodott. John odaszegődött mellé; távolról nézve minden olyan nyugodtnak tűnt, mintha minden ugyanolyan lenne, mint régen.

John elővett egy cigit, és rágyújtott. A szeme sarkából észrevette, ahogy a második rendőr végig követi a cigarettát a szemével.

– Kér egyet?

– Elfogadnám, uram.

John kivett még egy szálat, és átnyújtotta neki. A rendőr a kabátzsebére mutatott; Washington bólintott, mire a zsaru lassan öngyújtót húzott elő.

– Hálásan köszönöm, uram. Két napja elfogyott a bagóm.

John még mindig a kezében tartotta a dobozt, és magában számolt. Összesen nyolc szál maradt. Kivett még kettőt, és azokat is átnyújtotta.

– Köszönöm, uram.

Az ajándék, mint a békekötés univerzális szimbóluma azonnal megteremtette a közös hangot, John pedig egyből érezte, ahogy a második mély slukk után a barátságosabbik rendőr is megnyugszik és lustán fújja ki a füstöt.

John most a mitugrász rendőrre nézett, aki épp óvatosan tapogatta egyre csak dagadó orrát. Még mindig csorgott belőle a vér.

– Dohányzik?

– Kapd be.

– Nana! – szólt Washington.

– Gus, fogalmad sincs róla, mikor kell elkussolni – mondta a második rendőr. – Idióta állat, végre egyszer megkaptad, amit megérdemeltél.

Gus nem válaszolt, tekintete azonban rettentő átkokat szórt, és egy percig sem volt kérdés, hogy ha rajta múlik, a megjegyzésnek később még lesznek következményei.

– Hogy hívják? – kérdezte a tárgyalóképes rendőrtől John.

– Bill.

– Mi minden történt itt maguknál, Bill?

– Csak körül kell nézni, és láthatja, uram – mondta amaz, és bár továbbra is az útpadkán üldögélt, kezével a város felé intett.

– Fosztogatás, pánik. Tegnap statáriumot hirdettek, este rögtön ki is végeztek egy pasast a Pack Place tér kellős közepén. Megölt egy rendőrt.

– Akkor csak azt kapta, amit érdemelt – jegyezte meg Washington.

– Honnan a francból tudhatná? – szólt közbe orrhangon Gus.

– Onnan, maga nyomorult barom, hogy én is zsaru vagyok, viszont magával ellentétben szorult belém egy szikrányi értelem. Azelőtt huszonnégy évig szolgáltam a tengerészgyalogságnál. Lehet, hogy nehezére esik elhinni, barátom, de mi ketten ugyanazon az oldalon állunk. Magáról persze messziről látszik, hogy csak afféle nagypofájú utcai rendőr, azokat meg egyesével megeszem reggelire.

– Emberek közelednek – jelentette hangosan Jeremiah a Charlotte út felé mutatva.

– A saját érdekükben mondom, ne próbálkozzanak semmivel – figyelmeztette a két rendőrt Washington.

– Nem, persze – válaszolt Bill. – Nekem nincs semmi bajom magukkal, no meg teljesen igazuk is volt.

– Várd csak ki, amíg megírom a jelentésem a parancsnoknak – szólt hidegen Gus.

– Csak nyugodtan. Végül is nem az én orromat zúzták be.

John tekintetével követte Jeremiah mutatóujját, és teljesen megdöbbentette a látvány. Egy szabályos menet, egy felvonulás, legalább száz ember közeledett feléjük, ha nem még annál is több. A legtöbbjük Jennifer szavaival élve az asheville-i dilinyósok kategóriájába tartozott.

Asheville városa az évek során híressé vált San Francisco Haight-Ashbury negyedének régi hippimozgalmát idéző atmoszférájáról. Bizarr és színes élet folyt az utcákon sok öreg hippivel, örökifjú new age kölyökkel, wicca{12} követőkkel, és persze egy rakat drogos fiatallal. John mindig is ártalmatlannak tartotta őket, bár elég sok borsot törtek a megye és a város konzervatívabb csoportjainak orra alá. Johnt őszintén szólva mindig is inkább szórakoztatta a jelenlétük; valahol mélyen saját fiatalságának hangulatát idézték fel benne.

A menet valódi felvonulásnak bizonyult; elöl dobokat püföltek, aztán hosszú szőke hajú, majdnem teljesen átlátszó ruhás lányok következtek a hatvanas évek hőskorát idézve (egyikük határozottan szemrevaló volt). Mögöttük egy öreg fószer bandukolt hosszú szürke szakállal és hajkoronával, vállán „Most már TÉNYLEG itt a vég!” feliratú táblát cipelve, bár nem az övé volt az egyetlen transzparens. A többi táblán egyebek mellett az „Elég a globalizációból!”, a „Megkaptuk, amit érdemeltünk!” és a „Végre béke!” mottók voltak olvashatók.

Jeremiah csak vigyorogva álldogált, amint az egyik lány odaszaladt hozzá, és a dob lüktető ritmusára meglehetősen kihívó táncot kezdett lejteni előtte. Ahogy a tömeg elhaladt a Honda terepjáró mellett, az egyik felvonuló hirtelen megtorpant.

– Hé, ezek elintézték a zsarukat! Még Gestapo Gusnak is bemostak egyet.

A menet lassulni kezdett.

– Kafa vagy, testvér! Instant forradalom! – ordította az egyik résztvevő Washington felé tartva.

– Forradalom a francokat – mondta hidegen Washington, a felvonuló pedig egyből visszahőkölt.

Bill kissé feszülten pattant fel a helyéről.

– George, emlékszel rám? Ismerjük egymást – szólt oda a szakállas, táblát cipelő alaknak.

– Hogyne, Bill.

– Itt minden rendben, semmi baj. Gus csak elesett, és betörte az orrát. Ezek az úriemberek csak megálltak segíteni, szóval miattunk ne késlekedjetek.

A felvonulás vezére bólintott, a dobok újra felvették a ritmust, a parádé pedig továbbindult.

– Hihetetlen – sóhajtott fel Washington.

– Asheville – válaszolt Bill. – Nem lehet nem szeretni, még az efféle sötét időkben sem. Nagy részük rendes gyerek, sokukat ismerem is. Csak kissé össze vannak zavarodva.

A táncoló szőke lány átlibegett hozzá, és puszit nyomott az arcára. Mielőtt újból csatlakozott volna a menethez, Bill játékosan a fenekére csapott.

Elkapta John tekintetét, és óvatosan vigyorogni kezdett.

– Monicával pár hónapja összegabalyodtunk egy kicsit.

– Hűha, maga és ez a vadmacska? – kérdezte megdöbbenve Jeremiah.

Bill tovább mosolygott, de több részletet nem volt hajlandó elárulni.

John még két cigit húzott ki a dobozból, az egyiket pedig ismét átnyújtotta Billnek. Egyikük sem tétovázott, egyből rágyújtottak.

– Szegény srácok! – sóhajtott Bill. – Elég furcsa ez az egész, ha belegondol az ember. Tulajdonképpen az történt, amit közülük sokan évek óta szerettek volna. Ott van például az a pasas az „Elég a globalizációból!” táblával; őt sosem kedveltem. Dől belőle a békeduma, csak hogy megdöntse vele a lányokat, valójában viszont, szavamra mondom, egy potenciális gyilkos. Kőkemény anarchista; esküszöm, ha ő húzhatta volna ki az áramellátás képzeletbeli dugóját az országban, kacagva megtette volna. Ezt leszámítva a legtöbb gyerek teljesen rendben van, no meg hát szabad országban élünk, nem igaz?

Keserűen kuncogott egyet-kettőt, és egyre csak a fejét ingatta.

– Még nem döbbentek rá, mi is történt valójában. Ha olyan rossz a helyzet, mint gondolom… Ők hullanak majd ki először. Lövésük sincs, hogyan élhetnek a társadalom nélkül, ami annak ellenére is eltartotta őket, hogy megállás nélkül csak átkozták és lázongtak ellene.

Felsóhajtott.

– Egyszer viszont kifogynak majd az élelemből, és szembesülnek a valósággal. Akkor persze már fegyverekkel hajtják el őket a fenébe, ha koldulni próbálnak, ha pedig mégis élelmet szereznek valahogy, fegyverrel veszik majd el tőlük. Túlságosan hozzászoktak az ingyenes klinikákhoz, a hajléktalanszállókhoz, amikor csak szükségük van rá, no meg az öreg hippikhez, akik rájuk mosolyognak és mindig kisegítik őket pár dollárral. Ennek mind vége. Úgy hullanak majd, mint a legyek, szegény srácok. El sem tudják képzelni, milyen egy kizárólag rettegő és farkaséhes emberekkel teli világ. Basszus, miért kellett megérnem ezt? Igazából semmi bajom az idealizmusukkal, sőt. Bár igazuk lenne. Gandhi és Sztálin.

– Micsoda? – kérdezte John.

– Ezt mondtam Monicának is, amikor a politikáról beszélgettünk. Állandóan azzal jött, milyen hatalmas egyéniség volt Gandhi. Felvilágosítottam, hogy az egyetlen ok, amiért Gandhi életben maradt az első tiltakozó akciója után, az volt, hogy Indiát éppenséggel pont a britek szállták meg. Ha Sztálin kezében lett volna a döntés, ma a kutya sem tudná, ki volt. Pillanatokon belül halott lett volna.

John megjegyezte a példát; el kellett ismernie, hogy volt benne valami.

A menet lassan eltűnt a következő sarkon; bizonyára a szokott gyülekezőhelyük, a belvárosi Pack Place tér felé igyekeztek.

– Tegnap elrepült felettünk egy Black Hawk helikopter – mondta John. – Itt leszállt?

– Le bizony, a Pack Place téren. Fort Braggből jött.

– Mit hallott, mondtak valamit?

– Hadban állunk, ez minden, amit tudok. Ed részben ezért is vezette be a statáriumot. Egy ezredes szállt ki a gépből, azt mondta, egy hét múlva visszajön és már repült is tovább.

– Kivel állunk hadban?

– Azt senki sem tudja. Terroristák, Észak-Korea, Irán, Kína. Annyi biztos, hogy EMP-csapás volt, ami háborút jelent. Mi a helyzet odaát Black Mountainben?

– Nagyjából ugyanaz, mint maguknál. Volt némi fosztogatás, de Charlie mostanra kézben tartja a dolgokat. A Memorial Mission Kórház… Ott legalább van áramellátás? – kérdezte John.

– Nincs, uram, a generátor nem indult be. Tegnap éjjel segítettem felvinni egy szívrohamot kapott idős hölgyet. Maradt néhány öreg járgány és furgon a városban, ami nem döglött be, azokat használjuk mentő gyanánt. Istenem, valóságos rémálom volt. Vagy száz holttest feküdt kint a parkolóban… – Elcsendesedett, és az öreg Battery Park Hotel még most is égő téglafalai felé bámult. A távoli hegygerinceken is apró tüzek világítottak.

– A Doors – mondta hirtelen Bill.

– Micsoda?

– Tudja, a zenekar. Egész pontosan a The End című számuk. Újabban sokat jár a fejemben.

– Itt jön Charlie – jelentette Washington.

Charlie valóban felfelé kocogott a domboldalon, és kissé kifulladva mutogatta, hogy azonnal szálljanak be a kocsiba.

John Billre és Gusra nézett – utóbbi még most is az útpadkán üldögélt, bevérzett szemmel bámulva maga elé.

John az Edselhez lépett, és benyúlt egy jegyzetfüzetért az anyósülés alá. Keresett egy üres lapot, pár sort írt rá, majd aláírta.

Átnyújtotta Washingtonnak, aki elolvasta, elmosolyodott és szintén aláírta.

Az észak-karolinai Asheville rendőrkapitányának.

Jelen dokumentum birtokosa Bill Andrews profi rendőr, akit csak és kizárólag ajánlani tudunk. A köztünk felmerült szerencsétlen incidens kizárólag Gus Carter hibája és felelőssége – ajánljuk, hogy még az előtt menesszék beosztásából, hogy megöletné magát.

John Matherson (nyugalmazott) ezredes

történelemprofesszor Montreat Főiskola

Washington Parker (nyugalmazott) törzsőrmester

Amerikai Tengerészgyalogság

Washington kajánul vigyorgott, és még egy utóirattal is megtoldotta az igazolást:

Carter örülhet, hogy egyáltalán életben van – egy óvodás is lefegyverezné.

John kitépte a papírt a jegyzetfüzetből, és átnyújtotta Billnek.

– Remélem, ezzel megússza.

– Mi áll benne? – kérdezte Gus.

– Marhára semmi köze hozzá – fortyant fel John.

– Be a kocsiba, most! – kiáltotta Charlie. Már csak húsz-harminc méterre járt tőlük.

– Ezredes! – mondta Washington. – Ürítse ki a golyókat Bill pisztolyából, aztán adja vissza neki. A lőszert tegye el.

John kioldotta a tárat, kivette a csőben lévő golyót, majd visszaadta a pisztolyt Billnek. Gus egyből felpattant, és Washingtonra bámult.

– Tetszenek ezek a gépkarabélyok – mondta nyugodtan az őrmester. – Ráadásul félek, hogy maga fegyverrel a kezében nagyobb veszélyt jelent önmagára, mint a rosszfiúkra.

– Adja vissza! – fakadt ki Gus.

– Nem, inkább megtartom. Menjen csak, és mesélje el a főnökének, hogyan vesztette el őket.

– Te rohadt nigg… – A teljes szót már nem volt ideje kimondani. Washington villámgyorsan gyomron vágta a puskatussal, mire hanyatt vágódott az úttesten.

Bill egy szót sem szólt.

– Sok szerencsét, Bill – mondta John, és kezet rázott a rendőrrel, majd benyúlt a zsebébe, és kivette a maradék doboz cigarettáját. Már csak két szál maradt; az egyiket átnyújotta Billnek.

Újból a második világháború jutott az eszébe. Egy amerikai katona gazdagnak érezhette magát egy teljes doboz cigarettával, szóval közismerten hatalmas gesztusnak számított, ha megosztotta azt valaki mással, különösen akkor, ha a szerencsés egy fogságba esett vagy megsebesült ellenséges katona volt.

– Irány haza – mondta zihálva Charlie, amint végül elérte az autót.

Phil beindította a motort, és egyből átadta a helyét Johnnak.

– Ezúttal én ülök elöl – mondta Washington, amint az anyósülésben fészkelődött. Charlie bólintott, és bemászott hátra a két srác mellé.

John rükvercbe váltott, megfordult, és legurult a felhajtóról. Szó mi szó, még mindig nem szokott hozzá, hogy ekkora sebességgel száguldozzon az autópálya szembejövő sávjában.

Washington immár mindkét pisztolyát, a .45-öst és a Glockot is elővette, ez utóbbit letette John mellé az ülésre. Az AR–15-ös gépkarabélyt szintén tüzelésre készen tartotta.

– Mi volt a két zsaruval? – kérdezte Charlie.

– Á, végül kibékültünk – mondta John. – No és te hogy jártál?

– Uramisten, a megyei hivatalban teljes a káosz. Ed Torrell halott.

– Micsoda?

– Úgy négy órával ezelőtt egyszer csak összeesett, és pár percen belül meghalt. Ez persze csak olaj volt a tűzre. Ed jó ember volt, kemény, de igazságos.

– A kocsinkat is igazságosan akarta elkobozni, mi?

– Igazából én is ugyanezt csinálom.

John a visszapillantóban nézett össze Charlie-val.

– Például velem?

Charlie habozott, és végül csak a fejét rázta.

– Persze hogy nem. Amíg segítesz, ahogy most is. Tudom, hogy számíthatunk rád, ha kell.

John megnyugodott.

– Oké, szóval mi a helyzet?

– A tegnapi helikopter Fort Braggből jött.

– Igen, ezt már hallottuk az egyik zsarutól.

– Nem valami rózsás a helyzet, nagyon nem az. Egyelőre sehol nem tudták visszaállítani a kommunikációs vonalakat. Azt mondták, van néhány védett rádiójuk ilyen-olyan raktárakból, és azon vannak, hogy előbányásszák őket, de egyelőre nem ígértek semmit. Emellett elektroncsöves hobbirádiókat is keresnek, hogy legalább morzézni lehessen velük.

– Tisztára úgy hangzik, mint A függetlenség napjában – vetette közbe Jeremiah.

– Úgy van, és a helyzet is majdnem olyan súlyos.

– Bármi hír a külvilágról? – faggatózott tovább John.

– Az állami kormányzat a Bragg erődbe költözik, ott pár dolog épségben megmaradt, emellett legalább piszkosul biztonságos.

– Szóval hadban állunk?

– Senki sem tudja biztosan, hogy kivel, legalábbis ezen a szinten nem. A pletykák szerint tegnap Teheránnal kezdve lebombáztunk vagy féltucat várost Iránban, és szétrúgtuk Észak-Korea seggét.

– Szóval ők voltak? – kérdezte izgatottan Jeremiah.

– Ahogy mondtam, szóbeszéd és pletykák.

– De hogyan tudunk ellentámadást indítani? – kérdezte Phil.

– Hogy érted?

– Hogyan lőhetünk ki rakétákat, ha itt semmi sem mozog, és nincs energia?

– Valószínűleg csak a kontinentális Amerikát érte támadás, így a tengerentúli erőink továbbra is sértetlenek, legalábbis egyelőre.

– Ja igen, azt is beszélik, hogy az elnök halott.

– Hogy micsoda? – kiáltott fel John.

– Valaki azt mondta, a Fehér Ház nagyjából tizenöt perccel a támadás előtt értesült a veszélyről. Az elnök épp az elnöki különgépen utazott… A gép nem volt megfelelően levédve EMP ellen, és lezuhant.

– Nem vagyok hajlandó elhinni, hogy az elnöki gép nem volt biztosítva egy ilyen esetre – szólt közbe Washington.

– Igen, elég nehéz beletörődni, hogy ennyire ostobák voltunk – mondta maró gúnnyal a hangjában Charlie.

– Szorítkozzunk a jelenre és a közvetlen környezetünkre! Ott mi folyik? – kérdezte John.

Már a kérdés megfogalmazása közben érezte, milyen furcsa is az egész helyzet. Az elnök halálhíre bármikor máskor valószínűleg teljesen megbénította volna az egész országot. John ma is tisztán emlékezett a Reagan elleni merénylet napjára, és Alexander Haig elképesztő baklövésére a sajtótájékoztatón elhangzott „Most én irányítok” kijelentésével. Akkoriban már ez az egy félreérthető bejelentés elég volt, hogy pánikközeli hangulatot teremtsen és egyesek azonnal puccsra gyanakodjanak.

Na és ha lezuhant az elnöki különgép? Bármennyire is borzalmas volt rádöbbennie, John érezte, hogy jelen pillanatban nem igazán számított a dolog. Csak a túlélés és a család számított. Az úton épp kikerült egy hatalmas, egykor rágcsálnivalókat és chipseket szállító kamiont. Teljesen lecsupaszították, akár egy állattetemet a sivatagban, a feltépett kartondobozok pedig százával hevertek az út mentén a szétszaggatott chipseszacskókkal együtt. Egy idős hölgy kutakodott a zacskók között, maradék tartalmukat egy műanyag szemeteszsákba gyűjtögetve.

– Kocsik tekintetében Asheville szerencsésebb volt – folytatta beszámolóját Charlie. – Föld alatti garázsokból össze tudtak szedni néhány használható autót. A vízellátás a nagy problémájuk. Mi legalább alacsonyabban vagyunk a tározónál, de Asheville belvárosának egy részét a Beaucatcher-hegyen keresztül, Biltmore mellett szivattyúzott víz látta el, a hegy keleti oldalán pedig ők is a tározótól függnek. Súlyos vízügyi gondjaik vannak, ezért is képtelenek a mai napig eloltani a tüzeket.

Itt egy pillanatra elhallgatott.

– Ezért is döntöttek úgy, hogy megpróbálják evakuálni a lakosságot.

– Pontosan hova? – kérdezte Washington.

– Többek között Black Mountainbe. Az új vezető, akivel korábban még sosem volt dolgom, azt mondta, ötezer menekültet kell befogadnunk Asheville-ből. Nem kérés volt, tényként közölte a dolgot. Parancsba adta, mintha hirtelen ő lenne az új hegyvidéki diktátor. Majdhogynem ezzel kezdte, amikor végre bejutottam hozzá. Szét akarják szórni az embereiket az egész régióban, nyugaton egészen Waynesville-ig, északon Mars Hillig, délen Flat Rockig.

– De miért?

– Azt hiszik, nálunk van élelem, azért. A vízellátási probléma csak ürügy. A fenébe is, hiszen ott van nekik a teljes French Broad folyó, ráadásul azt hallottam, dugiban van egy 230 hektoliteres tartálykocsijuk is. Csak ürügy az egész. Az élelemről szól minden.

– Nekünk van annyi élelmünk, mint nekik? – kérdezte John.

Charlie a fejét rázta, vonásai hirtelen dühössé váltak.

– Piszok nagy szerencséjük volt az autópályán ragadt kamionokkal. Jó néhány közülük élelmiszert szállított, ráadásul a rendező pályaudvar mellett is volt két kamion száz-száz disznóval megpakolva. Épp a bíróság épülete mögött sütögették az egyiket, amikor odaértem. A támadáskor több tucat vasúti kocsi állt a norfolki és a déli rendező pályaudvarokon, mind rogyásig megrakva élelmiszerrel. Ezt egy jó barátom, a rendőrfőnök asszisztense mondta. Próbáltam meggyőzni az új idiótát, hogy a megyének össze kellene fognia, és össze kellene gyűjtenünk mindent, amink van, de hallani sem akart róla. Csak a parancsait hajtogatta: készüljünk föl ötezer menekült fogadására a következő pár napban.

– A mindenit, ilyen élelmiszerhelyzetben inkább nekünk kéne beköltöznünk hozzájuk – mondta Washington.

– Akkor mégis miért csinálja ezt? – kérdezte John, őszinte döbbenettel állva az együttműködés hiánya és a megyei szintű vezetés ilyen mértékű széthullása előtt.

– Előre próbál tervezni – válaszolt keserű hangon Washington –, messze előre. Megszabadul a lakosság felétől, így a készletei kétszer olyan hosszú ideig kitartanak majd, a kivándorlókkal már nem kell törődnie. Arra pedig fogadni mernék, hogy a hivatali belső kör, a politikai fejesek és a csúszómászó haverjaik fél év múlva sem lesznek éhesek.

– Arról nem is beszélve, hogy ezek mind vérbeli urbánus népek, akik valahogy a mai napig meg vannak róla győződve, hogy vidéken a kerítés is kolbászból van.

John sóhajtott. Hiába, ezek a társadalmi rendeződés szintjei, gondolta magában. Minél nagyobb egy csoport, annál valószínűbb, hogy stresszhelyzetben kisebb egységekre hullik szét, ahol a vezetők szűk rétege mindenekelőtt önmagát próbálja menteni. Ötezer embert talán még meg lehet győzni, hogy osztozkodjon és fogjon össze. Százezer már nagyon más tészta. Az egyéni érdekek miatt hamar kialakul a „mi és ők” ellentéte, kommunikációs csatornák híján pedig rövidesen minden összeomlik.

A média valódi hatalmát mindig csak a jó vezetők tudták igazán kihasználni. Ők voltak azok, akik elérték, hogy a hallgatók és a nézők mind azt érezzék, a vezető személyesen hozzájuk beszél. Ilyen volt Churchill 1940-ben, Jack Kennedy 1962-ben vagy Reagan a nyolcvanas években. Egyetlen ilyen hang elég lenne most is, hogy egyenesbe hozza a dolgokat. Az elöregedett politikai gépezet megyei vezetésében ücsörgő talpnyalók mellett erre persze vajmi kevés az esély, őket pedig semmi sem tartja vissza, hogy először a saját maguk és a környezetük útját egyengessék, hadd hulljon körülöttük a férgese. John el sem tudta képzelni, milyen lehet most a helyzet egy egy-, öt-, netán tízmilliós metropolisban.

– Ha beengedjük a menekülteket, az élelmünk feleannyi időre lesz csak elegendő – sóhajtott Charlie –, Asheville segítségére pedig aligha számíthatunk. Ezért is gondoltam úgy, hogy fölösleges maradnom csak azért, hogy tovább vitatkozzunk. Azt mondtam neki, a városi tanács elé viszem a dolgot. Erre újból rákezdte, hogy ez parancs volt. Láttam, hogy értelmetlen lenne vitatkozni, szóval egyszerűen eljöttem. Kifelé több zsaru is kérdezősködött, hogy hogyan jöttem be a vásorba; persze azt hazudtam, hogy gyalog. Ezért rohantam felétek visszafelé az úton. Pár sarok után vettem észre, hogy követnek.

– Tudom, hogy ez talán ostobán hangzik – szólalt meg Jeremiah –, de azt hittem, ez mindannyiunk közös problémája, amit együtt, szomszédokként kellene megoldanunk…

Rövid tétovázás után azt mondta:

– Végül is mind amerikaiak vagyunk…

John felnézett a visszapillantóba, de képtelen volt megszólalni, inkább a vezetésre és az előttük kanyargó útra koncentrált.

Elérték a 70-es útra vezető leágazást. Rákanyarodott az út szerinte megfelelő oldalára, és beletaposott a gázba.

A menekültek menetoszlopa időközben még nagyobbra duzzadt, mint amit idefelé láttak, sokan voltak gyalog vagy biciklivel. Páran időközben rájöttek, hogy a bicikli megfelelően egyensúlyozva málhás szamárnak is jó; ügyesen megpakolva akár százkilónyi cuccot is el lehet tolni rajta.

– Fegyveres – jelentette újból Washington. – Térjen ki balra, ezredes úr.

John átsiklott a másik sávba. Furcsa érzés volt mindezt épp a DMV hivatali épülete előtt csinálni; egy hete ezért a manőverért legalább egy tucat rendőr rohant volna ki az irodából, hogy megbüntesse, a fegyveres pasast pedig valószínűleg a különleges egység várta volna.

A koma mellesleg ugyanaz volt, akit idefelé is láttak, most épp egy autókereskedés előtt álldogált. A közeledtükre előrelépett, és megint lóbálni kezdte a pisztolyát.

Washington felemelte és a nyitott ablakban megtámasztotta az AR–15-ös gépkarabélyt. A menekültek egy része szétszóródott és elfutott, mások csak bámultak az Edselre. Voltak, akik már meg sem rezzentek.

– Ne csináld – sziszegte a foga közt Washington mintegy önmagának.

Mintha a fegyveres fószer meghallotta volna Washingtont (bár sokkal valószínűbb, hogy a tüzelésre kész gépkarabélyt pillantotta meg), egyből visszakozott.

Az őrmester végig a célkeresztben tartotta, amíg el nem suhantak mellette, majd hangosan kifújta a levegőt.

– Professzor úr, az egyik diákja feltett egy kérdést az imént – mondta nyugodtan Washington.

John még mindig remegett kissé az előbbi incidens miatt, most pedig hátrapillantott Jeremiah-ra és Charlie-ra.

– Igen, továbbra is mind amerikaiak vagyunk – mondta halkan.

Egy óra múlva már majdnem Black Mountainbe értek, a nyugati oldalon, Swannanoánál azonban új építésű úttorlaszba ütköztek. Az ottani rendőrfőnök igazán remek helyet választott hozzá, egy kétoldalt sziklákkal körülvett, szűk útszakasz bejáratánál a 70-es út, a Swannanoa-patak mellett futó vonatsínek és az I40-es autópálya párhuzamosan futó szakaszánál. Az útzár még nem volt itt, amikor pár órával korábban elhajtottak erre a másik irányba.

Az úttorlaszhoz közeledve John lelassított. Charlie kihajolt a kocsiból, pár rendőr azonnal fel is ismerte, és hírekről kezdték faggatni. Charlie csak azt erősíthette meg, amit pletykák formájában már úgyis hallottak, vagyis hogy Asheville felől hamarosan rengeteg menekült várható.

John újból felhajtott az autópályára, és csak akkor könnyebbült meg kissé, amikor végre elhagyták a Black Mountain táblát. Úgy érezte, ezzel a többi útitársa is így van. Washington leeresztette az AR–15-öst; mintha egy idegen bolygón jártak volna, és most végre egy darabban térhetnek vissza a Földre.

Amint bekanyarodtak a tűzoltóság és a rendőrség épülete elé, John újból feszült lett, és ösztönös idegesség fogta el. Egy legalább ötszáz fős tömeg verődött össze az épület előtt, John pedig pár pillanatig majdnem azt hitte, hogy ostrom alatt tartják a helyet a vésztartalékok megszerzésének reményében.

Mind az öten kipattantak a kocsiból, Charlie-hoz pedig egyszerre többen is odaszaladtak.

– Elkapták a tolvajokat, Charlie – mondta izgatottan az egyikük.

John a fejét ingatta: az elmúlt öt nap történései alapján mára legalább a lakosság fele tolvajnak minősült. Még ő maga sem ment vissza a drogériába kifizetni Jennifer gyógyszerét és a sok csokoládét, amit elvitt, sőt Hamidnak sem adta meg a húsz dolcsit, amivel a cigarettákért tartozott. Mondjuk nem is nagyon lett volna miből.

– A mocskok, akik kifosztották a szanatóriumot! – kiáltotta valaki más, a tömegen pedig dühös sustorgás hullámzott végig.

Charlie átverekedte magát a tumultuson, John és Washington szorosan mögötte.

Végül elértek az ajtóhoz.

– John, jobb, ha itt vársz.

– Ez az én ügyem is, ott voltam. Tyler meghalhatott volna miattuk a szanatóriumban.

– Rendben.

John követte Charlie-t az épület belsejébe. A konferenciaterem előtt a kintihez hasonló tömeg alakult ki, Charlie vezetésével azonban végül sikerült bejutniuk.

Kate őszinte megkönnyebbüléssel nézett fel rájuk.

– Egy darabban hazaértetek, hála istennek!

– Mi folyik itt, Kate?

– Elkaptuk a két jómadarat – mondta Tom.

A szoba másik végében két, ránézésre huszonéves fiatal férfi ült. Egyikük megfelelt Ira személyleírásának, kopasz, tetovált srác volt fülkarikával, a másik majdhogynem ennek teljes ellentéte. Első ránézésre nem sokban különbözött John kint várakozó diákjaitól: sportos testalkatú, rövid hajú kölyök volt, de a szeme… John egyből látta, hogy nem tiszta.

– Charlie, Tom agyon akarja lőni őket – mondta halkan Kate.

Charlie felült az asztal szélére, és alaposan végigmérte őket.

– Hallgatlak, Tom.

– A szanatóriumban kapott személyleírásból már sejtettem, hol keressem az egyiküket – kezdett bele Tom a kígyós tetoválást viselő fogolyra mutatva.

– Három éve rajtaütöttem a metamfetaminbarlangján. Komplett kis labort hozott össze egy házban a 9-es út mellett; a tulaj az unokatesója, a másik jómadár.

– Semmi közöm hozzá! – siránkozott a rendesebbnek tűnő fiú. – Larry sara az egész!

– Kussoljál már, Bruce – vakkantott Larry, és megpróbált felé suhintani a kezével, de képtelen volt megmozdulni; mindketten bilincsben, a székeikhez kötözve ültek.

– Szóval ma reggel meglátogattam a házat, és erre a két gazfickóra akadtam. Teljesen ki voltak ütve. A morfiumos tűnyomok egyértelműen látszanak a karjukon.

John jobban megnézte magának a rendesebbik srácot; valahonnan ismerősnek tűnt.

– Matherson tanár úr! Hisz mi ismerjük egymást, négy éve jártam az elsősöknek tartott történelemszemináriumára. Ismerjük egymást!

John újból végigmérte a fiút. A névmemóriája pocsék volt, de arcokat sosem felejtett el: Bruce nem kamuzott, John valóban tanította annak idején. Mérsékelten ígéretes diák volt, aztán egy-két szemeszter után, hipp-hopp, felszívódott a campusról.

Tom kérdőn nézett Johnra.

– Emlékszem rá, pár éve a diákom volt.

– Az most nem számít – mondta Tom.

– Ügyvédet akarok! Egy kibaszott ügyvédet akarok! – ordított Larry. – Ismerem a jogaimat. Idióta zsernyák, még a jogaimat sem mondta el, mikor letartóztatott, szóval jól elcseszte. Egy ügyvéd két perc alatt kivisz innen. Rendőri brutalitás! – Elfordította a fejét, hogy mindenki jól megnézhesse, hogy feldagadt arccsontjától a jobb szemét csak félig tudja kinyitni.

– Statárium, azaz hadi jog van érvényben – mondta halkan Charlie, elejét véve bármiféle vitának.

Bruce tágra nyílt szemmel bámult Charlie-ra.

– Az mit jelent?

Charlie felállt és körbenézett a szobában.

– Szemtanúk?

– Behoztuk a szanatórium igazgatónőjét. Kint várakozik.

– Hívja be – szólt Charlie.

John egyből felállt, ahogy Irát bevezették a szobába. Az igazgatónő még a tegnapinál is rosszabbul nézett ki, haja kócos és ápolatlan volt. A selyemblúzán éktelenkedő foltokból és az átható szagból ítélve egyértelműnek tűnt, hogy a korábbi találkozásuk óta valamelyest összeszedte magát, és újra kivette a részét a betegek ellátásából.

Ira a két fiatalra nézett.

– A tetovált. Ő volt az.

– Hazug picsa! Tök sötét volt, nem is láthatott semmit.

– Honnan tudja, hogy a rablás sötétben történt? – kérdezte Charlie.

– Hallottam valakitől – motyogta Larry.

– A másikban nem vagyok biztos. A tetoválásra viszont emlékszem.

– Köszönjük az azonosítást.

Ira bólintott.

Charlie habozva nézett körül.

– Eskü alatt is hajlandó lennél rá?

– Igen.

– Valaki hozzon egy Bibliát.

Kate átszaladt az irodájába, egy perc múlva pedig egy régi Bibliával tért vissza. Charlie nem volt egészen biztos az ilyenkor idézendő szövegrészekben, így az eskütételt magát Kate vezette le. Ira megismételte a vallomását.

– A gyógyszerek megvannak? – kérdezte Tomot Charlie.

– Az irodámban.

– Hozd ide őket.

Tom rövidesen visszatért a néhány tucat ampullányi folyékony morfiumot és egyéb pirulákat tartalmazó dobozokkal.

– Csak a dobozokat nézd, Tom – mondta Ira. – Rajtuk kell lennie, hogy Miller Szanatórium, utána pedig egy kódszám. Minden vényköteles gyógyszerszállítmányra rányomnak egy ellenőrző számot és egy kézbesítési azonosítót. – Ira fejből elmondta a kódszámot.

– Stimmel – mondta Tom.

– John, leszel tanú?

John meglepve nézett fel Charlie-ra, nem szívesen keveredett volna bele még jobban az ügybe. Hirtelen azonban újra felvillantak benne a szanatóriumban átélt borzalmak. Kate újból levezette az eskütételt, John pedig kézbe vette az egyik dobozt.

– Miller Szanatórium. Ez áll rajta.

– Tom, most te jössz – mondta Charlie.

Tom is letette az esküt, és megismételte a vallomását.

Miután befejezte, visszalépett a két fiatal mögé.

– Van bármi mondanivalójuk? – fordult a gyanúsítottak felé Charlie.

– Egy kibaszott ügyvédet akarok! – ordította Larry.

– Azt kérdeztem, van-e bármi mondanivalójuk? – ismételte meg nyomatékosan Charlie.

– Persze hogy van; ide azzal a rohadt Bibliával – mondta Bruce.

Charlie-t elöntötte a méreg, de türtőztette magát, és Kate-re nézett.

– Kérem szépen a szent Bibliát – mondta lassan és nyomatékosan.

Larry szótlanul ült a helyén.

– Kérem szépen a Szent Bibliát – ismételte meg Bruce.

Charlie a kezébe vette a könyvet, elsétált vele az asztal végéig, és letette Bruce elé, aki szintén esküt tett.

– Nos akkor rajta, mondd el nekünk, mi történt, Bruce.

A következő öt percben a srác csak összevissza hadovált, és hetet-havat összehordott előttük. Hogy Larry egyszer csak beállított hozzá a gyógyszerekkel, neki semmi köze az egészhez. Larry bűntársáról persze szintén nem tudott semmit, abban viszont biztos volt, hogy Larryvel elosztották a zsákmányt.

John alaposan szemügyre vette Bruce-t. Huszonegy-huszonkét évesen még messze állt tőle, hogy férfinak lehessen nevezni, és egyértelműen halálra volt rémülve. John mindemellett érezte rajta, hogy hazudik. A tanárként eltöltött évek finomra hangolták a süketelésjelzőjét, ahogy magában hívni szokta.

Bruce végül befejezte a monológját, és elhallgatott.

– Ira? – szólt Charlie. – Mennyi folyékony morfiumot vittek el?

– Az ampullák külön-külön vannak az egyes betegekhez rendelve, mert sokszor eltérő dózisra és erősségre van szükségük. Összesen nagyjából negyven egységet vittek el.

– Mi harminckettőt foglaltunk le – szólt közbe Tom.

– Ezek szerint az unokatesód és a haverja nem osztozkodtak valami igazságosan – mondta Charlie. – Azt akarod mondani, hogy a másik srác összesen nyolc ampullát kapott, Larry meg zsebre vágott több mint harmincat?

– Aha, biztos úgy volt. Larryvel nem szokás vitatkozni.

– Nyolc ampullából ketten veszett jó bulit csaphattak – szólt közbe Tom. – Csoda, hogy nem haltak bele.

– Utolsó szemetek – szólt közbe Ira, hangja remegett a méregtől. Hét haldokló rákos betegem van. Kettőjük már nem szenved, isten nyugosztalja őket, a többiek viszont borzalmas kínokat élnek át, mert a napi gyógyszeres tálkájukban maradt pirulákon és némi aszpirinen kívül nincs más, amit adhatnék nekik. Remélem, ezt nem ússzátok meg, és mindketten megdöglötök.

Elcsendesedett, de szeméből tovább szikrázott a maró düh.

– Larry? – mondta Charlie a Bibliára mutatva.

– Kár a gőzért.

Charlie bólintott és újból Johnra nézett.

– John, szeretném a lehető leghivatalosabban csinálni ezt az egészet. Téged jelöllek ki, hogy beszélj a vádlottak védelmében.

– Hogy micsoda?

– Jól hallottad.

– Az apósom most is a kínok kínját éli át miattuk, jól tudod.

– John, kérlek, tedd ezt meg nekem.

– Hívd be Norm Schaichet, ő legalább ügyvéd. Jobban csinálná, mint én.

– Norm másfél kilométerre lakik.

– Elmehetek érte kocsival.

– John, ezt az ügyet itt és most akarom lezárni.

– Akarok egy kibaszott ügyvédet – mondta újból Larry. – Hozzák csak ide Normot.

John a két lekötözött srácra nézett, majd tekintete Irára és az ablak félig lehúzott redőnyén át az odakint tolongó tömegre vándorolt.

Végül bólintott és felállt.

– A következőt mondhatom a védelmükben. Az általunk ismert világnak vége van, talán örökre. Ez persze nem biztos, de mindenképp valószínű. Egy ilyen helyzetben csak és kizárólag azok a dolgok tartanak össze minket, amikben korábban hittünk. Ezek a dolgok segítenek, hogy azok az emberek maradjunk, akik voltunk és akik továbbra is lenni szeretnénk. Charlie, a végső döntés, gondolom, úgyis a te kezedben lesz. Miközben meghozod, vezessen ez a gondolat: ez az ország képvisel és képviselnie kell valamit még ezekben a sötét időkben is. Tudom, most mire gondolsz, és tudom, mire gondolnak a szomszédaink. Bárhogy határozz is végül, tudnod kell, hogy erre a döntésedre épül majd minden, ami ezután következik. Ha most hibázunk, Charlie, összedőlnek az alapok… – Lélegzetvételnyi szünetet tartott. – Ha most hibázunk, megszűnünk amerikainak lenni.

Ezzel visszalépett a szoba sarkába.

Charlie egyelőre szótlanul, lehajtott fejjel állt. Bruce zokogni kezdett.

Charlie végül felemelte a fejét.

– Borzasztóan rettegek ettől az egésztől – mondta halkan. – Sose gondoltam volna, hogy egy nap ilyesmiben kell majd döntenem. Azt viszont tudom, hogy a közösség érdekei a legfontosabbak.

A szoba közepén álló szék mögé lépett, amelyben épp Kate ült.

– Larry, Bruce – torpant meg kissé.

– Randall és Wilson – szólt közbe Tom.

– Larry Randall és Bruce Wilson – folytatta Charlie. – Önöket ezennel golyó általi halálra ítélem értékes gyógyszerek erőszakos eltulajdonításáért, amelyeket nemcsak magától a közösségtől, hanem olyan szenvedő betegektől vettek el, akiknek égető szükségük lett volna rájuk a halál előtti végső kínjaik enyhítésére. A kivégzésre azonnali hatállyal sor kerül.

– Rohadt szarházi – sziszegte a foga között Larry.

– Fiaim, hamarosan Isten színe elé járultok; tíz percet kaptok, hogy felkészítsétek magatokat. Valaki szerezzen egy papot – mondta Charlie, és kiment a szobából.

John követte az irodájába, Charlie pedig nem ellenkezett, amikor John becsukta maga után az ajtót. Előkerült az utolsó cigaretta az épp aktuális dobozból. Charlie pár pillanatig vágyakozva nézte a füstölő cigit John kezében, ő pedig kész is lett volna átadni, Charlie végül mégis visszakozott, és megrázta a fejét.

– Helyesen cselekedtem? Őszintén szólva rohadt dühös vagyok erre a két állatra, főképp erre a Larry gyerekre. Ha rajtam múlna, gondolkodás nélkül lelőném őket. De a kérdés akkor is áll… Jó döntést hoztam, John?

John lehuppant egy székbe, és egy rövid ideig még csöndben maradt. Ő maga is tépelődött. Újra felderengett benne a kísértés emléke, amit a gyógyszertárban érzett, a csábítás, hogy Lizt félrelökve elvegye és hazavigye Jennifernek a város teljes inzulinkészletét.

– John, ez az egész olyan, mintha legalább százötven évet ugrottunk volna vissza az időben. Mintha újra a vadnyugaton lennénk. Végig a Különös eset, az a régi western járt a fejemben. Emlékszel, három pasast is felakasztottak benne, mielőtt kiderülhetett volna, hogy ártatlanok.

– Igen, nekem is eszembe jutott. A múlt héten adták a tévében. Henry Fonda egyik legjobb alakítása.

– A múlt héten – sóhajtott fel Charlie. – Ennyire lassan telik az idő?

– Ezek a srácok nem ártatlanok, Charlie – mondta John.

– Akkor is. Egy hete még nem végeztünk ki szétcsúszott fiatalokat gyógyszerlopásért. Ez a Bruce kölyök meg… Segítséggel még talán kimászhatott volna az egészből.

John a fejét rázta.

– Figyelj rám, Charlie. A „lehetett volna” többé nem létezik. Hat-hétezer ember van jelenleg a városban. Mennyi élelem? Mennyi gyógyszer? A vízellátás a belvárosban még kitart, amíg a vezetékek és a tározó bírja, de a domboldalakban már csontszáraz minden. Charlie, ha nem tartunk rendet, az emberek egy hónapon belül egy zacskó chipsért is gyilkolni fognak.

John hirtelen megérezte, hogy a cigaretta az ujjára ég. Gyorsan körülnézett, és a csikket egy üres kávésbögrébe dobta. – Vagy épp egy doboz bagóért. Én is sajnálom a rendesebbik srácot, de azt kell mondanom, helyesen döntöttél. Csak ne feledd, amit a védelmükben mondtam.

Charlie bólintott.

Kopogás hallatszott az ajtón, Tom és Kate volt az. Charlie intett, hogy jöjjenek be.

– Black tiszteletes van velük. Mindjárt lejár a tíz perc – mondta Tom.

– Tom, te semmiképp sem hajthatod végre az ítéletet – szólt John.

Tom zavartan nézett fel rá.

– Te vagy a rendőrség feje a városban. Ha már muszáj megtartani a kivégzést, a kivégzőosztagban nem lehet senki, aki hivatalos ranggal vagy rendőrségi beosztással bír a városban. Az efféle feladatok nem véletlenül voltak mindig is elválasztva az aktív utcai szolgálatot teljesítő és a rendet felügyelő tisztek alapvető feladataitól. Persze voltak, akik máshogy gondolták… – Sztálinra és a Gestapóra gondolt. – Valaki másnak kell megtennie.

Tom bólintott, John pedig örömmel látta, hogy a korábbi dühös kirohanása ellenére arcán az őszinte megkönnyebbülés jelei derengtek fel.

John visszanézett Charlie-ra.

– Én nem, John.

– Nem, te szintén nem lehetsz az, Charlie. A városban most te képviseled a vészhelyzeti szükségkormányzatot, Kate pedig a tradicionálisat. Egyikőtök sem tehet ilyesmit.

– De akkor ki? – kérdezte Charlie.

Síri csönd borult a szobára.

– Te, John – szólalt meg végül csöndesen Kate.

John megdöbbenve nézett fel rá. A tanácsokat csak egyszerű történészként adta, azt sosem gondolta volna, hogy az útmutatása ennyire belerángatja majd az ügybe.

– A mindenségit, nem magamat akartam beajánlani – mondta John. – Egyszerűen azt próbáltam hangsúlyozni, hogy igyekezzünk kitartani az egykori országunk értékei mellett.

– Nem fogok kiállni az emberek elé önkénteseket keresve – mondta Charlie. – Nem fogom hagyni, hogy az egész egy ízléstelen cirkuszi mutatvánnyá süllyedjen pár beteg idióta miatt, akik örömüket lelik benne, hogy végre büntetlenül lelőhetnek valakit. Azt akarom, hogy te tedd meg. Te vagy a történész, John, te érted, miről van szó, érted az egész lényegét. Elismert ember, és valódi tisztelettel övezett tanár vagy a városban. Nincs olyan, aki ne ismerne téged vagy a családodat.

– Ó, istenem – suttogta John megsejtve, hogy csapdába került.

Vonakodva bólintott.

– Hol? – kérdezte Tom.

John képtelen volt gondolkodni.

– A városi parkban – mondta Charlie. – Úgyis az a város nyilvános gyülekezési pontja. Nem akarom itt csinálni.

– Jól van – válaszolt Tom. – Elvisszük őket a parkba, és gyorsan túlesünk a dolgon. Jim furgonjával meg tudjuk oldani a szállítást, a teniszpályáknál meg van egy beton gyakorlófal helyszínként. Kimegyek, és bejelentem a dolgot mostantól számított fél órán belülre.

A teniszpályák említésére Johnt kirázta a hideg. A tálibokra és a híres kabuli focistadionra{13} asszociált róluk. Hát valóban itt tartunk? Nekik stadionjaik voltak, nekünk teniszpályáink lesznek?

– Talán inkább zárt körben kellene megtenni – kockáztatta meg a javaslatot Kate. – Nem az egész város előtt. A nyilvános kivégzés gondolatától is irtózom.

– Ahogyan én is – mondta lassan John –, de ezúttal sajnos nincs más választásunk. A város fél. Hallottam, hogy sokan csak idegeneknek bélyegzik az autópályáról begyalogolt embereket. Máris elkezdtünk csoportokra szakadni, eltávolodni egymástól. Ha privát kivégzést rendezünk, a nem helyi lakosok egy napon belül garantáltan terjeszteni kezdik, hogy sztálinista koncepciós pereket akasztunk az emberek nyakába és a kapitányság alagsorában módszeresen végezzük ki őket. Ha nem tudjuk elkerülni a kivégzést, muszáj nyilvánosan csinálnunk.

– Emellett – vágott közbe Tom – üzenetet is küldünk vele mindekinek, akinek netán lopáson jár az esze.

– Azért várjunk egy kicsit, Tom – emelte fel a hangját John. – Remélem, még akarunk embereket kivégezni, mert elloptak egy falat kenyeret.

Tom mérgesen ingatta a fejét.

– Félreértettél, John. Lehet, hogy nehezedre esik elhinni, de én is legalább annyira viszolygok ettől a kivégzéstől, mint te.

John mélyen Tom szemébe nézett, majd végül egyetértőn bólintott.

– Rendben, ne haragudj.

– Megyek és bejelentem a dolgot.

– Tom! – szólt utána Kate. – Csak felnőttek. Nem akarok gyerekeket látni a parkban.

Tom elhagyta a szobát, pár másodperccel később pedig már hallották is az ősrégi, kézi megafon sípolását és Tom eltorzított hangját az épület előtt.

A bejelentés végeztével erős taps hallatszott, itt-ott pár helyeslő kurjantással; valaki azt kiabálta, hogy a kötél jobb lenne.

Tényleg olyan volt, mint egy régi western, gondolta John, ahol az emberek mind kórusban skandálják, hogy „Meglincselni!”.

A bejelentés után a tömeg egyből oszladozni kezdett. Sokan a park felé indultak, csak a gyerekesek maradtak hátra. Hosszú percek teltek el, John pedig szótlanul bámult ki az ablakon.

Egyszerre átkozódást és keserves zokogást hallott a folyosóról; az elítélteket kísérték a furgonhoz.

– Ideje indulnunk – mondta Charlie, majd kinyitotta az ajtót.

John úgy érezte magát, mintha a saját kivégzésére vezetnék. Vajon képes lesz egyáltalán meghúzni a ravaszt? A kiképzés és a hadseregben eltöltött évek alatt egyetlenegyszer sem lőtt haragból, még csak jéghideg professzionalitásból sem, ahogyan annak idején tanították. A Sivatagi Viharban már másodtisztként szolgált, ami azt jelentette, hogy többnyire egy parancsnoki járműben kuksolt néhány kilométerrel az offenzíva vonala mögött, biztos távolságban a valódi tűzvonaltól.

Újra eszébe jutottak a gúnyolódó falusi idióták a főiskolás évekből, és a mélységesen felkavaró érzés, amikor dühében képes lett volna az egyiküket akár ott helyben lepuffantani… És az incidens utáni sokk… Az élmény, ahogy pár nappal később kezet fogott a banda egyik tagjával, és kellemesen eliszogattak együtt, mintha mi sem történt volna.

Közben kiért az épületből. A két fiú már megbilincselve, összeláncolt lábbal kuksolt Jim Bartlett Volkwagenjének rakterében. A furgon hátsó ajtaja becsapódott; Tom pisztollyal a kezében az anyósülésen ült, Richard Black tiszteletes pedig Jim és Tom között kuporgott a hátsó ülésen.

A furgon ajtajának becsapódása előtt John még vetett egy pillantást a fiúkra, és elkapta Bruce tekintetét; ha távolról is, de felismerte benne egykori diákját, és tudta, hogy képtelen végrehajtani rajta az ítéletet.

Meglátta a Jeremiah-val és Phillel álldogáló Washingtont, és odament hozzájuk.

– Washington, a segítségét kell kérnem. A pokolba is, most aztán igazán szükségem van rá – mondta John. Washington csendben bólintott, és Charlie-val együtt beszállt az Edsel első ülésére. Kate, Phil és Jeremiah a hátsó ülésen osztozkodtak, Charlie és Washington pedig elöl ült John mellett.

Lassan elindultak, John pedig látta a park felé siető embereket, amint befordultak a Montreat útra, majd később az egyik oldalsó utcába. Sokan csak álldogáltak az út mellett, és a két elhaladó kocsit bámulták.

– A gyilkosság bűn! – kiáltotta valaki, amint John lelassított Jim furgonja mögött, ami alig tíz kilométer per órával gurult előttük.

Akár egy nyamvadt felvonulás a francia forradalom idején, gondolta John.

Lassan legurultak a meredek domboldalon a park sarkához. Mostanra jókora tömeg gyűlt össze a teniszpályák és az itt-ott lepattogzott fehér festékréteggel borított beton gyakorlófal mellett.

Amint a két elítéltet kivezették a furgon hátuljából, hirtelen mindenki elcsendesedett.

John nagyot nyelt, és megállította a kocsit. Lassan Washingtonra nézett.

– Azt ajánlom, uram, egyenesen a mellkasra célozzon – mondta Washington. – Ha csak egy kicsikét is remeg a keze, a fejet garantáltan elvéti. Egy lövés a mellkasba, és az illető összeesik. Semmi rángatózás és ide-oda repkedés, mint a filmekben; általában egyszerűen hátraesnek vagy összeroskadnak. Amint földet ér, ürítse bele a tárat. Ha teheti, az utolsó golyót hagyja meg a fejnek. Ért engem, uram?

Washington egy Glock kézifegyvert nyújtott felé.

– Már ki van biztosítva.

John bólintott.

Kiszállt a kocsiból, mire a tömeg hátrébb húzódott, és utat nyitott neki. A foglyok előttük álltak; Bruce az életéért könyörögve zokogott, Larry nem szólt semmit. Bruce kezét Black tiszteletes fogta, Larryt pedig Tom tartotta egy helyben jó erős szorításával.

– Charlie, ez nem helyes! – kiáltott valaki a tömegből.

Hirtelen dühös mormogás, kiabálás söpört végig az embereken, viták lángoltak fel itt-ott.

Az elítélteket a fehér betonfalhoz kísérték.

A tömegből továbbra is sok kiáltás hallatszott, egyesek az ítélet ellen, jóval többen mellette, néhányan pedig a bűnösök felakasztásáért ordítoztak.

John elszörnyedve nézett körül, és még mielőtt felfoghatta volna, mit csinál, egyenesen az égnek emelte a pisztolyát, és tüzelt.

Bruce ijedtében felsikoltott és térdre rogyott. A tömegből is sikoltások hallatszottak, majd lassan mindenki elcsendesedett. Minden szempár Johnra összpontosult.

– Olyan dolog végrehajtására jelöltek ki, amire a legrosszabb rémálmomban sem gondoltam – kiáltotta John.

Egyetlen hang sem hallatszott.

– Bevallom minden jelenlévő előtt, hogy az itt álló két férfi egyikét képtelen vagyok lelőni; pár éve még a diákom volt. Mr. Parkert, a tengerészgyalogság leszerelt törzsőrmesterét kértem meg, hogy a feladat ezen részét vállalja át tőlem, amibe ő beleegyezett. A világ, amiben élünk, gyökeresen megváltozott… – Hangja elhalófélben volt, ekkor azonban újra felemelte a fejét. – De ez itt akkor is Amerika. Hinnem kell benne, hogy ez itt még mindig Amerika. Háborúban állunk. Mr. Fuller ma estére városi tanácsot hirdetett az általános iskola tornatermébe, ahol beszámol majd a legújabb fejleményekről és értesülésekről. Ez a gyűlés mindenki számára nyitott, akár itt született, akár később költözött ide, akár csak a jelenlegi váratlan körülmények sodorták a városba.

Újabb rövid szünet következett.

– Mindannyian amerikai polgárok vagyunk. A pár napja kitört háború előtt Mr. Fuller volt a város katasztrófavédelmi megbízottja, most pedig – egy pillanatra megállt és a megfelelő szót kereste – ő Black Mountain városának átmeneti vezetője a statárium ideje alatt. Ő fog beszámolni a hírekről, amiket Asheville-ben megtudtunk mindarról, ami történt, történik és történni fog. Hadban állunk, a városban pedig a hadi jog, vagyis statárium van érvényben. Ezt a két férfit is ezen jogrend és szabályrendszer alapján ítéltük halálra. Pótolhatatlan gyógyszerek és fájdalomcsillapítók Miller Szanatóriumból való eltulajdonításával vádoltuk őket, aminek következtében a betegek napokig enyhíthetetlen kínok között szenvedtek. Ebben a bűntettben és a fosztogatás általános bűntettében, minden kétséget kizáróan bűnösnek találtattak egy nyílt és igazságos meghallgatás során.

– Baszd meg a meghallgatásodat! – ordította Larry. – Ezek mind csak lincselni akarnak!

John nem szólt, és a tömegből sem érkezett válasz. Senki sem kiabált vissza vagy kezdett el gúnyolódni.

– Én magam is ennek a városnak a polgára vagyok – folytatta John immár kevésbé kemény hangon. – A hagyomány azt diktálja, hogy a rendőrség mint a törvényt betartató szervezet még statárium alatt sem vehet részt abban, ami itt most történni fog, ahogy a város vezetése sem. Szeretném, ha ezt mindenki megértené. Ez itt nem egy rendőrállam, és soha nem is lesz az. Az elítélteket igazságos tárgyalás keretein belül találtuk bűnösnek, az ítéletet pedig a törvény és rend ideiglenes képviselői helyett két erre kijelölt, önkéntes polgár fogja végrehajtani.

John lehajtotta a fejét és nagyot nyelt, tudva, hogy nem engedheti meg, hogy a hangja csak egy kicsit is megremegjen.

– Nem én kértem ezt a megbízatást. Nem akartam, hogy az én terhem legyen. Viszolygok tőle, hogy megtegyem. – Rövid szünetet tartott. – A feladatot viszont el kell végezni.

Egy pillanatra újból megtorpant, és eszébe jutott még valami, aminek mindenképpen el kellett hangoznia.

– Mi itt mind amerikaiak vagyunk. Több százan, akár több ezren is lehetnek most köztünk olyanok, akik öt nappal ezelőtt még nem itt éltek. – Lélegzetvételnyi szünetet tartott, majd folytatta. – Most viszont már igen. A törvény szemében itt mind egyenlők vagyunk. Mindenki. Ha szeretnénk túlélni az előttünk álló időszakot, szomszédokként kell összefognunk. Mindenkire ugyanazok a törvények vonatkoznak, akár itt született, akár pár éve költözött ide, ahogy én magam is, akár egyetlen nappal ezelőtt érkezett. Mindenkinek egyenlőnek kell lennie…

John hangja elcsendesedett. Idegesen a két elítéltre pillantott. Bruce-nak Black tiszteletes segített állva maradni, szabad kezében egy nyitott Bibliát tartva, Larryt pedig még mindig Tom tartotta egy helyben maga előtt. Larry tekintetéből a gyógyszerek és drogok szürke ködén keresztül is sütött a megvadult, féktelen gyűlölet.

John belegondolt, vajon a nyugati társadalmak szellemiségében mennyire jogos, amit mondott és amit tenni készül. Ha Black Mountain közössége fenn akar maradni, gondolta végül, itt és most ez a helyes döntés.

Elcsöndesedett, majd Charlie-ra pillantott, aki egy rövid szünet után rádöbbent, hogy a rituálénak megfelelően neki is fel kell szólalnia.

Lassan a tömeg elé lépett.

– Black Mountain városának hivatalos vezetése vészhelyzeti határozattal rám ruházta a statárium alatti vezetés tisztségét. Ezen felhatalmazással élve Larry Randallt és Bruce Wilsont bűnösnek találtam gyógyszerek erőszakos eltulajdonításának bűntettében, amelynek következményeként szenvedést, borzasztó kínokat és halált okoztak. Büntetésük golyó általi halál. Az ítélet végrehajtására dr. John Mathersont és Mr. Washington Parkert jelöltem ki.

Charlie visszanézett Johnra, majd bólintott. John remegő kézzel fordult az elítéltek felé.

– Ne feledje, amit mondtam, uram: egy lövés a mellkasba, hagyja összerogyni, majd ürítse bele a tárat, az utolsó golyót a fejbe – suttogta mellette Washington.

Az utolsó pár métert együtt tették meg a foglyok felé. Tom hátralépett Larry mögül, és félreállt; a tetovált férfi átható gyűlölettel meredt rá. Black tiszteletes még mindig erősen szorította Bruce kezét, és egyelőre nem mozdult.

– Ideje imádkoznunk – mondta a tiszteletes. John bólintott, és kissé el is szégyellte magát, amiért neki ez nem jutott eszébe.

A tiszteletes végignézett a tömegen.

– Kérem a magasságos Istent, hogy végtelen kegyelméből bocsásson meg ennek a két léleknek. Ideje hát megadnunk a császárnak, ami a császáré. A megbocsátás és az üdvösség most már egyedül Bruce, Larry és a Teremtő közös ügye.

– Bruce, kéred-e Isten bocsánatát?

– Igen, kérem, Istenem, bocsáss meg.

– Larry?

Larry szótlan maradt.

– Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben…

John is elmormolta az imádságot, és őszintén remélte, hogy a keze közben abbahagyja a remegést. Az imádság közben felemelte a fejét és egyenesen Larry szemébe nézett.

Csakis dühöt, vak, vadállati őrjöngést látott benne. Lassan szinte sajnálni kezdte.

– Mert tiéd az ország, a hatalom és a dicsőség mindörökké. Ámen.

Az utolsó „Ámen”-t hangosan az egész tömeg megismételte.

John átvette a Glockot a bal kezébe, míg a jobbal hosszú évek óta először keresztet vetett.

Most már Black tiszteletes is félreállt Bruce mellől, akinek látványosan nehezére esett állva maradni. Johnban hirtelen felmerült, hogy mégiscsak jobb lett volna bekötni a szemüket, zsákot húzni a fejükre vagy valamit tenni, ami mindkét oldalnak megkönnyíti a dolgot.

Nem, legyünk túl rajta; csak legyünk túl rajta gyorsan.

– Menjen közelebb! – súgta Washington. – Ön lő először, én azonnal követem.

John a most már mindössze három méterre álló Larryre nézett.

– Rajta, tegye csak meg – mondta amaz jéghidegen.

John érezte, ahogy hirtelen minden lelassul körülötte. Minden fölösleges ceremónia nélkül, határozott mozdulattal emelte fel a pisztolyt, és Larry mellkasára fogta, aki az utolsó pillanatban mégis megmozdult, és megpróbálta oldalra vetni magát a földön.

John meghúzta a ravaszt.

Látta, amint a golyó becsapódik; Larry megtántorodott, és a mögötte lévő betonfalnak dőlt. Washington .45-öse azonnal eldördült mellette, ami egészen megijesztette. John azt is látta, ahogy második lövése célt téveszt, és Larry feje fölött csapódik a falba. A fiatal véres csíkot hagyva maga után a falon összerogyott.

Két újabb lövés hallatszott Washington .45-öséből.

John újra felemelte a Glockot, és megcélozta az enyhén rángatózó Larry felsőtestét. Éles sikolyokat hallott maga mögött, majd tüzelt, újra és újra.

Hirtelen egy erős kéz érintését érzte a vállán. Washington volt az.

– A fejet – mondta halkan.

John odalépett Larryhez. Vajon már halott volt? Vértócsa terjedt alatta, a nadrágja elöl nedves volt, és orrfacsaró bűz terjengett körülötte. Az egyik golyó valószínűleg felszakította a hólyagját és a beleit.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha halvány szemmozgást látna. John Larry fölé tornyosult, felemelte a fegyvert és tüzelt.

Egy másodperccel később újabb dörrenés hallatszott; Washington is végett vetett Bruce szenvedésének.

John esetlenül fordult vissza a tömeg felé. Tökéletes csend volt, minden tekintet némán szegeződött rá. Néhányan hangtalanul, kezüket a szájuk elé tartva sírdogáltak. A rámeredő szemekben valami olyasmit látott, amit korábban még sosem. Félelmet… Bámulatot… Undort… Néhány ködösebb tekintetben szinte irigységet és sóvárgást.

Erős hányinger tört rá, de tudta, hogy egy darabig még muszáj elnyomnia valahogy. Nem volt egészen biztos benne, hogy kiürítette-e a tárat, ezért újra felemelte a Glockot és igyekezett elkapni a tőle nem messze álló Jeremiah tekintetét. A fiú odalépett hozzá, John pedig átadta neki a pisztolyt.

– Ellenőrizd, kérlek. A kocsinál találkozunk – súgta neki John.

Eztán megfordult, és elindult a tömeggel ellentétes irányba. Megkerülte a betonfalat, a biztonságos takarásban pedig azonnal összegörnyedt és hányni kezdett.

Zihálva kapkodta a levegőt, és továbbra is előrehajolva támaszkodott a térdén.

– Semmi baj, uram – jelent meg hirtelen Washington.

John felnézett, és azonnal elszégyellte magát.

– Uram, amikor először öltem embert, a beleimet is kihánytam. Őszintén szólva jobban aggódnék, ha nem ilyen állapotban találtam volna.

– Hagyja már a francba a rohadt „uramozást” – sziszegte John az újabb hányingerhullámmal viaskodva.

– Helyesen cselekedett, uram. És jól is csinálta.

– Jól csináltam? Hogy a fenébe mondhatja, hogy jól csináltam, miután szó szerint kivégeztem egy embert?

– Nem, uram, nem arra gondolok. Az a rész mindig borzalmas. Arról beszélek, amit előtte mondott. Ezért hívom továbbra is „uramnak”. Korábban csak afféle vicc volt. Az igazat megvallva, uram, a szememben ön mindig inkább az a professzortípus volt, de tudtam, hogy valahogy csak eljutott az ezredesi rangig, szóval belementem a játékba. De ma, uram, maga felvette a kesztyűt, kiállt egy valóban borzasztó dolog ellen, és igazi vezetőként viselkedett.

– Értem – sóhajtott John.

– Jöjjön csak, ideje eltűnnünk innen.

John bólintott. Amint a kézfejével megtörölte a száját, éles fájdalom futott végig rajta. Az ujja elfertőződött, a pisztoly többszöri elsütése pedig felszakította a sebet.

Megkerülte a falat, és meglepve tapasztalta, hogy a tömeg mostanra rejtélyes módon fel is szívódott, a parkban már csak itt-ott lézengtek néhányan. A holttesteket rögtön elszállították – Bartlett furgonja épp indulni készült.

Ezek szerint sokkal több időt töltött a fal mögött, mint gondolta.

Nem mintha bánta volna; őszintén szólva inkább örült, hogy senki sem látta jelenlegi állapotában.

Kissé erőtlenül indult el a kocsija felé.

– John?

Makala volt az.

John elsőre szinte fel sem ismerte. A csinos üzleti kosztümnek immár nyoma sem volt, most a kelleténél pár számmal nagyobb, bő farmernadrágot és egy régi, kifakult pólót viselt a Purdue Egyetem címerével.

– Köszönöm, John.

– Mégis mi a francot?

– Azt, amit az előtt mondtál, hogy végrehajtottátok az ítéletet.

John bólintott.

– Már kezdett igencsak feszültté válni a hangulat a helyiek és azok között, akik csak a napokban kavarodtak ide, ahogy én is. A városnak hallania kellett, amit elmondtál. Mindannyiunkat emlékeztettél rá, hogy össze kell fognunk.

– Örülök.

Nagyon nem fűlött a foga a beszélgetéshez, így lassan tovább bandukolt a kocsija felé.

– Hadd nézzem meg a kezed.

Makala elé lépett, John pedig felszisszent fájdalmában, amint óvatosan letekerte a kötést a kézfejéről.

– John, ez egyre csúnyábban elfertőződik. Már most is elég súlyosnak tűnik. Mondtam, hogy menj haza, mosd ki, és vigyázz rá.

John a szanatóriumban uralkodó pokoli állapotokra és Tyler kimentésére gondolt.

– Rendesen ki kell tisztítanom neked, aztán össze kell varrni.

– Még várhat – mondta esetlenül a férfi. – Most csak szeretnék hazamenni.

– Jól van, akkor viszont veled tartok.

John hidegen bámult rá, és egy pillanatra felmerült benne, hogy Makala talán csak az előbbi „hőstettéért” tapad rá ennyire. Esetleg mint „idegen”, megpróbálja minél mélyebbre beásni magát a helyi közösségbe egy olyan férfi mellett, akinek immár egyértelműen hatalma van a városban.

Makala hátralépett.

– John, figyelj rám! Először is, ha a sebed a jelenlegi helyzetben még jobban elfertőződik, rövidesen elvesztheted a kezed, vagy akár meg is halhatsz. Emellett hallottam az apósodról és a szanatóriumról. Önkéntesként én magam is jártam ott, felmentem takarítani, és ellátni a betegeket. Miután rendbe hoztalak, akár át is sétálhatok oda, hozzátok úgyis sokkal közelebb van. Harmadszor pedig… A lányod, Jennifer, igaz?

– Igen.

– A mostani körülmények között nem lesz könnyű odafigyelni az étrendjére. Egy nővérnek vagy egy orvosnak pár naponta ellenőriznie kell. Csak vigyél el; megcsinálom nálatok, amit amúgy is meg kellene, utána pedig felsétálok a szanatóriumba éjszakára.

– Rendben. – Jelenlegi állapotában képtelen volt ellentmondani.

Elértek a kocsihoz, ahol Washington és a két diák már várt. Jeremiah átnyújtotta a Glockot.

– Ellenőriztem, uram, üres. Tom adott egy új tárat, betettem a kesztyűtartóba.

Washington kivette a két puskát és az AR–15-öst az Edselből.

– Uram, mi most visszamegyünk a campusra. Jót tenne, ha ön is hazafelé venné az irányt.

Phil megkerülte az autót, és kinyitotta Makalának az ajtót, a nő pedig beszállt.

John visszanézett a falon éktelenkedő vérfoltokra, aztán a tekintete majdnem ironikusan a nagyjából tizenöt méterrel hátrébb magasodó zászlórúdra és a tetején lobogó amerikai zászlóra kalandozott. Az ég egyre komorabb lett mögötte; egy késő délutáni vihar volt készülőben.

Újra eszébe villant Jeremiah kérdése, és elgondolkodott. Vajon megőrizhetjük így Amerika szellemét? Egyáltalán még nevezhetjük amerikainak magunkat?

A hazaúton egyetlen szót sem szólt.

– Hánytál, igaz? – törte meg végül a csendet Makala.

– Aha.

– Úgy tudtam, katona voltál.

– Az is vagyok… Vagyis voltam. Sok katona soha életében nem süti el a fegyverét. Másodtiszt voltam a Sivatagi Viharban. Csak távolról láttam a harcokat, élesben sosem lőttem senkire. A legtöbbször egy monitor fölött görnyedtem, és próbáltam irányítani az akciókat.

– Bocsánat, nem így értettem – válaszolt Makala. – Nem sértésnek szántam, csak eszembe jutott, ahogy a gyógyszertári fickót elintézted. Elsőre elég harcedzettnek tűntél.

– Hát nem vagyok az.

– Semmi baj. Velem is előfordul, hogy megszédülök egy-egy műtétnél. Tegnap este majdnem megfulladtam, amikor beléptem a szanatóriumba.

– Köszönöm, hogy segítettél rajtuk.

– Úgy tűnik, most már ez a dolgom.

A beszélgetés félbeszakadt.

Bekanyarodtak a kocsibeállóra. Ginger és Zach azonnal kiszaladt a házból, idegent látva pedig tipikus, hűséges golden retrieverekhez méltón egyből Makalához rohantak. Johnra, a gazdájukra szinte ügyet sem vetettek.

Makala nevetve vakarta meg a fülüket, ahogy két lábon ugrálva próbálták nyalogatni és játékosan ugatva körbetáncolták. John a bejárati ajtóban álló Jen felé indult.

– Hála az égnek, hogy itthon vagy! – mondta Jen. – Mi történt? Egész nap halálra izgultam magam miattad.

– Asheville-be mentem, ahogy mondtam.

Jen a veje válla fölött a kerti úton közeledő, a kutyák által körberajongott Makalára pillantott. Szeme enyhén elkerekedett, John pedig egyből érezte, hogy nincs különösebben ínyére a helyzet: az ismeretlen nő egyértelműen betolakodó volt a területén.

– Anya, bemutatom Makala Turnert. Makala, ő itt az anyósom, Jennifer Dobson.

Mindketten bólintottak, és kezet fogtak.

– Jen, még akár emlékezhetsz is Makalára, vele találkoztunk az autópálya mellett az első este.

– Ó, hát persze. Nem ismertem föl, kedves, akkor este más ruhában volt.

– Makala egy sebészeti klinika főnővére. Azért jött, hogy ránézzen Tylerre, Jenniferre és erre itt – John feltartotta a bekötözött kezét.

A pontosabb bemutatás hatására Jen egyből megenyhült, és halványan elmosolyodott.

– Ó, jöjjön csak be, kedves.

– Hogy van Tyler? – kérdezte John.

– Kényelmesen pihen – válaszolt halkan Jen.

– A lányok?

– Jennifer épp szunyókál. Az előbb felszökött a vércukra, és beadott magának egy kis inzulint. Elizabeth sétálni ment Bennel.

– Jól van.

John besétált az irodájába, és hagyta, hogy a hölgyek először Tyler betegszobája felé vegyék az irányt.

Kivette a pisztolyt az övéből, néhány pillanatig csak bámult rá, majd letette az asztalra. Csak most érezte meg az átható lőporszagot, ami belőle legalább olyan töményen áradt, mint a Glockból.

Az asztal sarka felé nyúlt, és egy poros üveget húzott elő az egyik polc hátuljáról. Volt már pár időszak az életében, amikor az alkohol kis híján maga alá gyűrte, a legutóbb néhány héttel Mary halála után. Az üvegen összegyűlt vastag porréteg azért mindenképp megnyugtató volt. Dupla adagot töltött magának a scotchból egy üres kávéspohárba, és két kortyra kiitta az egészet.

A nyugati égbolton közelgő vihar lassan a város fölé tornyosult, eső kopogott az ablakon… A hang most egész megnyugtatóan hatott.

Mire Makala fél órával később megjelent az ajtóban, hogy végre szakszerűen kimossa a sebét, John már rég mélyen aludt a kanapén.

HATODIK FEJEZET

– Úgy nézel ki, mint a mosott szar.

John csak bólintani tudott, ahogy besétált a konferenciateremben tartott immár rutinszerű napi megbeszélésre.

– Kösz, Tom, ezt még hallanom kellett ma reggel.

Jobb kezének állapota Makala erőfeszítései ellenére is tovább romlott, a láza 38 fokra kúszott fel.

Elfoglalta megszokott helyét az asztalnál. Furcsa, hogy a rendszeres megbeszéléseken milyen gyorsan kialakulnak az alapvető szokások: elég az első nap csak véletlenszerűen lehuppanni egy székbe, a következőn már garantáltan ugyanoda ül az ember. Ugyanez a helyzet az asztalfővel és az azzal szembeni hellyel is: mind szimbolikus jelentőségűek. Bár az asztalfőn még mindig Kate ült, polgármesteri szerepe jelképessé zsugorodott a tőle jobbra ülő Charlie-é mellett, aki mára átvette a megbeszélések vezetését. Tom az asztalfővel szemben foglalt helyet, Kellor doki, a csapat legújabb állandó tagja pedig Johnnal szemben ült. Ma reggel két ismeretlen is volt a szobában, akiket John még sosem látott korábban. Egyikük a swannanoai rendőrség jegyeit viselte az egyenruhája ujján, a másik egyszerű farmerban és rövid ujjú pólóban volt. Ránézésre mindketten a negyvenes éveik derekán járó, meglett férfiaknak tűntek.

John a bal kezével emelte fel a már előkészített kávésbögréjét.

– Hadd vessek rá egy pillantást – tápászkodott fel a székéből Kellor, és megkerülte az asztalt.

Óvatosan visszahajtotta az orvosi gézt, amivel Makala az előző este átkötözte John sebét.

– Szép varrás, magam sem csinálhattam volna jobban.

John nem szólt semmit. Makala egy jókora korty skót whiskyt leszámítva fájdalomcsillapítás nélkül végezte el a tucatnyi öltést, amit John még csendesen izzadva eltűrt, a seb alkoholos fertőtlenítését azonban már nem állhatta meg pár emberes káromkodás nélkül.

Kellor közelebb hajolt hozzá, megszagolta a kötést, majd ingatni kezdte a fejét.

– Hogy fertőződhetett el ennyire?

– Akkor történhetett, amikor az apósomat hoztam ki a szanatóriumból.

– Ki kezelte le így?

– Makala Turner, az egyik önkéntes nőver a szanatóriumban. Adott rá pár Ciprofloxacin{14} tablettát a megmaradt készletekből.

– Valószínűleg széklet kerülhetett a sebbe – bólogatott Kellor tovább vizsgálgatva John kézfejét. – A szívósabb baktériumok vagy vírusok, mint a Streptococcus vagy a Stafilococcus még a legtisztább kórházakban és otthonokban is megélnek. Később még visszatérünk erre – mutatott végül John kezére, és visszaballagott a helyére.

Kate megköszörülte a torkát.

– Rendben van, akkor vágjunk bele. Új probléma merült fel a városban. Doktor Kellor, beavatna minket?

Az idős orvos bólintott.

– Kitört a szalmonellajárvány az általános iskolában, vagyis a jelenlegi menekültközpontban. Igazából elkerülhetetlen volt. Ma reggelre már minimum száz megbetegedésnél járunk. Borzalmas a helyzet odaát.

– Mégis hogyan történhetett ez? – kérdezte Kate.

Kellor meglepődve bámult Kate-re.

– A mindenit, Kate! Az emberek hozzá vannak szokva, hogy naponta akár több száz liter vizet is elhasználnak. Az élelmiszereken mindeddig ott virított a lejárati dátum, egy nappal utána kérdés nélkül kidobáltunk mindent. A központban most körülbelül hatszáz ember táborozik. A vécékhez még éppenséggel van elég vizük, meleg víz viszont nincs, és őszintén szólva vécépapír vagy papírtörülközők sem. Egyre csúnyább a helyzet. Ugyan már, emberek! Gondoljanak csak bele! Legtöbbünk tíz napja nem fürdött, mindenütt fogyóban a vécépapír. A menekültközpontnál naponta kétszer kígyózik a sor a levesért, a romlandó élelmiszerek minősége mára pedig már nagyon rizikós… Lefogadom, hogy a nap végére a központ összes lakója sugárban hány és fosik majd mindenhová.

Nagyot sóhajtott, majd folytatta:

– Ma reggelre hét halottunk volt, még az előtt ellenőriztem, hogy idejöttem volna. Két csecsemő, öt idős. Kiszáradtak, mi pedig képtelenek voltunk elég gyorsan megitatni velük a szükséges elektrolitokat. Több önkéntesre lesz szükségem, mert estére így klasszikus járványhelyzetre számíthatunk.

Senki sem szólalt meg. Az puszta gondolat, hogy az iskola ilyen szerencsétlenekkel van tele… A helyiségre súlyos csend borult.

– Emlékeztek a Katrina hurrikánra és a szörnyű Superdome-történetekre{15}? – sóhajtott fel Charlie. – Ezek szerint mi is erre számíthatunk?

– Rosszabbra – válaszolt Kellor. – Bár a New Orleans-i kormányzat valóban borzalmasan kezelte a katasztrófahelyzetet, a segítség ott a pánik és az őrületes, gyilkosságokról és nemi erőszakról szóló szóbeszéd ellenére azonnal útnak indult. Bár itt ilyesmivel egyelőre nem állunk szemben, mi felmentő seregre sem számíthatunk, amelyik pár nap múlva helikopterekkel repül be és a kezünkbe ad mindent, amire szükségünk van. Magunkra vagyunk utalva. Először is tiszta tartályokat kell szereznünk a steril víz tárolására; elektrolitfolyadékot házilag is tudunk csinálni, ahogy a harmadik világban szokták vészhelyzeti segítségnyújtáskor.

– Mi is egy rohadt harmadik világbeli ország lettünk – jegyezte meg halkan a swannanoai rendőrtiszt.

– Nem olyan bonyolult a dolog. Csak tiszta víz kell hozzá, az pedig egyelőre még van, igaz, Charlie?

– Ami a víztározóból lefolyik hozzánk, továbbra is tiszta, legalábbis tegnap még az volt, amikor a vízügyiseink utoljára tesztelték.

– Ez azért eléggé aggaszt. Elég, ha csak páran táboroznak a tározó körül és az egyikük beteg… Egyszer elég belevizelnie a tóba, és mindannyian megbetegszünk.

Charlie Tomra nézett.

– Fel kellene küldenünk pár állandó járőrt a tó köré. Nincs kempingezés.

A tóban való feketehorgászat a közösség kevésbé jól őrzött titkai közé tartozott. Az Asheville-lel közös tározó hivatalosan már a mostani események előtt is mindenkinek tiltott terület volt, a helyiek közül azonban időnként többen fel-felsurrantak a partjára, hogy beszákoljanak egy négy-öt kilós, trófeának is beillő barna pisztrángot. Mielőtt valami aktivista hat évvel ezelőtt be nem záratta, a tópart fölötti erdőben még egy magánhorgászkabin is állt, afféle titkos nyaralóház az asheville-i és Black Mountain-beli fejeseknek fenntartva. A tározót a saját privát tavukként kezelték, a házat pedig egy exkluzív klubhelyiségnek tartották a hét végi ivászatokhoz és az óriási pisztrángok feldolgozásához.

Elég valószínű, hogy az emberek máris kezdtek élelemforrásként tekinteni a tóra, amit mindenképp meg kellett akadályozni.

– Csak cukorral és sóval kell összekevernünk néhány száz liternyi tiszta vizet; ez a keverék már képes fenntartani az elektrolitegyensúlyt. Ha készen van, azonnal itatni kezdjük a szerencsétlen betegekkel. Tízből kilenc esetben pár napig pokolian rosszul lesznek, de átvészelik.

– Mi lesz a tizedikekkel? – kérdezte Charlie.

Kellor sóhajtott.

– Ők az intravénás ellátás nélküli öregek, az egy év alatti gyerekek vagy más betegségek miatt már eleve legyengült emberek közül kerülnek majd ki. – Egy pillanatra megállt, és elmélyülten bámulta a plafont. – Nagyjából harminc halottra számítok, holnap estig talán ötvenre.

Charlie először karba tette a kezét, majd kérdő mozdulatot tett.

– Ki vállalja az önkéntesek megszervezését? – kérdezte Charlie.

John felsóhajtott.

– Én szívesen felmegyek a campusra és megnézem, össze tudok-e verbuválni pár srácot.

– Ígérj nekik egy kiadós vacsorát a munka végeztével – mondta Charlie. – Az egyik emberem lőtt egy őzet tegnap éjjel. Azóta már elrejtettem. Szarvassült cserébe egynapi munkáért.

– Kétlem, hogy az efféle meló után éhesek lesznek majd, de meglátjuk – mondta John.

Kellor bólintott.

– Mondd, hogy délig jelentkezzenek itt nálam. Felvilágosítást kell tartanom nekik, mielőtt belevetnék magukat a munkába a központban.

John bólintott.

– Elértünk hát a témához, amiről senki sem beszél szívesen – folytatta Charlie –, de most sajnos muszáj. A halottak.

– Eltemetjük őket, ahogy eddig is, nem? – kérdezte Kate.

– Épp ez az, nincs temető a város határain belül. A legközelebbi több mint három kilométerre van. Emberek, én csak próbálok hosszú távra tervezni. Nemcsak a mostani szalmonellajárványra kell felkészülnünk, hanem az elkövetkező hónapokra is.

Senki sem válaszolt.

– A városi golfpályára gondoltam a parkkal szemben.

– Micsoda? – hördült fel Tom. – Ez őrület. Pont a golfpályára?

– Igen. Rövid séta csak a városközponttól. Az építése előtt alapos földmunkákat végeztek rajta, laza, könnyen ásható terület. A hatodik greenig{16} tartó rész legalább két méter mély, kiváló minőségű föld. Ez persze azért fontos, mert a markológépeknek annyi, újra ásóval és lapáttal kell sírokat ásnunk, és szeretném, ha minél gyorsabban minél mélyebbre áshatnánk őket.

– A mindenségit, Charlie, a városi golfpályáról beszélsz! – szólt közbe Tom.

– Tán ismersz valakit, aki ma délutánra épp egy tizennyolc lyukas játszmát tervezett? – vágott vissza élesen Charlie. – A pokolba is, te magad is golfkocsival közlekedsz azon a pályán. Úgy gondolom, igenis szükségünk van egy temetőre, ami közel van, nem pedig az Allen-hegy másik oldalán.

– Doki, egyetért?

– Legyen legalább harminc méterre a park felé folyó pataktól, valahol az attól távolabbi lejtőn. De összességében igen, egyetértek.

– Akkor mostantól oda temetjük a halottakat.

John nem szólt semmit. Furcsa volt figyelni a különféle változások eltérő hatásait. Tom megszállott golfjátékos volt. Az elmúlt napok eseményeitől függetlenül a tény, hogy a kedvenc szabadidős helyszínéből városi temető lesz… Jelen pillanatban ez egyszerűen túl sok volt neki, és szinte képtelen volt befogadni.

– Szólnunk kell a papoknak, hogy szenteljék fel a területet – mondta Kate. – Az embereknek ez fontos.

Charlie feljegyezte a javaslatot.

– Beszélek Black tiszteletessel; úgy tűnik, ő lett az itt maradt papok vezetője.

– Egyéb egészségügyi problémák? – folytatta Charlie.

– Tegnap éjjel négy újabb haláleset a szanatóriumban. Gyorsan fogynak a népek odafent.

John Makalára gondolt. A nővér mára szinte teljesen átvette a szanatórium irányítását, két napja nem is találkoztak.

– Emellett három öngyilkosság. A McDougal házaspár és egy idegen.

– Greg és Fran? – döbbent meg Kate.

– Az egyik szomszéd hallotta a lövéseket. Greg először lelőtte Frant, majd végzett magával is. Hagytak búcsúlevelet. Fran rákos volt, jól tudod. Pontosan tudta, mi vár rá a heti két asheville-i kezelés nélkül, szóval megkérte Greget, hogy könnyítse meg neki a dolgot. Aztán Greg is utánament. A levélben megírták, hogy a hátramaradt fájdalomcsillapítóikat adjuk valaki olyannak, akinek még van esélye a túlélésre.

– Együtt énekeltünk a templomi kórusban – mondta halkan, könnyeivel küszködve Kate, vonásai megfeszültek.

Egy darabig senki sem szólalt meg.

– Akkor kiírom a hirdetőtáblára, hogy a szükségállapot idejére a golfpályát jelöltük ki temetőnek – törte meg a csöndet Charlie.

Az általános iskolából áthoztak néhány táblát, és a rendőrség épületének külső falára rögzítették őket. Ez lett a szükségkormányzat hivatalos hirdetőtáblája.

– Tucatnyian vannak még, akikről gyanítom, hogy már nem lesznek sokáig köztünk – folytatta Kellor. – A hasnyálmirigy-elégtelenségben szenvedők például… Amint kifogynak a gyógyszerükből, nincs tovább. A komoly koszorúeres betegek nagy része már meghalt. Garth Watson tegnap éjjel esett össze, amikor egy vödör vizet cipelt a háza felé.

– Csak negyvenhárom éves volt – mondta Kate.

– Az ám, húsz kiló súlyfölösleggel, és 280-as koleszterinnel – egészítette ki Kellor. – Én figyelmeztettem. Ennyit a túl sok gyorskajáról.

– Több mint száz rák elleni kemoterápia vagy sugárkezelés alatt álló lakosunk van. Az ő esetükben… Azt ugye már tudjuk, mi történt Frannel. Isten bocsássa meg neki, de sokan követhetik a példáját, főképp azok, akik erős fájdalomcsillapítókon élnek. Mára már teljesen elfelejtettük, morfium nélkül milyen rémálom lehet a rák utolsó stádiuma.

Egy pillanatra elhallgatott, és körbenézett a szobában.

– Azt hiszem, a legjobb lenne, ha ezt most rögtön tisztáznánk – folytatta. – Korlátozott mennyiségű fájdalomcsillapítónk van. Elzárjuk mindet, és csak valódi vészhelyzetben nyúlunk hozzájuk, vagy továbbra is kiadjuk őket mindenkinek, beleértve azokat is, akik így is, úgy is meg fognak halni?

– Uramisten, doki! – vágott közbe Tom. – Hogy a francba mondhat ilyet? Többek között a nagynénémről beszél!

– Tudom – mondta finoman Kellor. – Isten látja a lelkemet, tudom. De sajnos az is nyilvánvaló, hogy Helen nagynénéd már nem sokáig lesz közöttünk. Mit tegyek ezek után, ha behoznak egy gyereket, akit azonnal meg kell műtenem? A sokk és a trauma ilyenkor végezhet vele, vagyis a fájdalomcsillapítón is múlhat, hogy meghal-e a műtét közben, vagy átvészeli. Erre is gondolnunk kell.

– Fontossági sorrend, igaz? Az amúgy is haldoklók a sor végére kerülnek – mondta halkan John.

Kellor ránézett, majd lassan bólintott.

– Erre a döntésre nem vagyok kész – sóhajott Charlie. – A kérdéses betegek nagy részének otthon még vannak tartalék gyógyszerei. Erre még később visszatérünk.

– De mindenképp vissza kell térnünk rá – válaszolta nyomatékosan Kellor, fejét félig lehajtva.

Egy hosszú pillanatig senki nem szólt.

– Balesetek… El sem hinnétek, mennyi történik – mondta végül Tom, megtörve a súlyos csöndet. – Kocsikkal már nem ütnek el senkit, ez igaz, de a láncfűrészek még működnek, a fejszékről és az ásókról nem is beszélve. Joe Peterson majdnem levágta a saját lábát tegnap éjjel tűzifaaprítás közben. Három véletlen lőtt sebünk volt csak tegnap az éles fegyverekkel rohangáló idióták miatt, az egyik közülük halálos.

– Még így is az élelmiszerellátás az, amivel kapcsolatban legelőször lépnünk kell – mondta Kellor.

– És mégis mit kéne másképp csinálnunk? – mondta élesen Charlie, John pedig egyből megérezte a feszültséget, mintha a témáról már a megbeszélés előtt is szó esett volna közöttük.

– Becslések szerint – válaszolt Kellor – elegendő élelmünk van, hogy nagyjából még hét, maximum tíz napig mindenkit etetni tudjunk. Ebbe az olyan húskészítményeket is beleszámoltam, amiket az élelmiszer-biztonsági ellenőrök normális körülmények közt már két hete lefoglaltak és megsemmisítettek volna.

– Mi lesz azután, Charlie?

Charlie mély levegőt vett, és gondterhelten ingatta a fejét.

Magas láza és a sűrű hidegrázások ellenére John azon kapta magát, hogy most is feszülten figyeli a város új vezetőjét, aki láthatóan egyre közelebb sodródott a teljes összeomláshoz. Charlie a krízis kitörése óta, vagyis az elmúlt tíz napban nemigen aludhatott többet napi három-négy óránál.

– Feleznünk kell a fejadagokat – mondta halkan John.

Charlie ránézett, majd egyetértőn bólintott.

– Az nem mindennel fog működni – válaszolt Kellor. – Romlófélben lévő húskészítmények, tejtermékek…

– Akkor viszont adjuk ki és zabáljuk fel mindet még most, tartsunk egy jó nagy lakomát ma este a megmaradt, romlandó húsból, ha kell. Egyedül arra kell figyelnünk, hogy addig főzzük, amíg olyan nem lesz, mint a cserzett bőr. Ezután pedig minden maradékot szigorúan féladagokban adunk ki.

– Mi lesz azokkal, akik egy fél élelmiszerboltot halmoztak fel a házukban? – kérdezte Kellor. – Legalább öt-hat házban van áram öreg generátorokból, amik nem voltak bedugva a támadás pillanatában, és továbbra is jól működnek. Egy hűtőt egész biztosan működtethetnénk velük. Ott van például a North Fork melletti Franklin klán. Lefogadom, hogy legalább negyedtonnányi hús csücsül a pincéjükben egy hűtőszekrényben.

– Azt kéri, hogy vegyem el tőlük?

Kellor bólintott.

Charlie Tomra nézett.

– Kétlem, hogy Franklinékkel ez járható út lenne – mondta a fejét rázva Tom. – Inkább meghalnak, az embereim jó részét is magukkal rántva, mint hogy átadják a húst. A környező dombokon jó pár ilyen, az önálló túlélésre berendezkedett család él, amelyeket komolyan elszomorított, hogy az ezredfordulón végül elmaradt a világvége. Szerintem szinte már várják, hogy megpróbáljuk elvenni tőlük, amijük van.

– Hagyjuk ezt egyelőre – mondta John. – Ha a közösség nevében elkezdjük sztálinista komisszárokként felkutatni és elvenni az utolsó apró búzaszemet és húsdarabot is, rögtön fölborul az egyensúly, amit az elmúlt napokban nagy nehezen sikerült megteremtenünk, és azonnal mindenki egymás nyakának ugrik. Emellett, mint minden kollektivista rendszerben, legyen jó- vagy rosszindulatú, azonnal szárnyra kapnak majd a pletykák, hogy az ételt igazából csak magunknak harácsoltuk össze. Ugyebár minden állat egyenlő, de egyes állatok egyenlőbbek a többinél.

– Hogy micsoda? – kérdezte Tom.

– Biztos végigaludtad Mr. Quincy irodalomóráit első gimiben, Tom – mondta Kate. – Híres sor Orwell Állatfarmjából. El kéne olvasd valamikor.

– Még ha lefoglalnánk is a Franklin klán húskészletét, az egész csak arra lenne elég, hogy egyetlenegyszer jól megetessünk belőle hatszáz embert. Az egész nem éri meg az ellenhatást, amit kiváltana, ráadásul véleményem szerint veszélyes jogi és politikai precedenst teremtenénk vele. A jelenlegi helyzetben semmiképp sem kellene egymás ellen fordulnunk – folytatta John. – Inkább azon kéne dolgoznunk, hogy a Franklin család és a többi hasonszőrű klán magától álljon mellénk, és segítsen ki bennünket. Ha a túlélésre játszanak, ahogy mondod, és nem érzik fenyegetve magukat, talán taníthatnának nekünk pár hasznos trükköt.

Tom megkönnyebbülten lélegzett fel.

– Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy a boltokból lefoglalt élelmiszer most már a közösség tulajdona. Amit viszont az emberek a saját házaikban felhalmoztak, legyen az egynapi vagy hat hónapnyi fejadag, továbbra is kizárólag az övék.

John körbenézett a szobában, és mindenki helyeslőn bólogatott.

John csak azt sajnálta, hogy Charlie nem cselekedett hamarabb, vagy inkább hogy neki magának sem jutott eszébe, hogy lefoglaltasson vele minden szabadon hozzáférhető élelmiszert még a legelső napon. Ha így tettek volna, fél adagokkal számolva megfelelő kiosztás mellett akár plusz két hónapra elegendő élelmet is felhalmozhattak volna, ha nem többet. Mostanra persze már késő volt ezen rágódni.

– Mi a helyzet a farmokkal? – kérdezte Kate.

– Röviden összefoglalhatom neked, Kate – mondta Tom –, bár mivel itt nőttél fel, valójában neked is tudnod kéne. A régi farmgazdaságok mára majdnem teljesen eltűntek. Az efféle katasztrófák bekövetkeztekor valahogy mindenki azt hiszi, hogy vidéken az emberek térdig járnak az ennivalóban, szóval biztos bőven jut mindenkinek. Csak azt felejtik el, hogy manapság már maguk a gazdák is a szupermarketben vásárolnak, betakarításig legalábbis biztosan. North Fork körzetében még van úgy fél tucat apró gazdaság, az egyiken nagyjából hatvan marha és talán pár száz disznó lehet. Szárnyasokból a megszokottak, csirkék, libák, pulykák.

– Ha jól beosztjuk, az legalább még egy havi élelem – mondta Kate.

– Azt hiszem, ezzel a lehetőséggel már élnünk kell – mondta Charlie. – Ez nem olyan, mintha valaki a pincéjében rejtegetné az állatokat.

John sóhajtott, és érezte, hogy kénytelen beletörődni a dologba, bármennyire hasonlít is az eljárás az imént felvázolt komisszáros hasonlatához.

Hatvan marha, naponta két-hárommal számolva pörkölt vagy leves formájában valóban kitarthat egy ideig. Gyakorlati szinten azonban még így is felmerültek problémák. Hogyan ellenőrzik majd a gazdaságokat, és hogyan akadályozzák meg, hogy mások elhajtsák az állatokat, vagy éjjel megtámadják az egyes farmokat, megöljék a gazdát, az állatokat pedig levágják és elvigyék, a maradékot otthagyva a földön, hogy hasztalanul rohadjon el?

Johnnak egy újabb film, a Farkasokkal táncoló egyik jelenete ugrott be, amikor az indiánok több száz bölénytetemre bukkannak a prérin. Röviddel ezután kiderül, hogy mindez a fehér vadászok műve volt, akik az állatok nyelvét és a bőrüket megszerezve hátrahagyták a számukra immár „haszontalan” tetemeket. Ugyanez könnyen megtörténhet itt is. John újból eltöprengett azon, hogy a filmipar milyen szorosan összefonódott az ország önképének megalkotásával. A vásznak most üresek voltak. John arra gondolt, vajon a róluk szóló, ötven év múlva vetített filmek vajon hogyan festik majd le őket – már ha lesznek még ilyenek egyáltalán.

– Charlie, üzletet kell kötnünk a völgyben élő gazdákkal. Nem vonulhatunk oda csak úgy, hogy elvegyük a marháikat és elhajtsuk ide őket. Üzletet kell ajánlanunk. Megvédjük az állataikat, ők maguk pedig – mivel megosztják a jószágaikat a közösséggel – nagyobb részesedést kapnak az ételből. Fel kell ajánlanunk, hogy megvédjük őket, a jószágaikat és a terményüket. Ja, és Charlie… Nem ehetjük meg az összes állatot.

– Hogy érted?

– Jövőre is ennünk kell valamit. Néhány hímet és nőstényt meg kell hagynunk, hisz lehet, hogy egy év múlva sem lesz sokkal rózsásabb a helyzet. Tenyésztenünk kell a jószágokat, még akkor is, ha így most éhesebbek maradunk. A régi időkben az utolsó tenyészállatok levágása az emberek legeslegutolsó mentsvára volt.

– John – szólt közbe Kate –, ezt a témát talán még nem kellene így erőltetni. Azt akarod mondani, hogy elképzelhető, hogy egy év múlva is ugyanitt tartunk majd?

– Elképzelhető. Terv nélkül viszont könnyen lehet, hogy akkorra már egyikünk sem lesz itt, hogy kiderüljön.

– Rendben van, John – egyezett bele Charlie. – Még ma felmegyünk a gazdákhoz, és elkezdünk tárgyalni.

– Na és ha valamelyik farmer puskával a kezében, káromkodva küld el a földjéről? – kérdezte Kate. – Az előbb mondtad, hogy itt nőttem fel. Ez így igaz, és a fenti gazdák egy részét ismerem is. Tisztességes emberek, de nem nagyon szívelik, ha valaki megpróbálja megmondani nekik, hogy mit tegyenek.

– Akkor először talán neked kellene beszélned velük – vetette fel halkan John.

– Nekem?

– Úgy van. Téged mindenki ismer a városban, Kate, még Charlie-nál és Tomnál is jobban. Ha te kopogtatsz náluk először, nem érzik majd fenyegetve magukat.

– Azért, mert én vagyok a polgármester, vagy azért, mert nő vagyok? – vágta oda élesen Kate.

– Őszinte leszek: mind a kettő. Ha Tomot küldjük pisztolytáskával az oldalán, egyből komisszárriadót fújnak. Ha te látogatod meg őket, és elbeszélgetsz velük és a családjaikkal, úgy gondolom, meggyőzheted őket, hogy maguk is jól járnának az üzlettel. Muszáj összefogniuk valakivel, mert egyedül, önmagukra utalva előbb-utóbb elkerülhetetlenül elveszik majd tőlük, amijük van. Mi huszonnégy órás őrséget ajánlunk a területük határában, ha cserébe hajlandók élelmet adni a közösségnek.

– Kicsit úgy hangzik, mintha otthonról, New Jersey-ből hoztad volna az ötletet – mondta Charlie egy halvány mosollyal. – Afféle védelmi pénzes dolog.

John a lázas szédülés ellenére megpróbált visszamosolyogni.

– Akár tetszik, akár nem, mostantól így működnek a dolgok. Alapvetően mélységesen ellenzem, hogy magánemberek házait kisöpörjük élelem után kutatva, de abban, azt hiszem, egyetértünk, hogy a farmokat meg kell védeni. Emellett ellenszolgáltatást nyújtunk nekik a közösségnek adott segítségükért cserébe.

– Rendben, elmegyek – bólintott elfogadón Kate.

Charlie a jegyzetfüzetére nézett.

– Járművek. Bármi fejlemény?

– Sikerült három új kocsit beindítanunk – mondta Tom. – Hogy pontos legyek, Jim Bartlett lehelt életet beléjük az udvarában lévő Volkswagen-roncstelepen. Két bogárhátú és egy furgon.

– Egészen jól összebarátkoztatok – mondta Kate, és ha csak egy rövid pillanatra is, Tom arcán halvány mosoly futott át.

– Ja, a jó öreg hippi meg én. Abba azért továbbra sem megyek bele, hogy füvet használjunk gyógyszer gyanánt.

– Én hajlok rá, hogy osszam a véleményét – vetette közbe Kellor.

– Törvényellenes – vágta rá határozottan Tom.

– A kocsik, Tom – próbálta mederben tartani a beszélgetést Kate. – Maradjunk a kocsiknál.

– Igaz. A többi műhelyben azt mondják, tíz-tizenöt régi tragacsot hamarosan össze tudnak rakni, köztük egy öreg kamiont Younger garázsában.

– Mi egy héten belül negyven-ötven működő járműnél tartunk – jegyezte meg halkan a swannanoai rendőr.

Senki sem szólt, de egyszerre mindenki rá emelte a tekintetét.

– Maguk itt Black Mountainben mindig is lenéztek minket, swannanoaiakat. Talán azért, mert a városunk szegényebb, mint a maguké, ez azonban most a mi malmunkra hajtja a vizet.

John elmosolyodott, és tudta, hogy a férfinak igaza van. Jól emlékezett rá, ahogy Tyler állandóan csak „csóró fehér szemétdombnak” hívta Swannanoát a lepukkant lakókocsiparkjaival és roncstelepeivel. A gyapjú- és takaróüzem jó pár évvel ezelőtti bezárásával a város gyakorlatilag csődbe ment. Swannanoa apró, de egykor virágzó bevárosa mára közel teljesen kiürült, különösen a nagy tűzvész után, amiben az üzem is leégett néhány évvel korábban. A városon átvágó 70-es út mentén húzódó sétálóutcák ma adományboltokkal és lepukkant javítóműhelyekkel voltak tele. Az utóbbi időben – legalábbis az előző hét eseményei előtt – a helyzet már-már kezdett jobbra fordulni a városban megjelenő egyre több „idegen” miatt, akik többnyire a környék lenyűgöző kilátást kínáló földjei és telkei után érdeklődtek. A városkától északra elterülő régió a drága ingatlanberuházásoknak köszönhetően lassan egészséges fejlődésnek indult. Más szempontból mindez persze tragikus veszteség is volt: az elmúlt években legalább féltucatnyi régi farmot és gazdaságot osztottak fel és terveztek át új „McMansion” lakónegyedekké.

A régi, lelakott lakókocsiparkokban ma is sok kocsi állt, amiket az autópályán egy hete még minden BMW vagy terepjáró nagy ívben kikerült volna. Ugyanezen tragacsok egyike-másika ma már száz BMW-t is megért.

– Emberek, bemutatom Carl Erwint – mondta Tom –, Swannanoa rendőrkapitányát. Azért hívtam meg a mai megbeszélésre, hogy szót ejthessünk egy közös javaslatunkról.

Mindenki illedelmesen bólintott. Tom bevezetője után Carl egyértelműen kiérdemelte a figyelmüket.

– Miféle javaslatról van szó? – kérdezte Kate.

– Egy szövetségről.

John elmosolyodott. Történészként hirtelen ősi birodalmak királyait látta maga előtt, amint harci kocsikon vágtatnak a vízhasználati jogokkal kapcsolatos tárgyalásokra, leányaik házasságát egyengetik vagy épp seregeiket próbálják egyesíteni.

– Carl és én már napok óta tárgyalunk róla – szólt közbe Tom. – Részemről mehet a dolog.

– De pontosan micsoda? – kérdezte Kate.

– Az, hogy a városaink szövetségre lépnek a jelen krízis idejére.

– Milyen céllal?

– Önvédelem – mondta Carl. – Mi védjük a nyugati bejáratot, maguk pedig a keletit. Ha összefogunk, túlélhetjük, ha nem, mindannyian nagy szarban vagyunk.

Charlie fölállt és a falra szögezett megyetérképre mutatott.

– Az autópálya és a 70-es út Black Mountaintól keletre egy szoroson át jut be a városba, nem sokkal a 66-os kijárat után. Az 59-es kijárattól nyugatra van egy másik szoros a Swannanoa-hegyvonulat kiszögellésénél. A két autóút, a vasút és a patak Swannanoában szinte teljesen párhuzamosan fut egymással. Mind a két szoros védhető, mindössze pár száz méter széles pozíció. A miénk a bejárat, övék a hátsó ajtó.

– Vagy éppen fordítva – jegyezte meg Carl némileg élesen. – Ne feledjék, hogy mi közelebb vagyunk Asheville-hez, az ottani vezetés pedig még mindig ragaszkodik hozzá, hogy mindkét kisváros öt-ötezer menekültet fogadjon be. Ezeket az embereket jelenleg mi tartjuk vissza, a helyzet pedig gyorsan romlik. Az elmúlt két napban hatan haltak meg a barikádnál.

– Hogyan? – kérdezte Kellor.

– Golyót kaptak – válaszolt élesen Carl. – Asheville-ben azt mondják nekik, hogy nálunk élelmet kapnak, nagy részük ezért is vágott neki gyalogosan is az útnak. Mi persze semmit sem tudunk adni nekik, a helyzet így viszont egyre rosszabb. Úgy hallottam, a régi 70-es úton és az autópályán is teljes a káosz.

– Mi a fenéért etették be ezzel az embereket a megyei hivatalban? Miért nem mondták nekik, hogy inkább maradjanak nyugton, egy helyben? – vakkantott Charlie. – Annak ellenére indították el ezt a hullámot, hogy előre megmondtuk: nem fog működni.

– Azért, mert ők is a túlélésre játszanak – mondta John –, a számok pedig egyelőre ellenük szólnak.

– Tömeges halálozás várható – szólt közbe Kellor. – Borzalmas állapotok jönnek, Asheville pedig a környező településekre akarja tolni a felelősséget. Igazából teljesen érthető lépés, nem hibáztathatjuk őket.

– Már hogy a francba ne hibáztathatnánk? – mondta hidegen Charlie.

– Ha szeretnénk távol tartani őket a városainktól – mondta Carl –, villámgyorsan el kell kezdenünk a közös munkát.

– Mindenképp okos lépés lenne – mondta John.

– A hatvan marha, amiről az imént beszéltek… Ha az asheville-i menekültek ideérnek, egy nap alatt elfogy az egész. Utána mi lesz?

Rövid szünetet tartott, és elmosolyodott.

– Nekünk összesen százhúsz marhánk és háromszáz disznónk van a városban.

A krízis rémisztő méretei és súlyossága ellenére John újból elmosolyodott. Most már kétség sem fért hozzá, valóban egy kiskirályok közötti paktum megszületésének volt tanúja.

Carl végignézett a teremben ülőkön, de egyelőre senki sem szólalt meg. Kijátszotta a legjobb lapját és győzött.

– Van még egy hátsó útvonal – folytatta végül –, fent a Hawk Creek út mellett, de azt is le tudjuk zárni. Becsléseink szerint maguknál nagyjából ezerrel több ember van, mint nálunk, nem számolva az első napokban az autópályáról érkezetteket.

– Hajlandók megosztani a marhákat? – kérdezte Charlie.

Carl habozott, majd felelősségteljesen a társára nézett.

– Maguknál három gyógyszertár van, nálunk csak egy. Orvosi ellátmányért és gyógyszerekért cserébe mérlegeljük, hogy a marháink és disznóink egy részét átadjuk.

– Mérlegelik?! – kérdezte Kate, és hirtelen metsző fény csillant a szemében.

Carl Charlie-ra nézett.

– Rendben, szükség szerint megosztjuk a készleteket – mondta Charlie. – Az osztozásnak viszont teljesnek kell lennie, akár élelemről, gyógyszerekről, fegyverekről, járművekről vagy munkaerőről van szó.

Charlie körbenézett a teremben, John pedig elkapta a tekintetét.

– Akár kormányzatról – mondta.

– Hallgatunk, John.

– Bocsánat, de hirtelen mintha a középkorban vagy még annál is régebbi időkben játszódó filmbe csöppentem volna – kezdte John. – Mintha két ősi királyság tárgyalna egymással.

– Gondolom, hamarosan újra ez lesz a dolgok természetes rendje – vetette közbe Kellor doki. – Swannanoa határában ott van a Memorial Mission Kórház. Azt használhatnánk orvosi központnak. Kisebb műtétekhez és vészhelyzetek esetére ott minden felszerelés adott. Maguknál ezen felül még három vagy négy orvos is van, ami összesen kilenc orvost jelentene a két közösség ellátására.

Carl bólintott.

– A klinikát az első naptól kezdve őrizzük. A drogosokkal persze nekünk is meggyűlt a bajunk… – Egy pillanatnyi szünetet tartott. – Végül menekülés közben lelőttük őket.

John nem volt kíváncsi a részletekre.

– A kormányzat. Ha végül tényleg összefogunk, nem áskálódhatunk egymás ellen. Mind ugyanabban a hajóban evezünk. Mi legyen hát?

Charlie Carlra emelte a tekintetét, aki jelentőségteljesen folytatta a mondandóját.

– Charlie Fullert évek óta ismerem. Amíg nem hajtja Asheville malmára a vizet, hajlandó vagyok felettesemként elfogadni, és követni a parancsait. A pokolba is, igazából örülök, hogy néhány döntést végre nem nekem kell majd meghoznom.

Charlie bólintott.

– Carl pedig a tanács teljes jogú tagja lesz – mondta John.

– Maga mellesleg kicsoda? – kérdezte a swannanoai egyenesen Johnra bámulva.

– Történelemtanár a főiskolán. Leszerelt ezredes harci tapasztalattal – John Charlie-ra nézett: a „harci tapasztalat” azért erős túlzás volt. – Jogi és morális kérdésekben ad tanácsokat, okos fickó, hasznos jó barát.

– Szóval pontosan miért is van most itt? – kérdezte nyugodtan Carl.

John erre kissé felriadt. Eredetileg csak azért került be a tanácsba, mert hívatlanul berontott egy megbeszélésre, egy héttel később azonban már szinte belső szükségletnek érezte, hogy itt legyen, mintha valamiféle kézzel fogható célja lett volna itt.

– Ő végezte ki a gyógyszertolvajokat – mondta Tom. – Maradjunk annyiban, hogy ő a tanács morális iránytűje. Tanárember a jobbik fajtából.

Carl továbbra is mélyen John szemébe nézett, aki már-már azt kezdte latolgatni, vajon balhé lesz-e a dologból.

– Ő itt egy barátom, Mike Vance. Szeretném, ha ő is a tanács tagja lenne. Nálunk nincsen polgármester, mint itt, ő inkább a város „igazgatója” volt.

John egyből látta, hogy Vance csak Carl bábja volt, semmi több.

– Mélységesen sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de ez itt nem demokrácia – mondta John. – Statárium van érvényben, a vezetőnk pedig Charlie Fuller. Mi csak tanácsadók vagyunk. Ha hatékonyan akarunk együtt dolgozni, minden kérdésben Charlie-é az utolsó szó.

– Ezek aztán a lojális barátok, Charlie – szólt kissé gúnyosan Mike.

– Mike, Carl! – szólalt fel ezúttal Tom. – Együtt kell működnünk, én pedig egyetértek Johnnal. Vagy Charlie vezet mindannyiunkat, vagy nincs üzlet.

A szoba mély csöndbe burkolózott, majd Carl kurtán bólintott.

Charlie megkerülte az asztalt, Carl pedig felállt, és kezet rázott vele.

John nem szólt semmit. A rituálé formális része befejeződött. A királyok kezet fogtak, a paktum megszületett. Mindenképp okos döntésnek tűnt, bár John már most azon törte a fejét, vajon egy hónap vagy akár fél év múlva is ugyanígy látják-e majd.

Charlie visszament a székéhez, és leült.

– Az új járművekkel kapcsolatban… Bár már tudom a választ, mégis megkérdezem: mi lesz a benzinnel?

– Kezdetnek kiszivattyúzzuk az autópályán ragadt kocsikból – mondta Tom.

– Az addig tiszta, de szükséges ezt már most elkezdenünk?

– Én nem tenném – szólt közbe Mike. – A benzin idővel megromlik. A benzinkutakból nem tudunk hozzájutni, amíg nem építünk egy működőképes szivattyút. Az autók tankjaiban el van zárva a külvilágtól, vagyis hosszabb ideig használható marad, mintha kiszívnánk és összegyűjtenénk valahol. Én már csak tudom, autóbontóm van.

Akár tetszett Johnnak, akár nem, Mike szakértelme a jelen körülmények között többet ért, mint az övé.

– Rendben van – mondta Charlie. – Akkor térjünk vissza Asheville-re. Carl és én ugyanazt a parancsot kaptuk az új katasztrófavédelmi igazgatótól, Roger Burnstől.

– Szarházi – jegyezte meg csendesen Carl, Tom pedig egyetértőn bólintott.

– Aszerint összesen tízezer menekültet kellene befogadnunk.

– Kinyalhatja a seggünket – vágta rá Carl. – Tízezer hippi és hobó? Még viccnek is rossz.

Johnnak egyből feltűnt a szövetség hivatalos nyélbe ütése utáni hirtelen hangnemváltás: most már „mi” voltunk „ellenük”. Remélte, ez sokáig így marad.

A vita még jó ideig eltartott, mivel Kate hajlott a menekültek befogadására. Érvei szerint ők is a szomszédaik voltak, a rend alapjait pedig először megyei szinten is vissza kellene állítani. Carl és Tom határozottan elutasították az ötletet.

John belegondolt, mi minden folyhat most Winston-Salemben, Charlotte-ban vagy akár az olyan hatalmas városokban, mint Washington, Chicago vagy New York. Mostanra valószínűleg már mindből milliók áramlanak kifelé valamelyest talán rendezett formában, bár sokkal valószínűbb, hogy egy éhes sáskarajhoz hasonlatos, zavaros tömegként, amely megállíthatatlanul rágja át magát a vidéken. Black Mountain földrajzi elhelyezkedése most legalább kapóra jött a két szorossal, amelyeken az út keresztülhaladt.

Tegnap éjjel Johnnak újabb ötlete támadt. Briliánsan egyszerű volt, ahhoz képest viszont határozottan ijesztő, hogy a krízis valójában még csak tíz napja tartott.

Megvárta, amíg a vita nyugvópontra jut, majd előhozakodott vele.

– Nekem van egy egyszerűbb javaslatom – mondta –, amivel konfrontáció nélkül megoldhatnánk ezt a válságot.

– Hallgatom, tanár úr – szólt Carl szarkasztikusan.

– A víz.

– A víz? – ismételte meg Carl, John azonban már a vigyor első szikráját látta átfutni az arcán.

– A víztározó a mi területünkön van. Az üzlet egyszerű. Ha továbbra is nyomást gyakorolnak ránk, és felénk terelik a saját menekülő polgáraikat, elzárjuk Asheville vízellátását.

Carl pár másodpercig még tágra nyílt szemmel bámult rá, majd vad kacagásban tört ki.

– Az átkozott mindenkit!

– Azt hiszem, valóban átkozottak lennénk, ha ilyesmire vetemednénk – jegyezte meg Kellor, Kate pedig egyetértőn bólintott.

– Szerintem is – folytatta halkan John. – Magam sem vagyok biztos benne, hogy képes lennék-e rá. Százezer ártatlan ember van abban a városban, de ez a Burns koma egy politikai erőfitogtatásba akar belerángatni minket. Csakhogy az ütőkártya a mi kezünkben van. Üzenjünk vissza neki: ugyanúgy kapja majd a vizet, mint eddig, ha a menekülteket más irányba küldi. Ilyen egyszerű, őket itt lehet megfogni. Ha nem hallgat ránk, felrobbantjuk a fővezetéket, és a pokolba velük.

– Ezzel viszont provokáljuk őket, hogy erővel foglalják el a tározót – mondta Kate.

John a fejét rázta.

– Kizárt dolog. Gondoljatok csak a 2004-es hurrikánra. A tározó fővezetéke eltörött, ami istentelen sok galibát okozott. Más államokból kellett speciális alkatrészeket rendelni, és helikopterrel leszállítatni, hogy nagy nehezen meg tudják javítani. Ezek után ők is jól tudják, milyen értékes is a vízellátás. Egyértelműen megüzenjük, hogy ha bármivel is próbálkoznak, felrobbantjuk a vezetéket, és soha többé nem tudnak majd rácsatlakozni.

– Ha ez így valóban megoldható, én azt mondom, csináljuk – mondta Carl. – Azt hallottam, több tucat megrakott tehervagonnyi élelmük van, amit maguknak gyűjtögetnek. Akár abból is igényt tarthatnánk valamennyire.

– Nem rossz ötlet – mondta halkan Tom. – Érdemes lenne tenni vele egy próbát.

– Azért ott még nem tartunk – vágott vissza Kate. – Vizet adni ennivalóért? Ezt még nem.

– Szerintem sem kellene erőltetni, egyelőre szorítkozzunk csak a menekülthelyzet megoldására. Ha részt követelünk az élelmükből, félő, hogy harcolni fognak, és ne feledjétek, jelentős túlerőben vannak – vetette gyorsan közbe John. – Úgy végül mindenki veszítene. A menekültekkel kapcsolatban pedig fogalmazzunk úgy, hogy teszünk nekik egy visszautasíthatatlan ajánlatot.

Charlie elmosolyodott.

– Le sem tagadhatnád, hogy New Jersey-ből jöttél.

John visszamosolygott.

– Feladják a menekültekkel kapcsolatos követeléseiket, a víz pedig tovább folyik, mintha mi sem történt volna.

Charlie körbenézett az asztal körül; mindenki jóváhagyón bólogatott.

– Tom, küldj egy futárt még ma az egyik működő mopeddel. Nem akarok egy autót kockáztatni, mint a minap.

– Örömmel, Charlie. Bár láthatnám Burns képét, amikor megkapja az üzenetet!

– Közben azért azt se felejtsük el – vetette föl Charlie –, hogy a szennyvizünk az asheville-i tisztítótelepre folyik. A szűrőrendszer valószínűleg nem működik, szóval gondolom, egyből a French Broad folyóba vezetik az egészet, de akkor is… Ha lezárják a vezetéket, a szennyvíz egy az egyben visszaömlik hozzánk. Válaszlépésként akár ez is eszükbe juthat.

– Akkor mi a szennyvizünket a Swannanoa-patakba vezetjük, ami egyenesen Asheville-be folyik – mondta Tom.

– Uramisten – sóhajtott fel Kellor. – Tényleg itt tartunk, emberek?

Senki sem válaszolt.

– Rendben van – szólt végül Charlie. – Jöhet a legfontosabb téma. Hogy áll az útbarikádunk a szorosban az I40-esen?

Charlie Tomra nézett.

– Egyre csak romlik a helyzet. A tegnapi tanácsdöntés alapján elküldtem egy embert Old Fortba, a hegy lábához. Azt kértem, tájékoztassák az embereket, hogy felfelé lezártuk az utat. Old Fort nyíltan visszautasította a dolgot. Hét- vagy akár tízezer menekült is lehet ott, és mindannyian a hegyekbe próbálnak feljutni. Old Fort vezetése persze azt akarja, hogy engedjük át őket; sőt valójában még bátorítják is őket, hogy induljanak el fölfelé az autópályán, és ha kell, erőnek erejével is vonuljanak keresztül rajtunk. Egyre erősebb a nyomás. Az országút mentén is hemzsegnek a menekültek – mondta Tom. – Az egyik emberem kettőt lelőtt tegnap éjjel.

– Micsoda? – csattant fel Kate. – Erről eddig egy szó sem esett.

– Most reggel akartam jelenteni – mondta Tom.

– Mégis mi történt?

– Egy nagyjából ötvenfős csoport egyszerűen nem volt hajlandó visszafordulni. Az egyik őr felismerte néhányukat; korábban már mindegyiküket visszafordították. Bandába szerveződtek, és megpróbálták lerohanni a barikádot. Az egyikük lövöldözni kezdett, mire az embereim viszonozták a tüzet. A végére két halottjuk volt egy tucat sebesülttel.

Kate csak a fejét ingatta.

– És ez még csak a kezdet – mondta Tom. – Csak gondoljatok arra, amit Mr. Barber mondott miután berepült a városba a múlt héten; Winston-Salemből és Charlotte-ból is csak úgy áradnak a menekültek. Charlotte nagyjából 180, Winston-Salem 225 kilométerre van. Egy leterhelt, csomagokat cipelő család naponta nagyjából 15-25 kilométert tehet meg, ami azt jelenti, hogy a nagyobb hullámok még csak most kezdenek majd elérni minket; csodálom is, hogy eddig megúsztuk a dolgot. Könnyen lehet, hogy ebben a szent pillanatban is húsz-, harminc- vagy akár ötvenezer ember gyalogol felénk.

– Épp ezért szerettem volna megkötni ezt a szövetséget – mondta Carl. – Black Mountain a hozzánk vezető hátsó bejárat. Ha maguk beengedik a menekülteket, hamarosan minket is elárasztanak, és két tűz közé kerülünk Asheville és a keleti városok között. Egy nap alatt kiesznek minket mindenünkből.

– A járványokról nem is beszélve – szólt közbe Kellor.

– Azt mondta, az már így is, úgy is van – mondta értetlenül Carl.

Kellor nagyot sóhajtott, és megrázta a fejét.

– A szalmonella ott lappang minden közösségben. Én most az egzotikusabb betegségekre gondolok. Egy nagyobb városi populációban a hepatitis minden variánsa jelen van néhány hordozóban. A leginkább az újonnan jött tengeren túli bevándorlóktól tartok, vagy az olyanoktól, akik egyszerűen csak ott ragadtak a charlotte-i reptéren, ami egyébként nagy nemzetközi gócpontnak számít. Függetlenül attól, hogy jól érzi magát és ránézésre semmi baja sincs, szinte bárki hordozhatja a tífuszt, kolerát, nagyjából akármit.

– Az utak mentén vándorló menekültek higiénés körülményeit figyelembe véve elég egyetlen hordozó és egyetlen érintés, arról már nem is beszélve, hogy az ürülékkel a vízbe vagy az élelmiszerbe kerülő baktérium azonnal támad. Egyetlen tál étel valaki olyannak, aki nem mosta meg a kezét evés előtt, és egy héten belül ezrek betegszenek és halnak meg, hacsak mi magunk el nem mosunk mindent forró vízben minden egyes használat után. Láttak már kolerajárványt? – kérdezte Kellor.

Senki sem válaszolt.

– Hát én láttam, harminc évvel ezelőtt egy afrikai kiküldetésen. A szalmonella ártatlan vicc hozzá képest, Afrika ezen régióiban a lakosság nagy része viszont állandóan ki van téve neki, így sokan már túlélték egyszer. Mi itt, Amerikában szűz területnek számítunk. Legalább hat-hét generáció óta nem találkoztunk a kolerával, a természetes immunitásunk így teljesen leépült. Az amerikai lakosság most olyan, mint egy egzotikus melegházi növény. Mára csak az elmúlt évszázadban felfedezett védőoltások és antibiotikumok által teremtett mesterséges körünyezetben képes életben maradni. Az élet újra megmutatja az igazi arcát, azt, amelyet Afrikában vagy a harmadik világ országaiban még ma is olyan jól ismernek. Az 1918-as globális spanyolnáthajárványt nem számolva az utolsó igazán súlyos betegséghullám, amely pár hét leforgása alatt a lakosság számottevő részét kiirtotta, azt hiszem, a chicagói tífuszjárvány volt az 1880-as években. Tízezrek haltak meg benne. A vízhálózat megfertőződésével kezdődött, az emberek pedig hullottak, mint a legyek. A halálozási mutatókat tekintve a híres tűzvész{17} is elbújhatott mögötte.

– És a megelőző oltások? – kérdezte Charlie.

– Honnan? – nevetett fel cinikusan Kellor. – Tífusz és kolera ellen? Olyan oltásokról beszélünk, amiket a megyei szintű egészségügyi osztály ad ki kizárólag tengeren túlra utazók részére, de még így is speciális megrendelésekhez vannak kötve. Lefogadom, hogy a völgyben ezer emberből egyetlenegyet sem találnánk, aki védett kolera ellen, hacsak nem járt korábban Afrikában vagy Dél-Ázsiában. A tífusznál talán valamivel jobb az arány, de még így is elhanyagolható. Hála az égnek, hogy elég magasan vagyunk, és a klíma is kellően hűvös, különben a szúnyogcsípéssel terjedő betegségek miatt is fájhatna a fejünk. Malária, nyugat-nílusi láz és még számtalan egyéb. A parazitákról és tetvekről már ne is beszéljünk…

A doki hangja lassan elhalkult.

– Persze sok apróbb fertőzés is végigvonul majd a közösségen, amik nem ölnek, de kellően legyengítik a szervezetet a következő vírus támadása előtt. Kate, erre a legtöbb férfi nemigen gondol, de vannak tartalékok női higiénés termékekből?

Kate kissé elpirult.

– Erre a hónapra.

– Az bizony nagy gond, bár gondolom, sok nő már töri rajta a fejét. Ha nem, hamarosan élesben szembesülnek majd vele. Visszatértünk dédnagyanyáink idejébe, amin tovább ront a tisztálkodási lehetőségek hiánya és a rossz táplálkozás. A fertőzések hamarosan szárnyra kapnak majd, és ez csak egy a tucatnyi problémából, amiről a múlt héten még csak nem is álmodtunk. Csak egy egyszerű példa: Johnnie rozsdás szögbe lép, tetanuszt kell adnom neki, amikor az egész közösségnek van összesen száz darab tetanuszinjekciója. Könnyen lehet, hogy őszre egyetlenegy sem marad. Folytassam?

Senki sem szólalt meg.

John belenézett öreg barátja szemébe, és látta, hogy a jelenlévők közül talán őt nyomasztja a leginkább annak a középkori lidércnyomásnak a rémképe, amivé ez az egész helyzet napokon belül átváltozhat.

Történészként ő is tudta, miféle borzalmak várhatók. A polgárháború előtti legendás nyugati népvándorlás során minden egyes emberre, aki indián rajtaütésben lelte halálát, legalább ezer, ha nem tízezer olyan jutott, aki kolerával vagy tífusszal fertőzött kutak miatt pusztult el… Az efféle esetekből persze nem lehet izgalmas filmet csinálni.

– Még egy dolog, amit elmulasztottunk eddig, és szeretném, ha végképp megoldanánk – mondta Kellor. – A legszívesebben pofon vágnám magam, amiért nem jutott hamarabb eszembe. Össze kell szednünk és meg kell szerveznünk az állatorvosokat.

– Az állatorvosokat? – kérdezte Carl.

– Még szép. Tudnak altatni és antibiotikumaik is vannak, sőt őszintén szólva vészhelyzetben apróbb műtéteket is el tudnak végezni. Belülről egy ember és egy kutya nem is különbözik annyira. Ugyanígy össze kell gyűjtenünk a fogorvosokat és minden egyéb orvost is. Foglaljuk le a megmaradt gyógyszereiket, aztán irány az új klinika, amit Swannanoa mellett kijelöltünk. A helyet huszonnégy órás védelem alá kell helyezni.

Charlie szorgosan jegyzetelt.

– Vissza a menekültekhez. Végül is mit tegyünk? – kérdezte Charlie.

– Zárják le az autópályát – mondta Carl.

– Ha továbbra is zárva tartjuk – magyarázta Tom –, a hétvégére ötvenezren tolonganak majd a küszöbünkön, és előbb-utóbb lerohannak minket. Akkorra már nem fogja érdekelni őket, hányan halnak meg közben.

– Egy biztonsági szelepet kell nyitnunk – szólt közbe Kate.

– Hogy érted? – kérdezte Charlie.

– A helyzet olyan, mintha az autópályán álló barikádnál lenne egy óriási kuktánk, amit a belső nyomás bármelyik percben szétvethet. Vagy hagyjuk, hogy felrobbanjon és levigye a fejünket, vagy nyitunk rajta egy biztonsági szelepet, amin át lassan kiengedhetjük a gőzt.

– Jól van, de mégis hogyan? – mondta Charlie árnyalatnyi idegességgel a hangjában.

– Átengedjük az embereket.

– A mindenségit! – kiáltott fel Carl. – A szövetségnek épp az volt a lényege, hogy megvédjük egymást és önmagunkat a menekültektől, most meg arról beszél, hogy be kell hogy engedjük őket? Ha így állunk, mi kiszállunk a megállapodásból.

– A megállapodás és a szövetség már megszületett – mondta hidegen Charlie. – Innentől nincs kiszállás.

– Jesszusom, mintha egy jenki papolna egy déli lázadónak. Ha egyszer úgy döntünk, hogy kilépünk a szövetségből, akkor meg is tesszük.

– Kate-nek igaza van – szólt közbe John.

– Ó, remek, felszólal a professzor – csattant fel Carl perzselő szarkazmussal.

– A fenébe is, hallgasson már a józan eszére! – ordította hirtelen John. A kirohanástól kissé szédülni kezdett, a keze pedig továbbra is erősen lüktetett, Carlt mindenesetre sikerült meglepnie.

– Kate javaslata helyes. Százasával engedjük be az embereket, és tájékoztatjuk őket, hogy nem állhatnak meg, amíg a másik oldalon át nem kelnek az 59-es kijáratnál álló barikádon. Onnan aztán mehetnek tovább, amerre akarnak. A fegyvereiket belépéskor leadják, mint amikor a seriff annak idején a cowboyok elé lovagolt a város határába, és elvette a pisztolyukat, mielőtt beléptek. Ezeket persze visszakapják, amikor a másik oldalon elhagyják a területünket. Ételt nem adunk, de a tisztesség kedvéért legalább egy mosdót és ivóvízcsapot felállíthatnánk mondjuk a 64-es kijáratnál. A víznyomás arra talán elég, hogy egy ideiglenes csővezetéket elvezessünk odáig. Egy vécére is szükség lenne jó sok mésszel és biztonságos ürítéssel.

Charlie bólintott.

– Ha továbbra is feltartóztatjuk őket, addig nő majd a nyomás, amíg egyszer csak lerohannak minket.

– Mi a helyzet a járványveszéllyel, amiről Kellor doki beszélt? – kérdezte Tom.

– Azt hiszem, a két fenyegetés tekintetében Kate és John javaslata minősül a kisebbik rossznak.

– Ha valaki láthatóan beteg, nem engedjük be. Karantén, akárcsak a régi időkben. Mindenki más átvonulhat a területünkön, de nincs megállás; kísérjék őket fegyveres őrök tisztes távolságból – mondta Kellor.

– Van pár veszélyes anyagok elleni védőruhánk – vetette fel Charlie.

– Micsoda?

– Húsz darab van raktáron az épületben. Még a belbiztonsági minisztérium utalta ki őket pár évvel ezelőtt. Sose gondoltam volna, hogy egyszer így vesszük majd hasznukat, de ha most kapóra jönnek…

– Kiváló – válaszolt Kellor. – Mindenki, aki az úttorlaszoknál közvetlenül érintkezik a menekültekkel, védőruhát visel.

– Ez pszichológiai szempontból is jó üzenetet küld – szólt közbe John. – Tekintélyt és hatalmat sugároz, és bár borzalmas érzés ezt mondani, de a menekültek alsóbbrendűnek érzik majd magukat tőle. Akár tudatosul bennük, akár nem, így könnyebben alávetik majd magukat a szabályainknak, és békésebben vonulnak át a területünkön.

John komolyan dühös volt magára, hogy ezt az aspektust egyáltalán felvetette. Az egyenruhák (márpedig a veszélyes anyagok elleni védőruha is annak számított) a történelem folyamán mindig a tömegek irányításának egyik hatásos módszerét testesítették meg, beleértve az emberek haláltáborokba való terelését is.

– Ahogy mondtam, az áthaladók csak vizet kapnak, az őröknek pedig szemfüleseknek kell lenniük, nehogy bármelyikük könnyítsen magán a kijelölt vécén kívül. Fegyveres, védőruhás őrök kísérik majd át őket a másik oldalra. Átvonulhatnak a területünkön, és ennyi.

– És mi lesz Asheville-lel? – vetette közbe Kate. – Ezek után ők is lezárhatják a hozzájuk vezető utakat.

– Nem tudok ott védelmi barikádról – mondta Carl. – Egyelőre úgy gondolják, a menekülthullám csak felénk áramlik majd. Pár napig talán megúszhatjuk a dolgot, mire észbekapnak. Amint rájönnek a dologra, megpróbálunk beszélni velük, és megkérjük őket, hogy engedjék át az embereket, ahogy mi is. Esetleg megemlítjük a tanár úr ötletét a vízvezetékről, és teszünk egy visszautasíthatatlan ajánlatot.

John körbenézett az asztal körül, és látta, hogy mindenki egyetért.

– Jó terv – jelentette ki végül Charlie. – Legyen így.

– Egyetlen kiegészítés: vannak, akiknek engednünk kell, hogy itt maradjanak a városban – mondta Kate.

– Miért? – kérdezte Kellor.

– Több száz Black Mountain-i lakos van, akik a támadás pillanatában a környező településeken ragadtak. Egyesek épp hazafelé tartottak az autópályán, vagy a charlotte-i reptéren várakoztak… Nekik minden joguk megvan, hogy beengedjük őket és itt is maradjanak. Az Asheville-ben ragadtak közül mára majdnem mindenki visszaért már a városba, de rajtuk kívül még mindig több százan hiányoznak. Ha visszatérnek, be kell engednünk őket azokkal együtt, akik a saját házukhoz akarnak eljutni, hogy biztonságos menedéket találjanak. Ezek az emberek évek óta velünk élnek; tartozunk nekik ennyivel, ha sikerül eljutniuk idáig.

– Mi lesz a betegségekkel? – vetette fel Charlie.

– Ahogy a doki is mondta, karantén – válaszolt John. – Száz évvel ezelőtt is ez volt a bevett szokás a New Yorkba érkező hajókkal. Egy orvos megvizsgálta a legénységet; ha bármelyikük gyanús volt, elkülönítőbe kerültek.

Johnnak ismét egy filmjelenet ugrott be.

– Emlékeztek A Keresztapa második részére? A Don kisgyerekként érkezik Amerikába, de betegnek tűnik, ezért elkülönítik. Akkoriban ez teljesen normális eljárás volt, és működött is.

– A maffiát végül mégis sikerült behurcolnia – válaszolt Carl.

John rájött, hogy az analógia talán mégsem volt teljesen helyénvaló, de inkább folytatta a gondolatmenetet.

– A száz évvel ezelőtti biztonsági mechanizmusok jól működtek, és érdemes is lenne feleleveníteni őket. Ha akkoriban egy olyan kikötőből érkezett hajó, ahol köztudottan ragályos betegség pusztított, a hajónak a külső kikötőben kellett horgonyoznia, amíg úgy nem ítélték, hogy biztonságosan behajózhat.

– Ugyanezt mi is megtehetjük – mondta John reménykedő pillantást vetve Kellor dokira.

Az orvos habozott, majd egyetértőn bólintott.

– Doki, használhatjuk a szanatóriumot erre a célra? – kérdezte John, Kellor pedig a fejét ingatta.

– Az a hely mostanra már hemzseg az összes elképzelhető baktériumtól. Azt javaslom, használjuk inkább a baptista templom konferenciaközpontjának valamelyik épületét a szorostól nem messze. Ott áll közvetlenül az út mellett.

Körbenézett, és mindenki egyetértőn bólintott.

– Figyeljenek rám! – szólalt fel hirtelen Carl. – Tudom, hogy nem leszek túl népszerű a tanácsban ezzel a javaslattal, de döntenünk kell az idegenekkel kapcsolatban is, akik még az első nap csorogtak be hozzánk az autópályáról, mielőtt lezárhattuk volna. Nagyjából kétezer fővel növelik a populációt. Ők maradhatnak?

Egyelőre senki sem szólt, Kate viszont a fejét rázta.

– Mi ezt már lerendeztük – mondta végül Charlie. John felnézett rá, gondolatai pedig egyből Makalára terelődtek.

– Hogyhogy? – vonta kérdőre Carl. – Azt hiszem, erről is beszélnünk kellett volna, mielőtt megkötöttük a szövetséget.

– Pontosan mit javasol, Carl? – szólt élesen Charlie. – Lassan nyolc-tíz napja itt vannak, sokan barátokat és munkát szereztek, beilleszkedtek a közösségbe. Kezdjük el járni a várost és fegyverrel összeterelni őket? Csodálatos látvány lenne, mondhatom, és garantáltan darabokra törné a nagy nehezen összekovácsolt morált.

– Egykor mind amerikaiak voltunk – jegyezte meg halkan Kate.

– Pontosan – szólt közbe ezúttal John. – Akik itt vannak, maradnak. Ebben már megállapodtunk.

John körbenézett a többieken. A parkban elmondott beszéde ellenére nem tudhatta biztosan, hányan gondolják majd meg magukat az elkerülhetetlenül közelgő élelemhiány beálltával.

– Ezen az alapon minden amerikait be kellene engedni, aki a barikádok másik oldalán áll – mondta Carl.

– Talán igen, és Isten bocsásson meg érte, hogy nem tesszük – válaszolt John. – Erre nincs jó megoldás. Azok viszont, akik már itt vannak, maradnak. – Valamiféle támogatást remélve Charlie-ra nézett, majd így folytatta: – Ha ebben megváltozik a tanács álláspontja, nem kívánok tovább a tagja lenni. Szembe kellene mennem mindennel, amit a parkban elmondtam, akkor és ott pedig senki nem tiltakozott. Beleértve titeket is.

– A „zsákmányra” senki nem gondol, amit az autópályán összeszedtünk? – mondta Kate. – Egészen meg is feledkeztünk róla. Hatkamionnyi élelmiszert sikerült begyűjtenünk az utakról, amiből hetekig etethetjük őket. Vegyük úgy, hogy ezzel fizettek a helyükért.

John elismerően bólintott Kate felé – ez ügyes húzás volt.

– Maradnak – mondta végül Charlie, Carl pedig kurtán bólintott.

– Csak még egy dolog – szólalt meg újra John. – Az átvonuló menekültek közül mindenkinek, akinek hasznát vehetjük, meg kell engednünk, hogy maradjon, ha úgy kívánja.

– Mégis kikre gondolsz? – kérdezte Kellor.

– Bárki, aki segíthet az újjáépítésben, vagy növeli a túlélési esélyeinket.

– Mint például?

– Katonaemberek vagy rendőrök.

Jól tudta, hogy ha velük kezdi a sort, Tom és Carl azonnal rábólint majd a dologra. A férfiklub tagjai láthatóan igyekeztek kisegíteni egymást; John a jelenséget már önmagán is észrevette, ha a katonaságról volt szó.

– Persze mások is jöhetnek. Gazdálkodók, akik értenek az állattartáshoz, marhákhoz, disznókhoz és a terményekhez, amiket majd elvetünk. A csilivili mezőgazdasági gépeinknek annyi, a földeket újra a saját két kezünkkel kell megművelnünk. Villanyszerelőkre is nagy szükség lesz, áramszolgáltató cégek beosztottjai és hasonlók, rajtuk kívül orvosok és nővérek egyaránt. Ha maradni szeretnének, elbeszélgetünk velük, és ha minden rendben, csatlakozhatnak hozzánk.

Egy pillanatra újra csönd borult a teremre.

– Rendben – mondta Charlie.

– És ez a családjaikra is vonatkozik – mondta Kate. – Az a férfi vagy nő, aki kapva kap az alkalmon, és hajlandó érte hátrahagyni a családját, nekem fabatkát sem ér.

– Ebben teljesen egyetértünk – helyeselt Charlie.

– John, összeírnál egy listát a képesítésekről és a szakterületekről, amiknek hasznát vehetjük?

John bólintott: – Őszintén szólva én ölni tudnék egy szakiért, aki összetákolna nekünk egy gőzgépet.

Az asztal körül mindenki fojtott kacagásban tört ki.

– Teljesen komolyan mondom! Egy gőzmotor most a saját tömegét is megérné színtiszta aranyban. Tud bárki is építeni közületek egyet, vagy netán rendbe hozni egy olyat, ami évtizedek óta rohad valamelyik helyi pajta mögött? Utána pedig működésben is tartani?

Senki sem felelt, a gondolat azonban megállíthatatlanul zakatolt tovább.

– Egy gőzmotor most helytől független áramfejlesztést jelentene. Tudnánk vele szivattyúzni, ásni, vágni, sőt akár sínekre is rögzíthetnénk, és élelmiszert vagy nyersanyagokat szállíthatnánk vele. Egy olyan öreg fószer sem jönne rosszul, aki már negyven éve is telefonvonalakat javított, és összetákolna nekünk egy működő telefont. A Cherry utcai régiségkereskedésekben biztosan találnánk pár régi, de még használható készüléket, ha lenne valaki, aki hálózatba kötné őket. Visszaállíthatnánk vele az összeköttetést a két város és a két közösség között.

Néhányan bólogatni kezdtek.

– Sokakat ismerek a polgárháborús kerekasztaltól és más hagyományőrző csapatokból, akik olyan tudással rendelkeznek, amit egyikünk sem tud pótolni. Olyan emberekre lenne most szükség. Száz informatikus okostojást adnék egyetlen pasasért, aki érti a gőzmotorok működését. Száz ügyvédet elcserélnék egyetlen fickóra, aki megmutatná, hogyan gyárthatunk lőport abból, amink van itt a völgyben, vagy aki tudja, melyik gyökereket áshatjuk ki és ehetjük meg mindenféle kockázat nélkül. Kéne egy öreg vegyész is, aki kloroformot vagy étert gyárt. Doki, biztosra veszem, hogy sok kell majd belőlük a következő hónapokban, és tudom, hogy már most fogytán vannak.

– Egy öreg fogász is jól jönne, aki rendbe tudna hozni egy régi, lábhajtású fúrót – folytatta John. – Erre gondoltatok már? Mi lesz, ha legközelebb fájni kezd a fogatok? Milyen érzés lehet fájdalomcsillapítás nélkül kihúzni? Emlékeztek a régi filmekre a városi gyerekbandákról? Szinte mindegyikben volt legalább egy kölyök, akinek nagy kötés volt a feje körül, hogy ne mozgathassa az állkapcsát egy tályogos fog miatt. Két hete gyerekbántalmazásért jelentettük volna fel a szülőket, akik ilyesmit tesznek a gyerekükkel. Higgyétek csak el, nem is olyan soká újra találkozni fogunk vele, nem is kevéssel.

Hirtelen észbe kapott, és észrevette, hogy egyre csak dől belőle a szó; a helyiségre csend borult, a levegő pedig egyre csak melegedett.

– Bocsánat…

Senki sem válaszolt, John pedig képtelen volt rájönni, miért: vagy mindannyian feszengtek a véget nem érő monológ miatt, vagy egyszerűen szembesültek vele, pontosan mi is vár rájuk a következő napokban és hetekben.

– Azt hiszem, egyelőre mindent megbeszéltünk – mondta Charlie. – Munkára fel. Tanácsülés holnap ugyanekkor, ugyanitt.

John felállt, és egyből belenyilallt a fájdalom. Kellor áthajolt az asztal fölött, John jobb kezét stabilan az asztalon tartva elkezdte letekerni a kötést. A többiek kíváncsian sandítottak feléjük, Kate szemében pedig határozott aggodalom tükröződött.

– John, azt hiszem, haza kellene menned. Lázas vagy. Megpróbálok előásni rá valamit, és később beugrom – mondta Kellor.

– Már mondtam. Az a magas, vonzó nővér… Makalának hívják. Adott rá Ciprofloxacint.

– Nos, annak már rég hatnia kellene. Nem tetszik ez nekem. – Kellor a homlokát ráncolva újra megszagolta a kötést.

John végigmérte a kézfejét. Meg volt dagadva, a vörös seb mentén duzzadó erek futottak, ahogy az összevarrt hús felgyűrődött a seb két oldalán.

Hirtelen aggodalom fogta el. A pokolba is. Egy elfertőződött kéz, éppen most? A polgárháború idején ismert sebészeti módszerek villantak fel előtte.

– Mi a fene van vele, doki? – lépett közelebb Kate.

– Talán Staphylococcus, de labor híján nem tudom megmondani. Szívós jószág, kórházakban és szanatóriumokban is előfordul. Menj haza, John, feküdj le. Legkésőbb estére ott leszek.

– Megígértem, hogy felmegyek a campusra és önkénteseket toborzok a menekültközpontba az általános iskolában.

– A legrosszabb, amit most tehetsz, hogy ezzel a sebbel szaladgálsz a főiskola és az általános iskola körül. Ha valóban Staphylococcus, akkor már te magad is terjeszted. Menj csak haza.

John bólintott, és felállt, bár percről percre gyengébbnek érezte magát.

Elsétált Kellor mellett, és megindult az ajtó felé. Kint beült a kocsiba, és hazafelé vette az irányt. Ahogy bekanyarodott a kocsibeállóra, már tudta, mi történt.

Jen a bejárati ajtó felé vezető ösvény melletti kőkerítésen üldögélt. Két oldalról Jennifer és Elizabeth fogta közre. Ahogy John kiszállt a kocsiból, a kutyák egyből megrohanták, egy erélyes parancsszóra azonban megtartották a tisztes távolságot.

– Tyler, igaz? – kérdezte John.

Jen arcán halvány mosoly suhant át, és bólintott.

Jennifer szipogni kezdett, mire John jó szorosan átkarolta az egészséges kezével. A kislány átölelte, és belefúrta magát a mellkasába.

– Nagypapi – képtelen volt többet mondani.

Jen gyengéden az unokája vállára tette a kezét.

– A nagypapi már jó helyen van fenn, a mennyországban, kicsim. Sírni viszont sosem szégyen.

Elizabeth John vállára hajolt, és könnyeivel küszködve nézett fel rá.

– Apu, tűzforró vagy!

– Semmi bajom – válaszolt John.

John Jenre nézett.

– Menjünk be – szólt Jen.

John követte Jent a szinte kísértetiesen csöndes házba, egészen Jennifer egykori szobájáig.

Tyler arcvonásai máris kezdtek tompa, szürkéssárga árnyalatot felvenni.

John máig jól emlékezett az első találkozásukra. Most is maga előtt látta a férfi jéghideg tekintetét, amivel végigmérte ezt a jenki betolakodót (egyenesen New Jersey-ből), akinek kétségkívül egyetlen célja volt csak: elcsábítani és elvinni magával az ő egy szem kicsi lányát.

John elmosolyodott. Ezt a részt már értem én is, gondolta magában.

Ott volt még a számtalan további emlék… Ahogy az öreg szép lassan felengedett, és először mentek együtt lőni, amíg a „lányok” vásárolni voltak az áruházban. Tyler teljesen odavolt John Colt Dragoon revolverért, és jóízűt kacagott a helyi srácokkal megesett történeten, ami akkor még egészen friss volt, csupán pár héttel korábban történt. Végül ez a bizonyos közös „lövöldözés” törte meg a jeget após és potenciális vő között, no meg az utána következő beszélgetés a fegyverekről egy-egy hideg sör mellett a teraszon.

A vonakodó elfogadás idővel barátsággá, később pedig valódi apa-fiú szeretetté nőtte ki magát; Tyler egy fiút kapott, aki végül két gyönyörű unokával ajándékozta meg, két lánnyal, akikkel újból átélhette a gyereknevelés csodás örömeit.

Most pedig egyszer csak nem volt többé. Kétségtelen, hogy idővel a jelenlegi vészhelyzet nélkül is elment volna, a krízis azonban csak meggyorsította az elkerülhetetlent. A kérlelhetetlen háborús helyzetben Tyler nem volt több, mint egy beteg öregember, azok egyike, akikről az amerikai falvak, kis- és nagyvárosok egyaránt kénytelenek voltak önként „lemondani” mindössze tíz nappal a támadás után.

Egy előrehaladott rákban szenvedő öregnek semmiképp sem jutott volna gyógyszer… A rá eső rész immár valaki olyanhoz került, akinek reális esélye volt a túlélésre, vagy aki – nyíltabban fogalmazva – még hasznos lehetett a közösség számára. Ha Tyler nem otthon fekszik, a halála csak egy felszabadult ágyat jelentett volna egy sérültektől és betegektől hemzsegő kórházban. Egy éhező közösségben Tyler halála eggyel kevesebb éhes szájat jelentett csupán, még úgy is, hogy az utolsó étkezéseikor egy csövön keresztül, fémdobozból csöpögtettek tápkeveréket a szájába… A jelen helyzetben azonban az az egyetlen konzervnyi Ensure táplálékkiegészítő is teljes értékű, akár egy egész napra elegendő élelmet jelentett valaki más számára.

Tyler meghalt, körülöttük pedig háború dúlt, bár erre szinte semmi sem utalt a szó megszokott értelmében… Halott volt, mint többmilliónyi másik ember, és még több, akik csak az elkövetkező napokban követik majd… Mindössze tíz nappal a támadás után. Pont ugyanolyan halott volt, mint az Omaha Beachen vagy az auschwitzi haláltáborban fekvők, épp olyan halott volt, mint bármely más, háborúban elesett lélek.

John hirtelen ijedten nézett vissza Jenniferre, aki a szoba ajtajában állva bújt a nagyanyjához. A jéggel teli zsákok két napja végleg elolvadtak, az inzulinos ampullák pedig a pince vécéjében pihentek a ház lehető leghidegebb szegletében. Johnt hirtelen pánik fogta el. Szinte napra pontosan tudta, mennyi inzulinjuk maradt.

Elkapta Jen tekintetét, aki jól látta, hogyan mered John a lányára, és még közelebb húzta magához Jennifert.

John visszafordult Tyler felé.

– Imádkozzunk – mondta.

Lassan letérdelt, majd keresztet vetett, és belekezdett.

– Üdvöz légy, Mária, kegyelemmel teljes…

Közeledett a naplemente. A helyiek által csak „Hét Nővérnek” becézett északi dombok tetejét bearanyozták a lenyugvó nap halványuló sugarai. A dombokon túl a Mitchell-hegy emelkedett a magasba; lejtőin a tavasziasan zöldellő rétek egyre feljebb kúsztak a hegycsúcs felé.

– Elég mély lesz már, Ben – mondta John.

A fiú felnézett a sírgödörből, amit John diákjaival, Jeremiah-val és Phillel hárman ástak ki az elmúlt három órában.

Charlie nem tévedett: a golfpálya valóban ideális hely volt az új temetőnek, földje laza és könnyen ásható. Csak a mai nap húsz új sírt ástak meg benne, az utolsót éppen most. Az éjjel hét, napközben pedig még öt haláleset volt az általános iskolában… Történt még három öngyilkosság is. A papok egyike tiltakozott az öngyilkosok felszentelt földbe történő temetése ellen, Charlie viszont – a szóban forgó pap gyülekezetének egykori tagjaként – rideg elutasítással reagált a felvetésre. Két újabb szívroham is történt, négyen meghaltak a szanatóriumban, és – talán a nap legtragikusabb eseményeként – a Morrison házaspár hétéves fiát temette, akinek asztmás rohama volt.

John megpróbált nem odafigyelni az édesanya sikolyaira és zokogására, amint lassan betemették a gyermeke sírját.

Black tiszteletes magára hagyta a Morrison szülőket, és Johnhoz lépett.

– Készen állnak?

John bólintott.

Richard Black tiszteletes mélységesen kimerültnek tűnt, a szeme véreres volt. A Morrison fiú a gyülekezetének tagja és egyben a fia játszótársa is volt.

John Jeremiah-ra és Philre nézett, majd bólintott feléjük.

A két fiatal a kocsihoz ment, majd a hátsó ülésről vigyázva kiemelték Tyler holttestét. Otthon egy paplanba bújtatták, bár a hullamerevség már korábban beállt. A sír mellett óvatosan a földre tették, és mindketten a kiásott gödörbe bámultak. Johnnak ekkor jutott csak eszébe, hogy mindeddig senki nem gondolt rá, hogyan is engedhetnék le Tyler testét a sír fenekére.

Mióta világ a világ, mindig koporsóban temettünk, amiknek az oldalán jól elrejtett mechanikus fogantyúk voltak, gondolta, hogy a test méltó módon ereszkedhessen le végső nyughelyére. Jennifer hirtelen elszakadt a nagyanyja mellől, hisztérikus zokogásban tört ki, és elszaladt. John Elizabethre nézett, aki egyből a húga után indult.

– Majd én segítek – mondta Rich tiszteletes, majd Bennel együtt óvatosan lemásztak a gödör aljára. Lassan átvették a testet Jeremiah-tól és Philtől, finoman leereszették a sírba, majd kimásztak.

John azon kapta magát, hogy hirtelen a régi hagyományon alapuló hat láb{18} mély sírok eredetén kezdett gondolkodni. Tyleré szerencsére ennek nagyjából csak a fele volt, a tiszteletes így könnyebben kikászálódhatott belőle.

Tyler immár a sír alján pihent, arca eltakarva, meztelen lábfeje viszont kilátszott a paplanból. John érezte, mennyire obszcén ilyen helyzetben látni őt, most már azonban nemigen tehettek semmit.

John a sír fejénél álló, távoli és higgadt Jenre nézett.

– A katolikus szertartást nem ismerem – mondta Rich. – Sajnálom.

– Nem hiszem, hogy Istent vagy Tylert zavarná – mondta Jen. – Jó barátunk és jó szomszédunk volt évekig, tiszteletes. Azt hiszem, ő is és mi is azt szeretnénk, ha maga búcsúztatná el.

Rich felnyitotta a kezében tartott imakönyvet, és belekezdett a tradicionális református halotti szertartásba.

A liturgia végeztével Jenhez lépett, megölelte, megcsókolta a homlokát, és valami olyat tett, amit John ezelőtt csak egyetlenegyszer, egy zsidó temetésen látott évekkel ezelőtt. Rich a földkupachoz lépett, és az első lapátnyi földet maga szórta a sírba.

Az első alkalommal Johnt teljesen megdöbbentette a gesztus. Egy kedves egyetemi professzorának feleségét temették épp, amikor először találkozott vele. Elsőként a rabbi szórt egy lapátnyi földet a sírba, majd a férj, a család és a barátok következtek. A sír lassan megtelt, John szeretett professzora pedig csöndesen figyelte, ahogy a koporsó apránként teljesen eltűnik, a maradék földet pedig végül ráfordítják a sírra. Az egész eset a halandóság, a híres „porból lettünk s porrá leszünk” passzus éles, kemény leckéjeként maradt meg Johnban, azzal az amerikai szokással szemben, ahol a halált igyekeznek mesterkélt eufemizmusokba, a sírt magát pedig zöld műfűszőnyegbe burkolni… A markoló meg sem jelenik, amíg a legutolsó gyászolók el nem mentek.

Rich Johnra nézett, és átadta neki a lapátot. Bár egyszerre járt mély fizikai és lelki fájdalommal, John tudta, hogy követnie kell a tiszteletes példáját. Egy ásónyomnyi földet vett a lapátra, egy kicsit habozott, majd a sírba szórt földdel betakarta Tyler arcát.

Átnyújtotta a lapátot Jennek, aki képtelen volt tovább visszatartani a zokogást. John megszédülve lépett hátra.

– Bízza csak ránk, uram.

Jeremiah volt az.

John bólintott, és átadta a lapátot.

Otthagyta a temetőt, és a park felé indult. Jenniferre és Elizabethre a játszótéren talált rá; Jennifer az egyik hintában üldögélt, a nővére mellette a földön.

Apja közeledtére Jennifer felnézett. Elizabeth könnyáztatta arccal állt fel, és odalépett Johnhoz.

– Vége van?

– Igen.

– Úgy éreztem, vele kell maradnom.

– Jól tetted.

– Beszélned kéne vele – mondta Elizabeth, majd a hangja megbicsaklott. – Azon jár az esze, hogy ő mikor… – Képtelen volt befejezni a mondatot.

– Menj csak, segíts a nagyanyádnak.

– Rendben.

John odasétált a hintához, és lenézett Jenniferre.

– Jól vagy, kicsim?

A lány nem szólt, csak a földet bámulta. Nyuszkát is magával hozta, és most is ott szorongatta a kezében.

John egy darabig tehetetlenül, a láztól meg-megszédülve álldogált mellette. Nem tudta, mit is mondhatna, mégis rettegett a dolgoktól, amiknek előbb-utóbb el kell majd hangzaniuk.

– Emlékszel rá, amikor még én löktelek ezen a hintán? – kérdezte, amint a nosztalgia hullámai felerősödtek benne. Amikor Mary még élt, sokszor jöttek ide a lányokkal játszani, etetni a kacsákat, és – amíg Marynek még volt ereje hozzá – sétálni a tó körül.

John most Jennifer mögé lépett, az egyik kezével megfogta a hintát, és elkezdte hátrafelé húzni.

– Csináljuk megint, mit szólsz? Löklek egy kicsit, hogy belelendülj.

De Jennifer már ki is pattant a hintából, és szipogva átölelte.

– Apu, engem is ide fogtok temetni?

John letérdelt, Jennifer pedig átölelte a nyakát.

– Kérlek, ne ide temessetek! Éjjelente biztosan félnék. Szeretnék mindig közel lenni hozzátok. Kérlek, ne temessetek ide!

Erre Johnon is erőt vett a sírás, és zokogva ölelte magához a kislányát.

– Megígérem, kicsim. Még sok-sok gyönyörű év áll előtted, hidd el. Nem hagyom, hogy bármi bajod essen.

Jennifer kissé engedett a szorításából, és komoly tekintettel nézett Johnra, szemében a legmélyebb gyermeki bölcsesség fénye csillogott.

– Szerintem nem így lesz, apu.

Nem mondott semmi többet.

John később úgy emlékezett, hogy még sokáig, egy egész örökkévalóságig ölelték egymást, míg végül gyöngéd kezek szétválasztották őket. Jen volt az, de rögtön utána erősebb kezek is megjelentek; Johnt végül Ben, Jeremiah és Phil támogatta el a kocsiig, a láz pedig minden más emléket elnyomott.

HETEDIK FEJEZET

Amikor magához tért, a fejét is alig-alig tudta megemelni.

– Lám, a hősies professzor feltámad halottaiból.

John nagy nehezen összeszedte magát, és az ismerős hang felé fordult. Makala volt mellette, kézfejét pár pillanatra a férfi homlokára tette, ujjával pedig finoman megérintette a torkát.

– Éjszaka végre jól leizzadtál, és csillapodni kezdett a lázad. A pulzusod is egész jó – Makala rámosolygott. – Nos, John Matherson, ezek után azt hiszem, egy darabban átvészeled a dolgot.

– Mi történt?

– Ó, rázós meneten vagy túl, az már biztos. Kellor doki jól tippelt, Staphylococcus-fertőzésed volt. Magamban én sem zártam ki ezt a lehetőséget, de őszintén reméltem, hogy valami enyhébbel van dolgom, amit a Ciprofloxacin is kiüt.

– Volt pár nap, amikor akár el is veszíthettünk volna. A kezedet legalábbis könnyedén.

Johnt őszinte pánik fogta el, és azonnal lenézett a jobb kezére: bár kissé kiszáradt és sajgott is, mindenesetre legalább a helyén volt.

– Három napja még nagyjából háromszor akkora volt, mint normális állapotban. Kezdte a vérmérgezés és üszkösödés jeleit mutatni, de nem adtuk fel. Charlie Fuller kiutalt neked néhány mára igencsak ritka antibiotikumot; már csak maréknyi dózisunk maradt belőlük. Kellor doki maga adta be őket.

– És mindez egyetlen apró vágástól.

– Én szóltam, hogy mosd ki alaposan, és jól kötözd be – mondta rosszallón Makala. – Már bánom, hogy nem jöttem át már aznap este, hogy saját kezűleg intézzem el a dolgot, de úgy gondoltam, még a végén túl rámenősnek nézel majd.

– Bár úgy lett volna. A rámenősség sosem zavart különösebben.

Makala Johnra mosolygott, és egy nedves ruhával letörölte a homlokát.

– Éhes vagyok.

– Mindjárt hozok egy kis levest.

– Mosdó?

– Egyelőre ágytálat tudok felajánlani.

– Még csak az kéne – sziszegte a foga közt John.

– Az istenért, ne butáskodj már! Egy hete ápollak.

– Segíts föl, kérlek!

– Rendben, de ha egy kicsit is szédülsz, rögtön ülj vissza.

Makala segített neki felállni. John valójában eléggé szédült, de nem szólt róla egy szót sem; úgy érezte magát, mint a mosott szar, ajkai pépesek voltak, szájában pedig valami egészen undorító íz terjengett. Egészséges kezével végigsimította az arcán lassan szakállá sűrűsödő borostát, ami csak tovább erősítette az általános ápolatlanság és mosdatlanság nyomasztó érzését.

A fürdőszobához érve megpróbált teljesen a saját lábára állni, majd óvatosan belépett. Dolga végeztével – a víztartályt szerencsére feltöltve találta – vágyakozva meredt a fürdőkádra. Egy fürdő borzasztóan jólesett volna, hogy a sok piszokkal együtt az elmúlt napokat is lemoshassa magáról.

Később majd melegítenek egy kis vizet; hideg vízben nem hajlandó fürdeni, gondolta, és inkább fogat mosott. A fogkrémes tubus már majdnem kiürült; a polcon egy őrölt faszénnel teli poharat talált mellette. Végül így is inkább a fogkrémet választotta, ami már önmagában is rengeteget javított a közérzetén. Lassan visszaballagott a házba.

A levegőben főtt étel illata szállt, John pedig a végletekig kiéhezve csoszogott be a nappaliba. Makala épp egy fazekat kavargatott a teraszon. A régi grillsütő oldalt árválkodott; úgy tűnt, időközben valóban kifogyott belőle a propángáz. Mára egy kültéri tűzhely vette át a helyét, amit nagy valószínűséggel Ben és John diákjai bütyköltek meg és alakítottak át egy régi, fatüzeléses kályhából. A tűzhely lábait nagyobb széndarabokkal emelték meg, hogy az ügyeletes szakácsnak ne kelljen folyton-folyvást lehajolnia hozzá.

Makala ránézett, és elmosolyodott.

– Hot dog virslis leves némi főtt krumplival. Ha engem kérdezel, merlot-t ajánlanék, de a ház ügyeletes borásza ma sajnos szabadnapos.

John visszamosolygott rá, és leült a teraszon lévő asztalhoz.

– A lányok?

– Elmentek kutyát sétáltatni Jennel.

Makala letette elé a tányért. Ahogy mondta, tényleg hot dog virslik voltak apró falatokra aprítva, némi krumplival. John annak ellenére is azonnal nekiesett, hogy az első pár falat pokolian forró volt.

– Csak lassan – nevette el magát Makala, amint lehuppant egy székre Johnnal szemben. Először csak a főtt húst piszkálgatta a kanalával, végül azonban elszánta magát, és belekóstolt a saját főztjébe. Arca apró fintorba rándult.

– Hivatalos közlemény: tényleg egészen pocsék szakács vagyok.

– Szerintem nagyon finom.

– Csak mert farkaséhes vagy. Mit meg nem adnék egy hideg ráksalátáért, mellé egy jó pohár chardonnay-val!

John felnézett.

– Ha nem mentetted volna meg az életem, most azt mondanám, inkább fogd be a szád – mondta enyhe grimasszal.

Makala visszamosolygott, John pedig nem tudta nem észrevenni, ahogy az átizzadt póló szorosan a testéhez tapad. Bár tekintete csak pár pillanatra kalandozott el, Makala ezúttal is szemfüles volt.

– Ejha, te aztán gyorsan gyógyulsz – mondta még mindig vigyorogva, mire John gyorsan lesütötte a szemét.

A krumpli igazán jólesett neki, bár egy picit főhetett volna még. Az utolsó kanálnyit is kimerte, majd felemelte a tányért, és mohón kiitta a zsíros folyadék utolsó cseppjeit is. Az üres tál végül nagyot koppant az asztalon.

– Repetát? – kérdezte Makala.

John bólintott.

– Csak lassan edd. Ádáz egy ostromon vagy túl; egy ilyen Staphylococcus-fertőzés… Kemény fából faragtak, hogy ezek után ilyen gyorsan lábra álltál.

A fazék fölé hajolt, és újabb adagot szedett John tányérjába.

– Hogy vannak a lányok?

– Jen egyészen kivételes asszony. Bámulatos lelki ereje van. Persze látszik rajta, mennyire hiányzik neki Tyler… Éjszakánként hallani, ahogy a szobájában sírdogál, mégis képes rá, hogy elfogadja a dolgot, és az itt maradt családjára összepontosítson. Felelősnek érzi magát értetek. Úgy láttam, kissé felzaklatta, hogy az ápolásod miatt pár napra itt maradtam. Azt mondta, maga is elbírt volna veled.

– Ideköltöztél?

– Csak ideiglenesen, John – mondta Makala finom mosollyal, amint újabb tányérnyi levest tett le John elé, és visszaült, hogy befejezze a sajátját. – Valójában Kellor doki rendelt ki melléd. Ő és Charlie nagyon aggódtak érted. Azt mondták, mindenképp szükségük van rád, én meg önként jelentkeztem a feladatra.

– Legalább vonakodva? – kérdezte John.

Makala csak mosolygott.

– Nem éppen.

– Én nem igazán emlékszem semmire.

– Nem csoda, az agyad majdhogynem felforrt a láztól. Negyven fokra kúszott fel, a kezed pedig akkora volt, mint egy kisebbfajta léggömb. Három héttel ezelőtt már rég egy intenzív osztály elkülönítőjében feküdtél volna lejegelve, intravénás gyógyszerezés mellett. Kicsit meg is kellett vívnom Kellorral emiatt… Azt mondta, amputálnia kell, ha az antibiotikumok nem fékezik meg idejében a fertőzést.

– Egyetlen kis bunyó és egy apró vágás miatt.

– Figyelmeztettelek – mondta Makala a kanalával gesztikulálva John felé. – A Staphylococcusszal egy kórházban is huszonnégy órás harcban áll az ember. Amikor Jennel felmentetek oda, a szanatórium már három napja állt takarítás és mindenféle irányítás nélkül többszáz különböző mikrobával a levegőben, neked meg sikerült pont az egyik legrosszabbat összeszedned.

– De mégis hogyan?

– Hogy hogyan? Egy majdnem a csontig nyílt sebbel trappoltál be oda. Elég, ha futólag megérintettél egy pultot, egy beteget… Ne feledd, a kényelmes időknek vége; a kórházak most újra sokkal veszélyesebb helyek, mintha, teszem azt, otthon üldögélnél.

– Mi a helyzet odafönt?

– Az eredeti betegekből már csak tizenketten maradtak.

– Micsoda? Hisz hatvannál is többen éltek ott.

– Harmincegy halott, hatan eltűntek.

– Hogy érted, hogy eltűntek?

– Alzheimeresek, akik még tudtak önállóan mozogni. A biztonsági rendszer kifújt, jól tudod. Egyszerűen kibotorkáltak az épületből, be az erdőbe. Szerencsétlenek. Valószínűleg egy-két napon belül kihűltek odakint, vagy valahogy máshogy érte el őket a vég. Tegnap elhatároztuk, hogy kiürítjük a helyet és átköltöztetünk mindenkit a konferenciaközpont egyik hálótermébe. Az alzheimeres betegekre elektronikus rendszerek nélkül egyszerűen lehetetlen vigyázni. Sose hittem volna, hogy látok még ilyet, de jobb híján az ágyukhoz kell majd kötöznünk őket.

Makala nagyot sóhajtott.

– John, tudom, hogy borzalmasan hangzik, de mindenkinek jobb lesz, amikor végül elmennek. Legalább négy ember munkáját igénylik a nap huszonnégy órájában. Az új hálóteremben legalább csak két be- és kijárat van, és őszintén szólva jóval tisztább is.

– Történt még valami?

Makala nagyot sóhajtott.

– Semmi szívderítő.

– Ki vele.

– Megtámadták a barikádot az autópályán. Tegnapelőtt éjjel.

– Mennyire volt súlyos?

– Több mint kétszáz halott mindkét oldalon, további néhány száz sérült.

– Uramisten, mi a fene történt?

– Százasával engedtük át az embereket, ahogy bölcs professzor módjára javasoltad. A sor így – gondolhatod – elég lassan haladt, a Winston-Salemből, Charlotte-ból, Greensboróból, sőt egészen Durhamből érkezők pedig egyre jobban feltorlódtak az úton. Istenem, John, az utakon tényleg középkori állapotok uralkodnak. Táborokat fosztanak ki, az emberek egy darab kenyérért is ölre mennek egymással. Persze a járványok is megjelentek; szalmonella, tüdőgyulladás, az influenza egy szívósabb változata. Az egyik csoport megpróbált kitörni az őrök gyűrűjéből, miközben átkísérték őket a területünkön. Hirtelen szétszaladtak minden irányba, le az autópályáról, és be az erdőbe. Kettőnek sikerült elrejtenie a pisztolyát az ellenőrzéskor; gondolkodás nélkül lelőtték a két rendőrt, akik a csoportot kísérték. Az út kellős közepén végeztek velük, aztán elszaladtak. Tom azonnal nekiállt összeterelni és elfogni őket, Kellor doki pedig majdnem szívrohamot kapott a járványveszély miatt. Végül eléggé eldurvult a helyzet. Sokan alapból túl gyengék voltak, hogy messzire jussanak, páran viszont elszántan és kétségbeesetten védekeztek. Nagyjából húszan még mindig nem kerültek elő a dombok közül; a legtöbbjük ártalmatlan, de vannak köztük tipikus vezéregyéniségek. Tom hajtóvadászatot indított az előkerítésükre. Mindez persze zavargást robbantott ki a barikádnál; Charlie lezáratta az átkelőt, amíg meg nem oldódnak a dolgok, amire kitört a valódi lázadás. Ezrek feszültek neki a kocsikból és kamionokból összetákolt barikádnak. Tom még vissza tudta verni őket a könnygázkészletünk utolsó maradékával, de újra nekilendültek…

– Mire mi tüzet nyitottunk.

Makala csak bólintott.

– Az egész városban hallani lehetett, olyan volt, mintha a küszöbön dörömbölne a háború. Tom pár embere automata fegyverekkel őrködött a barikád melletti domboldalakon, onnan szabadon sorozhatták az alattuk hömpölygő tömeget. John, sosem hittem volna, hogy képesek vagyunk így a saját testvéreink ellen fordulni.

Makala elcsendesedett, egy darab virslivel babrált a tányérja alján.

John a nőre nézett, és belegondolt, mennyire másképp is alakulhatott volna a sorsa. Ha a támadás napján nem ül autóba, és nem indul el Asheville felé arra a bizonyos megbeszélésre, a katasztrófa valószínűleg Charlotte-ban éri. Persze lehetséges, hogy máig az ottani kórházában marad, és stabil helyet talál magának a városban, ugyanakkor közel sem elképzelhetetlen, hogy ő is a barikádot ostromló menekültek között tolongana, ádázul küzdve egyetlen falat kenyérért vagy épp azért a tál levesért, amit most nyugodtan kanalazott a teraszon.

– Én is köztük lehettem volna. A másik oldalon – mondta halkan Makala. Felnézett Johnra, és egy röpke pillanatra düh és harag lángolt fel a szemében, mintha ketten valóban ellentétes oldalon állnának; két ellenség egy ideiglenes tűzszünet alatt, várva, hogy a mészárlás folytatódjon.

– De nem voltál. Itt vagy velünk, biztonságban.

– De vajon meddig, John? Sokak szerint most is csak egy „idegen” vagyok.

– A fenébe is, Makala, ne használd ezt a szót.

– Hallanod kellett volna, ahogy egyesek beszéltek a harcok után. Huszonhét helyi lakos halt meg, beleértve néhány rendőrtisztet is, a városiak pedig szép számmal gyülekeztek a polgármesteri irodánál arról diskurálva, hogy mindenkit ki kellene toloncolni, aki nem idevalósi.

– Teljes badarság. Rémült emberek rémült beszéde.

– Hihetetlen, igaz? – mondta Makala a fejét csóválva. – Három hete még mindannyian amerikaiak voltunk. Egyetlen sértő, rasszista vagy szexista szó elég volt a teljes és egyhangú tiltakozáshoz, az újságok pedig címlapon ítéltek el mindenkit, aki ilyesmire ragadtatta magát. Aztán valakik lekapcsolják a villanyt az országban, mi meg pár napon belül egymás torkának ugrunk. Idegenek és helyiek: vajon mostanra az egész országban ez a két kaszt létezik csupán? Az apró városállamok, amelynek tagjai képesek lemészárolni egymást, és a megvadult tömegek, amik ókori, barbár seregek módjára vándorolnak az utak mentén?

John nem tudott válaszolni. Félt, hogy Makala nem jár messze az igazságtól, ő maga viszont egyelőre még a sokkoló hírek hallatán sem volt képes szembenézni a kegyetlen valósággal.

– Még mindig amerikaiak vagyunk – sóhajtotta. – Hinnem kell benne. Ezelőtt is volt már rá példa, hogy egymás ellen fordultunk. Ne feledd, egyszer még háborúztunk is egymással, félmillió emberéletet áldozva föl. Én még gyerekként éltem át a newarki zavargásokat. Láttam a gyűlöletet, amihez vezettek, és ami még évek múltán is ott lebegett körülöttünk. Az igazán fontos pillanatokban viszont mindig össze tudtunk fogni.

– No de most?

– Az emberek éheznek és félnek. Mi vagyunk a történelem legelkényeztetettebb generációja, és mára teljesen elfelejtettük, mennyire függünk a vezetékekben futó áramtól, és a műanyag gomboktól, amiket nyomogathatunk. Ha legalább valamiféle kommunikációs csatorna megmaradt volna! Ha legalább azt tudnánk, a helyén van-e még a kormány, vagy hallanánk egy megbízható hangot. Úgy minden egészen más lenne. Még a nagyapám mesélt a bankok összeomlásáról a gazdasági világválság idején; általános pánik tört ki, a forradalom ott lógott a levegőben. Aztán jött Roosevelt elnök rádióbeszéde, ami mindenkit emlékeztetett rá, hogy egymás szomszédai vagyunk, és összefogva, egymást segítve kell kievickélnünk a csávából. Bár maga a válság még hét évig eltartott, a pánikot így sikerült megfékezni. Ugyanez történt szeptember 11. után is. Szerintem a csönd az, ami a leginkább megőrjíti az embereket. Senki sem tudja, mi történik, hogy mit tesznek a kormányerők, hogy javítsanak a helyzeten. Nem tudjuk, valóban hadban állunk-e, nem ismerjük az ellenséget, és nem tudjuk, győzelemre vagy vesztésre állunk-e. Teljesen el vagyunk szigetelve. Olyanok vagyunk, mint egy átlagos európai hétszáz évvel ezelőtt, aki hallotta a szóbeszédet – pár bizonytalan pletykát –, hogy jönnek a tatárok, vagy hogy a szomszéd faluban kitört a pestis.

John sóhajtott, és újból a fazék felé tolta a tányérját. Makala harmadszor is szedett mindkettőjüknek.

– Eddig minden katasztrófa helyi vagy legfeljebb regionális jellegű volt. Vegyük csak a 2004-es hurrikánokat. Itt nálunk különösen nagy pusztítást végeztek. A hírek tele voltak Floridával, de én mondom, nekünk is kijutott a jóból itt a városban, amikor két óriási vihar pár nap különbséggel szó szerint itt cikázott a fejünk fölött. A különbség annyi, hogy végig tudtuk, úton a segítség. A mi házunkat végül pár alabamai srác kötötte rá újra az elektromos hálózatra Birminghamből négy nappal később. A közel ötezer liternyi tiszta vizet Charlotte városa küldte egy kamionnal, elemes rádióink pedig még akkor is voltak. Már az is sokakat megnyugtatna, ha legalább egyetlen megbízható kommunikációs csatornát sikerülne rendbe hozni a külvilággal. Jött bármi hír, amíg feküdtem?

Makala szürcsölt egyet a levesből, majd megrázta a fejét.

– Egy szó sem. Egy helikopter megint átrepült fölöttünk két napja. Látnod kellett volna az embereket. Mintha egy istenség szállt volna el fölöttük egy lebegő harci szekéren; mindenki kint állt az utcákon; csak őrülten integettek, és kiabáltak. Az átvonuló menekültek közt terjedő szóbeszédeken kívül semmi újság. Globális háború, kínai invázió, segítség Európából, pestisjárvány Washingtonban, katonai puccs… Sokan beszélnek bandákba szerveződő vallási fanatikusokról is, akik a világvégéről prédikálnak. Vagy csatlakozol, vagy eltaposnak. Teljes az őrület, és ezt nálunk senki sem látja tisztábban.

– Az autók hiánya is rengeteget ront a helyzeten – mondta John. – Az emberek többsége ma már kertvárosban lakik, és nap mint nap ingázik a város és az otthona között. Az autók a lehető legalapvetőbb szinten összefonódtak az életvitelünkkel. Ha belegondolsz, ez a ház száz évvel ezelőtt meg sem épülhetett volna, legyen akármilyen csodás a kilátás a domboldalról. Egyszerűen túl messze van a belvárostól még egy olyan apró városka esetében is, mint Black Mounatin. Nincs a közelben termőföld; a fakitermelést leszámítva ez egy valójában teljesen értéktelen vidék. Az autók tették értékessé. Csak nézd meg a menekültek útvonalait: még ebben a krízishelyzetben is szinte ösztönösen az autópályák mentén vándorolnak. Úgy érzem, az autók tömeges lerobbanása rémített meg minket a legjobban közvetlenül a támadás után. A kocsik nem csak az utazás eszközei, meghatározták a társadalmi státust és osztályt, az anyagi helyzetet és a kort is. Vegyünk például téged.

– Engem?

– BMW 330? Amikor először találkoztunk, csak rá kellett néznem a kocsidra, és egyből tudtam, hogy nincsenek gyerekeid; sejtettem, hogy még ha házas vagy is, a férjeddel együtt valószínűleg mindketten középosztálybeli, sokat utazó szakemberek vagytok.

Makala halkan felnevetett.

– Válás utáni kríziskocsi.

John bólintott.

– Valójában persze semmit sem tudok rólad.

– Igazából ennyi, a kocsit a válás után vettem. A volt férjemmel a Duke Egyetemen ismerkedtünk meg. Mindketten orvostanhallgatói előkészítőre jártunk.

John nevetett.

– Maryvel mi is a Duke-ra jártunk, gondolom, úgy tíz-tizenöt évvel előttetek. Én történelem szakos voltam, ő biológiát tanult. Mindketten tanárok akartunk lenni. A hadseregbe akkor kerültem, amikor a tartalékostiszt-képzőről megkerestek egy piszok jó lehetőséggel.

– Tudom; láttam a diplomádat az irodádban. Mesterképzés a Purdue Egyetemen, aztán doktori történelemből a Virginiai Egyetemen. Én meg még azt hittem, katona voltál.

– Hé, a hadseregben is kemény oktatás folyik, emellett hajlandók voltak fizetni a tanulmányaimat, és közben még utazhattam is. Minden órára, amikor fegyvert kellett viselnem, száz olyan jutott, amit valamelyik tanteremben vagy levéltárban töltöttem. Azért vezettem pár éles bevetést is. Az első egy felderítőegység volt Németországban még a kommunizmus összeomlása előtt. Szerettem azt a küldetést; a bevetések között elég sok időm volt megismerkedni a helyi történelemmel. Aztán jött a Sivatagi Vihar. A zászlóaljamat is mobilizálták, én pedig már nagyon vártam, hogy újból éles bevetést vezethessek, amikor őrnaggyá, majd másodtisztté léptettek elő, vagyis jóval a frontvonal mögé kerültem. Igazából azóta is úgy érzem, vesztettem valamit emiatt. De eleget hablatyoltam magamról…

Makala mosolygott.

– A férjem két évvel járt fölöttem; miután lediplomázott, egyből összeházasodtunk. Utána jött a szokásos történet – mondta egy sóhajjal Makala. – Átmentem a nővérképzésbe, hogy keressek némi pénzt; abban egyeztünk meg, hogy amint sikerül rezidensi helyet szereznie, visszamegyek az orvosi előkészítőre.

– Hadd találjam ki – szólt közbe John. – Ő gyakorló orvos lett, te pedig a válással együtt hoppon maradtál.

– Valami ilyesmi. Közben el is távolodtunk egymástól. Egy másik nő is betáncolt a képbe, igazából több is… Aztán egyszer csak elegem lett, és otthagytam. Mit is várhatna az ember, ha a kórházakban szép szál, magabiztos fiatal orvosokat és csillogó szemű nővérkéket zárnak össze, akiken hajnali kettőkor is fog a doktor urak ellenállhatatlan sármja; igazából meg sem kellene lepődnünk, hogy állandóan ez történik.

Amíg beszélt, John megcsodálta a Makala arcán minden finom mosollyal megjelenő apró gödröcskéket, a tiszta, kék szempárt, és a magas, karcsú alakot, majd rosszallón ingatni kezdte a fejét.

– Micsoda egy balfék.

– John, alig ismersz – mosolygott Makala. – Ne ítélj túl könnyedén. Nekem is lehet sötét oldalam.

– Eddig még nem találkoztam vele. Önkéntesnek jelentkezni a szanatóriumba – ehhez például kemény elhivatottság kell.

– Lehet, hogy csak rideg számítás volt – válaszolt Makala. – Így könnyebben beépülhetek a közösségbe.

John egyenesen a nő szemébe nézett, és eszébe jutott, amit az után mondott neki, hogy lelőtte Larryt, és újból rázni kezdte a fejét.

– Nem, szerintem a helyzettől függetlenül így tettél volna. – Egy pillanatig habozott, és a levesestányérba bámult. – Van valakid?

– Miért kérded?

– Csak próbálom kirakni a teljes képet.

– Nem igazán, nincs semmi komoly. Általában óvatos vagyok.

– Gyerekeid sincsenek?

– Hála istennek!

– Miért mondod ezt?

– Ezzel a krízissel a nyakamon? Gondolod, örülnék, ha mindennek a tetejébe még a gyerekeim miatt is aggódnom kellene? Képzeld csak el, ha a volt férjemmel még összehoztunk volna egy gyereket, én pedig itt ragadok a támadás napján. Ha így állna a dolog, most épp valahol a menekültek hullámaival szemben, foggal-körömmel harcolva próbálnék visszajutni Charlotte-ba.

John bólintott. A „foggal-körömmel” kifejezés sokat elárult Makaláról. Láthatóan szerette a gyerekeket, talán vágyott is egy-kettőre, az mindenesetre egyértelmű volt, hogy az apa kilététől függetlenül megvédte volna őket mindentől.

– Beszélnünk kell Jenniferről – hozta fel halkan Makala.

– Valami baj van? – kérdezte John hirtelen idegesen.

– Hát persze hogy van, John. Az inzulin nagyjából négy hónapig elég, az ampullákat ráadásul a kelleténél melegebb, nagyjából 10 fokos vízben tartod. Ellenőriztem. Így biztosan veszíteni fognak valamennyit a hatékonyságukból.

– Pontosan mennyit? – kérdezte John, és érezte, ahogy a pánik lassan erősödik benne.

– Azt nem tudom. Látni fogjuk, amikor a szokásos dózis már nem hozza rendbe a vércukrát. Emellett azt hiszem, újra a régi tesztkészletet kellene használni. Hála istennek megkerült a régi, amikor az új kütyü tönkrement, a tesztcsíkokból viszont nincs utánpótlás. Meg kell tanulnunk ránézésre felmérni Jennifer állapotát, és csak akkor nyúlni a tesztcsíkokhoz, ha nagyon muszáj.

John képtelen volt megszólalni, és csak mereven bámult a völgy felé. Olyan békés volt minden. Semmi zaj, pár füstfelhő lovagolt csak a nyugati szellő hátán az itt-ott még lobogó kisebb tüzekből. Az ingzsebe felé nyúlt, de gyorsan szembesülnie kellett vele, hogy még mindig a lázas napok alatt átizzadt póló van rajta.

– Cigarettát keresel? – kérdezte Makala.

John bólintott.

– Mindjárt hozok.

Egy perc múlva két szállal tért vissza, meggyújtotta az egyiket, majd kis habozás után átnyújtotta Johnnak. A másodikat letette az asztalra.

– Leszoktál? – kérdezte John.

– Aha. Meglepődnél, mennyi a kemény dohányos nővér. Én is csak azért tettem le, mert már pont elég rákos tüdőt láttam.

– Ne is emlékeztess rá.

Makala elmosolyodott.

– Még úgy két hétig kitart a készleted, aztán úgyis vége. Ha jól beosztod, talán kihúzhatod négy vagy akár hat hétig is, de előbb-utóbb kénytelen leszel leszokni. Látod, minden rosszban van valami jó. Az egész ország egyszerre áll le a drogokkal, az alkohollal és a bagóval. Autók híján mindenhová gyalog vagy biciklivel kell járnunk. Tiszta egészségesek leszünk.

– Jenniferre visszatérve – tért vissza John a témára pár slukk után. Az ebéd különösen jólesett neki, a többnapos megvonás után a cigi azonban kissé fejbe vágta. Hirtelen reszketni kezdett, és elgyengült.

– Tyler halála, a temetés… – mondta Makala. – Ha itt lettem volna, valószínűleg nem engedem, hogy Jennifer végignézze. Mélységesen megviselte, amit látott. Bármelyik korabeli gyerkőcnek kemény csapás, ha elveszíti a nagyapját. A mi kultúránk ráadásul nagyon elszigetelte, elrejtette a halált az emberek szeme elől. Tyler Jennifer szobájában halt meg; a lányod azóta a lábát sem meri betenni oda. Téged is csak az ajtóból figyelt, amikor eszméletlenül feküdtél. Most már tudja, milyen is a halál valójában, és higgy nekem, soha többé nem felejti el. Jennifer cukorbeteg, ez pedig még egy tizenkét évesben is mélyen tudatosítja a halandóság súlyát. Pontosan tudja, hogy az élete tűktől és apró fioláktól függ, amik az elmúlt hetven évben mintegy varázsütésre megjelentek a gyógyszertárak pultján mindenféle gond nélkül. Ennek most vége, és ezzel Jennifer is tisztában van.

– Hogyhogy?

– A fenébe is, John, a lányod nem vak és nem süket. Mióta ez az egész elkezdődött, mindennap emberek halnak meg; tudja, hogy amint elfogy az inzulin a pincéből, ő is a lista tetejére kerül.

John dühösen rázta a fejét.

– Nem, azt már nem. Négy hónap még rengeteg idő. Addigra jönni fog valami utánpótlás. Helyreáll majd valamelyik kommunikációs csatorna, vagy gyógyszereket kapunk vészhelyzet esetére…

– John, te magad sulykoltad mindenkibe, mennyire kilátástalan a helyzet valójában… Hogy akár évekbe is telhet, mire talpra állunk, már ha egyáltalán képesek leszünk rá.

– Jennifer előtt sosem mondtam ilyet.

– Ó, John! Csodálatos apa vagy, de úgy látszik, nem érted a gyerekeket. Én dolgoztam kórházban Jenniferhez hasonló gyerekek mellett, olyan gyógyíthatatlan kis betegekkel, akiknek tényleg semmi esélyük nem volt. Mind sokkal hamarabb tudták, mi vár rájuk, mint hogy a szüleik be merték volna vallani saját maguknak.

– Neki igenis van esélye – morogta John dühösen Makalára meredve.

A nő nem szólt semmit.

– A pokolba is, ez nem lehet! – Hirtelen könnyek homályosították el John tekintetét, és elszégyellte magát, megpróbálta leküzdeni a sírás egyre vehemensebben fojtogató hullámait.

Makala kinyújtotta a kezét, és megérintette, John viszont elrántotta a karját, és tehetetlen haraggal a szemében nézett fel rá.

– Az én kislányom túléli ezt az egészet – mondta elhaló hangon. – Jennifer túl fogja élni.

Makala közelebb hajolt, és gyöngéden megsimogatta John arcát, majd fölé hajolva megcsókolta a homlokát. Végül a székét is közelebb húzta hozzá.

– Ha a dolgok normalizálódnak kicsit, egy kis szerencsével kapcsolatba léphetünk majd jobban ellátott kórházakkal, még mielőtt elfogy az inzulin.

Johnnak egyszerre feltűnt, hogy Makala többes szám első személyben beszél.

– Az elmúlt napokban elég közel kerültem Jenniferhez. Nagyon kedves gyerek. Nem próbál úgy öltözni, beszélni és viselkedni, mint egy huszonegy éves, ahogy sok más korabeli gyerek teszi. Még mindig Nyuszkával alszik, Beanie plüssállatkákkal játszik és sokat olvas. Épp mint egy tizenkét éves a régi időkben. Egy igazi kis könyvmoly.

John szíve majd kiugrott a helyéről, ahogy Makala a kislányáról beszélt. A leégett cigi kiesett a kezéből, Makala pedig szó nélkül meggyújtotta a második szálat, és egy gyors slukk után át is adta neki.

Közben Makala is elmosolyodott, bár látható volt, hogy ő is a könnyeivel küszködik.

– Amióta látta a nagyapját meghalni, szegény kislány másra sem tud gondolni, csak a halálra. A temetés is nagyon mélyen felzaklatta, arról nem is beszélve, ahogy mostanában szinte százával temetik az embereket.

– Beszélni fogok vele.

– Én már megtettem – mondta csöndesen Makala.

– Mit mondtál neki?

Makala habozott egy kicsit.

– Ki vele, miről beszéltetek?

– A halálról – suttogta a nő. – Megkérdezte, mi az igazság. Hogy mennyi ideje van, ha elfogy az inzulin.

– És te mit mondtál neki? – szólt immár pattanásig feszülve John. Makala arca eltorzult, amint a férfi megmarkolta és egyre erősebben szorította a karját. – Mit mondtál neki?

– John, ahogy már mondtam: dolgoztam hozzá hasonló gyerekekkel, és tudom, mikor kell hazudni és mikor kell a színtiszta igazat mondani. Megnyugtattam, hogy minden rendben lesz. Elmondtam, hogy az apukája és mindenki más is azon dolgozik, hogy megjavuljanak a dolgok, és hogy hamarosan itt lesz a gyógyszerutánpótlás.

John engedett a szorításból.

– Ne haragudj – suttogta.

– Azért neked is beszélned kell vele, John.

John bólintott, és lehajtotta a fejét; még mindig félő volt, hogy az érzései erőt vesznek rajta. Hihetetlenül gyengének érezte magát mind fizikai, mind érzelmi értelemben. Tyler öregségében halt meg, és bár John az idők során megtanulta apjaként szeretni, a sír mellett mégis vigasztaló érzéssel töltötte el, hogy egy teljes és kerek élet végén távozott közülük. De Jennifer?

– Meg kell nyugtatnod, ha azt szeretnéd, hogy boldog legyen. – Makala elhallgatott.

– Hogy boldog legyen, amíg még lehet? – nézett rá komoly tekintettel John.

– Reméljük a legjobbakat.

John elnyomta a második cigarettát is, és hátradőlt a székben.

– Azt mondtad, százakat temettek el.

Makala bólintott, és elfordította a fejét.

John egyszerre kutyaugatást és közeledő nevetést hallott. A család a ház mögötti tisztás felől érkezett. Amint meglátták, hogy John újra a házon kívül, a teraszon üldögél, a kutyák egyből megrohamozták, és maga sem bírta ki kacagás nélkül, ahogy a két bolond jószág örömében körbetáncolta a székét. A friss leves illatát megérezve egyből a magasba emelték az orrukat; Ginger a hátsó lábain állva kukucskált a levesesfazékba, és majdnem megégette a lábát, amikor egyensúlyát elveszítve kis híján feldöntötte a házilag összeeszkábált tűzhelyet.

Jenniferre sem kellett várni sokáig, szaladva az apja karjába borult.

– Apu, végre jobban vagy!

– Még nem egészen, kicsim, de hamarosan.

Jennifer szorosan a vállához bújt, John pedig egy pillanatig nem tudta eldönteni, hogy sír-e. A lány hirtelen hátrakapta a fejét.

– Apu, te bűzlesz.

John felkacagott, és eljátszott a gondolattal, hogy elkapja Jennifer kobakját és a hónaljához szorítja, ahogy annak idején annyiszor játszották. Nyolcévesen Jennifer remekül szórakozott ezen, annak ellenére, hogy a látszat kedvéért mindig igyekezett kézzel-lábbal, sikoltozva tiltakozni. John tisztában volt vele, hogy Jennifer most valószínűleg nem túloz.

– Ígérem, később veszek egy jó nagy fürdőt. Igencsak rám férne, az már biztos.

– Most már a kertben zuhanyzunk – világosította fel Jennifer, és az apró gyerekkád felé mutatott, mellette egy kétméteres létrából összetákolt szerkezettel és egy rögtönzött zuhanyfejjel. Egy négy és fél literes műanyag vödör lógott az tákolmány tetejéről; a vödör alján néhány tucat apró lyuk tátongott.

– Ben építette. Az egyikünk zuhanyzik, míg a másik tölti a vödörbe a vizet a létráról.

John elismerően bólintott, majd hirtelen elkomorult a tekintete…

– John, nyugi. Elizabethnek én töltöm a vizet – nevetett Makala.

– Akkor Ben bátran öntheti nekem, addig a hölgyek pedig kereshetnek elfoglaltságot maguknak valahol máshol.

Jennifer újra megölelte, majd kíváncsian bekukkantott a fazékba.

– Ez meg micsoda?

– Hot dog virsli és főtt krumpli – jelentette be Makala.

– Elég undorítóan hangzik.

– Pedig egészen jó – mondta John.

– Zach és Ginger is kaphat egy kicsit?

A kutyák nyelvüket lógatva, egymás mellett zihálva ültek az asztal lábánál, le sem véve a tekintetüket John üres tányérjáról. Az évek során szinte szokássá vált a családban, hogy mindig hagytak pár falatot a tányérban, amit később letehettek a földre a kutyák elé. Amikor Ginger megérkezett a családhoz, John figyelt rá, hogy a két kutya mindig külön tálat kapjon, bármennyire jól kijöttek ugyanis egymással, egyetlen tálon minden alkalommal nagy ugatás és párbajok keretében veszekedtek. Ilyenkor eleinte mindig Zach diadalmaskodott, a kor azonban mára kezdett eljárni felette, így újabban sokszor Ginger volt a befutó.

– Tegnap elfogyott a kutyakaja – mondta csendesen Makala.

John erre eddig nem is gondolt.

– Még a konzervek is?

Makala nem válaszolt, John pedig döbbenten jött rá, hogy Jennel valószínűleg vészhelyzet esetére eltették a kutyatáp konzerveket. Eszébe jutott, hogy talán már a mai ebéd is azokból a konzervekből készült. Végül jobbnak látta, ha nem kérdez rá a dologra.

– Ugyan már, apu, hisz kopog a szemük az éhségtől.

John lenézett két szőrös pajtására. Annak idején számtalan estét töltöttek vele a dolgozószobájában a lába körül kuporogva, amíg ő valamelyik cikke fölött görnyedt, vagy épp más kutatómunkán dolgozott. Lámpaoltáskor Ginger általában Jennifer szobája felé vette az irányt, Zach pedig mindig John mellett maradt.

John először Jenniferre, majd a két ebre nézett.

– Még szép. Na gyertek, ti bundás bolondok.

Egy-egy merőkanálnyit még szedett mind a saját, mind Makala tányérjába, majd letette őket a földre. Pár szempillantás elég volt, hogy a két eb mindent befaljon.

Jennifer mosolyogva nézte őket. Makala egyelőre nem szólt semmit.

– Azt hiszem, be kellene mennem a városba, hogy felmérjem a helyzetet. A campusra sem lenne rossz beugrani.

– Azért ne feszítsd túl a húrt, John – mondta Jen egy kissé kifulladva a mezőn túl tett kirándulás után. Lábujjhegyre állt John mellett, és kedvesen megpuszilta az arcát.

– Ejha, te aztán tényleg bűzlesz – mondta rosszallón, és hátralépett.

– Majd én beviszlek – szólt közbe Makala. – Most, hogy a betegünk erőre kapott, azt hiszem, úgyis ideje visszamennem a szanatóriumba, hogy megnézzem, hogy halad a költözés a konferenciaközpontba.

Jen nem kommentálta a dolgot, Makala pedig bement a házba. Mielőtt lehuppant volna ebédelni, Elizabeth is puszit nyomott John arcára.

– Kedves lány – mondta Jen.

– Tisztára beléd van habarodva, apu – jelentette ki Elizabeth, mintha csak a pontos időről vagy az időjárásról beszélne.

Jennifer kuncogni kezdett.

John Jenre nézett.

– Három éjszakán át virrasztott melletted. Egy ideig tényleg elég rosszul állt a szénád, John.

Jen mosolygott, de egyértelműen látszott rajta, hogy valójában a könnyeivel küszködik.

– Mi a baj?

– Ó, semmi – fordult el Jen. Nyilvánvaló volt, hogy Mary jár a fejében.

A város felé autózva nem tapasztaltak sok változást azon kívül, hogy páran már az egyszerű utcai járókelők közül is puskával a kézben jártak. Az általános iskolánál rengeteg tűzifa volt felhalmozva, egy kisebb tűzrakás fölött pedig több teáskanna is lógott.

– Mi a helyzet a járvánnyal?

– A kicsit is gyengébbek folyamatosan adják fel a küzdelmet – sóhajtott Makala. – Több száz halottunk van, de a totális katasztrófát egyelőre el tudtuk kerülni.

A kapitányságon megtudták, hogy Charlie Swannanoában, Tom pedig épp az autópályán felhúzott barikádnál van. John felnézett a hirdetőtáblára; a városháza oldalára erősített táblán többek között a következő, nagy vörös betűkkel írt kiírás díszelgett:

A STATÁRIUM TOVÁBBRA IS ÉRVÉNYBEN VAN

A felirat körül mindenhol láthatók voltak az újra meg újra felírt és letörölt hírek nyomai, egyedül ez a pár szó tűnt állandónak.

1. Becslések szerint körülbelül húsz szökevény még mindig a környéken rejtőzködik. Ha látják őket, bármilyen szükséges erőszak alkalmazásával tartóztassák fel és fogják el őket, majd azonnal jelentsék a történteket a rendőrkapitányságon.

2. A mai naptól kezdve a közösség minden tagja igényelhet ételre váltható élelmiszerjegyeket. A házzal vagy otthonnal rendelkezők az élelmiszerjegy igénylésével beleegyeznek, hogy házukat vagy lakásukat esetlegesen felhalmozott élelmiszert keresve átkutatjuk. A be nem jelentett, de a házkutatáskor megtalált élelmiszert lefoglaljuk, és szétosztjuk a közösség tagjai között. Kérjük, csak akkor igényeljenek élelmiszerjegyet, ha valóban szükségük van rá. Holnaptól kezdve a nyilvános ételosztó helyeken kizárólag érvényes élelmiszerjegy és személyazonosító okmány ellenében adunk ki ételt.

John abbahagyta az olvasást, és elgondolkodott. Az intézkedés okos lépésnek tűnt a vezetés részéről, mivel csak akkor fenyegetett a magánházakban felhalmozott étel lefoglalásával, ha a lakos a közösség készleteiből kérelmezett élelmet. Így a jelentős tartalékokat felhalmozók nem élhetik fel a közösség tartalékait, amíg a saját készletük érintetlenül hever. Folytatta az olvasást.

3. A menekültközpontban korábban kitört szalmonellajárványt sikeresen megfékeztük. Köszönet illeti a Montreat Főiskola önkénteseit és a dr. Kellor vezette többi dolgozót. Sajnálattal és részvéttel közöljük, hogy a központban kitört járvány összesen 61 életet követelt. A teljes közösségben összesen 310 szalmonellához köthető halálesetet jelentettek be a több mint 3000 megbetegedésből.

4. Az új, swannanoai szükségkórház az Ingram’s bevásárlóközpont mellett megnyitotta kapuit. Amennyiben közlekedési eszközre van szüksége az intézménybe való eljutáshoz, mától minden nap 12:00-kor egy bárki által igénybe vehető gépkocsi indul a kórházba a kapitányság épülete elől.

5. Közösségünkben az oktatásért és az iskolák működtetéséért felelős igazgató, Mr. Greene hivatalosan is bejelentette, hogy az oktatási intézmények az aktuális tanévben már nem nyitnak ki. A tanítás szeptember első keddjén folytatódik. Az előző tanév érdemjegyei az oktatás újbóli megkezdése után kerülnek kihirdetésre.

John kissé furcsállta, hogy a vezetésnek máris volt ideje a tanítás hivatalos lefújásával foglalkozni. Csak el ne felejtse elmondani a lányoknak: a hír bizonyára bearanyozza majd a napjukat. A bejelentésből némi optimizmus is sugárzott, amit mindenképp jólesett látni: a vezetés a hírből kiindulva számít rá, hogy a dolgok előbb-utóbb visszaállnak a régi kerékvágásba.

6. Halálhírek: Black Mountain és Swannanoa közösségeiből a tegnapi nap folyamán 81 halálesetről érkezett bejelentés. Minden holttestet az újonnan kijelölt közösségi temetőben kell eltemetni; Black Mountainben ez a golfpályát, Swannanoában pedig a swannanoai keresztény általános iskola telkének felső, a Swannanoa folyó ártere fölötti területet jelenti. A halál okát minden esetben az éppen ügyeletes orvosnak kell megállapítania a megfelelő városi hivatalban reggel 8 és délután 17 óra között.

John gyorsan átfutotta a hatodik pont alatt mellékelt névsort. Egyetlen ismerőse volt köztük, egy másodéves, aranyos diáklány, akit korábban tanított is. Bár a kor szépségideáljánál kissé robusztusabb felépítésű lány volt, mosolyával egy egész tanteremnyi embert képes volt felvidítani. John emlékezett rá, hogy súlyos darázscsípés-allergiája volt, a főiskola tanárai minden szemeszter elején emlékeztetőt kaptak róla, hogy lehetőleg azonnal kísérjék ki a tanteremből, ha egy fullánkos rovar repül be az ablakon. Vajon ez került most az életébe?

7. FIGYELMEZTETÉS! Amennyiben egy élelmiszerjegyeket igénylő családban be nem jelentett halálesetről szerzünk tudomást, a közvetlen családtagok élelmiszerjegyeit maradandó hatállyal lefoglaljuk, a 11 évesnél fiatalabb gyermekekéit leszámítva. Ilyen esetben a gyermeket vagy gyermekeket a menekültközpontba helyezzük át. Amennyiben nem helyi lakos követi el a fentiekben leírtakat, 11 évesnél fiatalabb gyermekek kivételével az elkövető teljes közvetlen családját száműzzük a közösségből.

Az utolsó mondat határozottan zavarta Johnt; úgy tűnt, még mindig külön szabályok vonatkoztak a közösségen belüli „idegenekre”. Makala mellette állva olvasta a hirdetőtáblát, John pedig csak találgatni tudott, ezzel az intézkedéssel kapcsolatban vajon hogyan érez majd.

8. HÍREK! Egy lakosunk információi szerint, aki Greensboróból gyalogolt vissza a városunkba, Morgantonban sikerült működésbe hozni egy rövidhullámú rádiót. Az informátor állítja, hogy hallotta a BBC Londonból sugárzott adását, amelyben az angol kormány együttérzéséről biztosította Amerikát, és azonnali hatállyal jelentős segélyszállítmányok elindításáról számolt be. Éljenek régi és hű szövetségeseink!

John elmosolyodott. Amennyiben ez igaz, elképzelhető, hogy talán az alapvető kommunikációs rendszerek újbóli kiépítéséhez is úton van már a segítség. A dolog másik oldala viszont eléggé aggasztó volt: vajon miért egyedül Anglia reagált?

9. HÁBORÚS HÍREK! A fentiekben már említett forrás megerősítette, hogy a jelenleg elfogadott álláspont szerint az Amerika elleni támadás három rakétából állt, amiket egy a Mexikói-öbölben horgonyzó teherhajóról lőttek ki. Katonai egységeink harcban állnak Irakban, Iránban, Szaúd-Arábiában, Pakisztánban és Koreában. Minden fronton jelentős előrelépések történtek. A támadásért a felelősség a közel-keleti országok és Észak-Korea közötti szövetséget terheli. Jelentések megerősítették, hogy az Egyesült Államok fölött felrobbantott töltetekhez hasonló támadás érte a Csendes-óceán nyugati területeit is, az ittenihez hasonló helyzetet előidézve Japánban, Dél-Koreában és Tajvanon. Egy hasonló rakéta Kelet-Európa fölött is felrobbant.

Jelentést kaptunk továbbá arról is, hogy a szövetségi kormány jelen pillanatban is működképes rádiók szétosztását szervezi egy titkos bázison felhalmozott központi készletből. A központi kormányszervekkel hamarosan helyreáll a kommunikáció.

10. A jelen hirdetőtáblán megjelenő minden bejelentés hivatalosnak számít, és a kiírás idejétől kezdve hatályos. A friss rendelkezésekkel kapcsolatos tájékozatlanság nem elfogadható indok az itt megjelent bejelentések és szabályok megszegése esetén.

Aláírás:

Charles Fuller

katasztrófavédelmi megbízott

KÜZDÜNK A VÉGSŐ GYŐZELEMIG.

ISTEN ÁLDJA ÉS TARTSA MEG

AZ AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOKAT!

John hátat fordított a táblának, és Makalára nézett.

– Mit gondolsz? – kérdezte.

– Úgy érzem, mintha egy pocsék filmbe vagy regénybe csöppentem volna – sóhajtotta Makala. – Már csak egy „Éljen a király!” vagy „Dicsőség bölcs vezérünknek!” jellegű felirat hiányzik.

– Attól azért még messze vagyunk – mondta hűvösen John.

– Jobb, ha még most figyelmeztetlek: klasszikus liberálisként régebben én is aljas összeesküvéseket láttam a jobboldal minden egyes húzásában – John halvány mosolyt látott átsuhanni Makala arcán.

– Én ugyanígy voltam a baloldallal. – Most rajta volt a fojtott vigyorgás sora. – Milyen abszurdnak tűnik most az egész!

– Mégis, szinte lehetetlen felfogni, hogy mindössze három hét leforgása alatt mennyi minden megváltozott.

Lassan visszasétáltak az Edselhez. Johnnak feltűnt, hogy a rendőrkapitányság körüli parkolóból eltűntek az újabb, immár teljesen hasznavehetetlen autók. A helyükön nagyjából fél tucat VW Bogarat látott szép sorban, oldalukon „Jim Bartlett jóvoltából” feliratokkal és egy-egy öreg békejellel. Ezzel aztán garantáltan Tom agyára megy, gondolta magában John. A Volkswagenek mellett két dzsip is állt a parkolóban, az egyik második világháborús veterán fehér csillaggal a motorháztetején, jó pár régi tragacs az ötvenes-hatvanas évekből, sőt néhány még a hetvenes évekből is, abból a korszakból, amikor a detroiti autógyártás elérte totális mélypontját. Ezek a relatíve újabb modellek határozottan ramatyabbul is néztek ki, mint a régebbiek. John még néhány öreg motort és mopedet is látott.

Nagy meglepetésükre néhány ló is ácsorgott az épület előtt kikötve. John megállt, és hitetlenkedve bámulta meg őket.

– A gyerektáborok melletti istállóból valók. Már negyvennél is több ló van a városban – világosította fel Makala. – Charlie a kertek alatti eldugottabb utakon járőrözteti őket.

Ahogy elhaladtak mellettük, Makala megsimogatta az egyik orrát, mire a jószág barátságosan felnyerített.

– Régen nagyon szerettem lovagolni. Te?

– Én is. Kint vágtatni velük a nyílt mezőn… Na, azt hívom én teljes szabadságnak. Persze jó ideje nem volt már rá alkalmam.

– Szegénykék.

– Miért mondod?

– Charlie azt mondta, nyáron még járőrözhetünk velük, de amint elfogynak a marhák és a disznók, ők következnek.

John szótlanul bólintott.

Visszahuppantak az Edselbe, továbbra is Makala vezetett. A főiskolai campushoz érve a boltívszerű kőkapunál egy nagy, kézzel festett tábla köszöntötte őket:

MEGÁLLNI! AZONNAL MEGÁLLNI!

Makala lassított, és megállt. Két diák állta el az utat – mindkettő John tanítványa volt –, kezükben egy-egy tüzelésre kész puskával. Arcuk egyből földerült, amint megismerték a tanárukat.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte John.

– Bocsánat, tanár úr, csak a belső biztonsági protokoll, amíg az autópályáról beszabadult menekültek közül nem kerül meg mindegyik. Emellett többen is megpróbáltak besettenkedni a hátsó úton, szóval Parker őrmester huszonnégy órás őrséget állított.

John bólintott, de nem szólt semmit. Makala áthajtott a boltív alatt, egyenesen a campus szívébe.

Minden csendesnek és nyugodtnak tűnt, amíg a Gaither Hall előtti füves domboldalhoz érve meg nem látta a rendezett sorokban álló diákokat. Egy mozdulattal jelezte Makalának, hogy húzódjon félre és álljon meg.

Pár pillanatig a kocsiban ülve figyelték az eseményeket. A látvány olyan volt, mint egy valóságos kiképzőtábor; ötven fiatal, épp egy szakasznyi, várta vigyázzban állva a napi eligazítást. Kezükben fegyvert tartottak, vállukon puskák lógtak: puskák, vadászpuskák, különféle típusú pisztolyok. Minden elképzelhető fegyvertípus képviseltette magát, a kínai SKS-től a .22-es kaliberű félautomatákon át a hatalmas, .12-es kaliberű dupla csövű puskákig. John gyorsan kiszúrt két srácot egy-egy .58-as polgárháborús Springfield puskautánzattal.

Kiszállt a kocsiból, és tovább bámulta őket; időközben néhányan észre is vették. Egy lány vigyorogva integetett felé, majd hirtelen újra vigyázzba vágta magát, amint eszébe jutott, hogy igazából mit is kellene csinálnia.

Washington Parker éppen fel-alá sétált az egyik vigyázzban álló sor előtt. Hirtelen kikapta az ismétlőpuskát az egyik diák kezéből, és alaposan ellenőrizni kezdte az alkatrészeket, bekukkantva még a töltényűrbe is. Végül visszanyomta a fegyvert a diák kezébe.

– Nem elég tiszta! Élni akar? Akkor tisztítsa meg rendesen a fegyverét!

John lassan feléjük sétált, Washington pedig megfordult, amint a diákok tekintete elárulta, hogy mögötte egy ismerős közeledik. Arcán pillanatnyi mosoly futott át, majd a többiekkel együtt vigyázzba vágta magát, és tisztelgett.

– Jó napot, ezredes úr! Kívánja szemrevételezni az alakulatot?

John szinte öntudatlanul viszonozta a tisztelgést.

– Jobban érzi magát, ezredes úr?

– Igen… – Johnnak hirtelen döntenie kellett a megfelelő megszólítást illetően. – Igen, Parker őrmester, köszönöm.

John majdnem egészen elvörösödött, amint visszafordult a diákjai – három hete még mind csak egyszerű főiskolás kölykök – felé. Annak idején többször is elmondta nekik, milyen kivételes helyzetben vannak. Velük egyidős katonák harcolnak értük, és védelmezik őket távoli frontokon, míg ők félálomban ücsörögnek a tanteremben. A főiskola végzett diákjai közül néhányan Irakban szolgáltak, egy másik Afganisztánban állomásozott; neki címzett e-mailjeiket John általában nyilvánosan felolvasta a diákjainak is. Most pedig lám, ugyanezek a kölykök felsorakozva, fegyverrel a kezükben állnak a campus főépülete előtt, ahová korábban többnyire csak a felvételi hivatalba, a zeneművészeti tanszékre vagy a campus két kápolnája közül az egyikbe siettek.

John tudta, hogy valamiféle lelkesítő beszédet várnak tőle, megszólalni azonban képtelen volt. A sor jobb szélén meglátta a két kedvencét, Jeremiah-t és Philt. Főiskolai pólójukra varrva immár mindketten őrmesteri rendfokozatot jelölő csíkokat viseltek – a póló lett a csapat közös egyenruhája.

John elkapta a két diák tekintetét, és bólintott feléjük.

Vajon az itt sokarozó fiatalok tisztában vannak azzal, amit pár napja a parkban tett? Igen, bizonyára tisztában voltak vele, ahogyan az egész város is, látta is a szemükben, ahogy rájuk nézett. Aznap délután John nagyot változott a szemükben. Hóhér volt. Többé már nem a vajszívű történelemprofesszornak látták, ahogyan addig.

– Jól festenek – Mindössze ennyit volt képes kinyögni, majd újból a tisztelgő Washington felé fordult. John másodszorra is viszonozta a gesztust, majd megindult a Gaither Hall felé.

– Eléggé katonás a hangulat, nemde? – szegődött mellé újból Makala.

John nem válaszolt.

Besétáltak az épületbe, bár Johnnak hirtelen fogalma sem volt, mire is számítson odabent. A folyosókat lesötétítették, a levegő súlyos és párás volt. Az öreg épületet még jóval a központi légkondicionálás előtt tervezték, ezért szerencsére így is volt némi légmozgás. A felvételi és az adminisztrációs hivatal ajtaját zárva találták, a kápolnából azonban zongoraszó hallatszott. John intett Makalának, hogy kövesse, majd óvatosan benyitott a terembe.

A kápolnát még az 1930-as években, a gesztenyepenész karolinai pusztításának derekán építették. Az akkoriban kivágott beteg fákból lettek az épület gerendái, a faburkolat és a mennyezet is. A gesztenye gyönyörű, sötéten aranyló faanyag volt; egy kissé talán szegényes egy református iskola kápolnájához, John azonban így is lenyűgözőnek találta.

Az emelvényen néhány diák álldogált a zongora körül, Jessie, az egyik zeneművészetis diák pedig épp játékosan improvizált.

John még az egyik lány nevére is emlékezett; Laurának hívták. Épp mondott valamit Jessie-nek, aki erre felütésként eljátszott néhány akkordot, Laura pedig énekelni kezdett. John torka egyből elszorult. A lány már a tavaszi koncerten is előadta ezt a dalt egy John ízlésének az adott pillanatban túlontúl szentimentális musical, a Fantasztikusok részeként. A musical egészével ellentétben a dal önmagában kísértetiesen gyönyörű volt, John szemében ráadásul tökéletesen ráillett a jelenlegi helyzetre.

„Emlékszel-e arra a szeptemberre

Mikor az élet oly lassan csordogált…”

Érezte, amint Makala keze lassan belesimul az övébe, és együtt hallgatták tovább a dalt. Makala finoman összerezzent, és csendesen sírni kezdett. Laura átható hangja tovább visszhangzott a teremben:

„Emlékszel-e arra a rejtett helyre

Hol az öreg fűzfa sírdogált…”

Parker parancsszavai odakintről még így is John fülébe csengtek; a diákok most épp a fegyverek részeivel ismerkedtek. John maga is alig bírta már a belülről rá nehezedő nyomást: mindennek nem lett volna szabad épp itt megtörténnie, mégis így történt.

Laura közben a harmadik versszakhoz ért:

„Szép emlékképek decemberének

Hó fedi majd a vánkosát…”

– Képtelen vagyok tovább hallgatni – súgta Makala.

Észrevétlenül kisurrantak a kápolnából. A diákok Laurával együtt észre sem vették, hogy egyáltalán ott jártak.

Makala szipogva simult hozzá egy pillanatra a folyosón, John pedig vigasztalón ölelte át. A nő aztán hirtelen kibontakozott az ölelésből, hátralépett, majd felnézett Johnra.

– Ne haragudj.

– Igazából nagyon jó érzés volt – válaszolta John.

A kápolnában a dal a végéhez ért, John pedig épp megindult volna kifelé az épületből, amikor észrevette, hogy a rektori iroda ajtaja résnyire nyitva áll. Bekopogott, majd belépett. Kim McMurtyt, az adminisztrációs asszisztenst sehol sem látta, ami elég nagy csalódás volt John számára. Kim mindig is Nicole Kidmanre emlékeztette, egy árnyalatnyival talán még szebbnek is tartotta nála. Mi tagadás, a szó baráti értelmében mindig is eléggé odavolt Kimért – baráti értelemben, hiszen John és Kim férje (egyben a főiskola informatikai igazgatója) igencsak közeli barátok voltak… Emellett Mary emléke mindig ott kísértett. Vajon pontosan hányadán álltak most Makalával? John hirtelen nem tudta, hogyan is kellene kezelnie kettőjük kapcsolatát az előbbi ölelés után.

– Mr. Hunt? Rektor úr?

– Itt vagyok bent.

John besétált a belső irodába, és az elé táruló látvány egészen megdöbbentette.

Mintha Hunt tizenkét nap alatt legalább ugyanannyi évet öregedett volna; szeme beesett, haja ápolatlanul és ziláltan meredezett mindenfelé. John belegondolt, vajon ő maga is ilyen pocsékul fest-e. Őszintén szólva még mindig gyengének, piszkosnak, kimerültnek és általánosan lerobbantnak érezte magát.

– John, katasztrofálisan nézel ki.

– Uram, ha megbocsátja az őszinteségemet, ön sem kelt sokkal jobb benyomást.

Dan egy székre mutatott, John pedig leült. A rektori iroda mindig is tetszett neki. Maga mögé pillantva meglátta a még mindig Kim irodájában álldogáló Makalát: a nő egy bólintással jelezte, hogy inkább kint várakozik.

Amikor John először járt itt a Bob Scales által megszervezett állásinterjún, egyből jól megnézte magának a hátsó falon lógó három festményt. Az első teljesen érthető és indokolt módon lógott egy alapvetően vallásos értékrendet valló főiskola vezetőjének irodájában: Michelangelo Sixtus-kápolnában látható freskójának elegánsan bekeretezett részletét ábrázolta, amint Isten keze megérinti Ádámét.

A másik kettő egy-egy fokkal talán már ellentmondásosabb választás volt… A második valahol félúton lehetett a vallás és a katonaság között: a Forge-völgyben{19} imádkozó, hóban térdeplő George Washington szerepelt rajta. A harmadik Howard Pyle The Nation Makers című festménye volt, lenyűgöző pillanatkép egy maroknyi, csatába menetelő gyalogosról a függetlenségi háború idején. Viharvert, de elszánt katonák – ahogy a kép címe is jelezte, a nemzetépítők – vonulnak rajta a végső győzelem felé egy cafatokká rongyolódott amerikai zászló alatt.

Az idők során mindhárom kép hozzánőtt már a rektori irodához, Pyle festménye azonban egészen új értelmet nyert, amint John az ablakon át az odakint gyakorlatozó diákok felé tekintett.

Dan egyelőre nem szólt semmit, majd John további meglepetésére az íróasztal alsó fiókjából egy üveg skót whiskyt bányászott elő két kávéspohárral egyetemben.

– Ha az igazgatósági tagok tudnának erről, garantáltan kikészítenének – mondta Dan, John pedig nemigen tudta eldönteni, komolyan gondolja-e a megjegyzést. Annyi biztos, hogy a campuson hivatalosan tilos volt az alkoholfogyasztás.

John elfogadta a felé nyújtott poharat, és megvárta, míg Dan nagyjából három centit tölt mindkettőjüknek. Egyszerre emelték meg a poharukat.

– Isten óvja a köztársaságot! – mondta Dan. – És azt hiszem, a körülményekre való tekintettel most már igazán tegezhetsz, fiam.

John bólintott, majd mindketten egyszerre húzták le a whiskyt. Dan hangosan felszusszant, amint letette a poharát az asztalra.

– Mesélj, John! – mondta.

– Nos, Don, gondolom, ide is elért a hír, hogy az elmúlt egy hétben nem igazán követtem az eseményeket.

– Jól ránk ijesztettél, az már biztos. Abel tiszteletes és a srácok minden áldott nap imádkoztak érted a kápolnában.

– Meg is lett az eredménye – mondta John a jobb kezét vizsgálgatva. – És a főiskola? A tanítás folytatódik?

Dan a fejét rázta.

– Jól tudod, hogy a tanári kar legnagyobb része kilométerekre lakik innen; az oktatást egyelőre felfüggesztettük.

– A kápolnában mégis mindennap miséznek.

– Ez most fontosabb, mint bármikor – mondta halkan Dan.

A gondolat már önmagában is mélységesen megnyugtató volt: végre valami, ami képes volt hidat verni múlt és jelen közé. Bármilyen katasztrófa fenyeget is, a templomok mindig újra megtelnek emberekkel. John jól emlékezett a szeptember 11-i támadások utáni vasárnapra: a kis swannanoai kápolnába, ahová Maryvel jártak, szinte be sem fért a temérdek ember.

– Gondoltam, benézek, és felmérem, mi a helyzet itt fent a campuson. Végül is ez a munkahelyem – mondta John kissé habozva. – Valójában sok szempontból ez itt az életem. Fel kellett jönnöm, hogy lássam, miben vehetnék itt hasznomat.

– Ezt nagyra értékelem, John – válaszolt halkan Dan –, de azt hiszem, most fontosabb feladatok is akadnak.

John nem válaszolt.

– Hallottam a „tanácsban” vállalt szerepedről. Az emberek legalábbis így nevezik. Nagyon jó dolognak tartom, hogy te is a tagja vagy. Szükség van ott valaki olyanra, mint te. Nyugodtan koncentráld oda az energiád; miattunk meg ne fájjon a fejed.

– Ezek az én srácaim is, Dan. Igenis aggódom értük.

Kintről továbbra is Washington hangja hallatszott, amint épp kiképzőtiszthangján ordított az egyik kölyökkel. A beszűrődő hangfoszlányokból ítélve épp kellő mértékben fogalmazott szarkasztikusan, és a campus hagyományainak megfelelően nem ragadtatta magát túlzott szexuális töltetű, visszataszító vagy nyíltan obszcén megnyilvánulásokra.

– Hadra fogható alakulatokba szervezzük és a közösség szolgálatára bocsátjuk a diákokat, hogy így túléljük ezt az egészet, és életben tartsuk őket – mondta halkan Dan. – Persze ez csak a felszín.

John felállt, és kezében az üres pohárral az ablakhoz lépett. Szótlanul figyelte, ahogy a csapatszemle után Washington újabb gyakorlatokba kezd a diákokkal.

– Mi folyik itt pontosan, Dan? – kérdezte John.

– Amit látsz, az a Black Mountain-beli milícia „A” századának első szakasza – mondta Dan.

– Hogy micsoda?

– Úgy bizony. Charlie Fullerrel pár napja egyeztünk meg a dologban. Eddig összesen százötven diák csatlakozott. A másik két század épp erőnléti futást tart a Greybeard-hegyre és vissza. Lehetnének többen is, de egyelőre nincs elég fegyverünk, amit a kezükbe adhatnánk. Amint további fegyvereket szerzünk, elkezdjük toborozni a „B” századot.

– Nem gondolod, hogy ez így egy kicsit túlzás? – kérdezte John. – Én tudom a legjobban, Washington milyen becsületes és kiváló ember valójában, de nézz csak rá, Dan! Úgy csinál, mintha régi emlékekben lubickolna a Parris-szigeti kiképzőtáborból vagy Khe Sanh ostromából.

– Igen, John, valóban. Gondolom, hallottál a csatáról a barikádnál.

– Igen.

– Charlie-t rádöbbentette valamire a dolog, bár Washington már korábban bogarat tett a fülébe: saját hadseregre van szükségünk.

John felsóhajtott.

– Három hete ezek a gyerekek még a tantermekben szunyókáltak, a Kilátó-hegyre próbáltak felszökni a kedvesükkel, vagy talán, szigorúan csak talán, a közelgő vizsgáikra készültek. Ma már hivatásos hadsereget akarunk kovácsolni belőlük?

– Én fiatalabb voltam, amikor elvesztettem ezt – mondta Dan, és finoman ráütött a bal lábára. Egyetlen tompa kongás hallatszott. – John, 22 évesen már te magad is hadnagy voltál.

– Igen, de ez itt egy főiskola. Egy kicsi, keresztény főiskola mélyen Észak-Karolina hegyei között. Ez így nincs rendjén, ez nem helyes dolog.

– Akkor mondd meg, hol találok az egész völgyben négyszáz jó formában lévő, okos fiatal férfit és nőt, akikben már most megvan a kellő kötődés és hűség a főiskola és az olyan vezetők iránt, mint te, én vagy Washington?

– Nem tudom – mondta John, amint odakint az egyik oszlop épp oldalazó manővert hajtott végre, két lány pedig láthatóan elrontotta az alakzatot. Washington addig ordított velük, míg egyikük elsírta magát masírozás közben.

– A támadás előtti napon összesen hatszáz diákunk volt a campuson – Dan John mellé lépett, és együtt figyelték tovább a kint folyó gyakorlatozást. – Ebből nagyjából százötvenen vágtak neki az útnak hazafelé. Nem volt könnyű helyzet, örülj, hogy nem kellett itt lenned a megbeszélésen. A kápolnában tartottuk rengeteg imádság és legalább annyi bizonytalanság közepette. Én magam azt tanácsoltam, maradjanak. Elmondtam, hogy bizonyára a szüleik is biztonságban szeretnék tudni őket, amíg meg nem oldódik valahogy ez az egész. Azok, akik mégis elindultak, többnyire környékbeliek, a családjuk maximum egynapi járóföldre lakik innen, de voltak páran Floridából is… Úgy érezték, meg kell próbálniuk hazajutni valahogy.

John csak a fejét rázta. A Floridába tartók most valószínűleg száz- meg százezernyi, az ellentétes irányba tartó menekülttel találják szemben magukat az úton.

– A többiek végül itt maradtak. Emlékszel, ahogy pár éve az oktatói értekezleteken állandóan arról vitáztunk, hogyan tehetnénk „közszolgálatibbá” a főiskolát? Néhány környékbeli, rivális iskola annyit áradozott a dologról, hogy végül mi is felvettük a közmunkát a tantervbe. Tulajdonképpen most is pontosan azt csináljuk.

– Dan, be kell látnod, hogy óriási különbség van pár hajléktalanszállón vagy idősek otthonában dolgozó kölyök és az odakint gyakorlatozó hadsereg között.

– Nem hiszem, John. Ahogy Bob Dylan mondta, változnak az idők{20}.

A menetoszlop megfordult, a diákok pedig fegyverrel a vállukon indultak el visszafelé a füvön. Johnt már a puszta látványtól is kirázta a hideg. Újból a Pyle-festményre és a fiatalokra nézett.

A pokolba is, tényleg nincs különbség. Dannek igaza volt. A masírozás és a szigorú menetoszlop gyakorlása még abból az időből megmaradt katonai gyakorlat volt, amikor a gyalogság még valóban így, vállt vállnak vetve vonult a csatába. Mára az ilyesmi már inkább a fegyelemről és a hadi szellemről szólt, bár a katonáktól a mai napig elvárták, hogy kifogástalanul meneteljenek. Amit John az ablakon át látott, nem sokban tért el attól a szellemtől, amiről ő maga is oly lelkesen tudott prédikálni a polgárháborús kerekasztal gyűlésein, vagy amit különféle hagyományőrző csoportoknál látott.

Az egyetlen különbség az volt, hogy itt mindez élesben ment. A szoros menetoszlop gyakorlása csak a kezdet, Washington hamarosan a taktika alapjaival folytatja majd, és elkezdni tanítgatni a fiataloknak a mozgásból való tüzelést, egy-egy adott pozíció megvédését, a lőtávolság felmérését, védett pozíciók elleni támadást, lövészetet, csapatvezetést éles bevetésen, vészhelyzeti elsősegélynyújtást, behatolási taktikákat és a puszta kezes és késsel történő harc technikáit.

A gyakorlatozó fiatalok látványa majdnem olyan erőteljes hullámokat vetett benne, mint amiket a parkban, a kivégzés után érzett.

– Washington kivételesen nagyra tart téged – mondta Dan. – Erről jut eszembe, elmondta, mi történt a parkban. Hogy milyen jól kezelted a helyzetet.

– Jól kezeltem a helyzetet? A belemet is kihánytam utána.

– Nem, nem arra gondolt. Ha egy csipetnyi lélek is szorult az emberbe, ha az isteni szikra egyetlen apró kis parazsa is ott világlik benne, ki is kell borulnia, miután először öl meg valakit.

Dan elfordította a tekintetét.

– A Tết-offenzívában{21} vesztettem el a lábam. Az előtte való nap épp rajtam volt a sor, mint az egységem előretolt felderítőjén, vagyis én mentem legelöl. Az ösvény hirtelen elkanyarodott előttem, én követtem, a vietnami pedig ott állt… – ingatta a fejét Dan mélyen sóhajtva. – Emlékszel arra a Thomas Hardy-versre?

John bólintott.

– „Rálőttem s ő énreám, s meghalt ott helyében…”{22}

– Nos, én voltam a gyorsabb. Ő is ugyanolyan előretolt gyalogos volt, mint én, egyszerűen csak összetalálkoztunk. Észbe se kaptam, már bele is ürítettem az M16-osom tárát. Pokoli tűzharc következett, én meg a földre vetettem magam mellé, és hallottam, ahogy zihál és levegő után kapkod. Tudod, mit mondott?

John nem szólt, de nagyjából ki tudta találni a dolgot.

– Az anyja után sírt. Épp eléggé ismertem a nyelvet ahhoz, hogy megértsem…

Dan hangja lassan elhalkult, és John látta, ahogy könnyek szöknek a szemébe.

– A kölyök, akit lelőttem a parkban – mondta John –, biztosan nem az anyjára gondolt a kivégzés közben. A legutolsó pillanatig sütött belőle a gyűlölet.

– Talán most már máshogy látja a dolgokat – válaszolt Dan. – Tudom, hogy nem mindenki gondolja így, de sosem tudtam Istent kegyetlennek látni a halál után, valaki olyannak, aki nem bocsát meg.

John mosolyogni próbált. A campuson voltak sokkal tradicionálisabb és „keményvonalasabb” álláspontot képviselők is az üdvösséggel kapcsolatban. Dan sosem adott hangot ezen elképzelésének korábban, szavai most azonban határozottan vigasztalón hatottak Johnra, akit a mai napig kísértették az önmagából kifordult kölyök utolsó másodpercei.

– Washington elmondta, hogyan reagáltál, és a srácok is tudnak róla a campuson. Ne feledd, ez még mindig egy keresztény iskola, szóval sokkal rosszabb fogadtatása is lehetett volna, ha úgy tűnik, hogy hidegvérrel tetted meg a dolgot. Mindannyian sokat tanultunk a parkban történtekből, beleértve a beszédedet is. Washington és később Charlie Fuller is állította, hogy ott, abban a szent pillanatban a közösség megmaradása veszélybe került. Charlie helyes ítéletet hozott a tolvajok ügyében, de nem tudta, hogyan hajthatná azt végre ugyanolyan helyesen. Te tudtad. Abban a helyzetben könnyedén vérszomjas csőcselékké válhattunk volna, vagy ami még rosszabb, olyan tömeggé, amely haraggal és bosszúvággyal a szívében követi a vezetőjét, legyen az akár olyan jó szándékú, mint Charlie. A vég kezdetét jelentette volna, ha valóban így történik. Történészként jól tudod, hogy a forradalmak közül csak egy maréknyi érte el a valódi célját, és nagyjából ugyanilyen kevés tudott hű maradni az eredeti eszméhez és célhoz, amiért kirobbant.

Bár John kissé eltúlzottan drámainak találta a gesztust, Dan a hóban térdeplő Washington portréjára mutatott.

– Nem gondolom, hogy forradalmárok lennénk – mondta John. – A túlélésért küzdünk egészen addig, amíg valamilyen formában visszaáll a rend. Amíg újra megnyílnak a kommunikációs csatornák, és elég járművünk lesz, hogy az utak újra összeköthessék a nemzetet.

– És mi van, ha erre már sosem kerül sor? – tette fel halkan a kérdést Dan.

– Hogy érted?

– Hát pont így. Mi van, ha hiába várunk? Mi van, ha a csodák Amerikája, az ország, amit annyira szerettünk, tizennyolc nappal ezelőtt délután 16:50-kor megszűnt létezni? Ha megölte az elkényelmesedettség, a vakság, és a világ kegyetlenségével való szembenézésre való képtelenség? Ha megfojtotta a nyakára tekeredett, önelégült énközpontúság? Mi van, ha Amerika aznap végleg elveszett?

– Az istenért, Dan, ne mondj ilyet! – sóhajtotta John.

– Szerintem így történt, John. Ellenségeink tökéletes meglepetésként csaptak le ránk, pedig látnunk kellett volna előre, mire készülnek. Fogadni mernék, hogy százával repkedtek a jelentések a kongresszusban pontosan egy ilyen támadásra figyelmeztetve, és a valóban hozzáértő szakemberek már évek óta sikoltoztak róla, milyen totálisan védtelenek is voltunk. Persze nincs új a nap alatt; minden néppel, minden nagy birodalommal így esett a történelem folyamán. Te vagy a történész, neked kéne a legjobban tudnod. Ráadásul abban a percben, amikor az összeomlás bekövetkezik, senki nem hajlandó elhinni és szembenézni vele. Egyszerűen képtelenek felfogni, hogy egy ilyen mesébe illő birodalmat hogyan dönthet romlásba egy másik, ráadásul egy olyan, amelyet mindig is mélységesen alantasnak és alsóbbrendűnek tartottak. Hogy hogyan jelenthet ekkora fenyegetést egy maréknyi jelentéktelen, középkori értékeket valló idióta. Tudod, hogy így van, John. Szeptember 11. és Pearl Harbor a mostani helyzethez képest csak bolhacsípések voltak.

– Az 1241-es tatárjárás Kelet-Európában – hozta fel halkan John. – A korabeli beszámolók szerint a Német Lovagrend tagjai a legnicai csata előtt hisztérikus röhögésben törtek ki, amikor meglátták az apró, póniló méretű lovakon ülő tatárokat. Valamelyest joggal gondolhatták, hogy lándzsáikkal szemben a póniknak esélyük sem lehet. Leeresztették hát őket, és rohamra indultak, mire a tatárok 130 méterről tizedelni kezdték őket az Európában még ismeretlen, összetett reflexíjaikkal. Minden egyes nyílvessző már ötven méterről is egészen iszonyatos erejű becsapódással vágódott bele a lovagokba. Harmincezer tatár több tízezer európai katonát mészárolt le aznap a lovagság legjavából.

Dan csak bólintott.

– Vagy ott vannak az angolok hosszúíjait gúnyoló francia lovagok a crécyi csatában. Aztán később, a függetlenségi háború idején, Monmouthnál és Cowpensnél már az angolok csúfoltak minket. A németek ugyanezt a hibát követték el 1941-ben az orosz fronton – sorolta tovább a példákat John.

– Mi pedig Vietnamban – tette hozzá csendesen Dan –, bár ott nem a nemzet túléléséért küzdöttünk. Az ellenfél annál inkább. Emlékszem, mielőtt odaértünk volna, egy rakat süket dumát nyomtak le a torkunkon arról, mennyire esélyük sincs ellenünk a kis húzott szeműeknek. Végül az én lábamnak sem igen volt ellenük. A nemzet gerincét most ezek az odakint masírozó srácok adják, John. Pár tanár nyugodtan gondolhatja, hogy eladtam a főiskolát a városnak, tőlem elmehetnek a pokolba. Ismerek egy másik főiskolát nem messze innen; csak úgy ontotta magából a békepártiakat. Ha bárhol hadseregellenes tüntetés volt, ők garantáltan képviseltették magukat, szinte kötelező volt számukra a megjelenés. Egyetlen toborzótiszt sem mert a közelükbe menni, mert a béke nevében szabályosan meglincselték volna. El tudod képzelni, hogy akár te, akár én munkát kaphattunk volna ott? A diverzitás csak addig volt fontos, amíg mindenki beállt mögéjük a sorba, most meg lám, nyakunkon a teljes káosz – horkantott fel rosszallón. – Mostanra már esélyük sincs. Lefogadom, hogy úgy kuksolnak a campusukon, mint a francia nemesek Versailles-ban, az éhes tömeg pedig már a kapukat döngeti. Gondolom, egészen addig kántálják majd a Give Peace a Chance-t{23}, amíg lassan éhen nem halnak. Nos, az én srácaimra nem ez vár – mondta hidegen Dan. – Ha őket megmentjük, velük együtt talán a közösség is megmenekülhet. Százötven fő az „A” században, további száz a „B”-ben, amint összejön elég fegyver. Ha elég szemfüles vagy, észrevehetted, hogy néhányan a polgárháborús hagyományőrzők Springfield puskáit szorongatják. Mások egyéb munkákban segédkeznek a városban: a mi önkénteseink segítettek megfékezni a szalmonellajárványt az elkülönítőben. A télre készülve már van egy tűzifavágó különítményünk. Daniels tanár úr a szabadidős sportokért felelős osztállyal azt állítja, néhány öreg bojlert megbütykölhetünk, hogy fafűtéssel és gőzzel fűteni tudjuk velük az épületet és a könyvtárat. Már csak nagyjából ezer köbméter fa kellene. Lassiter tanár úr egy vízturbinát építene a Susan-tó gátjánál. Azt mondja, őszre kész lehetnénk vele, és végre újra lenne áramunk.

John önkéntelenül is elmosolyodott. Épp egy évszázad telt el az óta, hogy a környék falvai és városai először jutottak elektromos áramhoz, ráadásul épp ugyanezzel a módszerrel. Kereskedők jelentek meg egy-egy generátorral, és megmutatták, hogyan köthető a malomgátra. Eztán már csak némi vezeték kellett, és voilà, az elektromosság csodája megérkezett.

– Sonnenberg professzortól tudom, hogy a főiskola könyvtárában az 1850-es évekig visszamenőleg vannak újranyomott példányaink a Scientific American{24}-ből és a Popular Mechanics{25}-ból. Teli vannak 80-100 évvel ezelőtti tervrajzokkal: rádiók, telegráfok, gőzgépek, akkumulátorok, robbanómotorok, az elmúlt évszázad közel minden fontos kémiai áttörése. Ezek most mind aranyat érnek. És ez még csak a kezdet. Megvan a Mother Earth News{26} összes kiadása, és minden Foxfire-könyv{27} is – ez utóbbin maga Dan is kuncogni kezdett. – A tanárok nagy része általában messziről elkerülte és lenézte az efféle kiadványokat, de régebben, még jóval a te időd előtt tanított itt egy öreg professzor… A gyerekek közt vérbeli hippi hírében állt. Már jó régen nincs közöttünk, de be kell valljam, a hagyatéka most felér egy valóságos kincsesbányával. Hol keressünk eleséget az erdőben, hogyan tartósítsuk, hogyan tároljuk; az első csapat már el is ment a könyvekkel, és igyekeznek annyi élelmet összeszedni, amennyit csak tudnak. El sem hinnéd, milyen finom tud lenni egy jó kis csörgőkígyó-kebab. És mindez itt van az orrunk előtt, csak szemünk nincs hozzá, hogy észrevegyük. A srácoknak persze meg kell védeniük ezt a helyet, ha úgy alakul, és fel kell készülniük, hogy időt nyerjenek a városnak.

– Időt nyerni? Mihez? A szorosokat elbarikádoztuk.

– Gondolom, hallottál a csetepatéról a minap – mondta Dan.

– Persze.

– Nos, az csak egy szervezetlen, vezető nélküli embertömeg volt. Egyre hangosabb a szóbeszéd, hogy a vándorló csoportok kezdenek bandákba verődni. A legtöbb esetben persze csak halálra rémült emberekről van szó, akik összefognak a nagyobb biztonság és vele a túlélés érdekében, pont ahogy mi is tesszük. Mások viszont… John, egyesek már valódi szektákról beszélnek. Tegnap kísértünk át egy Tennesseeből keletnek tartó családot, amelynek tagjai azt mondták, Knoxville mellett egy pasas valami új szent háború kezdetéről papol az embereknek.

– Hadd találjam ki: vagy az ő szentséges oldalára állsz, vagy meghalsz.

Dan csak némán bólintott.

– Azt állítja, kicsivel az áramellátás megszűnése előtt megjelent neki Jézus, és egy küldetéssel bízta meg… Azt mondta, ő lesz az új Keresztelő János, aki előkészíti az utat a második eljövetelre. Ha hihetünk a pletykáknak, mára már több százan követik, és megölnek mindenkit, aki az útjukba áll.

– És ehhez elég volt néhány hét – sóhajtott John.

Dan John vállára tette a kezét.

– Gondolj a prédikátor könyvére, John: „Megvan az ideje a háborúnak, és megvan az ideje a békének.”{28} Hát újra itt tartunk. És újból gyerekek masíroznak a város parkjaiban. Szeretném hinni, hogy Amerika-szerte ebben a percben is ezrek gyakorlatoznak így, hogy megvédjék a civilizációt, és megakadályozzák, hogy dühös, primitív csürhévé aljasodjunk, ahol csak az erősebb eszik, vagy ahol őrültek papolásától megvadulva készek vagyunk lemészárolni egymást. Ez az, amiért beleegyeztem, hogy kiképezzük a srácokat, és ezért szeretném, ha te lennél a főparancsnokuk.

– Hogy én? – döbbent meg John már a puszta felvetéstől is. – A fenébe is, hisz neked vannak itt olyan nagy elképzeléseid.

– Egy főiskola rektora vagyok, John – mondta Dan egy félmosollyal. – Egy féllábú főiskolai rektor.

– Egy sebesült háborús veterán – javította ki élesen John.

– Vagy inkább egy ostoba tizennyolc éves kölyök az észak-karolinai Mocksville-ből, akinek nem tűnt fel, hogy egy aknamező közepén grasszál. Megsebesült katonaként rengeteg előnyt élveztem itthon, jött a mozgássérülti segély is, aztán rá kellett jönnöm, hogy keresnem kell magamnak valami más elfoglaltságot a focizás és a fel-alá szaladgálás helyett. Így kötöttem ki itt. John, amíg mi folytatjuk itt a munkát, szeretném, ha te is vezetői szerepet vállalnál a városban. Charlie kiváló férfiú, egészen kivételes ember, de képtelen túltekinteni a pillanatnyi helyzeten, a közösség ösztönös védelmén. Isten áldja érte, de ide ennél több kell. Valaki olyanra is szükség van, akinek komolyabb terve is van, ahogy a katonadal is szól: „a hazafi álma…”. John, te mára kivívtad a város osztatlan tiszteletét. A fiatalokét, a közösségét, a rendőrökét, Charlie-ét, mindenkiét.

– Mivel? – vetette fel ridegen John. – Azzal, hogy ügyetlenül bár, de sikerült lepuffantanom egy pitiáner drogos bűnözőt?

– Nem. Azzal, amit az előtt mondtál, hogy lepuffantottad volna, ha már ilyen vulgárisan fogalmaztál. Talán annak a szerencsétlen, megszállott kölyöknek is volt valami célja ezen a földön, talán az ő élete sem volt hiábavaló. Talán épp azért született, hogy a kezedbe adja ezt a lehetőséget. Nem fogok kertelni, egyesekben megdöbbenést és félelemmel vegyes tiszteletet keltett, hogy végül tényleg lelőtted a fiút. A többiek viszont inkább a szavaidra figyeltek, és örökre az emlékezetükbe vésték őket. John, ez bizony hatalmat ad a kezedbe. Emellett valódi ezredes voltál egy potenciális előléptetéssel, amit Mary miatt utasítottál vissza. A feleséged családja régóta itt él már, szóval amikor lemondtál a tábornoki tisztségről, hogy hazahozhasd a lányukat, az egész város rólad beszélt. Te magad is láthattad rajtuk a tiszteletet, amivel az első naptól fogva tekintettek rád.

John őszintén szólva sosem látott ilyesmit a helyieken; ahhoz túlzottan is Maryre figyelt, és később még jó sokáig feszítette a keserűség, amiért a Pentagon fejesei nem voltak hajlandók megoldást találni a problémára. Mindez mára persze a múlté volt, John pedig gyakran adott hálát az égnek, hogy végül ebben a kis hegyi városkában kötött ki.

– Dan, az összes katonai tapasztalatom nagyjából százórányi éles bevetés a Sivatagi Viharban, amit majdnem teljes egészében egy Bradley harckocsi belsejében kucorogva töltöttem el. A legrázósabb kalandom az volt, amikor egy ágyúlövedék úgy száz méterre csapódott be tőlem, ez minden. A francba is, kérd meg Washingtont. Ő a kiképzőtiszt; ő volt ott Khe Sahn ostrománál.

– Washington nem akar parancsnok lenni, és teljesen egyetért velem abban, amiről papolok itt neked. Akkor magyarázta el a dolgot, amikor pár napja elkezdtük tervezni az egységek kiképzését, és a vezetés kérdése először felmerült. Eleinte nyitva hagytam a témát, hátha mégis elvállalja, de ő az elejétől fogva téged tartott a lehető legjobb választásnak a feladatra.

– Mit mondott pontosan?

– Először csak nevetett. Azt mondta, bár lehet, hogy ő az Egyesült Államok Tengerészgyalogságának legjobb kiképzőtisztje, egy hadsereg vezetéséhez ez azonban még kevés. Egy művelt parancsnokot szeretett volna, aki éles helyzetekben is képes hideg fejjel gondolkodni; aki tisztában van a történelem nagy háborúival, és az összegyűjtött tudását egy krízishelyzetben is alkalmazni tudja. Ez egyedül téged jelenthet, John. Ha valóban kemény harcokra kerülne sor, Washingtonnak a csata sűrűjében a helye, maga mögé viszont olyan parancsnokot akar, amilyen te lennél.

– Még mindig meg vagyok győződve, hogy neki kellene vezetnie.

– A névrokonság George Washingtonnal nem segít; ő maga is tisztában van vele, hogy sokkal inkább jár von Steuben{29} nyomdokain. Charlie is beleegyezett: ha a helyzet addig fokozódik, hogy be kell vetnünk a milíciát, neked kell vezetned.

– Kösz. Mintha bármilyen formában ácsingóztam volna a posztra.

– John, ha ácsingóztál volna rá, nem hiszem, hogy a neved egyáltalán felmerül. Olyat akartunk, aki a közösség szolgálatát látja a feladatban, és ami a legfontosabb: már a közösség védelme közben képes a jövőre, a csata utáni túlélésre gondolni. John, mi már csak álmodjuk Amerikát, és azt kívánjuk, bár újra önként az ölünkbe hullana. Nem hiszem, hogy erre bármikor is sor kerül. Az általunk oly jól ismert Amerika meghalt, amikor a töltetek felrobbantak fölötte. Ha pedig valóban így történt, nem ülhetünk ölbe tett kézzel, hanem neki kell veselkednünk, és el kell kezdenünk felépíteni újból, ezúttal úgy, ahogy mi szeretnénk.

NYOLCADIK FEJEZET

A tűzoltóság épülete előtti, mára már külön neki fenntartott parkolóhelyre bekanyarodva John egyből felfigyelt a már-már ünnepi hangulatra, amely a városháza közvetlen szomszédságában összegyűlt tömeget lengte körül.

A vésztartalékok felhalmozása miatt a garázsból egy hónapja kitolt tűzoltókocsik még mindig mozdulatlanul álltak az épület előtt, a rájuk rakódott por lassan elhomályosította az amúgy mindig tökéletes fényezésüket. Az egyik lökhárítójához kikötve egy ló álldogált békésen.

A tömeg feszülten várakozott valamire, John közeledtére pedig többen is illedelmesen utat nyitottak neki, és tiszteletteljes bólintásokkal üdvözölték.

Az elmúlt harmicöt nap mindannyiukon nyomot hagyott: lesoványodott, helyenként egészen elgyötört arcok néztek vissza rá. Mindenki koszos, izzadságfoltokkal tarkított ruhákat viselt; ápolatlan és zsíros fejek csillogtak mindenfelé, a férfiak nagy része mára méretes szakállat növesztett, és egytől egyig mindenki büdös volt. John belegondolt, hogy száz évvel ezelőtt vajon valóban ilyen átható volt-e a mindennapi, mosdatlan embertömeg szaga, vagy az emberek egyszerűen csak túlzottan hozzászoktak már a harmincöt nappal ezelőtti, közel steril állapotokhoz, amikor még mindenki azon stresszelt, vajon a dezodor kellően elfedi-e a nemkívánatos testszagot, amit napi legalább egyszeri, nyaranta sok esetben kétszeri tusolással igyekeztek kordában tartani.

Mára ez lett hát a normális? Vajon annak idején George Washington, Thomas Jefferson és Abraham Lincoln is ugyanilyen büdös volt? Lehetséges, hogy mindez egy idő után olyannyira triviálissá vált, hogy már senkinek nem tűnt fel igazán?

Az épület rendőrségi szárnyának ajtajában egyszer csak Tom jelent meg, széles vigyorral az arcán.

– Működik!

A tömeg együttes ujjongásban tört ki, nem sokkal később pedig lassan elkezdett feloszlani, bár sokan akadtak, akik az üvegajtókon és a konferenciaterem ablakain keresztül még megpróbáltak bekukucskálni az épületbe, mintha odabent egy kisebbfajta csoda történt volna.

John araszolva küzdötte át magát a kíváncsiskodókon, és bement az épületbe.

– Az ülést rögtön elkezdjük, előtte viszont dőljünk hátra egy kicsit, és élvezzük ki ezt a pillanatot – mondta Tom.

John belépett a konferenciaterembe, és egyből mosolyra fakadt, amint a falra erősítve megpillantotta az ősrégi, még kurblival működő telefont.

– Igen, igen, hallom! – kiabált Charlie a hallgatóval a kezében kissé a kézibeszélő fölé görnyedve. – Igen, értem. Működik; folytassák a vezetékek felszerelését. Igen, egyelőre ennyi. Vége. Visszhall.

Lerakta a kagylót, és ünnepélyesen az összegyűltek felé fordult.

– Van saját telefonhálózatunk.

A szobában felhangzó tapsvihart az odakintről kukucskálók is meghallották, és maguk is örömmel csatlakoztak hozzá.

John végigmérte a masinát, amire egy korábbi javaslata alapján az egyik régiségkereskedésben sikerült rábukkanni. Egy hasonlóan rendbe hozott és működő szerkezet immár a swannanoai rendőrkapitányságon is üzemelt; nagyjából egy tucat vonalszerelő munkája volt benne, idősebb telefontársasági dolgozóké, akik közül többen is a szoroson keresztül, menekültként érkeztek a városba.

A száloptika és a modern vezetékes megoldások a jelenlegi helyzetben nemigen jöhettek szóba. Ódivatú rézvezetéket kellett használniuk, akárcsak a régi időkben, amit bár nem volt könnyű beszerezni, innen-onnan mégis sikerült összekaparni a megfelelő mennyiséget. A vasúti sínek mentén aranyat érő felfedezésként egy több kilométer hosszú, régi telefon- vagy távíróvezetékre bukkantak. A megszerzett darabokat ezután alaposan össze kellett fonni, majd az üveg- és kerámiaszigetelés következett volna, amit műanyag palackokkal próbáltak helyettesíteni.

Végül sikerült tehát létrehozni az első telefonkapcsolatot; az új célkitűzés az volt, hogy a vezetéket minél hamarabb egészen Asheville-ig eljuttassák. Nagy szerencséjükre váratlanul egy régi telefonközpontos kapcsolótábla is előkerült egy annak idején telefonos kisasszonyként dolgozó lakos unokájának pincéjéből. A táblát még valamikor a húszas években tervezték, az öreg hölgy pedig a teljes rendszer leselejtezésekor, valamikor az ötvenes években valószínűleg hazavihette emlékül mint egykori munkaeszközt. Az idősebb telefontársasági dolgozók közül néhányan most is épp azon törték a fejüket, hogyan is lehelhetnének életet a teljes kapcsolótáblába, ami így képes lenne egyszerre több tucat telefonvonalat is kezelni.

Nem ez volt az egyetlen sikeres áttörés. Az egyik swannanoai szervizben sikerült megjavítani egy még a hatvanas évek elején gyártott dízelmotoros kamiont. A használati joggal kapcsolatos, majdhogynem vérre menő vitából végül a tűzoltóság került ki győztesen. A létrákat, tömlőket és egyéb felszereléseket a platóhoz rögzítve szállították, sőt sikerült arra is rájönni, hogyan használhatják a motort szivattyúk működtetésére.

A tűzveszély városszerte egyre nagyobb fenyegetést jelentett. Akinek még maradt felhalmozott élelme, mind nyílt láng fölött főzött, így a háztüzek és az aljnövényzet fellángolásai szinte mindennapossá váltak. A víztározó gátjának magassága, vagyis a 760 méter alatt fekvő házakban még mindig volt ugyan vezetékes víz, afölött azonban csak a vödrös megoldás maradt. Mindenki egyre jobban aggódott a háztüzekből egy pillanat alatt kialakuló, megfékezhetetlen erdőtüzek miatt.

A két városnak mára összesen több mint száz működő járműve volt, a szám pedig szinte napról napra tovább növekedett. Néhány kreatívabb szerelő megtanulta kiiktatni és megkerülni az autók elektronikus berendezéseit, amely technika a régebbi, efféle elemektől még csak minimális mértékben függő modellek esetében különösen jól működött. Ezek után már csak pár régi alkatrész kellett, a motorok pedig többnyire újra beindultak.

Az egyik helyi mopedboltban is jó néhány viszonylag egyszerű gépezetet hoztak rendbe, sőt sikerült néhány öregebb motort is csatarendbe állítaniuk.

Az egyre több működő autó miatt egy még használható generátort is üzembe kellett helyezni Hamid boltja, a Smiley’s mellett, hogy pumpálni lehessen vele a benzint a föld alatti tartályokból.

A Smiley’s mára a városka általános piacává és bevásárlóközpontjává avanzsált, bár adni-venni való áruból Hamid legendás cigarettakészletét leszámítva óriási hiány mutatkozott. A cigarettát Hamid most dobozonként adogatta el egy-egy döglött mókusért, régi ezüstpénzekért vagy nagyjából bármiért, ami éppenséggel megtetszett neki. John kissé már bánta, hogy az első nap olyan őszinte és tisztességes tanáccsal látta el; inkább egy tucat kartont kellett volna vennie, amíg még tehette. Mára összesen öt doboza maradt, és napi öt szálnál nem is engedélyezett magának többet.

– Jól van, emberek, kezdődik a megbeszélés, mindenki hagyja el a termet – jelentette be Charlie.

A régi-új telefont csodáló tömeg vonakodva indult meg kifelé. Charlie becsukta az ablakokat, és leengedte a sötétítőket.

A szokásos társaság, Charlie, Bob, Kate, Kellor doki és John volt csak jelen. Carl és Mike általában csak akkor jöttek át Swannanoából, ha valami közvetlenül őket érintő témáról is szó esett. Ma épp egy erdőtüzet próbáltak megfékezni a Haw-völgyben, ami nem állt messze attól, hogy igazi, megfékezhetetlen lángtengerré változzon.

A csapat a szoba sarkában álló amerikai zászló felé fordult, és hangosan elmondta a hűségesküt{30}; ehhez a rítushoz John egészen a kezdetektől fogva ragaszkodott. Ezután egy rövid ima következett Kate vezetésével, majd Charlie hivatalosan is megnyitotta az ülést.

– Nem akarom felrúgni a napirendet, de ezúttal igazán fontos mondandóm van – kezdte azonnal John.

– Micsoda?

– Hírek a külvilágból.

– A szentségit, miért nem szóltál rögtön, ahogy bejöttél? – kérdezte Charlie.

– Mindenki olyan izgatott volt a telefon miatt, és őszintén szólva nem szolgálhatok semmi szívderítővel.

– Gyerünk, ki vele – sürgette Kate.

– Sikerült befognom egy rádióadást. Az Amerika Hangját.

– A mindenségit! Mikor? – kiáltott fel Kate.

– Tegnap este a kocsiban ülve tekergettem az autórádiót, amikor egyszer csak kristálytisztán megszólalt.

– Ezek szerint újra van adás? – ugrott fel a helyéről Charlie. – Mit hallottál? Istenem, újra van rádiónk!

– Az Edsel öreg autórádiójával fogtam be, a régi polgári védelem hullámhosszán sugározták. Egyszer csak teljesen kivehetően megszólalt. Mi meg csak ültünk ott, és vagy fél óráig hallgattuk, amikor aztán valami légköri zavar miatt megszűnt az adás.

– Ültetek? – kérdezte Kate.

John nem válaszolt. Makala eljött, hogy ránézzen Jenniferre, és vacsorára is ott maradt náluk. Épp visszafelé tartottak a konferenciaközpontba, ahová a szanatórium és az olyan menekültek számára fenntartott elkülönítő osztály költözött, akik végül a városban maradhattak.

– És mit hallottál, mi történik? – kérdezte Tom.

– Az adást az Abraham Lincoln anyahajóról sugározzák, ami a támadás pillanatában a Perzsa-öbölben állomásozó flottánk része volt. Azóta visszahajózott, és jelenleg itt van valahol az Egyesült Államok partjainál. Ez lett a segélyezési és újjáépítési feladatokért felelős főhadiszállás. Ötpercenként elismételték, hogy a segítség már úton van. Azt is mondták, hogy az országban még mindig a hadi jog van érvényben.

– Ez nem újdonság – mondta Kate.

– Mégis miféle segítségről van szó? – kérdezte Tom.

– Azt nem mondták, csak hogy útban vannak a segélyszállítmányok Angliából, Ausztráliából, Indiából és Kínából.

– Indiából és Kínából? – kérdezte Charlie.

– Igen, nekem is fura volt, miután már hallottunk a Csendes-óceán nyugati régiója fölötti robbanófejről.

– Kivel állunk hadban? – faggatta tovább Tom.

– Azt nem mondták. Csak annyit, hogy a szövetséges erők Iránban, Irakban és Koreában is harcban állnak. Jó hír viszont, hogy Charlestont, Wilmingtont és Norfolkot hivatalosan is megtették az újjáépítés szükségközpontjainak.

– Az meg mi az ördögöt jelent? – kérdezte Kellor.

– Gondolom, azt, hogy a flottánk tengerentúli, máig működőképes hajói és egységei most erre a három helyre igyekeznek visszatérni. Az efféle katonai hajók képesek lennének nagy mennyiségű áramot termelni, és van kiképzett legénységük, és repülőgépeik.

– Ezek közül Charleston van ide a legközelebb, cirka 400 kilométer – sóhajtott fel Charlie. – Ezzel marhára nem vagyunk kisegítve.

– Tudom – mondta John.

– De mi a helyzet a háborúval? – vetette közbe Tom.

– Hallottál bármi mást a három város hírein kívül? – kérdezte Kate.

– Nem mondtak semmi mást. Ja, igen, a külügyminiszter az új elnök.

A hír hallatán pár pillanatig senki sem jutott szóhoz.

– Úgy tűnik, a szóbeszéd ezúttal igaz volt, és az elnöki különgép valóban lezuhant. Nem volt kellően megerősítve és levédve az elektromágneses impulzussal szemben. Az alelnökről és a képviselőház elnökéről semmi hír.

– Ez számunkra most mind érdektelen – szólt Charlie, válasz pedig nem érkezett. Furcsa, hogy a saját országunk elnökének halála nem érint minket közvetlenül, gondolta magában John.

– Ez minden. Ezek után csak zenét játszottak.

– Micsoda? – kiáltott fel Charlie. – Zenét?

– Elsősorban hazafias dalokat. A God Bless America ment, utána a Battle Hymn of the Republic{31}. Aztán megszűnt az adás. – John körbenézett a teremben. – Azt legalább tudjuk, hogy a kormányzat még a helyén van.

– Akár a helyén van, akár nincs, mi nem megyünk vele sokra, főleg abban az ügyben nem, amiről én akartam beszélni – mondta hidegen Kellor.

– Hallgatjuk – mondta Charlie. – John, őszintén szólva mélységesen elszomorít, amiről most beszámoltál. A legszörnyűbb maga a tudat, hogy ennyire közel vannak hozzánk. A pokolba is, másfél hónappal ezelőtt mibe került volna, hogy Charlestonból ideküldjenek egy gyógyszerekkel megrakott C–130-ast? Nem telt volna többe egy óránál. Mára viszont már úgy tűnik, mintha a Hold távolabbi oldaláról próbálnák rendehozni a dolgokat.

– Doki, inkább folytassa.

– Tegnap csak tizenhárom haláleset volt a városban – kezdett bele újra Kellor, a csapaton pedig elismerő mormogáshullám vonult végig. Ez volt a legalacsonyabb szám, amióta napi statisztikát vezettek. – Ketten szívrohamot kaptak, illetve elvesztettünk két dialízises beteget is, azt hiszem, ők voltak az utolsók. Ez azt jelenti, hogy mára a közösség összes veseelégtelenségben szenvedő betege meghalt.

Senki sem szólalt meg.

– Elvesztettünk még egy cukorbeteget is.

Ezúttal sem szólalt meg senki, John azonban érezte, ahogy többen is felé pillantanak. Tisztában volt vele, hogy mindenről tudnak, de továbbra is csak szótlanul meredt maga elé.

– Egy kismama viszont megszült.

– Kicsoda? – kérdezte Kate.

– Mary Turnbill. Egészséges, háromkilós kislány, a Grace America Turnbill nevet kapta.

– Az már igen! – mondta elismerőn Tom.

– Mindeddig összesen nyolc szülésünk volt, és csak egy-egy esetben vesztettük el a gyermeket vagy az anyát. Ez még persze elég sovány alap a statisztikához, de az arány így is sokkal jobb, mint százötven évvel ezelőtt.

– Szép munka, doki – mondta Charlie.

– Jobb is, ha innen térek rá a lesújtóbb hírekre. Azt kell mondanom, épp afféle nyugalmi időszakot élünk a két vihar között. Az első napok halottai, a súlyos sebészeti beavatkozásokra szorulók, az első ételmérgezési járvány áldozatai és a tarthatatlanul elhízottak nagyjából ezerkétszáz főt tettek ki az összesen vagy tízezer halálesetből. Ebből ötszáz történt itt nálunk, ötszáz Swannanoában. Pontos számadatunk még mindig nincs az első pár nap halottaira vonatkozóan, de ezernél biztosan többen voltak, tehát a teljes, máig tartó halálozási statisztikát tizenkétezerről kerekítettem lefelé nagyjából tízezerre.

– Ebbe ugyebár nem tartoznak bele a barikádnál folyó harcokban elesettek és a menekültek halottai a barikádon kívül – szólt közbe Tom.

– Nem, most csak a természetes haláleseteket számolom. Mindezzel arra célzok, hogy akikről még az egész krízis elején megjósoltuk, hogy hamarosan elveszítjük őket, mára nagyjából mind meghaltak. A következő nagyjából tizenöt napban relatíve alacsony halálozással számolok, ha stabilan tudjuk tartani a közösséget és ha semmi egzotikus betegség nem lopakodik be a városba. Nagyon nem szívesen mondom ezt, de ezen időszak után a számok újra emelkedni fognak, és harminc napon belül olyan magasra szöknek majd, amilyet eddig még nem láttunk.

Kellor egy pillanatra elhallgatott, és Johnra nézett. Egyértelműen tisztában volt a titokban felhalmozott inzulinnal.

– Még ebben a hónapban szinte minden 1-es típusú diabéteszes betegünket elveszítjük. A gyógyszertárak általában egy darab nagyobb ampullát adtak ki fejenként, ami nagyjából ezer egység inzulint jelent. Ez mostanra már mindenképp fogytán van, vagyis lassan elkezdhetünk búcsút venni a körülbelül százhúsz cukorbetegünktől. Már nem sokáig lesznek közöttünk.

Továbbra sem szólalt meg senki.

– A következő hónapban ugyanez a sors vár a súlyos asztmásokra az inhalálók kifogyásával, és a komoly szívritmuszavarban szenvedő betegekre, amint kifogynak a béta-blokkoló gyógyszerekből. Ezért mondom, hogy jelenleg két halálozási hullám közötti csendesebb periódusban járunk. Van azonban egy másik probléma is, amire valószínűleg egyikünk sem gondolt. Tom, azt hiszem, el kell kezdeni felkészülni, és be kellene rendezni egy új zárt osztályt valamelyik épületben.

– Mégis mire céloz? – kérdezte Kate.

– A súlyos pszichózisos betegekre.

– Vagyis az őrültekre? – kérdezte Tom. – A mindenit, manapság épp elég dilinyóst látunk a barikádnál, a múlt havi öngyilkosságokról nem is beszélve. Mára félig szinte mindenki begolyózott.

– Nos, pár napon belül ennél sokkal rosszabbra fordul majd a helyzet – mondta Kellor.

– Miért olyan hamar? – kérdezett vissza Tom.

– A népesség nagyjából egynegyede mindeddig antidepresszánsokon és idegnyugtatókon élt. Prozac, Xanax, Lexapro, esetenként a jó öreg lítium. A betegek nagy része a támadás után egyből a gyógyszertárba rohant, és felhalmozott némi tartalékot, de fejenként még így sem nagyon kaphattak egy hónapnál sokkal tovább elegendő pirulát. Lassan kifogynak a készleteik. Persze lesznek, akik relatíve könnyen viselik majd a dolgot, mások viszont súlyos elvonási tüneteket produkálnak majd, beleértve a hallucinációkat is. A jelen helyzetben ehhez jön még az átlagnál sokkalta súlyosabb stressz. Tapasztalt orvosként mondhatom, hogy ezeket a gyógyszereket sokan csak az elkényelmesedett társadalom nyomására szedték, ahol szinte mindenkinek kötelező volt valamilyen pszichés zavarban szenvednie; ők mind csak enyhén neurotikusak. A népesség durván öt százaléka azonban valóban súlyos mentális zavarokkal küszködik, ami egy-két százalékuknál határozottan veszélyes, agresszív viselkedéssel járó betegségeket jelent, mint például a súlyos paranoia.

– Vagyis készüljünk fel a valódi őrületre – mondta Tom.

– Maga fog szemtől szembe kerülni velük, Tom – válaszolta Kellor –, ezért lenne hasznos, ha felvilágosítaná az embereit a dologról. Nem is olyan régen a családok még maguk oldották meg az efféle ügyeket; ügyeltek rá, hogy a dilis nagybácsik elzárva, elszigetelve tengődjenek, vagy egyszerűen állami intézetekbe dugták őket, amik valójában rémes és embertelen patkánylyukak voltak. Ez egy olyan probléma, amivel a hatvanas–hetvenes évek, a modern gyógyszerek piacra kerülése óta nemigen szembesültünk. Az új szereknek és a törvények változásának köszönhetően akarata ellenére már senkit sem lehetett intézetbe dugni, és az igazán extrém esetektől eltekintve az ilyen helyek szépen lassan kiürültek. Ha ötven évvel ezelőtt lennénk, a városunkban legalább százan lennének valamilyen formában elzárva otthon vagy egy állami intézetben. Ma ők is itt élnek közöttünk, a gyógyszerek pedig, amik mindeddig képessé tették őket a normális társadalmi életre, lassan elfogynak. További százak állnak a mentális instabilitás különféle ártalmatlanabb szintjein. Igazából arra akarok kilyukadni, hogy a közeljövőben a közösség várhatóan ezernél is több tagja fog valamiféle olyan pszichológiai problémával szembesülni, ami nem a jelenlegi krízis következménye, hanem a kényszerű gyógyszerelvonásé. Ebből ötven és száz között lesz azoknak a száma, akik nagy veszélyt jelentenek másokra vagy saját magukra. Súlyos paranoia, skizofrénia, különféle személyiségzavarok és az a néhány mentálisan beszámíthatatlannak ítélt és kezelt egykori bűnöző, akiket már visszaengedtek a társadalomba. Charlie, azt hiszem, felhatalmazásra lesz szükségem, hogy megítélhessem az emberek beszámíthatóságát, és ez alapján akár erőszakkal is elkülöníttethessem őket a közösségtől. Ezek után persze szükség lesz olyan emberekre, akik foglalkoznak velük és ellátják őket. Meg kell egyeznünk továbbá abban is, hogy mekkora fejadagot kapjanak az élelmiszerkészletből.

Charlie a szakállát vakargatva nagyot sóhajtott, majd bólintott.

– Ezennel felhatalmazom Kellor doktort, hogy megítélje a közösség tagjainak mentális állapotát, és elzárathassa őket akár saját maguk, akár a családjuk akarata ellenére is, amennyiben beszámíthatatlannak találja őket. Tom, a letartóztatás a te hatásköröd lesz. Később kiírjuk majd a hirdetőtáblára.

Kellor bólintott.

– Azt hiszem, legalább harminc-negyven esetben jó lenne még az előtt cselekedni, hogy konkrét baj történne, vagyis most azonnal. Akkor is, ha még van némi gyógyszerük. Orvosként kétséget kizáróan megmondhatom, ki volt valóban az őrület határán a betegeim közül már jóval azelőtt, hogy ez az egész elkezdődött volna, ők azok a betegek, akik újra és újra a kórházban kötöttek ki, és szinte állandóan különféle incidensekbe keveredtek. Tom, néhányukat a rendőrség is ismerheti az olyan események kapcsán, amikért utólag pszichiátriai intézetbe vagy börtönbe kerültek. Úgy gondolom, okos lenne őket még az előtt elzárni a közösségtől, hogy nagyobb bajt okoznának.

– Egyetlen megjegyzés – mondta halkan John.

– Ki vele.

– Ne feledkezzünk meg róla, hogy az efféle jogköröket a hatalom sokszor a politikai ellenzék és azok ellehetetlenítésére is felhasználta, akiket a szimpatikus szomszédok egyszerűen nem kedveltek. Egy sokkal sötétebb korban a mentális zavarokat egyenesen a sátántól származtatták, ami kegyetlen boszorkányüldözésekhez vezetett. A két város pár kisebb templomában már most nyíltan hirdetik, hogy a jelen helyzet Isten büntetése egy bűnös nemzet számára, illetve hogy ez itt a vég kezdete. A tömeges pszichózis szempontjából korábban bele se gondoltam abba, amit a doki az imént mondott, de már látom, hogy találkozhatunk olyan megháborodott polgártársainkkal, akikre a jó beszélőkéjük miatt most prófétaként tekintenek, vagy – a másik nézőpontból – démonok által megszálltnak tartják őket.

– Ejha, mintha a középkorban lennénk – sóhajtott Kate.

– A középkorban is vagyunk, Kate – csapta le élesen a labdát John. – Ha a közösségben valóban vannak tébolyodottak vagy olyanok, akik bizonyíthatóan szenvedtek már súlyos mentális zavarban, tényleg minél hamarabb el kell zárnunk őket a közösség érdekében. Már csak az hiányzik, hogy az emberek őrült prófétákat kezdjenek követni, vagy hogy egy banda megkövezzen egy boszorkányt… Ezt csak azért mondom, mert könnyedén eljuthatunk odáig is. Ugyanakkor a jogos letartóztatás nagyon kényes kérdés, amiben mindenképp húznunk kell egy határt, amit semmi esetre sem léphetünk át. Mindannyian hallottuk már a knoxville-i őrült szektáról szóló pletykákat; az ilyesmit itt még csírájában el kell fojtanunk.

John Kellorra nézett, aki egyetértőn bólintott.

– És még egy ehhez kapcsolódó dolog – kezdte újból Kellor. – Az alkohol. A boltokból az első felvásárlási hullámmal az italok nagy része eltűnt, a maradékot pedig elkapkodták a fosztogatók.

John hirtelen a dolgozószobájában megmaradt néhány ujjnyi jófajta whiskyre gondolt.

– Ez azt jelenti, hogy a kőkemény alkoholisták mostanra nagyjából kifogytak a készleteikből, ebből pedig nagy baj lehet. A fő félelmem az, hogy egyesek bármit képesek lesznek megtenni egy italért, beleértve a házi lepárlást is – folytatta Kellor.

– A kukorica az utolsó csőig az élelmiszerraktárba megy – szögezte le határozottan Charlie. – Ha bárkit is kukoricalopáson kapunk, kegyetlenül megkeserüli, főleg ha piát akar főzni belőle.

– Nem, Charlie, én inkább azokra az elkeseredett nyomorultakra gondolok, akik egy erős feles reményében bármit képesek lepárolni, teszem azt a hidraulikaolajat a kocsiból. Egy idióta már sikeresen megvakította magát metil-alkohollal. Számítanunk kell rá, hogy ez is egyre gyakoribb lesz.

– Egy valódi absztinens közösség – kuncogott halkan Kate. – A gazdasági világválság idején hivatalosan jó darabig egész Amerika{32} az volt. Úgy tűnik, kísért a múlt.

– És akkor végre rátérhetünk a legégetőbb kérdésre – folytatta Kellor. – Az élelem.

Az asztal körül mély sóhajtások hallatszottak.

– Az újabb fejadagcsökkentés óta fejenként maximum ezerkétszáz kalóriányi ételt adunk ki naponta. A tartalékok ilyen ütemű fogyasztás mellett körülbelül tíz napra elegendők. Kénytelen vagyok újabb csökkentést javasolni nagyjából a jelenlegi adag egyharmadával, hogy így kihúzhassuk tizenöt napig.

– Én is így gondoltam – válaszolt Charlie.

– Mi a helyzet a marhákkal, a disznókkal és a lovakkal?

– Az állomány egyharmadát már levágtuk, a maradékkal pedig addig kell húznunk, ameddig csak lehetséges.

– Mégis mennyi ideig? – kérdezte Kate.

– És mi van a rádióadással, amit John hallott? – vetette fel Tom. – Ha a dolgok lassan visszaállnak a régi kerékvágásba a part mentén, a segítség akár egy-két hónapon belül megjöhet. Egyetlen dízel-elektromos mozdonnyal akár tízezer tonnányi élelmet és egyéb ellátmányt is fel lehet vontatni a hegyekbe.

– Mondani könnyű – jelentette ki John. – A támadás pillanatában minden vonat megállt az egész országban, a síneken pedig nem tudod kikerülni őket, mint a kocsikat az autópályán. Az első működő mozdonyok feladata az lesz, hogy egyesével elvontassák a szerelvényeket az útból és megtisztítsák a síneket. Persze a váltókat is csak manuálisan lehet majd működtetni. Reméltem, hogy a Smoky Mountain Vasúttársaság megbütyköli majd a mozdonyait, ha már közvetlen sínösszeköttetésük van Asheville-lel, de egyelőre semmit sem hallottam felőlük. Bármilyen segítségről van is szó, a partvidék felől fog érkezni. A helyzet most nagyjából olyan, mint a kétszáz évvel ezelőtti Amerikában: az óceántól vagy egy nagyobb folyótól egynapi járóföldre már a vadon szívében jár az ember. Ezért sem érdemes abban a reményben terveznünk, hogy egyszer csak belovagol a legendás felmentő sereg.

– Persze kizárnunk sem kell a lehetőségét – mondta Charlie. – Én mindenesetre Johnnal értek egyet. Gondolj csak bele, Tom: mi van, ha a flotta tényleg behajózott Charlestonba? Csak ott legalább egymillió éhes száj fogadja őket. Nem hiszem, hogy a partvonaltól egy köpéssel beljebb egyelőre bármi is helyreállt volna. Doki, maga mit gondol?

– Az élelmiszer-tartalék gyorsan fogy – mondta Kellor. – Csak ront a helyzeten, hogy egyre több helyi igényel élelmiszerjegyet, ahogy az otthoni készleteik lassan kimerülnek. Ez azt jelenti, hogy minél kevesebb élelmünk van, annál több embert kell etetnünk vele.

John még nem kérvényezett jegyeket a családjának. Mindig is jól bánt a vadászpuskával, a .22-essel pedig sikerült is lőnie egy-egy oposszumot, pár mókust a kutyáknak, és hihetetlen szerencsével épp az előző nap egy megtépázott vad pulykát, amiből akkora lakoma kerekedett, hogy még a Robinson famíliát is meghívták vacsorára. Lee Robinson egy liter sörrel és egy kukoricakonzervvel járult hozzá az alkalomhoz, míg Makala, aki szintén részt vett a vacsorán, egy eddig rejtegetett tábla csokiját dobta be a közösbe. Végül még a kutyáknak is jutott némi maradék.

Az igencsak zsíros oposszumok egy régi tévésorozatot juttattak John eszébe, amiben a nagyi állandóan az oposszumpitéről áradozott. Jen teljesen elszörnyedt, amikor John először ejtett el egy ilyen jószágot, és hazaállított vele. A teraszon álló sütőn próbálták megsütni, katasztrofális eredménnyel, de a lényeg az volt, hogy lassacskán kezdtek beletanulni a dologba.

– Ha tovább csökkentjük az adagokat napi kilencszáz kalória környékére, majdnem azon a szinten leszünk, ahol a második világháborúban Leningrád orosz védői voltak. Az emberek ellenállóképessége már így is épp elég gyenge, a legtöbben már legalább hat-hét kilót leadtak. Ez persze sokaknak még jót is tett, az éhező test azonban a dagadt amerikaiak zsírpárnái után hamarosan elkezdeni felemészteni önmagát – folytatta Kellor. – Ez már az általános erőnlétre is hatással lesz, amire később még külön szeretnék visszatérni. A fejadagokból élő lakosság a következő hetekben kezdi majd megérezni ennek a hatását. Az immunrendszer mindenkinél gyengül, vagyis ha Old Fortból feljut ide az influenza, a pusztítás nagyjából az 1918-as járványéhoz lesz fogható. Akkor közel kétmillió amerikai halt meg. Egy potenciális influenzajárvány most a lakosság körülbelül tíz százalékát napokon belül elvinné. Charlie, attól félek, le kell állítanunk a menekültek szabad átvonulását, vagy ki kell találnunk valami más módszert a lebonyolításra. Csak a jó ég tudja, hány influenzahordozó menetel felénk nap mint nap az autópálya mentén.

Charlie sóhajtott, és először John, majd Tom felé pillantott.

– Ez újabb zavargásokhoz vezetne a barikádnál – mondta Tom. – Azzal, hogy elkezdtük átengedni az embereket nyugat felé, lecsillapodtak a kedélyek, és a két héttel ezelőtti balhéhoz még csak hasonló sem történt.

– Egyetértek Tommal – mondta John. – Ha lezárjuk a barikádot, néhány napon belül újra több ezren torlódnak majd fel előtte, már az első hullám menekültjeinél is kétségbeesettebben. Újabb összetűzés lenne újabb halottakkal. Továbbra is át kell engednünk őket, de figyelmeztessük a mieinket, hogy legyenek különösen óvatosak.

– Már most is viselik a veszélyes anyagok elleni védőruhát – mondta Charlie.

– Az igaz, de gondolom, puszta kézzel veszik le és utána nem mossák át őket megfelelően – sóhajtott nagyot Kellor. – Igazából tehetünk bármit, az influenza előbb-utóbb így is, úgy is felüti majd a fejét. A menekültek nem csak az utakon, már az erdőn át is közelítenek.

– Igen, erről egyre több bejelentés érkezik – mondta Tom. – Ismeretlenek törnek be a házakba, és visszaszaladnak az erdőbe, ha valaki megjelenik. Valószínűleg idegenek.

John az egyelőre szótlan Kate-re pillantott. Az „idegen” kifejezés mára teljesen meggyökeresedett a közösségben. Ma már azok is használták, akik eredetileg nem voltak idevalósiak, és még a barikád felhúzása előtt kerültek be a városba, mintha azt akarnák mondani: „Én már elég rég itt vagyok, nem lehetek közülük való.”

– Táplálkozás szempontjából hálásak lehetünk, hogy június derekán járunk. A skorbut nem fenyeget; elég zöldséget eszünk ilyen-olyan formában, bár a főtt fűből és pitypangból főzött levest nem valami könnyű lenyelni. Lassan viszont beérnek az első zöldségek – mondta a doki.

Májusban Charlie az idősebb generáció emlékeiből merítve „győzelemkert” kampányba{33} kezdett a városban. Az összes fellelhető vetőmagot összegyűjtötték, az elkényelmesedett luxustársadalom újabb jeleként a házak előtt terpeszkedő pázsitszőnyegek helyébe pedig salátát, tököt és babot vetettek bármi mással, ami ehető volt.

– A készletek sajnos még mindezzel együtt sem tartanak ki túl sokáig.

– A fenébe is, doki – csattant fel hirtelen Kate –, még mindig van negyven marhánk, néhány száz disznónk, a lovaink, Swannanoának pedig valószínűleg még ennél is több tartaléka van.

– Naponta egy marha tízezer embernek? – kérdezte Kellor. – Az a legjobb esetben hatvan gramm fejenként, kevesebb, mint egy olcsó gyorséttermi hamburger a buci nélkül. Rendben, számoljunk naponta két marhával és egy disznóval. Másfél deka hús még mindig csak alig-alig elég egy embernek, a marhákra pedig néhány napon belül mindkét városban az utolsó szálig keresztet vethetünk. A lovakkal kihúzzuk talán még tíz-tizenkét napig, aztán a disznók… A legjobb esetben hetven nap alatt felfaljuk mind. Utána mi lesz? És mindez persze azt jelenti, hogy mindenki ezer-ezerkétszáz kalórián él naponta. Ezek után kifogytunk az élelemből, az utolsó pókhálóig kisöpörtük a kamrát.

Kellor Charlie-ra nézett.

– Valahogy meg kell oldanunk, hogy az élelmiszer-tartalékok kitartsanak jövő tavaszig. Ez négyszer annyi idő, mint amiről az imént beszéltem.

Charlie Johnra nézett, aki vonakodva bár, de egyetértését jelezve bólintott.

– Külső segítségre nem számíthatunk, talán már soha. Ahhoz, hogy Charlestonból eljussanak hozzánk, először meg kell vetniük a lábukat Columbiában, majd Greenville-ben és Spartanburgban. Ott több millió ember rostokol, szemben a mi régiónkban lévő néhány százezerrel. Emellett pedig valószínűleg ők is úgy hiszik majd, hogy mi itt a hegyekben jól elvagyunk, és föltaláljuk magunkat. Általában mindenki meg van győződve róla, hogy a hegyekben térdig járunk az élelemben.

– Mi lenne, ha leküldenénk Don Barbert és a repülőgépét Charlestonba? – vetette föl Tom.

Néhányan helyeslőn bólogatni kezdtek.

– Azzal legalább emlékeztetnénk őket, hogy mi is itt vagyunk.

Charlie a fejét rázta.

– Az a gép felbecsülhetetlen számunkra. Itt van rá szükségünk, hogy szemmel tarthassuk vele a környéket. Emellett sajnos teli tankkal sem repülhet 320 kilométernél messzebbre.

– Ha felszerelnénk valahogy pár extra benzintartállyal, igenis elérhetne Charlestonba – erősködött Tom.

– De miért? – kérdezte Charlie.

– Hogy segítséget hívjon – mondta Tom. – Az istenért, visszafelé legalább hozhatna némi gyógyszert. Kellor doki összeállíthatna egy listát, antibiotikumok, altatószerek… – Egy pillanatra elhallgatott, majd nagy levegővétellel folytatta. – Akár némi inzulin.

John felnézett rá, bár igazából teljesen tanácstalan volt. Tom megtörte az általános tabut, amikor burkoltan a Jenniferre leselkedő veszélyre utalt. John jól látta a rendőrfőnök szeméből sugárzó együttérzést, de egyelőre képtelen volt megszólalni, és arra gondolt, talán Tomnak igaza van. Bárki legyen is a fejes lent Charlestonban, biztosan hajlandó lenne kisegíteni őket.

– Ne haragudj, Tom – mondta gyöngéden Charlie –, és John, egyedül Isten látja, mennyire sajnálom, hogy ilyen helyzetbe kerültetek, de erre most nemet kell mondanom.

John továbbra is hallgatott. A legrosszabb rémálmát épp most festették meg a teljes tanács előtt. A szíve mélyén persze tudta, milyen önző dolog is volna Tom mellé állni, és hogy logikusan Charlie-nak teljesen igaza van, a legszívesebben most mégis felpattant volna, hogy ordítva közölje mindegyikükkel, hogy ha nem teszik, amit Tom javasolt, véglegesen kilép a tanácsból.

Szégyenkezve vette észre, hogy szinte remeg az indulattól, szemébe könnyek szöktek.

– Ez semmiképp sem könnyű döntés – folytatta Charlie, bár képtelen volt egyenesen Johnra nézni. – Igaz, hogy Don Barber gépe a rendelkezésünkre áll, elsődlegesen azonban a környék megfigyelésére kell használnunk. Ez elengedhetetlen a túlélésünkhöz. Mindannyian hallottuk a szóbeszédet az itt-ott összeverődő bandákról, és kizárólag Barber L–3-as madárkája figyelmeztethet minket idejében, ha valamelyik errefelé venné az irányt. Persze lehetséges, hogy a haditengerészet már tényleg befutott Charlestonba, de ahogy te magad is mondtad, John, a partvidéken is több millió ember nyüzsög, akikkel előbb kezdeniük kell valamit. Emellett mit gondolsz, mennyi inzulin lehet egy amerikai hadihajón? Valószínűleg semennyi, és ebben úgy gondolom, Kellor doki is egyetért. Ha netán mégis volt, azt mára már rég felhasználták.

John lehajtotta a fejét; semmiképp sem akarta, hogy bárki is lássa a könnyeit.

– Ha én lennék a paracsnok odalent – folytatta szomorú, távoli hangon Charlie –, ellátnám Barbert pár szépen hangzó közhellyel, esetleg adnék neki némi antibiotikumot, és megígérném, hogy úton van a segítség. Ez azonban kevés ahhoz, hogy kockára tegyem érte az egyetlen repülőgépünket. Emellett fennáll a veszélye, hogy a gépet azonnal elkoboznák, és pikk-pakk vége is az egésznek. Ha valóban nekiállnak az újjáépítésnek odalent, kénytelenek lesznek lépésről lépésre csinálni – folytatta Charlie. – Először kábeleket kell átvezetniük a szomszédos városokba, helyre kell állítaniuk a rendet, és csak utána indulhatnak tovább felénk. Persze minden egyes lépéssel több embert kell majd etetniük; ha eljutnak Columbiáig, nagyjából egymillióval több éhes szájjal kell számolniuk, Savannah-ban, a délebbi partvonalon pedig további egy-kétmillióval. Nem, sajnos nem fognak segélyszállítmányt indítani egy pár ezres hegyi városka kérésére, antikrepülőgép-expedíció ide vagy oda.

Egy hosszú pillanatnyi szünet következett, majd John beleegyezőn bólintott.

– Charlie, van még egy igencsak kényes javaslatom – törte meg a csöndet Kellor doki.

– Ki vele.

– Mindeddig különös gonddal törekedtünk rá, hogy egyenlően osszuk el az élelmet. Mindenki ugyanakkora fejadagot kapott, kivéve a kisgyerekek és a szoptatós anyukák, ami ellen nyilván senki sem tiltakozott. Ideje azonban elgondolkodni a kategóriák bevezetésén.

– Hogy micsoda?

Az inzulinnal kapcsolatos beszélgetés utáni sokkból ébredező John már tudta, mi következik, és fürkésző tekintettel nézte Charlie-t. Úgy tűnt, a városvezető nincs valami kiugró formában; a gyors döntéseket igénylő témák egyre lassabban pörögtek. Vajon csak a fáradtság volt az oka, vagy valami más állhatott a háttérben?

– Nagyobb adagokat kellene juttatnunk a rendőröknek, a fizikai munkát végzőknek és a milíciának – mondta Kellor.

– Ez messziről bűzlik nekem – szólt közbe Kate. – Megint az Állatfarmot juttatja eszembe. Egyes állatok egyenlőbbek a többinél.

– Kate, mára egy fejadag nagyjából akkor lenne elegendő egy embernek, ha más dolga sem lenne, mint reggel kikelni az ágyból és egész nap elüldögélni egy karosszékben. Ugyanakkor vannak embereink, akik a Haw-völgyi tűzvészt próbálják megfékezni; az erdőtüzek ellen bevetett tűzoltók rendes körülmények közt naponta több mint négyezer kalóriát tartalmazó, magas energiatartalmú étrenden élnek. Ugyanígy a katonák. Egyszerűen nem várhatjuk el, hogy az emberek napi kilencszáz kalóriából kemény fizikai munkát végezzenek. Ha mégis így teszünk, három héten belül nem lesz emberünk, aki betakarítaná a termést a megmaradt kukoricaföldekről, a barikád védelméről, az őrültek elzárásáról már nem is beszélve…

Kellor hangja elhalt, és csak fásultan ült tovább a székében.

– Kénytelenek vagyunk meglépni, amit a doki mond – mondta John.

– John, azt reméltem, ebben a kérdésben mellém állsz – jegyezte meg Kate.

John a fejét rázta.

– Számtalan történelmi precedens van az ilyesmire. A ókori és középkori városokban ostrom idején a katonák mindig nagyobb fejadagokat kaptak. A második világháborúban is mindig a frontvonalban harcoló katonáknak igyekeztünk a legtöbb utánpótlást és élelmet juttatni, bár ekkor ez már inkább a pszichológiai fölény és a morál fenntartása miatt volt fontos. Más országok hadseregeiben a fejadagokat szintén nagyon komolyan vették, és helyenként – itt John egy kicsit hezitált – valóban fontossági listák alapján osztották ki. A doki Leningrádot említette az imént. Az ottaniak kénytelenek voltak belátni, hogy egyszerűen nincs elég élelmük, hogy mindannyian életben maradjanak, így elsősorban a katonák és az elengedhetetlen fizikai munkát végzőknek juttattak annyit, amennyiből éppen elboldogulhattak. Egy szinttel lejjebb voltak a várandós és a szoptató anyák, a gyerekek és…

Itt inkább abbahagyta, és visszanézett Kellorra.

– A két város közösségei összesen jelenleg kicsivel több mint tízezer főt számlálnak. Az élelmiszer-tartalékokat elnézve ebből kiváló formában tarthatunk ezret, maximum kétezret az ősz beálltáig, feltéve hogy legalább valamennyi termést sikerül betakarítanunk a kukoricaföldekről és a gyümölcsösökből. Ha továbbra is mindenki egyenlő fejadagokat kap, kétlem, hogy sokan kihúzzák addig. Egyszerűen éhen halunk, vagy lerohannak a még nálunk is éhesebb, kétségbeesett bandák a városon kívülről. Persze a törékeny rend, amit nagy nehezen felépítettünk, már jóval azelőtt darabokra hullik majd – mondta Kellor.

– Jézusmária, most komolyan arról beszélgetünk, hogy a saját embereink egy részét éheztetjük halálra? Ráadásul szándékosan? – kiáltott fel Kate. – Ez itt Amerika, a mindenségit neki!

Egy rövid ideig senki sem szólalt meg. Johnt leginkább az „Amerika” szó ütötte szíven. A tejjel-mézzel folyó Kánaán, az ország, ahol a kóros elhízás valódi probléma volt (vagy már-már inkább nemzeti szabadságjog), a föld, ahol az étteremláncok egymással versengtek a legnagyobb, legzsírosabb hamburger címéért. John már akkoriban sem igen tudta elképzelni, milyen reakciókat váltottak volna ki az efféle, Amerika hihetetlen pazarlását szimbolizáló hamburgerreklámok Libériában, Jemenben vagy Afganisztánban.

– Hogy szándékosan halálra éheztetjük az embereket, az azért erős túlzás – mondta védekezőn Kellor.

– Igen, szerintem is az – vágta rá szarkasztikusan Kate.

– Ez a kegyetlen valóság – mondta tompa hangon John. – Ilyen egyszerű. X mennyiségű élelmiszerre jut y számú emberünk. Ez az egyenlet a következő hetekben megoldhatatlanná válik. Az y számú embert kénytelenek leszünk kategóriákra osztani, ha azt akarjuk, hogy legalább valamennyi életben maradjon közülük.

– Muszáj megtennünk – csatlakozott halkan Charlie is.

– Én akkor sem szavazom meg – mondta Kate.

– Kate, jól tudod, hogy ez nem demokrácia. Ha nem akarsz részt venni benne, és így ezentúl nem kéred a rád eső fejadagot, nekem úgy is jó.

– Na és a többiek? – üvöltötte Kate. – Az Állatfarm megvalósult; megvannak a komisszárok a nagy orosz éhínség idején. Gondoljátok, hogy az emberek ezt hagyni fogják?

– Én személy szerint nem tartok igényt a plusz fejadagra – mondta Charlie.

– Charlie – szólt közbe Kellor –, neked muszáj. Tudom, milyen állapotban vagy; én voltam az egész családod háziorvosa. Enyhén magas a vérnyomásod, és gyomorégésed van. Most is egyre lassabban reagálsz, ezt mindenki látja.

– Csak a kimerültség – vágta rá élesen Charlie. – Csak egy éjszaka rendes, zavartalan alvás kellene.

– A lószart! – fogyott el végül a doki türelme. – Két ember munkáját végzed egyetlen fejadag mellett. Hamarosan teljesen ki fogsz égni; már most látszik rajtad.

– Jól van, ez aztán igazán szép alkalomnak ígérkezik: kiállok a polgárok elé, és bejelentem, hogy jó részük mától éhezni fog, amíg én kövéren és vidáman flangálok fel-alá. A pokolba az egésszel.

John lehajtotta a fejét.

– A dokinak igaza van – súgta halkan. – Csak egy pontban nem értek egyet: nyilvánosan erről egyetlen szót sem szólhatunk.

– Ez ám a kristálytiszta komisszár beszéd! – kiáltott fel újból Kate.

John megvető pillantást vetett rá.

– Gondolod, csak úgy jókedvemben mondom? – válaszolt élesen. – Ha Charlie most kiáll és kihirdeti az embereknek, hogy egyesek mától nagyobb fejadagot kapnak a többieknél, órákon belül kitör a lázadás. Azt javaslom, csendben szállítsunk át némi plusz élelmiszert a főiskolai campusra, elsősorban úgyis az ottaniak kapják majd a nagyobb fejadagokat. Akik jogosultak rá, mától ott és kizárólag ott kaphatják meg az adagjukat. Charlie személyes példamutatása viszont a saját döntése kell hogy legyen, ebből a szempontból tisztességesnek tartom, ha nem él a lehetőséggel.

Charlie bólintott, és lassan lehuppant a székébe.

– Titokban csempészünk ki élelmet, hogy egyesek zárt ajtók mögött tömhessék a fejüket, míg mások éheznek? – Kate a fejét rázta. – Álmodni sem mertem, hogy ilyen gyorsan eljutunk ide, és képesek vagyunk bevezetni ezt a saját városunkban.

– A lázadás először az idegeneket venné célba – mondta John. – Mára hála istennek kialakult valamiféle közösségi szellem, itt-ott valódi barátságok is szövődtek, amik a fejadagok kihirdetése után egy szempillantás alatt gyilkosságba és lincselésbe fordulnának át, Kate. A helyiek nyilván ki akarnának dobni mindenkit, aki a támadás napja előtt nem itt élt közöttünk. Ezután a két város fordulna egymás ellen; az már köztudott, hogy hála a sok marhának és disznónak, Swannanoában több élelem jut egy főre, mint nálunk. Ha a szövetség felbomlik, az itteniek átvonulnak, és erőnek erejével próbálják majd elvenni tőlük, amijük van. Érted ezt, Kate? Az egész olyan, mint az ősi történelem vagy egy történet a Bibliából; jószágokért kezdenénk agyonütni egymást. Röviddel ezután kitörne a teljes káosz, ahol mindenki magára marad, és meghal, amint egy az átlagnál egy hajszállal jobban szervezett banda rajtaüt a városon valahonnan kívülről. A te gondolatmeneted ide vezet, Kate. Mondd meg, mit tegyünk?

Kate ellenségesen meredt rá, de nem tudott válaszolni.

John újból Tomra nézett, aki az egész vita alatt csöndben volt, most pedig egyetértőn bólintott.

– Ha valóban eljutnánk idáig, képtelen lennék fenntartani a rendet. Be kellene hívnom a milíciát, a tömeg azonban valószínűleg a főiskolás srácok nagy részére is idegenként tekintene, és ellenük fordulna. Óriási katasztrófába torkollna az egész, Kate. Johnnak igaza van. Ezt most muszáj meglépnünk és titokban tartanunk.

– Más szavakkal titokban extra élelmet kaparunk össze a kiválasztott kevesek számára, hogy mire a többiek észbe kapnak és rájönnek a dologra, már túl gyengék legyenek a lázadáshoz.

John kemény arccal meredt rá.

– Igen.

– Utolsó rohadékok!

– Kate, a történelem folyamán ez mindig így volt, csak Amerika nem találkozott vele – John egy pillanatra elgondolkodott – nagyjából a polgárháború óta. Akkor bizonyos déli régiókban pontosan ugyanez történt, bár ott is csak korlátozott mértékben. A jelenlegihez hasonló helyzettel még soha nem találtuk szembe magunkat, de reálisan kizárólag így biztosíthatjuk, hogy egyáltalán legyenek túlélők. Képtelenek vagyunk egyszerre megtartani a rendet, megvédeni magunkat, és egyenlő fejadagokat osztani mindenkinek. Ha mégis megpróbáljuk, mindannyian meghalunk.

– Akkor sem vagyok hajlandó nagyobb fejadagot elfogadni.

– Senki sem kényszerít rá – mondta csendesen John.

– És Kate, erről egyetlen szót sem ejthetsz ezen a szobán kívül – mondta élesen Charlie.

Kate megvetően bámult vissza rá.

– Mert különben?

– Különben letartóztatlak.

– Sieg heil, mein Führer! – vágta vigyázzba magát Kate, és náci karlendítéssel szalutált.

– Az istenit, Kate – fakadt ki Charlie méregtől remegő hangon. – Nekem épp annyira nincs ínyemre a dolog, mint neked, szóval kérlek, ne cseszegess miatta.

Kate lehajtotta a fejét.

– Ez a döntés semmiképp sem szivároghat ki – nyomatékosította John.

– Te élsz majd a plusz fejadagoddal? – kérdezte Kate.

– Dehogyis. Egyelőre megvagyunk nélküle.

– Rendben van, Charlie. Ha se te, se más itt a szobában nem él a plusz fejadag lehetőségével, belemegyek.

– Tomnak muszáj több ételt kapnia – mondta Kellor.

– A francokat.

John Tomra nézett. A támadás előtt gömbölyded férfi mára igencsak megváltozott, az övét pedig jóval szorosabbra kellett húznia, mint akkoriban.

– Minden rendőrnek, tűzoltónak, a milícia tagjainak és az elengedhetetlen munkát végzőknek élniük kell a plusz adagokkal – mondta John. – Ahogy a sírásóknak is.

Hosszú csend következett.

– És magának is, doki – tette hozzá John.

Kellor kurtán bólintott.

– Nem fogok álságos hősiességgel takarózni. Maga a gondolat is kétségbeejtő, de tudom, hogy rohamosan romlik a teljesítményem. Tegnap épp egy nyílt törést próbáltam helyretenni; az egyik Quincy fiú leesett a lóról. Egy hajszál választott el tőle, hogy a végére el ne ájuljak. Funkcionálni képes orvosok és nővérek nélkül így is, úgy is befellegzett a városnak.

– Nagyjából mennyi embert veszítünk majd? – kérdezte Charlie.

– Mikorra?

– Azt mondta, a statisztika hamarosan újra romlani kezd. Hány embert veszítünk a következő két-három hónapban?

Kellor végigpáztázta a termet.

– Ha követjük az imént felvázolt stratégiát, nagyjából minimum a populáció harmadát, maximum a felét.

– És ha nem követjük a stratégiát? – kérdezte Kate.

– Úgy is húzhatjuk még valameddig, Kate, de harminc napnál tovább semmi esetre sem; úgy még a tél beállta előtt mindenki halott lesz.

Ehhez senkinek nem volt hozzáfűznivalója.

– Végre kiderül, hogy Malthusnak{34} végig igaza volt – mondta Charlie. – A városaink népessége nagyjából három-négyszer akkora, mint amennyit képesek vagyunk eltartani. A mi Amerikánkban minden az infrastruktúráról szólt. Lefogadom, hogy Dél-Kaliforniában több százezer tonna zöldség áll lassan rothadó hegyekben a napon, Közép-Nyugat-Amerika pedig nagyjából másfél hónapon belül derékig jár majd a betakarítatlan kukoricában. Csak képtelenek vagyunk ideszállítani.

John tudta, hogy a küszöbönálló éhezéssel és alultápláltsággal szembenéző emberekhez hasonlóan az ezután következő hosszú csendben mindannyian az evésről fantáziáltak. Szinte maga előtt látta a több százezres marhacsordákat a texasi és oklahomai legelőkön, majd eszébe jutottak a nem egészen százhatvan kilométerre keletre fekvő disznófarmok. Az öt-, sokszor akár tízezer disznót is számláló telepeket általában szegényebb régiókba telepítették, és az állatokat szörnyű körülmények között, túlzsúfolt karámokban tartották, ahol egész életükben alig-alig mozoghattak, a szennyük bűze pedig több kilométeres körzetben letörte az ingatlanárakat… És mégis, az emberek most egyetlen ilyen farmot is térdre borulva, hálaadó imák közepette fogadtak volna el.

Jobban belegondolva persze még így sem működött volna a dolog. A farmok a több száz tonnás heti eleségszállítmányoktól függtek. Ha még nem rabolták teljesen szét őket, a pazarlás mértéke szinte elképzelhetetlen lehetett. Az állatok lassan az éhhalál szélére kerülnek, az ostoba emberek pedig, akik pár hete még meg voltak győződve róla, hogy a hús sütésre készen, műanyag zacskókban nő, most eszetlenül próbálják elkapni, leölni és feldolgozni őket. A feldolgozás persze rossz szó: valószínűleg csak keselyűk módjára szétmarcangolják, amit tudnak, a hús fele pedig így is a napon rohad el. Az elszabadult disznók nagyja az erdőkbe menekül, elvadul és rövidesen fenemód veszélyes jószágként próbál életben maradni.

A súlyos csöndből végül Charlie riadt fel elsőként.

– Akkor ez minden? – Senki sem szólalt meg. – Bár elsőre nem tűnik túl nagy gondnak, de egyre több bajunk van a kutyákkal.

John lassan felnézett rá.

– Egyre több az elszabadult kóbor kutya. Éhesek, és kezdenek elvadulni. Tegnap éjjel is volt egy incidensünk fent az ötödik utcában; egy falka sarokba szorított két kissrácot. Az apjuknak szerencsére épp volt egy puska a keze ügyében; lelőtt párat, mire a többi elfutott.

Az előbbi vita után John tudta, nem kellene, hogy ilyen mélyen érintse a dolog, hirtelen mégis önkéntelenül elszorult a torka. A két bolondos eb, Zach és Ginger valóban egyre kiéhezettebb lett, és minden étkezésnél egyre agresszívabban pitiztek minden maradékért. A család mindeddig megoldotta, hogy ezt-azt azért mindig kapjanak. Az elmúlt héten lőtt mókusok többségét csak úgy, nyersen adták oda nekik.

– Attól tartok, el kell rendelnem a kutyák lelövését a városban – mondta Charlie.

– Na azt már nem! – kiáltott fel Tom. – Átkozott legyek, ha otthon a gyerekek szeme láttára kell kivinnem Kócost a kertbe, hogy aztán lepuffantsam. Kizárt. Ha elszöknek, és valóban veszélyesek, akkor megértem, de önként sosem tennék ilyet.

– Mi lett a tegnap este lelőtt kutyákkal? – kérdezte halkan Kellor.

– Jesszusom, erre nem is gondoltam – döbbent meg Charlie.

– Hány kutya lehet a városban összesen? – folytatta a doki. – Legalább néhány ezer, ami minimum három-négy napi teljes fejadagot jelent, másfél hétnyit, ha féladagokkal számolunk.

– A pokolba magával, doki! – vesztette el a türelmét Tom, és John nagy meglepetésére könnyek szöktek a szemébe. Az egész krízis kezdete óta, a pánik, a kivégzések és a barikádnál lefolyt vérengzés után Tomot ez a téma juttatta el először a sírás határáig.

– Kócost még akkor kaptuk, amikor a legfiatalabb fiam született. Tíz éve van velünk, és épp ugyanolyan családtag, mint a többiek. Az élete árán is megvédene minket, és őszintén szólva ugyanezt én is megtenném érte. Egy ujjal sem érhet hozzá senki, és erről nem vagyok hajlandó vitát nyitni.

– Tom, az előbb még csak az első éhezési hullámról beszéltem – folytatta Kellor. – A másodikról mindeddig nem volt szívem szólni. Azok közül, akik az őszt még megérik, tél végére nagyon sokan már nem lesznek közöttünk. Vajon mi lesz a kutyákkal akkorra? Még ha megmarad is néhány, falkákba verődve, farkasok módjára vadásszák majd az embereket a túlélésért.

– A segítség már jóval azelőtt ideér! – ordított Tom. – Hallottuk Johnt, már szerveződik a felmentő sereg. Charlie, nem érdekel, mi a francot rendelsz el, én ugyan le nem lövöm Kócost vagy bármelyik másik kutyát, aminek a gazdája még a gondját viseli.

A kétségbeeséstől elvörösödött Tom azokra a túlontúl érzelgős filmekre emlékeztette Johnt, amik szinte mindig egy kissrácról és a kutyájáról vagy más háziállatáról szóltak. Az ilyenek majdhogynem kötelező jelenete volt, amikor a fiú látszólag elveszíti a kutyáját, bár a nézők mind tudják, hogy a végén úgyis minden rendben lesz, kivéve a Betyár, a hűséges tolvajban és Az őzgidában. John ez utóbbi kettőt még gyerekkorában látta, és soha többé nem volt hajlandó újra megnézni őket. Amint Zachre és Gingerre gondolt, halkan ő maga is zokogni kezdett. Hogy hatna mindez Jenniferre? Gingerrel olyanok voltak, mint két elválaszthatatlan jó barát. Épp elég kegyetlen volt megbirkózni Jennifer lassan feléjük gomolygó sorsával, de hogy ezen túl John ilyesmit tegyen vele… Hogy lelője Gingert? Nem, ennek a parancsnak ő is ellenszegülne, és tudta, hogy a szíve mélyén Jennifer nélkül is ugyanígy gondolta volna.

– Ebben Tom mellett vagyok – mondta ki végül.

– John, ki kell zárnunk ebből a személyes érzelmeket – mondta Kellor.

– Ez annál jóval több – vágta rá élesen John. – Ez egy újabb lépés, amivel távolabb kerülnénk saját magunktól.

– John, tíz perce még helyeselted, hogy az emberek egy részének szándékosan kevesebb ételt adjunk, mint másoknak. Mi a fenét értesz azon, hogy távolabb kerülnénk önmagunktól?

– Tudom, hogy amit mondok, nem logikus. Azért gondolom így, mert amerikaiak vagyunk. Mi és a britek ebben különösen hasonlítunk egymásra: sokkal többet látunk a háziállatainkban, mint egyszerű vad kis bestiákat. Az egyedül maradt öregek sokszor tőlük kapnak utoljára valódi szeretetet, egyedül ők maradnak mellettük a legvégsőkig. A gyerekeink játszópajtásai, akik megértik őket, mikor a szülők tanácstalanok…

John saját magát is meglepve újból elsírta magát.

– A város összes kutyáját lelőném, ha egyetlen emberéletet megmenthetnék vele – mondta megvetően Kellor.

– Ha így tennénk, úgy hiszem, valami végleg kialudna bennünk. Ez egy olyan határ, amit nem akarok átlépni, és egy olyan világ, amiben nem akarok élni… Egyszerűen nem.

– A határ már megvan, akár akarod, akár nem – válaszolt Kellor.

Charlie fészkelődni kezdett a székében.

– Akkor mit szóltok ehhez? A szabadon kóborló állatokat lelőjük, és rögtön felajánljuk a közös élelmiszer-tartalék számára. A gazdáknak házon belül vagy a portájukon kikötve kell tartaniuk az állataikat. Ha a gazda úgy dönt, hogy megöli a saját háziállatát, a húsát megtarthatja magának, és hozzáadhatja a saját élelemtartalékaihoz. Ez már elfogadható?

Erre már Tom is gyorsan rábólintott.

– Rendben van.

– Eközben persze napról napra soványabbak lesznek, ami nem más, mint elpocsékolt élelem – fintorgott Kellor. – Arról nem is beszélve, hogy az emberek a koplalás idején is tovább etetik majd őket.

– Ez mindenkinek a saját döntése marad – válaszolt Tom.

John mélységesen szégyellte magát, amiért ennyire engedte elhatalmasodni magán az érzéseit; megtörölte az arcát, és felállt.

– Van még valami, Charlie?

Charlie szomorúan ingatta a fejét.

– John, mától folyamatosan figyelnünk kell a rádióadást. Szerzünk pár elemet, egy öreg autórádiót, és összetákolunk egy antennát.

– Jó ötlet.

– Talán hamarosan itt is lesz a segítség – mondta reménykedve Charlie.

– Talán igen, Charlie.

John kisétált az épületből, és hazafelé indult. Az autórádió most már fixen az Amerika Hangja frekvenciájára volt állítva, most azonban csak statikus zaj jött be rajta, és egy-egy másodpercre tűnt csak fel egy távoli, suttogó emberi hang, majd újra leszállt a vastag zajfüggöny.

John eljátszott a gondolattal, hogy beugrik Hamidhoz, és megpróbál elcserélni valamit pár szál cigarettára, hogy javítson egy kicsit a közérzetén, bár az idő még mindig csak délelőtt tízre járt. A megbeszélés teljesen kikészítette.

Benyúlt a kesztyűtartóba, ahol egyébként általában a Glock tartalék lőszerét tartotta; a pisztolyt az oldalához erősítve ma már mindig magánál hordta. Oldalt megtalálta a csak „vésztartaléknak” nevezett cigarettáját. Rágyújtott, és a State útra fordulva jó mélyeket szívott belőle, ahogy elhúzott az általános iskola mellett. Az egykor oly rikító gyepszőnyeg mára kikopott és helyenként egészen gondozatlanul, kitépkedve állt a földből. Pár srác kint baseballozott a játszótéren. Johnnak már most is mind soványabbnak tűntek, és azokra a második világháborús képekre emlékeztették, amelyeken német gyerekek játszottak a városok romjai és a mindent elborító törmelék között.

A közös, főzésre használt tűz most is lobogott. A mai menü lóhús volt, az egyik öreg, már láthatóan haldokló jószágot lőtték le korábban. Nagy tömeg gyűlt össze körülötte; az állat négy lába az égnek meredt, ahogy az emberek megpróbálták felaprítani. Johnban újabb második világháborús kép villant fel egy filmből, amiben német polgárok egy állattetemet próbálnak szétszaggatni a porig rombolt Berlin utcáin. Tom egyik embere a tömegtől nem messze álldogált egy puskával a hóna alatt, és csak figyelte az eseményeket. Az állat utolsó gramm húsa, a csontjai és a belsőségek egyaránt belekerültek az üstbe. Némi zöldséget is hozzákevertek még, legalább ötvenen pedig már most egykedvűen és elgyötörten várakoztak a közelben, egyre csak éhes pillantásokat vetve a készülő „lakomára”.

John elhagyta az iskolát, és tovább vezetett a bal oldalán kanyargó autópálya mellett. Makala BMW-je még mindig ugyanott vesztegelt, ahol harmincöt nappal ezelőtt maga mögött hagyta. Nagy volt a kísértés, hogy megtegye a plusz másfél kilométert az elkülönítő kórházig, kiálljon elé és hangosan elkiáltsa Makala nevét; jól tudta, ha bemerészkedik, legalább három napig képtelen lesz elszabadulni. Makala egyértelműen hiányzott neki. Lelassított, majd elhagyta a házuk felé vezető leágazást, és tovább vezetett egészen a konferenciaközpont felé kanyarodó bekötőútig, de végül mégis meggondolta magát. Továbbhajtott, és pár száz méter után elért az autópályán közvetlenül a barikád mögött átívelő felüljáróhoz. Kiszállt a kocsiból, és jó mélyre leszívta az utolsó slukkot, mielőtt a cigi egészen ráégett volna a szűrőre.

Az Edsel motorjának zúgására több, a hídon őrködő egykori diákja is felfigyelt; néhányan integetni is kezdtek felé.

A régi diákjai, a „srácai”, ahogy mindig hívta őket. A mindenségit, Mary és ő is épp ennyi idősek voltak, amikor először találkoztak, és képtelenség lett volna meggyőzni őket, hogy valójában még mindig csak gyerekek. Az mondjuk biztos, hogy Mary húszévesen már nem volt az… Johnban hirtelen feltört a számtalan őrült éjszaka emléke, amikor egy szemhunyásnyit sem aludtak, másnap mégis mindketten bementek az óráikra. Az idő mára elszaladt fölötte, a hídon őrködő fiatalok pedig tényleg gyerekeknek tűntek a szemében.

Mind egyenruhát viseltek, ami jelen esetben a főiskola kék szabadidőnadrágjából, hosszú ujjú felsőjéből és baseballsapkájából állt… No meg a mindegyikük oldalán ott lógó fegyverből. Néhányan a veszélyes anyagok ellen védő buggyos, fehér ruhában voltak. Az egyik lány épp leengedett vadászpuskával a kezében próbált diskurálni a használhatatlan autókból épített barikád másik oldalán összegyűlt menekültekkel. John felismerte, az előző szemeszterben még az órájára járt. Hosszú szőke hajával, kék szemével és szűk blúzaival tagadhatatlanul csinos lány volt, de John számára akkor is csak egy kölyök. A saját lánya alig két évvel volt csak fiatalabb.

Az egykori tanítvány most puskával a kezében állt őrt a barikádnál, tüzelésre készen, ha bárki megpróbálna átmászni a rögtönzött falként magasodó autókon.

Egy orvos az egyik nővérrel az oldalán épp az aktuálisan átengedett menekültcsoport mellett lépkedett; mindketten védőruházatot viseltek. Régi jogosítványokat ellenőriztek, és beszélgettek az emberekkel, hátha akad közöttük egy-kettő, akik megfelelnek a John és Charlie által összeállított listának, és hasznos szaktudással rendelkeznek… Bárki maradhatott, aki értett a gőzgépekhez, az elektromos hálózatokhoz, a gazdálkodáshoz vagy a szerszámkészítéshez, ugyanez vonatkozott az orvosokra, olajjal és egyéb üzemanyagokkal foglalkozó vegyészekre is. A lista igencsak hosszú volt.

Úgy tűnt, egy férfit épp kiválasztottak, és előreléptették a sorból. Idegesen nézett hátra, majd megkönnyebbülten lélegzett fel, amint egy nő, feltételezhetően a felesége, és három gyermeke is követhette az első állomás, Makala elkülönítő kórházi osztálya felé. Öt újabb éhes száj, gondolta magában John. Nagyon remélte, hogy a pasas tudása megérte a kockázatot.

Egy másik védőruhás őr kézzel pumpálható permetezővel haladt a menekültek menetoszlopa mellett, és egyesével lefújta őket a Kellor doki által kikevert szérummal. Ez elintézte a tetveket és a bolhákat de egyben pszichológiai hatása is volt, mivel azt sugallta az embereknek, hogy a procedúrával valamiféle komoly változáson esnek át, és ennek megfelelően elkülönítve vonulnak majd át a városon.

A csoport lassan elindult, elöl és hátul két-két védőruhás, puskát szorongató diák kíséretében. A menetoszlopot egy Volkswagen Bogár követte, az oldalán a „Black Mountain Milícia” felirattal. Egy diák és Tom egyik rendőrtisztje ült benne; a barikádnál elkobzott fegyvereket a hátsó ülésen gyűjtötték össze, hogy az 59-es kijáratnál majd visszaadják őket a tulajdonosaiknak.

– Szép napot, ezredes úr!

Washington Parker a barikád mellett állt.

John visszaintett neki.

Parker egy mozdulattal magához intette Johnt; a gesztusból úgy tűnt, sürgős dologról van szó.

Az autópálya fölött átívelő híd alatt vonuló menekültek látványa egészen szívszorító volt. A ruhák többnyire szakadtan, rongyosan és az út porától koszosan lógtak rajtuk; néhányan bevásárlókocsikat toltak maguk előtt a gyerekeikkel a kosárban.

John elsétált a híd lábához, és igyekezett leereszkedni a töltésen.

– Jó reggelt, ezredes úr!

A hangra először igencsak megrémült, majd a fűben fekve meglátta egyik tanítványát, aki terepszínű vadászfelszerelésben feküdt a földön, arca sötétzöldre festve. Brett Huffmannak hívták, baseballjátékos, remek srác, afféle vidéki fiú volt Madison megyéből. Baseballösztöndíjjal tanult a főiskolán, a történelem pedig különösen érdekelte; középiskolai tanár szeretett volna lenni. Született vezető volt, akire mindig felnéztek a társai. John egyből kiszúrta a vadászdzsekijére varrt fekete őrmesteri csíkot. A fiú dohányt rágcsálva figyelte a barikádot és az utat.

– Brett, mi a fene… – kezdte volna John.

– Vinnie Bartelli a híd másik oldalán gubbaszt épp ugyanúgy, mint én. Ha balhé üt ki a barikádnál, vagy páran megpróbálnak elszökni a már beengedettek közül…

Hirtelen elhallgatott, és csöndben megkopogtatta a távcsővel felszerelt .30/30-as Savage vadászpuskát.

– Uram, tegnap le kellett lőnöm valakit. Szerencsére sikerült a lábát eltalálnom, így hála istennek nem halt meg.

John képtelen volt válaszolni. Brett hangja kissé feszült volt, de John már kihallotta belőle azt az mesterségesen közönyös attitűdöt, amit a Sivatagi Vihar utáni eligazításokról már olyan jól ismert. Gyilkosokká kiképzett tisztességes kölykök próbáltak úgy tenni, mintha mindez meg sem kottyanna nekik, bár valójában még mindig sokkos állapotban voltak.

– Bár egy .30/30-as lyukkal a lábán, gondolom, már úgyis mindegy neki – folytatta Brett.

– Tetted, amit tenned kellett – mondta megnyugtató hangon John.

– Még így is az első szarvasra emlékeztetett, amit lelőttem, uram. Ugyanaz az érzés, kicsit talán rosszabb.

– Vigyázz magadra, Brett!

– Igen, uram!

John tovább ereszkedett, és a töltés alján végül elérte a betonutat, majd visszanézett. Brettet képtelenség volt kiszúrni a fű között. Annyi ilyen fiatal srác volt a főiskolán, akik kisebb városkákból jöttek, sokan hobbiból vadásztak, cserkészek voltak, és általában szerettek a természetben lenni, gondolta magában John. Úgy látszik, baromi gyorsan tanulnak.

A menekültek most is az úttest másik oldalán, hosszú sorba rendeződve vonultak. Lassan haladtak, és páran tompán néztek fel Johnra. Mintha egy másik korból szalasztották volna őket. Sokukat nyilván teljesen felkészületlenül érte a támadás; John egy mellényes, öltönyös férfit szúrt ki elkopott bőrcipőben, fején kötéssel. Ránézésre ügyvédnek vagy valamilyen magasabb beosztású vállalati vezetőnek tűnt… Semmilyen használható tudása nem volt, amin akár csak egy tál vizes levest vehetett volna. Kicsit hátrébb kimerült szülők toltak egy bevásárlókocsit két alvó, sápadt gyerekkel a kosárban; az elkopott kerekek fájón csikorogtak.

Többen is mezítláb gyalogoltak. Az első napon csak kevesen gondoltak rá, milyen óriási értéke lesz hamarosan egy pár jó cipőnek, amiben hosszú távolságokat is kényelmesen le lehet gyalogolni. John magára is elég mérges volt, amiért ez nem jutott korábban az eszébe, és nem ugrott be néhány tartalék pár cipőért a kempingboltba, amíg még megtehette. A polgárháborúban nem egy hadjárat kimenetele állt vagy bukott a szemben álló seregek csizmáin, mivel az átlagos cipők aktív hadműveletek idején nagyjából egy hónap alatt teljesen tönkrementek.

Az egyszerű utcai vagy akár klasszikus fehér vászoncipőkben kétszáznegyven kilométert menetelő embereknek nagyon gyorsan új lábbeli után kellett nézniük, ami megmagyarázta, hogy a John mellett vonulók közül miért volt többeknek is különböző cipő a lábán.

Épp egy nő sántikált el mellette, aki eléggé Makalára emlékeztette még az első találkozásuk idejéből az autópálya mellett. Kihívó, szürke üzleti kosztümöt viselt mára már teljesen szétszakadt harisnyával, magas sarkúja sarkait letörte, hogy legalább botorkálni tudjon.

A nő elkapta a tekintetét, mosolyt erőltetett az arcára, majd kezével kifésülte az arcából hosszú, mára zsíros és ápolatlan hajfürtjeit.

– Üdv, Carol vagyok – mondta, amint a sávokat elválasztó betonelemekhez lépett, és üdvözlésképp kinyújtotta a kezét. John szinte látta a szemében a mára már letűnt világ utolsó emlékképeit. Kifogástalan megjelenésű, intelligens arcú, jó alakú üzletasszony volt, aki minden adottságát képes az előnyére használni, a fejében elég volt egy meleg kézfogás, és már kezdődhetett is a megbeszélés, ami természetesen az esetek túlnyomó többségében az ő szája íze szerint alakult.

– Hölgyem, kérem, lépjen vissza – jelent meg mellettük John egyik védőruhába öltözött diákja. Arca a védősisak miatt láthatatlan volt, kezében puskát tartott. – Maradjon az úttestre felfestett fehér vonalon, ahogy elmondtuk.

Carol megállt, és visszanézett.

– Csak köszönni szerettem volna.

A diák a vállához emelte a fegyvert.

– Hölgyem, kérem, lépjen vissza a sorba. Ha megpróbál átlépni az elválasztóelemen, lövök.

A menekültek csoportjából többen is visszanéztek feléjük. Páran teljesen lemerevedtek, mások egyből az út széle felé igyekeztek.

– Mindenki maradjon az úttesten! – kiáltotta oda a diák a többi menekültnek.

Carol esdeklő szemmel nézett fel Johnra.

– Mégis miféle hely ez? – kérdezte egyre erősebben remegő hangon.

– Egy város, ami megpróbál életben maradni – válaszolt John.

– Hölgyem!

John a diáklány felé emelte a kezét.

– Pihenj, katona, eressze le a fegyvert! Bízza rám a dolgot.

– Ezredes úr, ne engedje, hogy közelebb jöjjön önhöz. Nem szeretném karanténban látni, uram.

– Ezredes? – kérdezte Carol, még mindig erőltetve a professzionális üzletasszonyi mosolyt, mintha épp most mutatták volna be őket egymásnak. – Ezek szerint gondolom ön itt a parancsnok. Örvendek a szerencsének.

John megpróbálta viszonozni a mosolyt.

– Nyugalmazott ezredes, jelenleg főiskolai tanár. És nem, nem én vagyok a parancsnok.

– Az előbb láttam, hogy egy családot elválasztanak a többiektől, és elvezetik őket. A fal másik oldalán azt beszélik, hogy a speciális képzettségűek itt maradhatnak.

John ezt azonnal megjegyezte magának; ha a hír ennyire elterjedt a túloldalon, kénytelenek lesznek szigorítani a biztonsági szabályzaton. Az embereket így semmi sem tartja vissza attól, hogy kitaláljanak valami hasznos képzettséget, és hazudjanak az interjún, csak hogy a városban maradhassanak.

– Ők valóban itt maradhatnak?

– Nem tudom – hazudta John.

– Mindenki szakmáját megkérdezték. Erről van szó?

– Hölgyem, mondom, hogy nem tudom.

– Nézze, én PR-konzultáns vagyok a Reynolds Tobaccónál. – A védőruhás diákra nézett, aki továbbra sem eresztette le a fegyvert. – Ezredes úr, őszintén szólva erre az egész műveletre igencsak ráférne némi fejlesztés, különösen az emberekkel folytatott kommunikáció terén. Én segíthetek seperc alatt összeállítani egy tervezetet, amellyel számos jövőbeli probléma megelőzhetővé válik.

Johnnak majd megszakadt a szíve, amint hallgatta: mindez üzleti trükk, megnyerő, szakszerűnek hangzó süketelés volt csupán. Carol nyilvánvalóan hozzá volt szokva, hogy minden tárgyalóasztaltól győztesen áll fel, és láthatóan őszintén hitte, hogy ez most sem lesz másképp.

– Sajnálom, hölgyem, ebben nem én döntök, hanem a főorvos és a rendőrség. Sajnálom.

Carol professzionális, üzleti világképének utolsó maradványai ezzel visszafordíthatatlanul összeomlottak. Még egy lépéssel közelebb jött, és a kiszolgáltatott könyörgés gesztusaként immár mindkét kezét kinyújtotta.

– Kérem, engedjék, hogy itt maradjak!

John képtelen volt válaszolni.

Carol újabb lépést tett felé.

– Szeretne lefeküdni velem? – kérdezte Carol. – Komolyan kérdezem. Hadd maradjak. Ígérem, nem bánja meg.

Végignézett saját rongyos, tépett ruháin.

– Egy fürdő után, ígérem, tetszeni fogok. – Tágra nyílt szemmel, a fejét kissé oldalra döntve bámult rá. – Van otthon fürdőkádja? Nagyon jólesne egy fürdő, és azután… Tetszenék magának, higgye el. Akár segíthet is a fürdésben; tudom, hogy szeretné.

– Carol, kérem, hagyja abba – mondta John. – Ne tegye ezt saját magával. Kérem, ne.

Carol egyszerre zokogni kezdett.

– Hogy ne tegyem ezt saját magammal? – szipogott, hangja pedig majdnem hisztérikus magasságba emelkedett. – Úgy érti, ne ajánlkozzam fel a túlélésért? Három napja megerőszakoltak. Négy férfi, azt mondták, eldugtak némi élelmet egy kunyhóban. Félig-meddig számítottam is rá, hogy ez lesz, de olyan éhes voltam, hogy már nem érdekelt. El tudja ezt képzelni?

– Sajnálom.

Carol tovább sírdogált.

– Reggel adtak egy tál vizes levest, jobban mondva az egyikük, én pedig majdnem őszintén úgy éreztem, hogy megérte. Kérem, ezredes úr, ha elintézi, hogy maradhassak és ad valami kis ennivalót, magával töltöm az éjszakát.

Carol újabb lépést tett a sávelválasztó elem irányába.

– Még egy lépés és lövök! – kiáltotta az őr.

John felemelte a kezét, és újból megpróbálta visszatartani az őrt.

– Ne!

A puska elsült, Carol sikoltva vetődött a földre a háta mögötti többi menekülttel együtt.

A diáklány vagy szándékosan a levegőbe lőtt, vagy idegességében elvétette a célt – a golyó mindenesetre nem talált. Egy pillanat sem telt bele, a lány már újra is töltötte a puskát, a kilőtt töltény hüvelye pedig hangos koppanással ért földet a betonon.

– A következőt a fejébe kapja! – ordított a nőre.

– Carol, ne mozduljon!

A pokolba a rohadt karanténnal; John elindult felé.

– Ezredes úr, ne tegye!

Washington Parker közeledett .45-ös Coltjával a kezében, bár úgy tűnt, valamiért hirtelen jobbnak látta eltenni a pisztolyt: a látvány könnyedén pánikot válthatott volna ki.

Közvetlenül a diáklány elé lépett.

– Egyenesen fölfelé tartsa a fegyvert – mondta nyugodt hangon, a lány pedig azonnal engedelmeskedett.

Washington ezután a menekültek felé fordult.

– Csak egy kis félreértés, emberek, semmi több. Induljanak tovább! A 64-es kijáratnál bőven van friss víz, ott pihenhetnek egy kicsit, és megmosakodhatnak.

A gyerekeiket a bevásárlókocsiban toló családra mutatott.

– Lefogadom, hogy a kicsikre ráférne egy alapos fürdés. A kanyar után egyből odaérnek, de maradjanak végig az út közepén.

Az emberek lassan felálltak, és megindultak a két sávot elválasztó fehér vonal felé.

Washington közelebb lépett Carolhoz, bár azért láthatóan igyekezett megtartani a távolságot.

– Hölgyem, kérem álljon fel. Senki sem fogja bántani, ha most szépen feláll és hátrébb lép az elválasztóelemtől.

– Tegye, amit mond, Carol – bátorította John.

A nő egész testében remegve felegyenesedett.

John látta rajta, hogy az elmúlt pár perc szinte teljesen megváltoztatta. Az emberi büszkeség és méltóság utolsó szikrái is kialudtak benne. Másfél hónapja valószínűleg még napsütötte, összkomfortos irodája volt névre szóló parkolóhellyel, szabad kiadási kerettel és kiváló részvényopcióval, az imént mégis hajlandó lett volna eladni a testét egy falat kenyérért és szállásért az éjszakára.

– Carol, jól van?

A nő nem válaszolt, arcára szinte teljesen üres kifejezés ült ki, majd lassan megfordult, és visszaállt a menekültek menetoszlopába.

Valami azt súgta Johnnak, Carol már nem húzza sokáig. A világ, amelyben élt, darabokban hevert, így könnyen lehet, hogy a halál inkább megváltás lenne számára. John erős kísértést érzett, hogy visszahívja. Átlépett az elválasztóelemen, és lassan megindult felé.

– Ezredes úr.

John visszanézett. Washington szólt utána a fejét csendesen ingatva, majd a puskát elsütő diáklány felé fordult.

– Figyelmeztető lövés volt, vagy a nőre célzott? – kérdezte.

– Nem tudom – válaszolt remegő hangon a lány.

– Két súlyos hibát követett el – mondta dühösen Washington. A lány vigyázzban állt, és még mindig teljes testében remegett. – Az a nő még nem próbálta meg átlépni az elválasztóelemet. A parancs szerint maga akkor lő, ha valaki átlépi azt, vagy magára támad.

– De már olyan közel volt Mather… Úgy értem, az ezredes úrhoz, uram.

– Parker őrmester vagyok, nem kell uramnak szólítania. Legközelebb tartsa észben a parancsot, és tartsa magát hozzá. Most pedig a második hiba. Figyelmeztető lövés volt, vagy sem? Mindannyiójuknak elmondtam, hogy egyedül én adhatok le figyelmeztető lövést. Ha már lő, szánja el magát, és célozzon a törzsre. A figyelmeztető lövés egy pocsékba ment golyó, amiből nincs fölösleges tartalékunk.

– Azt hiszem, rá céloztam.

Washington dühösen kapta ki a fegyvert a lány kezéből.

– Irány vissza a barikádhoz; az interjúztatásban még segíthet. Valaki olyat állítok a helyére, akinek van bátorsága rendesen célozni.

A lány csüggedten indult el a barikád fel, a vállai útközben láthatóan remegni kezdtek a sírástól.

Parker odakiáltott az egyik srácnak a barikád mellett, hogy kísérje tovább a menekülteket. John közben odalépett mellé.

– Túl szigorú voltam? – kérdezte Washington.

John kurtán megrázta a fejét: – Sokszor elmondtam már a lányaimnak is: ha már lőni kell, igyekezzenek nem elhibázni. Az a szerencsétlen nő viszont nem érdemelte meg, hogy rálőjenek.

– Tudom – sóhajtott fel Washington. – Tulajdonképp mit mondott? Felajánlkozott magának?

– Igen.

– Á, ezzel naponta vagy hússzor találnak meg engem is, és higgye el, nem azért, mert olyan marha jól nézek ki – mondta Washington, bár a poén most nem igazán hozta meg a kívánt hatást.

– Beteges dolgok folynak odakint – folytatta. – Egyre több történetet hallani nemi erőszakról, gyilkosságról, még kifejezetten bébiételre utazó tolvajokról is. Az emberek egyre elkeseredettebbek. Be akarta fogadni, igaz?

– Igen. Láttam az arcán, teljesen összeomlott. Félek, hogy pár napon belül halott lesz.

Mindketten Carol felé néztek, aki a sor végén tántorgott előre a többiekkel.

Washington sóhajtott.

– Isten segítse meg, de félek, hogy igaza van. Ha az ember végignéz rajtuk, sokszor meg tudja mondani, melyiküknek van még valami esélye. Ez a szegény nő nincs köztük. Nincs már helye ebben a világban, és lassan semmije sem marad, amit eladhatna.

John lehajtotta a fejét.

– A picsába ezzel az egésszel.

– Itt a barikádnál naponta több száz hasonlót látni – mondta elgyötörten Washington. – Uram, ha egyet is beengedünk közülük, aki nincs a közösség segítségére a túlélésben, a mi esélyeink is romlanak.

John erre nem tudott mit felelni. A kocsijában tartott csokira gondolt, amit végső túlélőtartalékként dugdosott már egy ideje. Majdnem elindult érte, de végül belátta, hogy úgy nem lesz majd a helyén, ha Jennifernek esetleg szüksége lenne rá.

– Talán szerencséje lesz – mondta Washington. – Egy pasas talán befogadja valahol az úton.

– Isten irgalmazzon nekünk, ha már most itt tartunk.

– Uram, én már láttam ezt Vietnamban. A tizenkilenc éves katonakölykök szó szerint a mennyországban érezték magukat. Szinte bárkit megkaphattak egypár dollárért, a dél-ázsiai nők ráadásul köztudottan világszépek. A helyzet maga viszont visszataszító volt. Tizenöt éves lányok árulták magukat ahelyett, hogy az iskolapadban csücsültek volna, hogy etetni tudják a szüleiket, kishúgaikat és öcsikéiket.

– És mindez most elért Amerikába…

Washington a fejét ingatta.

– A pokolba az összes háborúval – sóhajtott végül.

– Volt valami, amit meg akart beszélni velem? – kérdezte John.

– Reggel elég aggasztó hírek futottak be; úgy érzem, Charlie-nak is tudnia kellene. Nemsoká visszamegyek a városba, hogy beszámoljak neki.

– Mégis mi történt?

– A menekültek a „Hordáról” suttognak, egy nagyobb, szervezett csoportról, ami az autópálya vonalán mozog. Most valahol Charlotte közelében lehetnek. Egyesek szerint a 77-es autópályán haladnak Stateville felé, és jó néhány működő járművük is van.

– A Horda? A francba is, mintha a vadnyugaton lennénk.

– Nem, annál sokkal rosszabb; a háború előtt egy az egész országot behálózó bűnszervezetet hívtak így. Bajkeverők, utcai bandatagok, akik már azelőtt is puszta poénból fejbelőttek volna bárkit, mielőtt ez az egész elkezdődött. Drogdílerek és a társadalom legszívósabb söpredéke, akik máig életben maradtak ebben a lidércnyomásban.

John hirtelen rádöbbent, valójában milyen borzasztóan elszigetelt és kiszolgáltatott is volt Black Mountain kisvárosa. Pár éve az asheville-i helyi újság lehozott pár cikket az utcai bandák egyre feltűnőbb tevékenységéről, de a rendőrség gyorsan elfojtotta a dolgot.

– Szóval a Horda. Az egyik nő beszélt róluk a legutóbb átengedett csapatból, azt mondta, napokig fogva tartották, de végül sikerült megszöknie. Azt inkább el sem mondom, mit műveltek vele, de elhiheti, egészen rémálomba illő. A barikád túloldalán szinte mindenki róluk beszél, mintha máris afféle városi legendává váltak volna az úton vándorlók körében. Egyesek szerint legalább ezren lehetnek, és fegyverekkel is jócskán el vannak látva; úgy vonulnak az autópálya mentén, mint egy ókori barbár hadsereg.

– A mindenségit – sóhajtott fel John, amint újabb filmkockák kezdtek peregni a szeme előtt. Ezúttal a Mad Max-sorozat országúti harcosa jutott eszébe, és a számtalan nyolcvanas–kilencvenes évekbeli mozi, ami megpróbálta lemásolni a posztapokaliptikus hangulatot.

– Ha valóban így állunk, éberebben kell őrködnünk, mint eddig bármikor. Csak egy megérzés az egész, de ha mindez igaz, a Horda rajtunk is megpróbál majd átvonulni. A hegyek között, Asheville-ben, gondolom, egy halom élelmet gyanítanak, ráadásul a város az ő szempontjukból arra is jó helynek tűnhet, hogy befészkeljék magukat, és átvegyék a teljes irányítást. Követni fogják a menekülteket, akik pontosan ide vezetik őket – mondta Washington.

– Megint hallottam a rádiót – mondta John.

– Az Amerika Hangját? – kérdezte Washington.

– Honnan tudta?

– Tegnap éjjel itt üldögéltem a híd mellett, igyekeztem szemmel tartani a barikádot. A rádió még mindig működik abban a gyönyörűséges Mustangban. Bekapcsoltam, hisz mégiscsak egy retró Mustangról van szó, gondoltam, itt az ideje egy kis nosztalgiázásnak. Félig-meddig azt reméltem, Wolfman Jack vagy Cousin Brucie{35} hangját hallom majd.

John halkan felnevetett.

– Azám.

– Vagy egy óráig kristálytiszta jelet sikerült fognom. A hazafias dalokat mondjuk hagyhatnák a francba, jobban örültem volna egy kis régi R&B-nek vagy rockzenének. Szóval igen, én is hallottam.

– És mit gondol?

– Propaganda a morál fenntartására, semmi több. A parti városokról szóló hírekben lehet némi igazság, de ránk nézve mindez ma vagy akár a jövő héten egy darab szart sem ér. Magunkra vagyunk utalva. A barikádnál mindenesetre igyekszem visszafordítani az embereket az óceán felé, bár tudom, hogy őrültség az egész. Esélytelen, hogy bármelyikük is elbotorkáljon odáig, ahhoz már túl kimerültek. Egy szóbeszédet viszont elindíthatunk, az pedig általában messzebbre jut, mint az ember gondolná.

John bólintott.

– Ami ránk nézve könnyen elsülhet visszafelé is – mondta John. – Ha ez a szóbeszéd eléri a Hordát, csak még gyorsabban ide akarnak majd érni hozzánk. Nyilvan jól tudják, hogy a statárium alatt az utolsó szálig kivégeznék őket, vagyis érdekük, hogy minél messzebb kerüljenek a rend újjáépülőben lévő pilléreitől. Ki kell dolgoznunk egy életképes haditervet egy kemény támadás ellen ahelyett, hogy minden erőnket a tömeg irányításába vagy az itt-ott beszökő hobók hajkurászásába ölnénk. Ha a Horda soraiban hadviselt emberek is vannak, először megpróbálják majd kipuhatolni az itteni erőviszonyokat, utána pedig teljes erővel lecsapnak. Jobban kell figyelnünk a hátsó bejáratokra, a vasúti alagútra és az Old Fort felé vezető dűlőutakra. Itt már nem menekültekről van szó; egy hadsereggel állunk szemben, amelyik legalább olyan vérszomjas, mint bármelyik másik a történelemben.

Washington egyetértőn bólintott.

– Azt hiszem, ideje hazamennem – mondta John.

Kezet fogtak, John pedig visszamászott a híd melletti töltés oldalán. Nyugodtan bólintott a még mindig álcázva fekvő Brett láthatatlan alakja felé.

– Fran egy kicsit elkapkodta a dolgot az előbb odalent. Azért örülök, hogy nem lőtte agyon azt a nőt.

– Én is – mondta John, bár közben felmerült benne, hogy egy golyó talán a kegyesebb halált is jelenthette volna Carol számára.

Beszállt az Edselbe, és elindult hazafelé.

Ginger és Zach, a két bolond kutya egyből eléje szaladt a teraszról, amint bekanyarodott a kocsibeállóra. John letérdelt, hogy megsimogassa őket, majd saját meglepetésére elfogta a vágy, hogy mindkettőjüket szorosan magához ölelje.

– Apu! – jelent meg az ajtóban Jennifer és Pat.

– Minden rendben?

– Persze, apu.

John alaposan végigmérte a lányát, aki mára egyértelműen lefogyott pár kilót. Jen minden étkezésnél igyekezett annyi húst és zöldséget diktálni bele, amennyit csak tudott, bár a zöldségeket egy ideje már ők is főtt pitypanggal voltak kénytelenek helyettesíteni. John a hátsó kertben álló gyümölcsös felé pillantott. Bárcsak inkább őszibarackfáik lettek volna! Pár hét, és nekiállhattak volna őszibarackot szüretelni. Az almák szépen nődögéltek ugyan, de sajnos mégsem eléggé gyorsan. A hátsó kertben álló nyolc fa igazából sosem érdekelte igazán a tavaszi virágzáson kívül, az őszi almák pedig összességében elég savanyúak voltak. Általában hagyták maguktól lehullani őket, és izgatottan várták a medvéket, amelyeket néha becsábított a kertbe a bőséges almalakoma.

– Jennifer az előbb evett egy kis csokoládét – mondta Pat. – Leesett a vércukra.

– Besúgó – mondta sértődötten Jennifer.

– Megígértem apukádnak, hogy vigyázok rád.

– Köszönöm, de tudok vigyázni magamra.

John mindkettejüket megölelte, bár a vita még bőven dübörgött mögötte, amint lassan megindult a ház felé.

Jen félálomban feküdt egy régi, félig nyitott polgárháborús könyvvel a mellkasán.

– Elizabeth?

– Ó, Bennel elmentek sétálni – tápászkodott fel a szemét dörzsölve.

– Jó sokat sétálnak manapság – jegyezte meg John.

– Kedves vejem, most jobb, ha lecsücsülsz mellém egy kicsit.

– Miért?

– Azt hiszem, ideje lenne elbeszélgetned velük.

– Mégis miről?

– A szexről. A terhességről.

– A fenébe is, Jen, ne most! Ne ma. Különben is, rágondolni se bírok, ha Elizabethről van szó.

– Ezzel sok apa van így, viszont, azt hiszem, hogy a te drágalátos tizenhat éves lányod… Hogy is mondjam… Nem kislány többé.

– Jesszusom, muszáj ezt épp most megbeszélnünk?

– Tyler és én elég hamar rájöttünk, amikor rólatok volt szó Maryvel.

John egyszerre rákvörös lett, és az anyósa felé fordult. Jen sosem beszélt erről korábban.

– Fogadni mernék, hogy még a napot is majdnem eltaláltuk, én legalábbis biztosan. Tyler, mint az apák általában, nem igazán volt hajlandó meglátni az orra előtt táncoló valóságot, de én már akkor is megéreztem, és most érzem a lányodon is.

– Jen, ne most – sóhajtott újra John. – Annyi minden más folyik most körülöttünk.

Jen lassan bólintott.

– Te pedig nem most akarsz ezzel szembesülni, értem. Ez rendjén is van, de előbb-utóbb meg kell majd tenned. Elizabeth és Ben félnek, nem látják maguk előtt a jövőt, ilyenkor pedig könnyen feloldódnak a régi gátlások. Én még emlékszem a második világháborúra, akkor is ugyanígy mentek a dolgok. Tizennyolc éves kölykök keltek egybe mindenfelé, hisz pár hónapon belül talán már esélyük sem lett volna rá. „Miért ne?”, gondolták, pedig sokszor csak pár napja vagy néhány hete ismerék egymást. A „legnagyobb generáció”{36} legendája hajlamos elfeledtetni velünk, milyen tapasztalatlanok és rémültek is lehettek valójában. Ideje szembenézned a valósággal, kedves vejem. Végül is te vagy a történelemtanár; tudnod kell, mi játszódik le a fiatalokban, amikor háború dúl körülöttük.

Mindez túl sok volt már a mai napra. John felállt, és bekukkantott Jennifer szobájába: a lánya és Pat épp Pokémon-kártyákkal játszottak.

Jennifer bőre kissé sárgásnak és sápadtnak tűnt.

Istenem, egyetlen repülőnyi ellátmány, egyetlenegy szállítmány Asheville-be, és a legszörnyűbb félelmem végképp szertefoszlana, gondolta John.

– Nem beszélnél inkább te Elisabethtel? – kérdezte visszanézve Jenre.

– Gyáva. Természetesen beszélnék, már meg is tettem. Emellett úgy gondolom, apaként, neked is illene leülnöd mindkettőjükkel.

– Rendben, egy kicsit később – vágta rá John utólag talán kicsit túl elhamarkodottan.

Zachre és Gingerre nézett, majd odalépett a fegyverszekrényhez. Kézbe vette a .20-as kaliberű vadászpuskát, és kisétált vele az ajtón, a két hűséges kutya a háta mögött. Jól tudták, ha gazdájuk szerencsével jár, ma talán az ő táljaikba is kerül majd valami.

KILENCEDIK FEJEZET

Johnt kutyaugatás riasztotta fel: azonnal tudta, hogy idegen van a házban.

Connorék egy héttel korábbi meggyilkolása után alapos tervet dolgoztak ki az ilyen esetekre, és addig gyakorolták, amíg mindenki tökéletesen nem tudta, mi a teendő. A Connor család az utca végén lakott, két gyerekükkel együtt mind a négyüket a saját otthonukban ölték meg. A gyilkosok később élelem után kutatva szinte darabokra szedték a házat.

John egyetlen pillanatig sem habozott: felkapta a puskát a földről, és óvatosan kisurrant a dolgozószobából.

A kutyák az ugatással és morgással őrült hangzavart csaptak. Hirtelen lövés dördült, majd egy magas, fojtott sikoltásra emlékeztető hang hallatszott.

John befordult a nappaliba. A konyha hátsó ajtaja tárva-nyitva állt, John pedig két férfi alakját látta kirajzolódni.

Eljött hát a rettegett pillanat, John azonban egy másodpercet sem habozott.

Az első lövés majdnem teljesen levitte az ajtó mellett álló férfi fejét. A második hirtelen megfordult; John első lövését még megúszta, a második viszont gyomron találta és hatalmas erővel lökte neki a konyhapultnak.

A lányok jól tudták, mit kell tenniük. Ha betörők jöttek, azonnal le kellett feküdniük a földre a közös vízágy mögött, ami fedezéknek sem volt utolsó…

Pár másodperc fojtott csönd következett, majd hirtelen Elizabeth hangja töltötte be a házat.

– Apu!

– Ne mozduljatok!

John óvatosan, guggolva fordult be a konyhába. Az egyik férfi egyértelműen halott volt, ezt még a sápadt holdfényben sem volt nehéz megállapítani. A másik görcsösen rángatózott és halkan nyögdécselt. Zach szívszorítóan nyüszítve hevert mellette a padlón. Ginger még mindig felborzolt bundával vicsorgott a sebesült betörőre.

John tudta, hogy kint még többen is lehetnek, így először a sebesült férfihoz kúszott, elvette a pisztolyát – a sötétben érzésre egy .22-es kaliberű revolvernek tűnt –, és gyorsan az övébe dugta. A másik támadónak csak egy bozótvágója volt, ezt John a szabad kezébe vette.

A nyitva álló hátsó ajtó felé indulva épp ki akart lépni a szabadba, amikor meggondolta magát, és először inkább Jennifer és Elizabeth szobája felé osont, hogy ellenőrizze, nem jutott-e be a házba egy esetleges harmadik behatoló.

Egy pillanatra benézett a saját régi hálószobájába is.

– Minden rendben. Maradjatok a földön! – súgta be a lányoknak. – Elizabeth, nálad a fegyver?

– Igen, apu – hallatszott a remegő hangú válasz.

– Mielőtt visszajövök ide, jelezni fogok. Ha bárki mást láttok mozogni, azonnal lőjetek.

– Igen, apu.

John a dolgozószobán keresztül az utca felőli bejárathoz ment, majd hangtalanul kinyitotta, és lopakodva megkerülte a házat.

A kertben senkit sem látott. A hátsó ajtón keresztül újra belépett a konyhába, és csendesen lenyomta a pincébe vezető ajtó kilincsét: továbbra is zárva. Halkan besurrant Jennifer és Elizabeth régi szobáiba, és idegesen belökte a gardróbszekrények ajtaját. Szerencsére senki sem rejtőzött odabent.

Ezek után újra visszament a konyhába.

– Jen, gyújts gyertyát, és gyere ide, kérlek.

A konyhát egy perc múlva pislákoló gyertyafény világította be. Jen érthetően azonnal visszahőkölt az első, arc nélküli férfi holttestének láttán. A másik támadó összekucorodott a földön, és egyre hangosabban nyöszörgött. Zach továbbra is kettejük mellett hevert a padlón.

John leguggolt öreg barátjához, aki hosszú éveken át kísérte hűségesen, és aki ma éjjeli ugatásával megmenetette mindannyiuk életét. A golyó a hátán találta el, épp a lapockája mögött.

– Ó, istenem, Zach – sóhajtott John, az eb pedig nyalogatni kezdte gazdája kezét, ahogy a halálos sebet kapott házőrzők általában. Mintha még most is megpróbálta volna felvidítani.

John tágra nyílt szemmel fordult Jen felé.

– Segítsenek – hörögte a sebesült férfi. – Kérem, segítsenek.

John gondolkodás nélkül, szinte önmagát is meglepve reagált. Az oldaltáskáját ma már alváshoz sem vette le, most pedig villámgyorsan előkapta belőle a Glockot. A fegyver már lövésre kész volt.

– John? – szólt hirtelen Jen.

John meghúzta a ravaszt, a fegyver pedig egy váratlan robbanáshoz hasonlóan dördült el. Jennifer és Elizabeth felsikoltott a szobában.

– Semmi baj! – kiáltott azonnal John. – Nincs semmi baj, lányok, maradjatok, ahol vagytok!

John a döbbent és teljesen elborzadt Jenre nézett.

– Ha kibírta volna addig, nyilvánosan lövöm agyon a városban.

Az elmúlt héten öt kivégzést hajtott végre, ebből ketten helyiek voltak. Egy disznót loptak el, levágták és épp a vígan tömték a fejüket, amikor egy hegyi barlangban a nyomukra akadtak. A piti bolondok nem számoltak vele, hogy a kiéhezett lakosok mára már fél kilométerről is megérezték a sült vagy főtt hús illatát. A másik három kivégzett a konyhapadlón heverő két férfihoz hasonlóan egy magánházba próbált betörni.

– Jen, segíts kicipelni őket. Nem akarom, hogy a lányok ilyesmit lássanak.

Zach nyüszítésére John újból odafordult hozzá. Ginger lefeküdt öreg cimborája mellé a földre, és kedvesen nyalogatni kezdte.

John torka elszorult. Washingtonnak megint igaza volt: a férfi kivégzése az imént már meg sem kottyant neki. Az első alkalom után valóban egyre könnyebben ment a dolog, a támadók ráadásul betörtek a házába és közvetlenül fenyegették a lányait – semmiféle megbánást nem érzett.

Zach azonban más volt. Ő és Ginger mára borzasztóan lesoványodtak, már a bordájuk is kilátszott az egykor oly fényes bunda alól. A kóbor kutyák szabad kilövése ellenére John többször is kiengedte őket, hogy maguk kutassanak élelem után; a bejáratott sétahelyük úgyis a mindössze pár száz méterre lévő Pisgah-erdő volt. Bár komolyan aggódott, hogy más vadászok előbb-utóbb elejtik és hazaviszik őket, mindeddig szerencséjük volt.

John letérdelt hű barátja mellé. A kutya felemelte a fejét, és újra megnyalta a kezét.

– Köszönöm, öreg cimbora – súgta John. – Mindent köszönök.

– Megtegyem én? – kérdezte Jen.

John döbbenten nézett fel rá.

– Nem. Zach a mi kutyánk volt, Maryé és az enyém.

Felhúzta a halott férfitól korábban elvett revolvert, és a csövet Zach füle mögé dugta. Ginger megérezte a bajt, és egyre hangosabban nyüszítve felállt… John végül zokogni kezdett. Képtelen volt megtenni.

– Majd én – súgta Jen. – Menj csak ki, és vidd Gingert is. Neki sem kell látnia. Menjetek.

Jen egy percre kiment a szobából, majd John utolsó doboz cigijével és az utolsó pár ujjnyi kincset érő skót whiskyvel tért vissza.

– Lányok, tiszta a levegő, de még maradjatok a földön a szobátokban! – kiáltotta Jen.

John Zachre nézett, és mélységesen gyávának, tökéletesen férfiatlannak érezte magát. Letérdelt, és puszit adott Zach fejére. A kutya véres volt, és hangosan zihált. John végül fölállt, a nyakörvénél fogva kivitte Gingert a hátsó teraszra, és szabadon engedte a kertben. Kihúzta az dugót a whisky üvegéből, majd elővett egy szál cigarettát, és rágyújtott.

– Jól van, Zach, semmi baj – hallotta Jen hangját a konyhából. – Üzenem Tylernek, hogy szeretem. Emlékszel az öreg kutyánkra, Ladyre? Ideje, hogy megint együtt kergetőzzetek…

A tompa lövés hangjára John sírva dőlt neki a terasz korlátjának, míg Ginger a lábához dörgölőzve nyöszörgött.

Az érzés egészen szürreális volt, mintha a talaj egyszerre kifordult volna a lába alól. Hidegvérrel megölt két embert, az egyiket egy pillanatnyi habozás nélkül végezte ki, gondolta John, na de ez? Tényleg képes volt egy kutya miatt zokogni?

Jen egy perc múlva megjelent az ajtóban, karjában a paplanba tekert kutyával.

– Milyen könnyű! – mondta kedvesen. – Most már jó helyen van.

– Eltemetem, ha megvirrad – mondta John.

– Nem, John.

– Micsoda?

Hirtelen megértette. Na azt már nem, Zachet nem. Képtelen lenne rá.

– Jen, kihánynám. A lányok szintúgy. Nem tehetjük.

– Vidd el Robinsonéknak. Nekik más lesz. Szegény Pattie úgyis majd éhen hal.

– Ők fejadagokat kapnak, van élelmiszerjegyük. Minden ezen felüli étel jogtalan felhalmozásnak minősül; rámehet a jogosultságuk. A szabály értelmében mi megehetnénk Zachet, ők viszont nem. Be kéne adnom a közös élelmiszerkészletbe.

– A francba is, John. Bizonyos esetekben olyan végtelenül logikus tudsz lenni, máskor meg tiszta idióta. Vidd át Robinsonékhoz még most. Később majd adnak érte valamit.

John kurtán bólintott.

Jen átadta Zach tetemét.

– Lee majd segít a hullákkal. Ne engedd a közelükbe a lányokat.

– Te akarod elmondani a lányoknak? – kérdezte Jen.

John bólintott, majd lassan elbaktatott az autóig.

– Egy lépést se tovább! – sziszegte váratlanul egy hang a sötétből.

John azonnal mozdulatlanná dermedt, és átkozta magát bolond elővigyázatlansága miatt. Ezek szerint mégis hárman voltak, talán négyen vagy öten is. Zach tetemét eldobva talán még lesz ideje egy kiáltással figyelmeztetni a többieket, mielőtt végeznek vele, így talán esélyt adhat Jennek és Elizabethnek, hogy felkészüljenek a támadásra.

– John, te vagy az?

Másodszorra már felismerte a hangot; Lee Robinson volt az.

– Jesszusom, Lee, persze hogy én vagyok!

– Lövéseket hallottam, azonnal jöttem segíteni.

– Kösz, Lee.

A férfi kilépett az árnyékból, és közelebb ballagott.

– Te meg mit cipelsz a karodban? Istenem, csak nem az egyik kutyátok?

– Zach. Ha ő és Ginger nem riasztanak fel az ugatásukkal, már mind halottak lennénk. Ketten voltak, az egyik rohadéknak még volt ideje meglőni szegényt, mielőtt végezhettem volna velük.

– Alig egy perce, hogy az utolsó lövést hallottam.

– Le kellett lőnünk Zachet. Én képtelen voltam megtenni – vallotta be John, és egyre erősebben szorította a kutyáját. – Szánalmas. Végül is Jen segített rajta.

– Semmi baj, John, semmi baj – Lee átkarolta, és megveregette a vállát.

A híres déli barátság, gondolta magában John. A déliek és a kutyáik ezt szavak nélkül is megértik. Érezte, ahogy Lee is remegni kezd mellette; maga is elég jóban volt a kutyával, amely mellesleg Robinsonék öreg kutyájának, Maxnek is nagy játszópajtása volt. Max nagyjából egy hete tűnt el; valószínűleg orvvadászok lőhették ki, amint az erdőben kószált. Leet mélységesen lesújtotta a dolog.

John lassan összeszedte magát. Egy ideig csak álltak és a kutyát bámulták – mindketten jól tudták, mi jár a másik fejében.

– Vidd csak el, Lee – John képtelen volt többet kinyögni.

– John, hidd el nekem, soha az életben nem gondoltam volna, hogy idáig jutunk.

John átadta neki a tetemet.

– Elviszem Monához. Ígérem, olyan tiszteletteljes lesz, amennyire csak… – Lee torka hirtelen elszorult, és egy pillanatra egészen elcsuklott a hangja. – Köszönjük. Már nagyon aggódtam Pattie-ért, a silány fejadag semmire sem elég. John, tudnod kell, hogy Zach az ő életét is megmentette.

Pár órával később John beült az Edselbe, és elindult a város felé. Amikor kigurult a kocsibeállóról, a két férfi holtteste még mindig a verandán feküdt. Bartlett manapság már csak hullaszállítónak használt öreg Volkswagen kisbuszát a nap folyamán bármikor felküldhették értük.

Johnt olyannyira hidegen hagyta a haláluk, hogy egy hosszú pillanatig keserűen gondolt a két extra fejadagra, amit a város a sírásóknak kénytelen lesz kiutalni miattuk. A hivatalos temetőben – a golfpályán – mára ezerötszáznál is több sír gyűlt össze, és további ötszáz volt már a swannanoai keresztény általános iskola focipályáján is.

Kellor dokinak igaza lett: a második halálozási hullám lassan tényleg itt volt a nyakukon. Az éhhalál szinte mindennapossá vált; csak az előző nap majdnem száz embert veszítettek, főleg az idősek és a szülők közül.

Történészként Johnt nem igazán lepte meg a trend, bár könnyen lehet, hogy egy laikus kívülálló vagy egy kényelmes karosszékből számolgató akadémikus inkább a gyerekek gyors elvesztését jósolta volna. Az ilyenek egyedül azt nem vették számításba, hogy a szülők sosem hagyják éhezni a gyerekeiket. A két szövetséges városban immár mindennap öt helyen kígyóztak a sorok a fejadagokért. A lakosság életben maradt tagjainak mostanra közel kilencven százaléka megjelent a napi egy ételosztáson, hogy megkapja a szokásos tál levest és a darab száraz kekszet vagy kenyeret.

Az efféle pékáruk eredete újabb „államtitoknak” számított. A városi sütödét egy komoly erőkkel védett pizzázóban rendezték be, ahol még fával fűtött kemence volt. A kenyér tésztájába ma már kénytelenek voltak fűrészport keverni, hogy jobban megtölthessék vele az emberek gyomrát. A technikát Leningrád védői is alkalmazták a legendás ostrom alatt, sőt John valójában tőlük vette az ötletet.

A többletfejadagokért sokszor keményen megdolgozó szülők tehát gyermekeiknek vitték haza az élelmet, míg ők maguk lassan éhenhaltak. Ha mindkét szülő meghalt, csak remélni lehetett, hogy a szomszédok vagy a távolabbi rokonok hajlandók lesznek befogadni a kis árvákat.

Charlie és Tom emiatt is volt kénytelen bevezetni, hogy a többletfejadagokat mindenkinek azonnal, még az ételosztás helyszínén el kelljen fogyasztania, bár egy-egy darab kekszet még így is bárki észrevétlenül kicsempészhetett a zsebében. Voltak, akik műanyag zacskókból varrtak bélést a zsebeikbe, hogy a levesüket egy óvatlan pillanatban beletölthessék, majd óvatosan hazáig sétáltak vele, ahol már várta őket a két, három vagy akár négy éhes gyerkőc.

Mindezek láttán szinte ironikus volt, hogy a hírek – vagyis az Amerika Hangja rádióadásai – szerint a keleti part mentén már a javulás jelei mutatkoztak.

A szövetségi kormány újra összeült, és ideiglenesen az Abraham Lincoln anyahajón volt a székhelye, bár az országos statárium továbbra is érvényben maradt. Egyes jelentések szerint a közép-nyugati kukorica- és búzatermés szállítása a vasútvonalak újbóli megnyitásával hamarosan megindulhat. A délkeleti régió szükségkormányának székhelye Charleston lett, ahonnan napi jelentések érkeztek az újjáépítés előrehaladtáról. Bizonyos hírek szerint Georgia államban még egy atomerőművet is sikerült újra működőképes állapotba hozni, bár mindezek ellenére egyértelműnek tűnt, hogy a helyreállítás fókusza egyelőre megmarad a partvidék mentén, illetve csigalassan araszol Atlanta felé. John kíváncsi volt, vajon a felső vezetés valamelyik fejese bevallottan alacsonyabb fontosságúnak ítélte-e Dél-Karolina északi, valamint Észak-Karolina nyugati régióit.

Repülőforgalom mindenesetre már volt. Néha vadászgépek repültek el a város fölött, de láttak egy C–17-es katonai tehergépet is, Asheville pedig végre megerősítette, hogy légi úton új alkatrészeket kapott a kórházak generátorainak helyreállításához.

Asheville igencsak kimérten viselkedett. Bár a Black Mountainből indult telefonvezetéket végül sikerült bevezetni az asheville-i megyei hivatalba, a kommunikáció meglehetősen egyoldalú maradt, mintha az igazgató nyíltan neheztelt volna rájuk a menekültekkel és a vízellátással kapcsolatos ultimátum miatt.

A puszta tudat, hogy Asheville-be gyógyszerszállítmány érkezett, szinte teljesen megőrjítette Johnt. Washingtonnak majdnem erőszakkal kellett visszatartania, nehogy azonnal oda vezessen és elkezdjen inzulint követelni. John személyesen hívta fel a még mindig a vezetői székben ülő Roger Burnst, és kétségbeesetten próbálta kifaggatni a beérkezett inzulinról. Burns kerek perec közölte vele, hogy inzulin egyáltalán nem érkezett, de akkor sem adna belőle a városon kívülieknek, ha kapott volna.

John lassan teljesen az inzulin megszállottjává vált. Jennifer vércukra két napja hirtelen felszökött, és a szokásos injekció után sem csökkent kellő mértékben.

Végül John fogta magát és elment az elkülönítőbe Makaláért, aki alaposan megvizsgálta a lányt, majd félrehívta Johnt.

– A három utolsó ampulla… Lehetséges, hogy megromlottak. – Többet nem volt hajlandó mondani.

Végül a normális dózis háromszorosát kellett beadniuk, hogy Jennifer vércukra végre visszaálljon a megszokott szintre.

Jennifer ideje így a harmadára csökkent.

A segítség, ha létezett egyáltalán, még mindig olyan messzinek tűnt, mintha a Hold távolabbi oldaláról araszolt volna feléjük.

A város cukorbetegeinek fele már rég meghalt, a többiek pedig látszólag egyre gyorsabban követték őket.

John leállította a motort, hátradőlt, és rágyújtott, aznap már hatodszorra… A pokolba a rohadt számolgatással!

Csak ült, cigarettázott, és az autópályát bámulta. Sok kocsi még mindig ugyanott vesztegelt, ahol több mint két hónappal ezelőtt váratlanul felmondta a szolgálatot.

Valahogy nem voltunk hajlandók szembenézni a valósággal, döbbent rá hirtelen, és az első naptól kezdve tudatosan átvertük saját magunkat.

Az EMP-fenyegetés komolyságával a legkisebb mértékben is tisztában lévőknek már jóval a támadás bekövetkezte előtt teljesen be kellett volna golyózniuk a félelemtől. Eszébe jutott, ahogy a második világháború alatt az egész ország kivette a részét az állítólagos kémek elleni kampányból, a fémgyűjtésből a hadiipar számára, sőt még az Iowa állambeli vasúti hidak őrzéséből is{37}. Ezen intézkedések nagy része a háború után, a valóságos fenyegetettségi szint pontos ismeretében persze abszurdnak tűnt. Amerikában távolról sem nyüzsögtek az állítólagos kémek és szabotőrök, azt a néhány valódi bajkeverőt pedig, akik tényleg megpróbáltak beépülni a rendszerbe, az FBI napokon belül lefülelte. Bár a fenyegetés távoli, mindenképpen valós volt, és akkoriban azonnal tettek is ellene. Mi a helyzet most? A veszély százszor hatalmasabb volt minden korábbi fenyegetésnél, mégsem tett senki semmit, abszolút semmit. John dühösen nyomta el a csikket, és egyből egy újabb szálat halászott elő.

Ha mindenki tanult volna az ilyesmiről, ahogy a negyvenes–ötvenes években a polgári védelem is része volt a hivatalos tantervnek, ha az emberek tudták volna, mit kell tenniük a támadás utáni első naptól kezdve, Charlie pedig ki lett volna képezve az EMP-támadáskor azonnal elvégzendő teendőkre, a város védelmének mobilizálására és a gyors reagálásra… Ha mindenki előre felhalmozott volna némi tartalékot az alapvető élelmiszerekből, ahogy a hurrikán- vagy tornádósúlytotta vidékeken teszik… Vajon akkor is ugyanekkora bajban lennénk?

Az igazi bűnösök persze azok, akik bár teljesen tisztában voltak a fenyegetés méreteivel, mégsem tettek semmit a felkészülés vagy a megelőzés érdekében. John keserűen gondolt bele, vajon most ők is együtt szenvednek-e a nemzettel, vagy talán a legnagyobb biztonságban üldögélnek a kongresszus és a kormány számára épített bunkerek valamelyikében, ahol akár évekre elegendő élelem, víz és gyógyszerkészlet áll saját maguk és családjaik rendelkezésére… Már a gondolattól is mélységes dühbe gurult. Nem volt kérdés, hogy mit tenne velük, ha most varázsütésre közöttük teremhetne; bemutatná nekik Jennifert, majd mindegyikükkel egyesével megtenné, amit épp a fejében forgatott.

Mindemellett saját, első naptól nyilvánvaló felkészületlenségével is szembesülnie kellett, annak ellenére, hogy végül legalább inzulint sikerült beszereznie. Élelem, tartós élelmiszerek, egyetlen húszkilós zsák rizs vagy liszt, cipők, elemek, egy tartalék tesztkészlet Jennifernek, a pokolba is, akár fogamzásgátló Elizabethnek, kutyakaja, egy vízszűrő, hogy ne kelljen minden alkalommal felforralni a vizet, amit a most már mocsárzöld vízű medencéből mertek ki… Ezekről mind előre gondoskodnia kellett volna.

Mindössze két hónappal a támadás után a békés észak-karolinai kisváros lakói sorra haltak éhen. Bár John már az első nap tisztában volt a történésekkel, a legrosszabb eshetőségbe azóta sem volt hajlandó belegondolni. A majd egy hónappal ezelőtti megbeszélésen, amikor a fejadagok csökkentéséről döntöttek a lakosság nagyobbik részére vonatkozóan, Kellor doki burkoltan már megjósolta a dolgot, de az egész helyzet rémisztő valóságát akkor még nem láthatták.

Amerika, a világ éléskamrája, és a nép, amely nagyobb megerőltetés nélkül képes volt egymilliárd lelket etetni, lassan az éhhalál szélére sodródott. Az Amerika Hangja immár két frekvencián is fogható volt, a hírek pedig nap mint nap beszámoltak a kezdődő betakarításról a Közép-Nyugat déli régióiban, és az észak felé hajtott hatalmas állatcsordákról. Johnt mindez leginkább a hidegháború alatti szovjet és kínai rádióadásokra emlékeztette, amelyek szintén naponta dicsekedtek az újabb és újabb sikerekkel, míg az emberek valójában nyomorúságban tengődtek és sok esetben éhen is haltak.

Az emlegetett élelem minden bizonnyal valóban létezett valahol, de Black Mountainbe semmiképpen sem jutott el, egyelőre legalábbis biztosan. A város lakosságának húsz százaléka már most halott volt, harminc napon belül pedig számítani lehetett rá, hogy az arány eléri az eredeti népesség felét. A több millió tonnányi élelem mindeközben valószínűleg megrohad, mert képtelenség kellően nagy szállítmányok formájában eljuttatni az éhínségtől leginkább sújtott vidékekre.

A helyzet a gyógyszerek esetében sem volt sokkal rózsásabb, bár igen, valahol azoknak is létezniük kellett. Az országnak talán voltak tartalékai a tengerentúlon, az itthoni gyárak egy-két kivétellel azonban minden bizonnyal áramellátás nélküli nagyvárosokban voltak. A dolgozók vagy meghúzták magukat valahol, vagy mára elmenekültek a városokból; sokan közülük talán épp Black Mountain határában, a barikád alatt fekszenek holtan. A gyárakban persze hiába indult volna be újra a termelés, hisz az inzulint laboratóriumi körülmények között, genetikailag módosított baktériumokból kellett kinyerni az erre alkalmas New York-i vagy arizonai intézetektől több ezer kilométeres távolságra. Na és a gyógyszer tárolására szolgáló ampullák? Valószínűleg Mexikóban gyártatták őket, majd jöhetett a több ezer kilométeres fuvar a laborokba… A valahol Mississippiben gyártott klimatizált teherautók, a repülőterek és a speciálisan erre tervezett tárolóegységek még csak ezután következtek. A problémák sora szinte végeláthatatlanul folytatódott.

Aztán ott voltak az infúziós tasakok. Amerikában csak néhány helyen gyártották őket, ott viszont milliókat naponta. Még a bedobozolásukat is steril környezetben végezték, aztán egy másik gyárban ezer meg ezer kilométerrel távolabbról, például Oregonból származó vérrel vagy más oldatokkal pumpálták tele őket, amelyek adott esetben csak Texasban találkoztak a tasakokkal.

Az óriási teherhajók máig rengeteg egyéb nyersanyagot szállítottak az országba a tengeren túlról, amit a kikötőkben dízel-elektromos darukkal pakoltak le és később kamionokra tettek. Könnyen lehet, hogy az infúziós tasakokhoz szükséges műanyagot először olajként termelték ki valahol Kuvaitban, ahonnan aztán feldolgozásra Texasba került. Ott elkülönítették belőle a megfelelő vegyületeket, és átdobták őket egy louisianai gyárba, hogy a műanyag egy részéből végül infúziós tasak készüljön az asheville-i kórház számára.

Milyen hatalmas, bonyolult, gyönyörű és mélységesen összetett hálózat ez, a történelem legkomplexebb rendszere! Úgy tűnt, a ledöntéséhez elég volt néhány Amerika által kezdetben évekig semmibe vett, majd egyszer csak gyűlölni kezdett ellenség. Gyűlöltük őket, e gyűlölet azonban az amerikai hagyományokhoz hűen hamarosan hűvös távolságtartássá, megvetéssé és a végső győzelem biztonságának kevély aurájává változott. A végső győzelem persze sokak fejében egyenlő azzal, hogy jó erősen összeszorítjuk a szemünket, és azt kívánjuk, az ellenség bár ne is létezne. Ha belegondolunk, végül is mi volt a New York-i terrortámadás legkézzelfoghatóbb következménye? Meghalt háromezer ember. Összeomlott másnap a gazdaság? Elesett a kis Jennifer egyetlen inzulininjekciótól is? Az inzulingyár dolgozói szétszaladtak ijedtükben szeptember 11-e után? Nem, nem így történt. Az általános felháborodáson, az együttérzés könnyein és a szigorított repülőtéri ellenőrzések nyűgjén kívül az amerikai emberek világa egy jottányit sem változott, hacsak nem egy barátjukat vagy családtagjukat veszítették el a támadásban.

Társadalmunk szövevényes rendszere éppen olyan, morfondírozott tovább John, mint azok a gyönyörűséges, harmatcseppektől csillogó pókhálók, amelyeket még kissrác korában, nyári hajnalokon talált mindig a hátsó udvarban. A hatalmas, lenyűgöző, bonyolult alakzatok egyetlen gyufa érintésére összeomlottak, a póknak pedig nem volt más választása – már ha túlélte az esetet –, mint hogy a semmiből fonja újra az egészet. Az ellenségeink is így gondolkodtak, és ennek megfelelően szőtték a terveiket… És végül teljes sikerrel jártak.

John kidobta a második csikket a kocsi ablakán, meggyújtott egy újabb szálat, és elhajtott a város felé, hogy jelentse a házát ért támadást, és felküldesse Jimmel a hullaszállítót a holttestekért.

Az általános iskolánál már most kialakulóban volt a napi levesre várók sora, bár a fejadagok kiosztása mindig csak délben kezdődött. Egy disznó teteme lógott egy közeli fáról, első ránézésre még süldőnek sem látszott. Már teljesen lecsupaszították, bár végül a csontjai is belekerülnek majd a levesbe.

A sorban állók mára egészen csont és bőrré soványodtak, mindenki kezdett embertelen mértékben lefogyni. Sokan alig-alig bírták előrevonszolni magukat a sorban, a városban pedig egyre több gyerek hasa fúvódott föl a koplalástól. A járdaszegély mellett vagy fél tucat holttest feküdt a hullaszállítóra várva; már az alapvető végtisztességet sem kapták meg, egy lepedőt sem terítettek rájuk. John egy férfit látott három gyerekkel, akik szülők híján nem számíthattak senkire. Egy nő is feküdt mellettük felvágott erekkel, nyilvánvalóan öngyilkos lett.

John az autópályán menetelő nőre gondolt… Carol volt a neve. Valószínűleg már rég véget vetett az életének.

A menekültközpont lassan kezdett kiürülni; a lakók közül sokan a halott helyiek elhagyott házaiba költöztek be.

Ez a rövid utazás a városon keresztül, az iskola előtt heverő holttestek vagy a koszos, szeméttel teli utcák látványa bőven elég volt, hogy John átérezze a közelgő összeomlás fenyegetését. A szokásos karbantartás híján az utcák alatti csatornákat eldugította a törmelék. Időközben néhány fa is kidőlt, a törzseket azonban csak annyira takarították el az utakról, hogy egy autó még éppen elférjen mellettük. Az általános iskola előtt magasodó szépséges fenyők közül is kidőlt egy az utca túloldalán álló Front Porch bisztró tetejére. Épp csak annyit vágtak ki és hordtak el a törzsből, amennyi a forgalom zavartalan fenntartásához kellett, a többit otthagyták az úton.

A bisztró megrongált tetejét senki sem próbálta meg rendbe hozni, így mára az épület belső tere teljesen kiszolgáltatottá vált az időjárás szeszélyeinek. A fosztogatók többször is betörtek már a romos épületbe, és újabban élelem után kutatva az étterem régi zsírszűrőinek tartalmát próbálták kikaparni.

John szíve minden alkalommal majd megszakadt, amikor elhajtott az egykori bisztró előtt. A kis bisztró annak idején állandó helyet foglalt el a reggeli rutinjában. Mary persze teljesen kiakadt volna, ha tud John baconből, tojásból és krumplilángosból álló titkos reggeli lakomáiról, de John annyira szerette a helyet, hogy képtelen volt lemondani róla. A tulaj egy tiszteletre méltó, becsületes munkásember volt, aki annak idején egy kis betonlyukból indult egy sarokkal arrébb, hogy végül felépítse saját bisztróját, amely aztán egyet jelentett a minőségi reggelivel Black Mountain városában. A visszatérő vendégek között sok kamionos, építőmunkás és bolttulajdonos is volt, John pedig általában egymagában képviselte a pedagógusszakmát. Hányszor ugrott be ide egy szál cigivel kiegészített jó kis reggelire, a szokásos baráti poénkodásra és a tulaj által saját kezűleg faragott ügyességi játékok vagy trükkös rejtvények megfejtésére, még mielőtt bement volna a délelőtti előadására (és persze miután elvitte a gyereket a suliba)?

– Az volt a szép világ – sóhajtott fel.

A bank parkolóját a következő sarkon mára közel teljesen elborították a gyomok, bár a menekültközpontban lakó gyerkőcök szorgalmasan gyomlálták a pitypangokat egy-egy ingyen falat reményében. A bank egy helyi tulajdonú intézet volt az egyre ritkább, kihalófélben lévő fajtából. A tulajdonos Land Rovere vastag por- és sárréteg alatt még mindig odakint parkolt előtte.

John elhajtott Hamid boltja mellett. Néhány kocsi, egy Volkswagen Bogár és egy rozsdás ’65-ös Chevy állt előtte pár moped mellett. Hamid pár doboz cigiért cserébe szerzett magának egy öreg generátort, majd néhány újabb dobozért sikerült megjavíttatnia. Igencsak nagy esemény volt a városban, amikor először beindította, és a bolt fényei halványan újból világítani kezdtek. A termelt árammal most egy hűtőszekrényt és a benzintartályok egyik szivattyúját működtette. John azonnal mérlegelte, hogy megkéri Hamidot a maradék inzulinampullák tárolására, de Makala végül lebeszélte. A generátor sajnos csak szakaszosan működött, sokszor leállt, majd újraindult, a gyógyszert pedig összességében jobb volt stabil tizenhárom fokon tartani, mint négyen, ami bármelyik pillanatban felkúszhatott tizenötre vagy akár húszra, mielőtt hirtelen nulla alá esne.

John öreg cimborája mégsem állta meg, hogy ne segítse ki, ahol csak tudta, John pedig minden alkalommal koldusnak érezte magát, amikor betért hozzá. Tudta, hogy sosem viszonozhatja a szívességet.

– Ezt a kedvenc lánykámnak – mondta mindig Hamid, amint egy újságpapírból hajtogatott csomagban némi jeget nyomott John kezébe. Jég, fél kiló kincset érő jég, hogy a megmaradt ampullákat egy ideig pár fokkal hidegebben tárolhassák.

– Még mindig jövök neked húsz dollárral – válaszolta minden alkalommal John, Hamid viszont csak mosolygott. Jól tudta, John családja min megy keresztül, hisz neki is voltak lányai, és büszke volt, hogy amerikaiként kisegíthet egy jó barátot.

Makala. Érdekes, John nemigen gondolt rá az elmúlt pár napban. A saját koplalásom lehet az oka, gondolta. Először mindig a test nélkülözhető funkciói állnak le, John pedig a Mary halála óta eltelt négy év alatt már hozzászokott az önkéntes cölibátushoz. Érezte, hogy Makala nem közömbös iránta; gyökeresen más körülmények között már egész biztosan együtt lettek volna, a jelenlegi világban ez azonban egészen másképp működött. Mindemellett a családban beállt törékeny egyensúlyt sem akarta felborítani. Jen mégiscsak Mary anyja volt; hogy reagálna minderre? És a lányok? A család barátjaként már egészen megszerették Makalát, de mint valami több? Édesanyjának emléke Jenniferben már most is távoli volt, Elizabeth viszont egy borzasztóan sebezhető korban, tizenkét évesen vesztette el Maryt, a szobájában pedig a mai napig legalább fél tucat bekeretezett képet tartott az anyjáról. Az egyik máig minden alkalommal megérintette Johnt: egy szépséges keretbe foglalt fénykép volt Mary középiskolai ballagásáról. Bár a színei kissé már megfakultak, a képen mindig ugyanazt a lányt látta, akit a főiskolán megismert.

John bekanyarodott a városháza épületegyüttese elé. A kinti generátor hol magasabb, hol mélyebb hangnemben zúgott, az aktuális energiafogyasztástól függően.

Az egyik tűzoltóautót épp mosták: a szerelőknek végre sikerült kioperálniuk az elektronikus elemeket a motorból, és pár régi-új alkatrész beszerzésével tíz napja újra életet leheltek a járgányba.

John besétált az épületbe. Charlie-t az irodájában találta, kempingágya bevetetlenül állt a sarokban. John beléptére hirtelen felnézett.

Charlie mára legalább tizenhárom kilót vagy még annál is többet fogyott, arca egészen beesett. Teli bögrét tartott a kezében, ránézésre valami gyógyteával.

– Két halott a házamnál, reggel lőttem le őket – tért egyből a tárgyra John.

– Csak ma reggel ez már nyolcat jelent – válaszolt rekedten Charlie.

John leült és a cigisdobozát bámulta. Tizennégy szála maradt, ebből egyet Charlie felé nyújtott, aki azonnal el is fogadta.

– A fenébe is, Charlie. Legalább egy plusz fejadagnyit enned kellene.

Charlie a fejét rázta.

– Hamarosan már úgyis mindegy lesz.

– Mire gondolsz?

– A Horda minden jel szerint erre tart.

– Micsoda?

– Don Barber pár órája felszállt a felderítő gépével, hogy híreket hozzon, és felmérje a helyzetet a 40-es autópálya irányából Hickory felől; még nem ért vissza. Négy napja egyetlen menekült sem állt a barikád túloldalán. Tegnapelőtt majdnem százan voltak, tegnap már kétszáznál is többen, mintha menekülnének valami elől. Gyorsan terjed köztük a szóbeszéd, hogy Morgantont az utolsó morzsáig kisöpörték, mint egy rohadt középkori fosztogatás. Ja, és az éjjel újabb lövöldözés volt az autópályán.

– Ez lassan szinte mindennapossá válik – mondta hidegen John.

– Ez most más volt. A kevés keletre igyekvő közül az egyik. Nagydarab pasas, elég jól tápláltnak tűnt.

– Mi történt?

– Washington szúrta ki. Ösztönösen riadót fújt benne valami, aztán rájött, hogy már látta a fószert egy nappal korábban átkelni nyugat felé. Épp azért jegyezte meg, mert ránézésre szokatlanul jó erőben volt. Amikor tegnap kelet felé igyekezett pár másik menekülttel, Washington beállt a fegyveres kísérők közé, és adta egy kicsit a gyanútlant. A pasas szinte megállás nélkül kérdezgette. Mekkora a lakosság, mennyi élelem maradt, van-e szervezett védelem.

– Kém?

– Pontosan.

– Washington még a barikád előtt megpróbálta letartóztatni, és majdnem ott is hagyta a fogát. A pasas egy kicsi, .22-es kaliberű marokpisztolyt rejtegetett a kabátujjában, egy olyat, amit Washington csak „régi strici Coltnak” hív. Az első lövés el is találta, mielőtt Washington lepuffanthatta volna az ipsét.

– Azért jól van?

– Az oldalát érte a golyó. Kellor szerint ha pár centivel beljebb találja el, a mai viszonyok közt már nagy bajban lenne.

– Most hol van?

– Fenn a főiskolán.

– Azt hiszem, föl kellene mennünk.

Charlie bólintott, és bár a campus nem volt túl messze, mégis inkább beültek az Edselbe.

Az út a főiskoláig újra a még csak pár hónapja elveszett régi világra, a napi körülbelül hat kilométeres ingázásaira és a tükörtojásos baconre emléztette Johnt. Milyen mennyei is lenne az most!

Mindezt majdnem meg is osztotta Charlie-val. Mára az emberek gondolatai állandóan, már-már betegesen az étel körül forogtak, de újabban hivatalos szabály tiltotta, hogy beszéljenek róla: az említése súlyos etikai vétségnek számított. Lassan mindenkit az őrületbe kergettek a „ha majd jobbra fordulnak a dolgok, ezt és ezt fogok enni itt és itt” jellegű beszélgetések.

Ahogy befordultak a North Fork útra, két újabb, ezúttal letakart testet pillantottak meg az egyik ház előtt.

– Istenem, csak nem Ellioték? – sóhajtott Charlie.

Három csontsovány, felfúvódott hasú gyerek álldogált a ház előtti füvön. Az egyik szomszéd állt mellettük és karolta át mindhármukat. Az éhező, puffadt hasú gyerekek az utóbbi időben városszerte egyre gyakoribb jelenségnek számítottak. Kellor doki korábban felvilágosította Johnt az ödémáról: a szervezet elgyengülésével folyadék halmozódik fel a szövetekben. Régen John mindig elkapcsolta a tévét, ha valamelyik gyermekmentő segélyszervezet reklámfilmjében efféle képeket mutattak. Felfúvódott hasú gyerekekkel eddig általában mindig Afrika vagy Ázsia valamelyik katasztrófasújtotta térsége kapcsán találkozott. John belegondolt, hogy a világ egy távoli pontján, ahol most is van áramellátás, a tévében vajon épp ugyanezeket a képeket mutatják-e az aktuális felirattal: „Adakozzanak az éhező amerikai gyerekek megsegítésére!”

A gondolat egyből visszarántotta a valóságba. Vajon a tengeren túli barátaink, akiket számtalanszor, viszonzást nem remélve húztunk ki a bajból, most a segítségünkre sietnek? Vajon valóban úton vannak az élelemmel megrakott teherhajók? Netán csönd, vagy még rosszabb, hangos nevetés, káröröm lebeg az egész katasztrófa fölött?

– Elliot sírásóként plusz fejadagokat kapott, kettőt is, hisz naponta kettőt ásott – mondta Charlie megszakítva John gondolatmenetét.

– Amiket aztán hazavitt a feleségének és a gyerekeknek – mondta halkan John.

Lassítás nélkül hajtottak tovább.

Elhúztak három fiatal, tizenéves srác mellett; kettőjük .22-es kaliberű, a harmadik egy sörétes puskát tartott a kezében. A legkisebbnek szintén fel volt puffadva a hasa. Mindhárman óvatosan lopakodtak és kémleltek föl a fákra és az összegabalyodott telefon- és áramvezetékekre.

Mókus és nyúl mostanra szinte alig maradt a városban, és lassan már a madarak is a levesbe kerültek. John vadászatai is egyre kevesebb sikerrel jártak, hacsak nem merészkedett mélyebbre és mélyebbre a Pisgah-erdőbe. Már a gondolatra is összeszorult a gyomra; Zach például közel teljesen üres hassal múlt ki, John pedig tegnap Gingerrel, a saját kutyájával is majdnem összeveszett egy sikeresen meglőtt nyúlon. A kutya végül csak a csontokat kapta meg, miután Jen az utolsó falat húst is lekaparta róla a nyúlpörkölthöz.

– Kezdünk kifogyni a kiskaliberű lőszerből – mondta Charlie, miközben elsuhantak a három fiú mellett. – Akinek .22-es kaliberű fegyvere van, az nem túl gyakran szedte elő a szekrényből, és a legjobb esetben sem igen tartottak otthon ötven-száz tölténynél többet. Ha jól hallottam, ma egy mókus vagy nyúl már öt töltényt ér.

Johnnak szerencsére még volt néhány száz, de sörétes lövedékből ő is kezdett kifogyni. A nagyobb kaliberű fegyvereket más célra tette félre.

A campus kapuját eltorlaszolva találták. Az őrködéssel megbízott diákok ezelőtt általában felismerték a kocsiját, és megállás nélkül átengedték. Ma nem így történt. Megállították, majd az egyik őr átsétált a vezető felőli oldalra, és benézett az utastérbe, míg a másik egy .12-es kaliberű puskával kicsivel távolabbról követte az eseményeket.

– Jó reggelt, uram. Minden rendben?

– Rebeka, igaz?

– Igen, uram.

A lány benézett a hátsó ülésre, majd bólintott, mire két másik diák beindította az úttorlaszként szolgáló Volkswagent és arrébb álltak vele, amíg az Edsel áthaladt a kapun. A kocsi rögtön ezután visszagurult, újból lezárva az átkelőt.

– A srácok egyre óvatosabbak.

– A tegnap éjjeli tömeges betörési hullám után nem is csoda – mondta John. – Isten tudja, hány sikeres támadásról szerzünk még ma tudomást. Egész családok heverhetnek holtan a saját házukban.

– Azt hiszem, nyugodtan feltételezhetjük, hogy a Horda már bejuttatott néhány embert a városba, és sikeresen felmérte a helyzetet. Valószínűleg érdemesnek ítélnek majd egy látogatásra, mielőtt még tovább vonulnának Asheville felé. Néhányan akár elhagyott házakba is befészkelhették magukat, hogy kikémleljék, mivel készülünk a fogadásukra.

Ráfordultak a Gaither Hall felé vezető útra. A milícia már csatarendben állt. Az alapvető kiképzésen már rég túl voltak, épp a fedezettüzet és a visszavonulást gyakorolták a könyvtár előtt. Washington föl-alá járkált előttük utasításokat harsogva, amikor John befordult az épület elé és leállította a kocsit.

Washington megpördült, majd egymás után mindketten átestek a Johnt még mindig eléggé idegesítő tisztelgés rítusán.

A gyerekek mindenhol ott voltak. A fűben lapultak, a fák mögött, a kocsik alatt, és az épület emeleti ablakaiban. Valamivel távolabb az úton, a lányok kollégiumának környékén John meglátta a milícia „B” századát, a vörös alakulatot. Nagyjából egy tucat működő járművük volt, köztük néhány mezőgazdasági kisteherautó, és jó pár Volkswagen Jimmie Bartlett jóvoltából. Az egyikre egy egyértelműen csak gyakorlatokhoz használt műgéppuskát szereltek fel – egy „technikai fegyvert”, ahogy Szomáliában hívták.

Washington felemelte a megafonját.

– Malady kapitány. Most!

Kevin Malady azelőtt a főiskola könyvtári asszisztense volt. Széles és robusztus vállai, sűrű fekete haja és karakteres arcéle miatt sokak szerint egyértelműen Schwarzeneggerre hasonlított, a srácok körében pedig gyorsan el is terjedt a beceneve: Conan, a barbár könyvtáros. Egy műszaki egység tagjaként őrmesteri rangban szolgált Irakban még 2003-ban. Nemrégiben mondott fel a főiskola könyvtárában, hogy beiratkozhasson a Princeton teológiai szemináriumára. Ehelyett most a „B” század másodtisztje volt.

A szimulált támadást figyelve jól látszott, hogy nem ma kezdte a dolgot. A gyakorlat szerint a technikai gépágyú fedezettüzet adott, míg egy hóekével felszerelt kocsi egyenesen belehajtott a barikádot szimbolizáló akadályba.

A jármű természetesen megállt; Washington a hangosbeszélőn bejelentette, hogy a barikádot áttörték.

Malady ekkor vezényelte ki az egy helyben álló autók mögött rejtőző egységeket, amelyek megrohanták a barikádot.

Néhány hónappal ezelőtt mindez csak szerepjáték lett volna, a diákok pedig végig nevetgéltek, zajongtak és kiabáltak volna alatta. Most már semmi ilyesmi nem történt. Síri csöndben követték a tisztjeiktől, sok esetben korábbi hadviselt tanáraiktól és egyéb egyetemi dolgozóktól érkező utasításokat. A véderő most visszavonult, hogy a támadókat ezáltal megpróbálja az úgynevezett „halálzónába” csábítani a valódi barikád esetleges áttörése esetén. Ez nem volt más, mint a barikádtól nem messze, az autópálya mellett pár száz méteres hosszúságban emelt zajvédő fal, amely eredetileg a konferenciaközpontot zavaró forgalom hangjait volt hivatott tompítani.

Washington már korábban kijelölte a tüzelési pozíciókat a fal túlsó oldalán. A helyszín szimulációjaként a campus néhány éve épített új kápolnája szolgált (ebben a kápolnában volt látható Ben Long, a híres festőművész freskója, A tékozló fiú hazatérése is). A diákok a jeladásra hirtelen előbújtak a tető takarásából.

– Ez az! – kiáltotta Washington. – Amint előbújnak a fal tetején, a maguké a tüzelési túlerő. Sorozzák meg őket gyorsan és keményen, gyorsan és keményen. Keltsenek pánikot!

A gyakorlat lassan széthullott, a srácok csak álldogáltak, nem volt ugyanis semmi realitás, vaktöltények vagy lézeres csataszimulációs eszközök.

Eleinte paintballgolyókat használtak, de két nap alatt a teljes készlet kifogyott.

Washington belefújt a sípjába.

– Lelépni! Ennyi volt, egy óra szünet. Ebéd pontosan délben.

John megdöbbenésére ekkor egy fuvolás kezdett játszani, amibe még a háta is beleborsódzott. A D’Inzzenzo kölyök volt az, nem is a főiskolások közül való, csak egy helyi srác a hagyományőrző társaságból, aki mindig szeretett a campus körül lődörögni. Washington megkedvelte, mostanra pedig ő lett a milícia hivatalos fuvolása; a gyakorlat befejeztével a Yankee Doodle-t{38} kezdte játszani.

– Jó kis induló – mondta Washington, amikor John végigmérte a polgárháborús katonai sapkát viselő kölyköt. – A srácok imádják, és jót tesz a morálnak.

Egyszerre diákok bújtak elő az épületekből és a különféle fedezékek alól, mindannyian fegyverrel a kezükben. A felszerelés általános fejlesztésen esett át. Legtöbbjük immár félautomata és nagyobb kaliberű fegyvereket viselt, a „B” század nagy részének pedig vadászpuskái voltak, jó néhány távcsővel együtt. Charlie már bejelentette, hogy krízis esetén a kapitányságon egyelőre elzárva tartott automata fegyvereket is Washington rendelkezésére bocsátja majd. Néhányan a lakosságból is csatlakoztak a századhoz. Egy öreg vietnami veterán egy valószínűleg illegális M16-os automata gépkarabéllyal jelent meg, azt mondta, amíg ő maga használhatja, örömmel beáll a milícia soraiba.

Mára már mindkét század kiegészült hadviselt önkéntes veteránokkal, egészen a koreai háborúig visszamenőleg, ami majdnem száz új katonát jelentett. Bár ők már semmiképp nem voltak mai rókák, valódi harci tapasztalatuk volt, és többnyire rajparancsnoknak és szakaszvezetőnek voltak beosztva.

A legendás Franklin klánhoz hasonló, egy ideje már csak a túléléssel foglalatoskodó családok házi kardkovácsolásra, aknák, egyéb robbanószerek és PVC-csövekből álló gránátvetők készítésére tanították a diákokat. A városi polgárháborús hagyományőrzők nagy bánatára eddig még nem sikerült valódi ágyút szerezniük, de jelenleg is lőporgyártáson dolgoztak a fenti fegyverekhez, és egy kerekeken mozgó acélcsőből álló házi ágyút próbáltak összeeszkábálni, amellyel kartácstűz alá vehették a betolakodókat.

A diákok a szünet hallatán pillanatokon belül visszavedlettek azokká a fiatal srácokká és lányokká, akik eredetileg voltak, néhányan hangosan nevettek és barátian csipkelődő megjegyzésekkel bombázták egymást. Tucatnyinál is több pár szinte azonnal egymásra talált. Néhányan közülük teljesen nyíltan, egymás derekát átölelve indultak el a természettudományi kar épülete mögötti erdő felé.

– Nagy vihar készül, Johnnal pedig úgy gondoltuk, jobb ha benézünk ide – szólt rekedt, gyenge hangon Charlie.

Washington bólintott, majd hármasban elindultak a Gregor diákszállótól a régi kőhídon át vezető árnyékos úton a Gaither Hall felé. John mindig is különösen szerette ezt a helyet. Annak idején számtalanszor üldögélt itt a hídon, és csak figyelte, ahogy a patak játékosan csordogál alatta. Egy-egy diák mindig megfordult erre, a hely pedig alapjában véve is kellemes volt az üldögélésre, beszélgetésre a gyerekekkel, elszívni egy cigit egy másik bagóssal… Mivel a campuson nem volt dohányzásra kijelölt terület, ezzel valójában meg is szegték a főiskola szabályzatát. A dékán már rég nem piszkálta Johnt ilyesmivel, a rektor pedig valamelyest még hasznosnak is ítélte a dolgot; látta Johnban a tantestületi tagot, aki egy kisebb szabály közös megszegésével egy lépéssel közelebb kerülhetett a diákokhoz.

Bementek a rektori irodába Dan Hunthoz. Dan manapság már nem járt be túl gyakran a campusra, bár a háza csak fél kilométerre volt. John, Abel tiszteletes és Washington állandó könyörgése ellenére a rektor feleségével együtt megfogadta, hogy nem fogadnak el többletfejadagokat, mondván, hogy az élelmet az utolsó grammig a katonáknak és az önkénteseknek kell juttatni. Tipikus, a végletekig nemes gesztus volt ez tőlük, aminek következtében azonban lassan az éhhalál szélére sodródtak.

John, Washington és Charlie besétáltak a szobába, és leültek a konferenciaasztal köré. Szinte ugyanebben a pillanatban kintről mély zúgás és ismerős pöfögés ütötte meg a fülüket: azonnal felpattantak, és az ablakhoz siettek.

Don Barber és Aeronca L–3-as repülője volt az, szárnyain és törzsén a most is jól kivehető azonosító csíkokkal. Épp a Kilátó-hegy csúcsa fölött húzott el, majd alábukott a szoros szűk völgyébe. A fák fölött nagyjából tizenöt méterrel keskeny kört tett a campus fölött, tisztelgett, majd feljebb emelkedve az Ingram’s bevásárlóközpont melletti leszállósáv felé vette az irányt a város déli felén.

– Na, hadd találjam ki. Célba vett minket a Horda – mondta Washington.

Charlie és John igenlőn bólintott.

– Ez elkerülhetetlen volt; idővel így is, úgy is hallottak volna rólunk, és rájönnek, hogy talán van itt valami, amire érdemes lecsapniuk.

– Don mikor szállt fel? Úgy két órával ezelőtt? – kérdezte Washington.

– Inkább két és fél – mondta John. – A gépe nagyjából 90 km/órával repül, ami nem jó hír; ezek szerint már nincsenek messze.

Visszaültek az asztal köré.

– Az egyik srác tegnap éjjel kilőtt egy medvét – mondta Washington. – Lent van a nyári konyhán. Hús lesz ebédre, közel fél kiló mindenkinek.

John szájában azonnal összefutott a nyál. Eddig összesen kétszer sikerült medvét lőniük, és bár a húsa pokolian zsíros volt, tagadhatatlanul megtöltötte a gyomrot.

– Nagyon szerettem volna, ha a rektor úr is csatlakozik hozzánk. Felküldtem pár lányt, hogy megpróbálják rávenni… Azt mondták, csak mosolygott és visszautasította a meghívást. Sírva jöttek vissza, olyan szörnyen néz ki.

– Dan már csak ilyen – jegyezte meg halkan John. – Emellett lehet, hogy igaza is van. A gyerekeknek jó erőben kell lenniük. Ha a Horda valóban felbukkan, nem hagyhatjuk, hogy kiéhezett kiscicák módjára tántorogjanak.

– Egyébként készen állnak? – kérdezte Charlie.

Washington megrázta a fejét.

– Ez nem valami megnyugtató, a mindenségit neki – vágta oda élesen Charlie.

Washington komolyan nézett vissza rá. – Én szeretem ezeket a gyerekeket. Évek óta ismerem őket. A szíve mélyén a legtöbbjük tisztességes kisvárosi kölyök, emellett azt se felejtsük el, hogy keresztény főiskola lévén nagyon specifikus értékek és elvek alapján választottuk ki őket. A szüleik legalábbis így látták, ha a gyerekek maguk még nem is egészen értettek egyet velük. Ha viszont a kemény valóságon edződött srácok kellenek, ki tudok emelni néhányat. Az a típus, akik a charlotte-i, greensborói vagy az atlantai lakótelepeken nőttek fel. Ők egy egészen másféle valóságból érkeztek. Az efféle helyeken a tizenkét éves fiúk már egymással versengenek és egymást licitálják túl, hogy kinek melyik utcai bandába sikerült bejutnia. Tizenhat évesen sokan már a börtönt is megjárták, néhányan már apák is, a szemük halott és kemény, mint a kígyóké. Huszonöt évesen a többségük már rég halott.

– Mint a régi, beteg poén – sóhajott fel John. – „Ritka, mint nyugdíjasklubban a drogdíler.”

– Pontosan – vágta rá Washington. – Ezek a gyerekek itt két hónapja még kizárólag a jegyeikkel, a párjukkal, esetleg a főiskola utáni esküvővel voltak elfoglalva, a kicsit érettebbek pedig pontosan azzal, amit említettünk: a nyugdíjas éveik bebiztosításán munkálkodtak. Akikkel most szembekerülnek, valljuk csak be, nem kizárólag városi bandatagok. Egy efféle Horda a legaljasabb söpredéket is magához vonzza, akik szó szerint bármire képesek a túlélésért. Ehhez még adjuk hozzá az őrülteket, akikről Kellor doki beszélt. Az például eszébe jutott bárkinek is, hogy mi történt a támadás után a börtönökben? Hol lehetnek a rabok? Ne feledjük, a mi büszke országunkban a börtönlakók aránya a szabad polgárokhoz képest magasabb volt, mint majdnem bárhol máshol az egész világon. Hagynunk kellett volna őket éhen halni? Ki kellett volna végeznünk mindet? A legszigorúbb börtönökben talán éppen ez történt. Az élelem egyszer csak elfogy, a börtönparancsnok pedig felsorakoztatja őket, és inkább az utolsó szálig lelövet mindenkit, mint hogy szökni hagyja őket. A lazább intézetekben, lefogadom, hogy más volt a helyzet. A legtöbben már a harmadik napon kívül voltak a bájos kis fémkerítéseken. A pitiáner drogügyletekbe keveredett srácok persze egyből hazarohantak, de pár igazán zűrös pasas az ilyen helyeken is akad, ők pedig hajlamosak összefogni egymással. Ez a világ számukra maga a paradicsom: mindent szabad, és bármit büntetlenül megszerezhetnek, ha van pofájuk elvenni.

Washington tovább ingatta a fejét.

– A keleti régiók mára kifogytak az élelemből – folytatta. – Ha a közép-nyugati államokban lennénk, a kukorica és a megszámlálhatatlan marhacsordák földjén, jobb színben látnám a helyzetet, no de itt? Ekkora népsűrűség és ilyen kevés élelem mellett a helyzet katasztrofális. És ezeket a barbárokat – mert valljuk be, valóban azok – most egyetlenegy dolog hajtja. Megtalálni és felfalni az élelmet, és olyan szintű pusztítást végezni, amiről korábban álmodni sem mertek. Még most, ebben a szent pillanatban is ezen jár az eszük, amíg mi csak üldögélünk itt az asztal körül és a fejadagokról meg a főiskola rektorának nemes jelleméről beszélgetünk, vagy épp arról vitázunk, hogy megegyük-e a saját kutyáinkat vagy sem.

John az utolsó példára hirtelen összerezzent. Washington persze még nem tudott a reggeli történésekről, és John reakcióját sem vette észre.

Hirtelen megcsörrent a telefon.

A hang egy kissé még mindig riasztóan hatott. A három férfi egymásra nézett, végül John állt fel, a rektor íróasztalához lépett, és felvette a kagylót. Régi, tárcsázós készülék volt a negyvenes–ötvenes évekből. A kagyló kifejezetten nehéz volt, a zsinór pedig még a klasszikus, csavart vezetékek előtti időkből való szénfekete, egyenes drótokra hajazott.

– Matherson.

– John, te vagy az? Itt Tom.

– Mondd csak, Tom.

– Itt vagyok Don Barberrel. Kimentem érte kocsival, most értünk be a városházára.

– Látott valamit odafentről?

– Ne is mondd, eléggé ki van készülve.

– Fel tudtok jönni a campusra?

– Persze. Öt perc és ott vagyunk.

– Rendben.

A vonal még búgott egy darabig, amíg Jenny, a városháza telefonos kisasszonya ki nem húzta a csatlakozót, a vonal pedig süket lett.

John letette a kagylót.

– Azt hiszem, baj van. Barber mindjárt befut a beszámolójával.

A várakozás ideje alatt igyekeztek könnyedebb témákról csevegni. John az ablakban álldogált és a mai napon immár a hetedik cigarettáját szívta. A domboldalon lévő fiúkollégium épülete mögül épp öt-hat lány tűnt fel néhány fiúval. A támadás napja előtt sokan csak „magvas bandaként” ismerték őket, és nem számítottak túlzottan népszerűnek, mára viszont már senki sem cikizte őket. A társaság nagyrészt szabadidős sportokat vagy biológiát tanuló diákokból állt, és nagyon ügyes gyűjtögetőknek bizonyultak, mivel jól ismerték a különböző magokat, az ehető gyökereket és a teának is alkalmas, gyógyhatású növényeket. Az egyik lány zsebéből egy öreg és koszos könyv, egy Peterson-féle növényhatározó kandikált ki. Egy másik lány egy kosárnyi gombát tartott a kezében; mindeddig egyetlen mérgező példány sem keveredett közéjük. Az egyik srác egy lánnyal közösen cipelt egy zöld növényekkel megrakott fonott kosarat. Ők ketten egészen olyanok voltak, mint Rousseau ideális emberpárja egy olyan fantáziavilágból, ahol a civilizáció szép lassan visszafejlődött.

A veterán második világháborús dzsip, amit Tom saját hivatalos járműveként használt, befordult a kapun, és megállt a Gaither Hall előtt. Tom Barberrel együtt kipattant a kocsiból, és egyből a rektori iroda felé vették az irányt.

Barber meglátta a John ujjai közt füstölő cigarettát, és nagyot sóhajtott.

– A mindenit neki, már évek óta nem gyújtottam rá egyetlenegyszer sem… – mondta halkan. – John, szabad?

John pár pillanatig habozott, majd átnyújtott egy szálat Donnak. Összesen már csak tizenegy maradt.

Az öreg pilóta jó nagyot szippantott belőle, kifújta a füstöt, majd az asztalhoz lépett, és leült.

– Közelednek – mondta.

Egyelőre senki sem szólalt meg.

– Old Fort romokban áll, oda repültem először. Legalább ötven jármű, teli… – Elhallgatott, újra beleszívott a cigibe, majd a viszolygás jeleként gesztikulált a kezével. – Nem is találok szavakat a gazemberekre. A városközpontban voltak, az épületek nagy részét felgyújtották. Még most is folynak a harcok, de a városnak vége.

Sóhajtott, és kinézett az ablakon.

– Olyan volt, mint Korea ’51-ben. Ha lett volna egy géppuskám a madárkámon, egyetlen sortűzzel elintézhettem volna az elővédjüket.

– Elővéd? – kérdezte Washington.

Barber bólintott.

– Fiam, adj egy percet, kérlek; az agyam már nem olyan fürge, mint régen. Hadd mondjak el mindent szépen sorjában.

Mindannyian elcsendesedtek.

– Ahogy mondtam, nagyjából ötven járművük van. Ezek nagy részével a belvárosban randalíroztak, mint a valódi barbárok. Láttam, ahogy az utca közepén lövik agyon az embereket, akik a felgyújtott házakból menekültek. Az autópályán még úgy tíz másik kocsit láttam. Felém is megeresztettek pár lövést, láthatjátok is a lyukakat a gépen. Ez után úgy gondoltam, feljebb is körülnézek a 70-es út mentén, és majd csak utána kanyarodom vissza az autópálya fölött. A 70-esen nem volt valami nagy élet, bár egyértelműnek tűnt, hogy átvágtak rajta. Égő épületeket láttam, pár száz méterre az úttól még élő embereket is. Olyan volt, mintha csak gyorsan keresztülhajtottak volna az útszakaszon. Marion elég olcsón megúszta. Valószínűleg pont elég messze van az autópályától, plusz jól felszerelt barikádokkal védik a bevezető utakat. Kisebb csetepaték nyomai látszottak, de úgy tűnik, a söpredék végül meghátrált.

– Lehetséges, hogy itt is így lesz? – vetette közbe Tom.

– Nem – mondta határozottan John. – Először is, már sikerült kikémlelniük minket, és tudják, hogy vannak készleteink. Másodszor, ha Asheville-re, egy jó nagy, kifosztható városra ácsingóznak, előbb mindenképp át kell vonulniuk rajtunk. Harmadszor, errefelé vezet az út, és vissza már semmiképp sem fordulhatnak. Mariont talán későbbre tartogatják, de előtte mi vagyunk soron.

Washington egyetértőn bólintott.

– Mi történt ezután, Don? – kérdezte John.

– Tovább repültem Morganton felé, az autópálya 103-as lejárata irányába.

Don lehajtotta a fejét.

– Amikor az egész krízis kezdetén Charlotte fölött köröztem, azt gondoltam, igazán rémes a helyzet. Most rá kellett jönnöm, az mennyire más volt. Ott is nagyban dúlt a fosztogatás és a lincselés, de az emberek elsődlegesen csak tartalékokat akartak felhalmozni, vagy egyszerűen el akartak menekülni a városból. Morganton más volt.

– Mégis miért? – kérdezte John.

– Mindenki ismeri az ottani pszichiátriai kórházat, igaz?

Bólintottak. Broughan, az állami pszichiátriai intézet egy szűk kilométerre állt az autópályától. Gyönyörű, zöld pázsittal fedett park vette körül, és persze ott volt Morganton álmos, déli városkája, a főutcáján néhány csodás, háború előtti épülettel.

– Most mindez egy kibaszott rémálom.

John megdöbbent Don szóválasztásán. Ájtatos, istenfélő embernek ismerte meg.

– Mégis mit látott? – kérdezte Washington.

– Istenem… Azt hiszem, legyilkolják az embereket, és megeszik őket – suttogta Don.

Egy rövid ideig senki sem szólalt meg; az öreg csak bámult maga elé és a szűrőig szívta a cigarettáját.

– Ez nem lehet igaz – mondta Charlie szintén csak suttogva.

Don harcias pillantást vetett rá.

– Talán viccelnék ilyesmivel, fiam? – mondta élesen. – Néhány száz kocsi parkolt egy óriási körben a kórház előtti füves területen, akár egy vadnyugati szekérvár. Régi kocsik, dzsipek, kamionok, néhány kisebb teherautó. A körön belül a föld teljesen elfeketedett egy még mindig füstölgő, hatalmas máglyától. Még kora reggel volt, amikor odaértem; látszott, hogy még csak terpeszkednek a földön, és alszanak. A kórház is égett, holttestek mindenfelé. A belvárosban ugyanez, az utcák teli hullákkal. De a legmegdöbbentőbb az öreg kocsik, kamionok és motorok alkotta kör közepe volt…

Végzett a cigarettával, elnyomta egy üres kávésbögrében, majd kérlelő tekintettel nézett újra Johnra, aki egy újabb szálat nyújtott felé és egyúttal magának is kivett egyet; már csak kilenc szál maradt.

– Valami bitófaszerű tákolmányt állítottak föl. Holttestek lógtak róla… – Don remegni kezdett, és elsírta magát. – A törzsüket felvágták, néhányuknak keze-lába is hiányzott. Legalább tíz testet láttam. Mint a disznók a mészárszéken. Uramisten…

Megpróbálta összeszedni magát.

– Másokat is látni lehetett, valószínűleg foglyok voltak. Végig felém néztek, ahogy elszálltam fölöttük. Föl-le ugrándoztak és integettek, mintha egy rossz álomból próbálnának menekülni. A következő körnél lejjebb ereszkedtem, hogy jobban szemügyre vehessem őket. Épp elhúztam fölöttük, amikor az egyik mocsok fölnézett rám, és elvágta az egyik nő torkát. Úgy csinálta, hogy egész biztosan lássam. Ekkor lőttek le majdnem. Hirtelen tüzet nyitottak egy automata gépfegyverrel, és jól kilyuggatták a jobb szárnyamat. Én erre négy méter alá toltam a gép orrát, és majdhogynem levittem a fejüket, aztán megcsavartam a madárkát, és elhúztam oldalra.

Don arcán büszke mosoly futott át.

– Olyan volt, mint a régi szép időkben. Akkoriban még ügyesebben röptettem a gépeket; két, nem egészen tíz méterre álló fa közé is gond nélkül beröpültem akár telefonvezetékekkel megspékelve is.

Itt egyszerre mintha újra összeomlott volna.

– Nem akarom elhinni, amit láttam.

John sóhajtott, hátradőlt és egy pillanatra a gondolataiba merült. Kannibalizmus. Leningrádban és Sztálingrádban is felütötte a fejét, de ott mindkét esetben csak az éhségtől megháborodott civilek vetemedtek rá. Kínában is tudni lehetett hasonló esetekről, és léteztek rémisztő feljegyzések japán katonákról, akik vagy végső elkeseredésükben éltek vele, amikor az apró szigeteken elvágták őket az utánpótlástól, vagy rituálék keretében tették meg amerikai hadifoglyokkal.

– Itt ez egyszerűen nem lehetséges – sóhajtott Charlie. – Itt nem. Ez itt Amerika, az isten szerelmére.

– Márpedig igenis itt történik – szögezte le halkan John. – Miért lennénk különbek, mint mások?

– A pokolba is, amerikaiak vagyunk; itt nem történhet ilyesmi.

– Na és a Donner Pass{39}? Az Essex{40}? Jeffrey Dahmer{41}? Vagy a beteges vonzódásunk Hannibal Lecter karakteréhez? Hatvan nap kell csak áram és elegendő élelem nélkül. Még szép, hogy itt is történhet ilyesmi – mondta jéghidegen John.

– Csak valami rohadt szekta lehet. Ahogy Kellor doki is mondta, szabadon flangáló őrültek.

A Knoxville környéki szekta Keresztelő János reinkarnációjával az élen még mindig hallatott magáról. Egyre csak szaporodtak az aggasztó jelentések: egy őrült egyenesen a Messiásként hirdette magát, mások halandzsa nyelveken zagyváltak, és A jelenések könyvét bújták válaszok után kutatva. Megint mások földönkívüli-invázióról papoltak. John a Haw-völgy melletti, csupán néhány tucat családból álló kis közösségre gondolt, amely egy templom körül élt. Egyesek állították, hogy nem is olyan rég már komoly rítusok közepette osztották meg egymással az áldozatnak szánt kígyókat. Teljesen elszigetelték magukat a városi közösségtől, azt mondták, ez a vég, és hogy Isten haragja csap le ránk. Ma már senki nem mert a búvóhelyük közelébe merészkedni. John el sem tudta képzelni, mit művelhetnek odafönt.

– Már nincs semmi vesztenivalójuk – folytatta. – Az egész ország statárium alatt, ők pedig mindeddig fosztogattak, gyilkoltak és nőket erőszakoltak meg. Tudják, hogy ha a civilizáció mégis fölülkerekedik a krízisen, ha a rend bármilyen formában visszatér, mindannyiukat a falhoz állítják majd. Nekik már mindegy. Ehhez még számítsuk hozzá az általános rémületet. Mi végül is rájöttünk, hogy EMP-támadás történt, de mások… Azok, akik már korábban sem voltak teljesen tiszták? Az ő szemükben mi az, ami történt? Isten besokallt, Gaia, a Föld lelke végleg kiborult, netán eljött a sátán birodalma?

John hirtelen észrevette, hogy önmagát is sikerült a hisztéria határáig hergelnie, a keze enyhén remegni kezdett. Elővett egy újabb szál cigit, egy másikat pedig kérés nélkül átnyújtott Donnak.

– A sátán átvette az irányítást. Talán a vezetőjük is ezt hirdeti nekik. Isten hátat fordított Amerikának, a sátán diadalmaskodott, innentől tehát mindent szabad. Azt viszont nem hiszem, hogy mindannyian valóban bevennék a dumát: szeretném hinni, hogy a bandatagok többsége legalább annyira elborzad a saját vezetőitől, mint mi. Az mindenesetre biztos, hogy a vezérek kiválasztottaknak hirdetik magukat, akár Istenre, akár a sátánra, akár bárki másra hivatkoznak.

– Ez valóban maga a téboly – suttogta Charlie.

– Gondoljatok csak Jonestownra{42}. Bár nem az Egyesült Államok területén éltek, az ottaniak is mind amerikaiak voltak. Közel ezren mérgezték meg magukat, mert egy nyomorult őrült azt mondta nekik, ez Isten parancsa – folytatta John. – Elég jól ráijeszteni az emberekre és elvenni tőlük minden megszokott kapaszkodót, amit már teljesen maguktól értődőnek gondoltak. Az elmúlt hatvan nap után lefogadom, hogy legalább egy tucat hamis próféta rohangál szabadon az országban követőket toborozva maga köré. Ha csak a túlélők egy százalékának minden tizedik embere áll mögéjük, több százezer fel-alá vonuló és harácsoló barbárral kell számolnunk, mi pedig halálra rémülve, fejvesztve menekülünk előlük. A pokolba az ellenségeinkkel, akik ezt tették velünk; sajnos nagyon is jól ismertek bennünket – sóhajtott John. – Túl jól ismerték az emberi természetet és a civiláció törékenységét; pontosan tudták, milyen nehéz lesz megvédeni mindazt, amit felépítettünk. És erről elfeledkeztünk.

Mindenki hallgatott, míg Don végül fel nem riadt.

– Ezután visszarepültem az autópálya fölött – mondta halkan. – Morgantonban, Old Fortban és az úton nagyjából kétszázötven járművet számoltam.

– Az körülbelül ezer-ezerötszáz ember – mondta Washington.

– Ne felejtsük el: hadviselt tüzérségi felderítő vagyok, tudom, hogyan kell számolni, és mindent kiszúrok.

– Ebben egy percig sem kételkedtünk – mondta Charlie.

– Helyes. Akkor most a taktikailag aggasztóbb hír…

– Hátulról támadnak – mondta John.

– Pontosan. Ezért repültem be ebből az irányból a visszaúton. Két tucat járművet számoltam a hátsó földúton a hegyek lábánál, az Andrews-gejzír mellett. Néhányat az elhagyott betonúton is kiszúrtam, és pár még följebb volt, ahol a régi földút keresztezi a síneket. Kiszagolták a hátsó bejáratot, ráadásul nem csak az autópályán.

– Mi a helyzet a régi gyalogösvényekkel? – kérdezte Charlie.

Don a fejét rázta.

– A lomboktól nem sokat látni – mondta.

– Nem hinném, hogy rájuk bukkantak volna – szólt közbe Washington. – Hacsak nincs velük néhány helyi srác, azok a régi ösvények csak útvesztők. Szerintem megmaradnak az elhagyott betonútnál és a kicsivel északabbra lévő régi földútnál, a vasúti töltésen pedig mögénk kerülnek: ott fognak először lecsapni.

– Egyetértek – mondta Charlie.

– Ha tényleg így akarnak bekeríteni, késő délutánra már itt is lehetnek – mondta Don.

John bólintott.

– Ügyes katonai vezetőjük lehet, valaki, aki érti a dolgát, és mára alaposan felderítette a gyenge pontjainkat. A bekerítés jó nyitómanővernek tűnik. Pirkadat előtt fognak támadni – folytatta John –, hátha álmunkban érnek mindket. Don repülőgépe valószínűleg elárulta nekik, hogy a védőket figyelmeztették a jöttükre, épp ezért inkább gyorsak lesznek, mint hogy túl sok időt hagyjanak a felkészülésre. Reménykedhetünk, hogy csak egy jó nagy banda, amelyik a túlerőre és a meglepetés erejére épít, de nagyon úgy tűnik, hogy leszerelt katonák is vannak közöttük. A legrosszabb esetben néhány kiképzett felderítőjük is van, akik jó előre feltérképezik a helyet, a védelmet, a megközelítési útvonalakat, és komolyan megtervezhetik a támadást. Az előőrsük még Old Fortban van, hogy biztosítsa a terepet a később érkezőknek. Lefogadom, hogy az előretolt egységeik késő délután itt-ott már megmutatják majd magukat, nekünk pedig kívül kell tartanunk őket a potenciális frontvonalon. Ha hagyjuk, hogy kikémleljék a védelmünk valódi erejét és a pozícióinkat, sokkal nehezebb lesz megállítani őket. Ma éjjel Old Fortban táboroznak, és darabokra szedik a várost, aztán kicsivel pirkadat előtt mi következünk.

– Várni fogjuk őket – mondta élesen Washington, és felállt.

– A milícia kapjon bőségesen enni, és mindenki még ma foglalja el a pozícióját. Washington, erről a védelmi helyzetről már beszéltünk, mindketten tisztában vagyunk a tervvel. Egy órán belül össze kell hívni a tiszti eligazítást. Tom, ideje elkezdeni az evakuálást a visszavonulási vonalunkon az öreg dűlőúton kívüli házakból, ahogy megbeszéltük. Charlie, töltsd fel a tartalékos csapatokat mindenkivel, aki még hadra fogható. Mr. Barber, remélem felkészült rá, hogy a nap nagy részében a levegőben maradjon. Szálljon magasan, jó magasan, és tartsa szemmel a csapatmozgásaikat – mondta John.

Washington halvány mosollyal az arcán nézett körbe a szobában. Charlie egészen összezsugorodott a soványságtól; nem szólt, de a tekintete mindent elárult. John átvette a parancsnokságot.

– Uraim, azt hiszem, ideje munkához látnunk – mondta John.

Tom Donnal az oldalán visszaindult az autója felé.

Washington Johnra és Charlie-ra nézett.

– Uraim, úgy érzem, fontos lenne, hogy a következő istentiszteleten önök is részt vegyenek. Ahogy az utána következő vacsorán is.

Két órával később túl voltak a tisztek eligazításán és egy térképes gyakorlaton is, amire Black Mountain 1:25 000-es arányú geológiai térképét használták az egyik apró városi térképboltból. A tisztek mind az asztal fölé hajoltak, John pedig végre úgy érezte, mindenki pontosan érti a feladatát. A szakaszvezetők közül néhányan a diákok soraiból kerültek ki, ott volt például Jeremiah és Phil is, akiket hadnaggyá léptettek elő az „A” század első és második szakaszainak élére. A többiek veterán tisztek voltak a városból, jó néhányan megjárták a Sivatagi Vihart, páran még Vietnamot is.

Az eligazítás után John besétált az étkezőbe. Különös, de a terem nagyjából még mindig ugyanúgy nézett ki: a helyén volt a pult, ahol annak idején lézerleolvasó ellenőrizte a srácok ebédjegyét, megmaradtak a kerek ebédlőasztalok, és az ételosztó ablakokhoz vezető kétszárnyú ajtók is.

A teremhez Johnnak sok boldog és néhány igazán megrendítő emléke is kapcsolódott. Amikor annak idején ismerkedni kezdett a főiskolával, nem egészen azzal találkozott, amit jó előre elképzelt magának. Eleinte tartott tőle, hogy a régi parancsnoka a nagy sietségben, hogy Mary szülővárosában szerezzen neki állást, valamiféle fundamentalista sejt kellős közepébe juttatta. Nem mintha amerikaiként ez ellen bármi komoly kifogása lett volna filozófiai szinten, de végső soron mégis csak egy katolikus New Jersey-i gyerek volt. A félelmei végül tökéletesen alaptalannak bizonyultak, a főiskola pedig a legbarátságosabb lelkületű hely lett, ahol egész életében dolgozott.

Tárt karokkal fogadták be egy olyan közösségbe, ahol mindenki a baráti, észérvekre épülő viták őszinte híve volt. Bár voltak az átlagnál kissé könnyebben ítélkező személyiségek is, a nagy többség Krisztus tanításainak valódi szellemére hivatkozva teljesen nyitott gondolkodású volt, ami igencsak ellentétes volt a külvilág „dilinyós déliekről” alkotott általános képével. Mindannyian a diákok érdekeit igyekeztek elsődlegesen szem előtt tartani. A főiskola jobb munkahelynek bizonyult, mint amilyenről John álmodni mert volna, és most, ebben a szent pillanatban újból rádöbbent, mennyire szereti az ittenieket, különösen az asztaloknál terepszínű ruhákban üldögélő, fegyvereiket maguk mögött a falnak támasztó „gyerekeket”.

A tanári karban bevett szokás volt ilyen alkalmakkor a diákok közé ülni, és együtt nevetni, vitázni, érvelni, játékosan ugratni és stimulálni őket.

Mielőtt még átjelentkezett volna a sokkal kompetitívebb Duke Egyetemre, Mary itt töltötte első egyetemi évét, szóval szinte hazai terepen járt, amikor később visszaköltöztek a városba. Néhány idősebb professzor még tanította is annak idején. Az utolsó időszakban gyakran feljött a campusra, hogy Johnnal együtt ebédeljenek, az asztalukat pedig mindig nagyon hamar körbevették a diákok. Akik tisztában voltak az állapotával, búcsúzáskor gyakran csak egy csókot adtak Mary homlokára, vagy finoman megölelték. „Minden nap imádkozom önért!” – tették hozzá kedvesen.

Aztán egyszer csak nem volt többé közöttük.

Az azóta eltelt négy év is tartogatott azért boldog napokat – ott volt a sok-sok közös ebéd és a tanári kar által előadott teljességgel komolytalan, de valamiért mégis mindig megható jelenetek a végzősök diplomaosztóját megelőző nap reggelén.

De most…

A büfé előtti terület le volt zárva, az ételkiadás átkerült a helyiség másik végébe a hátsó ajtónál összetolt asztalokkal együtt. A kültéri grillsütőn vadul füstöltek a medvehússzeletek. A diákok nagy része már megkapta a tányérját egy-egy gondosan levágott szelet hússal, némi zöldséggel és egy bögre gyógyfüves teával. Ennél többre nem számíthattak, bár a teljes adag még így is közel fél kiló húst jelentett fejenként, míg a városban mindenki másnak be kellett érnie nagyjából harmincgrammnyival némi híg levesben.

Mindennek ellenére a gyerekek mind megtartóztatták magukat: egyelőre egyikük sem vágott bele a tányérján heverő húsba. Egymás közt beszélgetve, nyugodtan üldögéltek az asztalok körül, és egyikük sem ért az ételhez.

John Charlie-ra nézett.

– Enned kell – mondta ellentmondást nem tűrőn.

– John?

– Charlie, enned kell.

Finoman maga elé lökdöste, és együtt beálltak a sor végére. Rövid időn belül meg is kapták a rájuk eső, egész pontosan méretre vágott adagot. John egyből kiszúrta a mérleget, amit a szakácsok a húsvágó pult mögött használtak. Mielőtt tányérokra tették volna őket, minden szeletet rádobtak és lemértek. A húsok valószínűleg csak pár grammal tértek el ide vagy oda, a módszerrel viszont így is kétségkívül elejét vehették a későbbi civódásnak.

John követte Washingtont a büféhez vezető, jelenleg zárva tartott ajtók előtt felállított asztalig. Amint odaértek, síri csönd borult a teremre, és minden tekintet rájuk szegeződött.

Abel tiszteletes kérés nélkül lépett előre, és asztali áldást mondott. Amikor befejezte, Johnnal együtt többen is keresztet vetettek.

Washington kihúzta magát, és állva maradt.

– Büszke vagyok mindannyiukra – mondta fennhangon.

A rájuk váró lakomára vetett vágyakozó tekintetek ellenére – fejenként ennyi húst már hetek óta nem kaptak – a teremben lévők teljes csöndbe burkolóztak és figyeltek.

– Büszke vagyok minden egyes jelenlévőre. Azokra is, akik élelmet hoznak nekünk, különös tekintettel Brett Huffman lövészre.

A medvét is Brettnek köszönhették; amint fölállt, óriási taps és éljenzés fogadta.

– Az elismerés persze mindenkit megillet a teremben. A gyűjtögetőket és az erdőben élelem után kutatókat is, és mindenkit, akiknek a feladatát mások hajlamosak kevesebbre tartani, mint például a menekültközpontban, az elkülönítőben vagy a betegszobán végzett segítségnyújtás, vagy épp a favágó különítményben való részvétel.

Washington tekintete lassan körbejárt a termen.

– Ma éjjel, vagy talán holnap csatába megyünk.

A termen halk morajlás futott végig.

– Mindannyian hallottunk már a Hordának nevezett csoportról. Most kaptuk a hírt, hogy egyenesen felénk tartanak.

Senki sem szólalt meg, de John jól látta az idegesen ide-oda forduló tekinteteket.

– Holnap ilyenkor már javában folyik majd a harc, és lesznek maguk közül olyanok, akik nem térnek vissza belőle. Sosem hazudtam maguknak; soha nem is fogok. Lesznek maguk közül olyanok, akik nem élik túl a csatát.

A Washingtonra irányuló figyelem ezek után töretlen, soha nem látott súlyú lett.

– Maguk immár mindannyian katonák. Az utolsó emberig. Azok, akiket eredetileg is annak képeztek ki, és azok is, akiket nem. A főiskola összes diákja ott áll a védelem soraiban, ahogy korábban már kihirdettük. Akiket nem a két harcoló század valamelyikéhez osztottunk be, felcserként, futárként és egyéb olyan feladatkörökben támogatnak majd minket, amikre kiképeztük őket. Mindannyiuktól azt várom el, hogy katona módjára tegyék a kötelességüket.

Washington elfordult és leülni készült, mire John – szinte önmagát is meglepve – hirtelen fölállt mellette.

Néhányan ekkor már nekiestek a vacsorájuknak, szeretett tanárukat látva azonban abbahagyták, és ráemelték a tekintetüket.

– Ma éjjel és holnap harcolni fogtok. Bármennyire tragikus, ez lesz az a nap, amelyen örökre felnőttök. Innen már soha többé nem fordulhattok vissza. Több ezer városlakó védői vagytok, akik mára már túl gyengék ahhoz, hogy maguk vehessék fel a harcot. Amit most mondok, a kegyetlen igazság csupán: kérem, mindannyian csendesedjünk el egy percre. Azt akarom, hogy nézzetek a tányérotokon heverő ételre, nézzétek meg jól. Az emberek azért mondtak le róla a ti javatokra, hogy erőt adjanak nektek… Hogy megvédhessétek őket… És saját magatokat.

John elhallgatott, a teremre pedig újfent feszült csönd borult, amíg egy percig mindannyian a tányérjukra meredtek.

– Gondoljatok csak arra – folytatta John szomorúan –, hogy két hónapja mennyit panaszkodtunk az itteni kosztra, aztán persze mégis megtöltöttük a tányérjainkat, hogy a felét később kiöntsük a szemétbe. Ma éjjel olyan férfiakkal és nőkkel álltok majd szemben, akik készek megölni titeket és veletek együtt mindenki mást azért a darab húsért, amit két hónapja még a szemétbe dobtatok volna.

John habozott, de jól tudta, hogy kötelessége mindezt megosztani a diákokkal.

– Győzni akarnak, de nemcsak a tányérotokon lévő húsért, hanem a tiétekért is: nem egészen hatvan kilométerre innen ez az őrült csürhe embereket gyilkol meg a húsukért.

Az asztalok között kényelmetlen mormogás futott végig.

– Mielőtt hozzáláttok a mai vacsorához, tudnotok kell, hogy Black Mountain városában, mindössze három kilométerre innen, ma reggelre összesen hatan haltak éhen azért, hogy erőt adjanak nektek a védekezéshez és a túléléshez.

John sóhajtott, és már majdnem visszaült, amikor meggondolta magát és újból kiegyenesedett.

– Közületek annak idején többen is jártak a hadtörténet-előadásomra. Ők jól tudják, milyen lekezelően és távolságtartóan tudtunk beszélni a régi korok háborúiról és a velük járó szenvedésről. Talán emlékeztek még néhány vendégelőadóra, akiket meghívtam a „legnagyobb generáció” veteránjai közül.

Amint lassan körbenézett a teremben és lélekben igyekezett felkészülni a mondandójára, hirtelen könnyek szöktek a szemébe.

– Ma éjjel, holnap, évek múltán ti lesztek a legnagyobb generáció. Meg kell nyernetek ezt a csatát, és emlékeznetek kell az egykori Amerikára, hogy majd újjáépíthessétek. Emlékeznetek kell…

Nagyot sóhajtott, és lehajtotta a fejét.

– Emlékeznetek kell…

John végül visszaült az asztal mellé, és a teremben egy pillanatra teljes lett a csend.

Laura, a kórusban éneklő lány ekkor felállt, és énekelni kezdett.

„Óh, mondd, látod-e a korai hajnali fénynél…”{43}

Egy szempillantás múlva az egész terem felállva énekelt, ahogy John még sosem hallotta őket korábban.

Ő csak meredt az éneklő diákokra, és maga is próbált csatlakozni, de a meghatottságtól egyszerűen képtelen volt.

Az utolsó versszak befejeztével a terem hangos éljenzésben tört ki, majd Laurát kivéve mindenki visszaült a helyére. A lány rámosolygott Johnra, és hirtelen a kórus hat másik tagja jelent meg mögötte. Immár heten énekeltek tovább, míg bajtársaik a vacsorájukkal foglalatoskodtak.

„Ó, Danny fiú, hívnak a harci dudák

Széles völgyeken, s hegyszorosokon át…”{44}

John lehajtotta a fejét és a tányérjára bámult. Talán egy fél vagy egy negyed szelet nekem, gondolta, a többi megmarad Jennek, a gyerekeknek és Gingernek.

A vacsora befejeztével a diákok menetoszlopba rendeződtek, és az amerikai zászlót, a főiskola lobogóját és az immár hivatalos fuvolásukat követve átvonultak a kápolnához, amit a Ben Long-féle híres freskó is díszített. John kérésére Abel tiszteletes csak egy rövid istentisztelettel készült – jól tudta, hogy az idő egyre jobban szorítja őket.

A szertartást a Miatyánkkal kezdték. Amint az imádság végére értek, a kápolna hátsó ajtaja kitárult, és Dan Hunt, a főiskola rektora bicegett be rajta egy diák karjába kapaszkodva. Mindannyian felálltak, sokan a könnyeikkel küszködtek. A rektort előrekísérték a híres freskó elé, ahol megállt, és lassan egy kopott Bibliát húzott ki a zsebéből.

– Ezt a Bibliát még Vietnamban hordtam magamnál – mondta rekedt, gyenge hangon. – Aznap éjjel is ezt szorítottam magamhoz, amikor elvesztettem a lábam. Volt egy zsoltár, amit minden áldott este elolvastam. Szeretném megosztani veletek… Mi csak „a katona imájának” hívtuk, a 91. zsoltár.

Félig kinyitotta a könyvet, bár látszott, hogy jobban ismeri a passzust, mint a saját tenyerét.

– „Aki a Felséges rejtekében lakik, a Mindenható árnyékában pihen” – hangja szóról szóra egyre erőteljesebb lett. – „Nem kell félned a rémségektől éjjel, sem a suhanó nyíltól nappal, sem a homályban lopódzó dögvésztől, sem a délben pusztító ragálytól.”{45}

Mire John végre hazaért, az idő már igencsak a délután derekán járt. Az egész város talpon volt, és sürgölődött – már akinek még ereje volt hozzá. Don második felderítő útjáról is sikeresen visszaérkezett; beszámolója alapján a Horda valóban mozgásban volt, és már Marion városát is elhagyta. Az első összetűzésekre már sor is került, mélyen a Swannanoa-hasadékban, a sors fintora folytán épp azon a helyen, ahol több mint száznegyven évvel korábban a polgárháború talán legutolsó keleti csatája zajlott – akkor a konföderációs milícia próbálta visszaszorítani a betörni készülő jenkiket. Az elhagyott betonúton közelítő nagyjából fél tucat betolakodó ezúttal nem jutott messzire: a régi kilátóhoz és a hot dogos standhoz közel a védők felülkerekedtek rajtuk.

Egy másik csetepaté is kitört az északi földút mentén egy ellenséges mesterlövész miatt; egy diák meghalt, egy másik pedig egyelőre nem került elő.

A városban összegyűltek a még hadra fogható férfiak, és létrehozták a másodlagos védvonalat.

Charlie szinte magán kívül tombolt a városházán. Bejelentést tett Asheville-nek a helyzetről és erősítésért könyörgött, a nagyváros azonban már egyértelműen lemondott a kisebbről. Állításuk szerint egy csapat dél felől támadt rájuk, és Hendersonville-t már ki is fosztották. Jól védhető szorosok híján, állították, minden egységüket a déli védekezés köti le.

Don korábban már jelentette, hogy az I40-es út és az autópálya 53-as kijáratának találkozásánál, az asheville-i barikádnál valóban hemzsegnek az ottani milícia tagjai, de esélytelen volt, hogy kimozduljanak a biztonságos védvonalak mögül, hogy segítsenek.

Black Mountain és Swannanoa tehát magára maradt; Asheville valószínűleg azzal számolt, hogy a két város ellenáll majd a csapásnak. Ha a betolakodókat visszaverik, Asheville is nyer, ha pedig a védőket végül mégis lerohanják, a támadóknak már bizonyára nem marad erejük a nagyváros bevételére. Talán bosszúból viselkedtek így a menekültekkel kapcsolatos zsarolás miatt, bár Charlie újból egyértelművé tette, hogy amennyiben a város elesik, utolsó lehelletével felrobbantja majd a vízvezetéket, Asheville pedig ott rohadhat meg, ahol van.

A milícia délután háromkor végigmasírozott a városon, akár egy régi időkből maradt emlékfoszlány, az élen a jenki katonai sapkában és kék, polgárháborús egyenruhában pompázó fuvolással, aki végig a Yankee Doodle-t játszotta újra és újra. A menet egy középiskolás dobossal és egy zászlóvivővel vált teljessé: az egész úgy nézett ki, mint egy régi festmény. Az utcán csak úgy hemzsegtek a menetoszlop mellett álldogáló, egyszerre éhező, éljenző és zokogó civilek.

Néhányan még emlékeztek a hatvan évvel korábbi hasonló felvonulásokra, most pedig tágra nyílt szemekkel bámulták a saját városuk főutcáján menetelő gyerekeket, akik – akárcsak annak idején – szintén harcba indultak, ezúttal azonban olyanok ellen, akikkel két hónapja még egyazon ország polgárai voltak.

A főiskolások a kiképzés alatt hordott kék egyenruha helyett már mindannyian terepszínű felszerelésben voltak, amit többnyire a helyi lakosok ajánlottak fel. Ez alapjában véve rég nem használt vadászfelszerelést és fölösleges hadiruházatot jelentett, sok kisebb termetű lánynak nem is jutott a méretüknek megfelelő – a katonai atmoszférát mindenesetre így is sikerült megteremteniük. Pár veterán sisakot is kapott, jó néhányan pedig olyan fegyverekkel a kezükben vonultak fel, amelyek a régi szép időkben még egyértelműen ATF-rajtaütést{46} indokoltak volna: néhány Thompson és AK–47-es géppisztoly, pár street sweeper{47}, egy rémisztően nagy, .50-es kaliberű lövészpuska, és jó pár egzotikus kinézetű gépkarabély. Egy teherautó csomagterében hátizsákokba pakolt bombák, primitív aknák, valamint fémhulladékkal és robbanószerrel megtöltött konzervdobozok százai sorakoztak, amelyeket elég volt egyetlen gyufával meggyújtani és eldobni.

Az efféle szerkezeteket persze már legyártani sem volt veszélytelen: egy diák meghalt, ketten pedig megsérültek, amikor közvetlenül az istentisztelet után egy „gránát” felrobbant a kezükben.

A látvány valóban egy régi filmfelvételre emlékeztetett, gondolta John, ahogy a menetoszlop a Black Mountain útról bekanyarodott a State útra és tovább masírozott az autópályán emelt barikád felé. Ő maga tisztelegve állt az utcasarkon, amíg a kétszázadnyi gyalogos és a támogató egység az utolsó emberig el nem vonult előtte. Bár a menetet mélyen áthatotta az ünnepélyesség, közben több korábbi diákjának a tekintetét is elkapta, akik mind mosolyogtak vagy óvatosan intettek felé, mintha még most is csak valamiféle gyermeki szerepjáték részesei lennének csupán a vállukat nyomó gépkarabélyok, puskák, robbanószerek, házilag készített aknavetők és gránátok ellenére.

John Washingtonnal folytatott vitája a követendő stratégiával kapcsolatban majdnem verekedésbe torkollott, John pedig pár pillanatra már-már azt hitte, hogy a két hónapnyi tiszteletteljes „ezredes urazás” Washington részéről nem volt más, csak egyszerű megszokás és szerepjáték. Washington végül mégis beadta a derekát, azt azonban nem mulasztotta el jelentőségteljesen kijelenteni, hogy John terve várhatóan megháromszorozza majd a veszteségeiket, és könnyen lehet, hogy az egész „háborút” is elveszítik miatta.

Miután a milícia elvonult az autópálya felé, John megtartotta az eligazítást a több száz kimerült és gyenge civil önkéntesnek a bevetési színhelyekről. Charlie ezalatt két értékes marhát is felhajtatott a frontvonalhoz, hogy később levágják és helyben megfőzzék őket a katonáknak, akik így a csata előtt még újból erőre kaphattak. Kellor nem támogatta az ötletet, mondván, hogy a hasi sérüléseknél jobb, ha a katonák üres gyomorral mennek a harcba, Washington és John azonban közösen így is keresztülvitték a dolgot; még mindig jobb, ha pár embert emiatt veszítenek el, mint hogy a teljes hadsereg magától összeessen az éhségtől. Az utolsó vitaminos dobozok is előkerültek; minden katona dupla dózist kapott belőlük.

Carl további ötszáz önkéntes élén érkezett meg Swannanoából; mindenkit elhozott, aki még képes volt lőni és harcolni.

John végre úgy érezte, van egy szusszanásnyi ideje, hogy hazamenjen és biztonságba helyezze az otthoniakat. A családi ház épp a haditerv szerinti frontvonalon állt, így nem maradt más hátra, mint átköltöztetni a családot a főiskola melletti szorosba. Bár Jen ottani háza két hónapja üresen állt, az elkerülhetetlen fosztogatásokat leszámítva – egy betört ajtó és bezúzott ablakok – eddig érintetlenül megúszta a krízist.

A kocsibeállóra kanyarodva John hirtelen rádöbbent, hogy a temérdek mai esemény ellenére mindössze kilenc órája indult el itthonról.

A két éjjeli betörő holtteste még mindig a teraszon hevert. A hullaszállító egyelőre nem jött értük, a melegben pedig csak úgy hemzsegtek körülöttük a legyek. Jen az ajtóban állt, Ginger pedig lehajtott fejjel, szinte rémülten nyüszítve üdvözölte Johnt. Végül Jennifer is megjelent, és az apja karjába borult.

– Apu! – mondta, és zokogni kezdett.

John hirtelen rájött, hogy a nap folyamán mennyire lefoglalták a Horda közeledtének hírei; szinte teljesen meg is feledkezett róla, mi minden történt éjjel a saját házában.

Jen odalépett hozzá, tekintetéből pedig egyből látni lehetett, hogy valami baj van. Ezek szerint mégis többen voltak a támadók?

– Mindenki rendben van? – kérdezte lélegzet-visszafojtva John.

– Igen, semmi bajunk.

– Hála istennek.

– Szörnyen nézel ki, John.

– Most nincs időm magyarázkodni, Jen; egy óránk van, hogy összepakoljunk és elinduljunk. Át kell cihelődnünk hozzád, a szorosba.

– Az isten szerelmére, miért?

– Holnap itt kemény harcok lesznek. Mindenkit kitelepítünk az autópálya mindkét oldaláról.

– John, először szépen le kell ülnünk és meg kell ezt beszélnünk.

Érezte, ahogy Jennifer lassan megnyugszik a karjában.

Tovább ölelte a kislányát.

– Én is nagyon sajnálom, kicsim. Zach csoda bátor kutyus volt. A legeslegbátrabb.

– Tudom, apu.

– Van még valami más is – folytatta Jen.

John felnézett rá.

– Gyere be velem a házba, kérlek.

John kezdte úgy érezni, egyszerre túl sok minden történik körülötte. Jen hanghordozásától szinte teljesen bepánikolt. Lehet, hogy Jenniferről van szó?

Lassan elengedte a lányát, és vizsgáló tekintettel mérte végig. Bár vonásai soványak, bőre pedig sárgás volt, Jenniferen nem látszott komoly változás.

– Jennifer, kicsim, azt hiszem, Ginger szeretne játszani – mondta Jen.

Hanglejtéséből a kislány is megértette, hogy ez nem csak egy egyszerű javaslat volt.

– Jól van, nagyi.

– Vigyázz rá, hogy ne menjen a testek közelébe a teraszon!

A szörnyűséges mondat, a szavak értelme és Jen hangja újra teljesen lesújtotta Johnt. Mégis miféle világ az, ahol a nagyszülőnek külön fel kell hívnia az unokája figyelmét, hogy játék közben semmiképp se engedje a család kutyáját a holttestek közelébe, akiket apuci éjjel puffantott le, nehogy a szeretett golden retriever vacsorának nézze őket?

John követte az anyósát a nappaliba. Elizabeth és Ben egymás mellett, kézen fogva ültek a kanapén, Johnnak pedig hirtelen leesett minden. Meglepetésére Makala is jelen volt; a szoba sarkában állt, félig felé fordult és ránézett.

Elizabeth Johnra pillantott, majd mély levegőt vett.

– Apu, terhes vagyok.

John elsőre képtelen volt megszólalni a döbbenettől. Benre meredt, aki védelmezőn karolta át Elizabeth vállát és megpróbálta állni John tekintetét. Nem bírta sokáig, és végül lehajtotta a fejét.

Félve attól, amit hirtelen felindultságában tehet vagy mondhat, John elővett egy cigarettát és a kiugró ablakfülkéhez ment.

Jen odalépett mellé.

Elizabeth sírni kezdett a háta mögött, Ben pedig halkan, suttogva beszélni kezdett hozzá.

– John? – súgta a fülébe Jen. – A mindenit, John, szedd össze magad!

John hirtelen visszafordult feléjük.

– Hogy történhetett ez? – Képtelen volt többet kinyögni, és egyből be is látta saját szavainak abszurditását. Elizabeth már most, tizenhat évesen is kísértetiesen hasonlított az anyjára, Mary pedig már húsz-huszonegy volt, amikor Johnnal találkoztak. Természetesen tudta, hogy történhetett.

Elizabeth viszont akkor is az ő kicsi lánya volt, aki annak idején feltartóztathatatlan, cuppanós pusziáradatot zúdított rá, és azt ígérte, örökké szeretni fogja.

Egyszerre megindult a fiatalok felé; nagy rémületére félelmet látott felcsillanni a lánya szemében. Ben felállt a kanapéról.

– Uram, ha bárki is hibázott, én voltam az – mondta remegő hangon, ami minden szóval egyre inkább egy kamasz irritáló sipításává változott. – Az én hibám, nem az övé.

– Nem, Ben. Mindkettőnké.

Elizabeth is felállt, és átkarolta a fiút.

– Apu, szeretjük egymást.

John lassan lehuppant a kanapéra és egyre csak rázta a fejét.

– Istenem – sóhajtott. – Középiskolás kölykök vagytok, épp a továbbtanulás előtt.

– Már nem – mondta Elizabeth egyre erősödő hangon. – Apu, annak a világnak már vége. Nincs többé.

John felnézett rá.

Elizabeth mindig is magas és sudár volt, akárcsak az anyja, mostanra azonban mintha még inkább megnyúlt volna.

John nem akarta kimondani, ami a fejében járt, mégis megtette.

– Talán csak a koplalás miatt van. Talán azért késik.

– Nem, John – szólalt meg most első ízben Makala. – Találtam egy terhességi tesztet. Pozitív. A lányodnak kisbabája lesz.

A ’kisbaba’ szóra Ben és Elizabeth – mint korábban annyi pár az emberiség történetében – egymás szemébe néztek és elmosolyodtak.

John csak meredt rájuk, és még mindig csak arra tudott gondolni, milyen sudár is lett a lánya. Vallását nemigen gyakorló katolikusként az abortusz lehetősége egy pillanat törtrészére annak ellenére is felvillant a fejében, hogy alapvetően sosem gondolt volna rá… A szülés jelen körülmények között nagy eséllyel megölheti Elizabethet.

– Hagyjatok gondolkodni – mondta, majd felállt és a dolgozószobája felé indult.

A nappali ajtajához érve megtorpant, és visszanézett rájuk.

– Egy óra múlva itt kell hagynunk a házat. Kezdjetek pakolni… – Képtelen volt többet mondani, és kiment a szobából.

Leült az íróasztalához. A palack a hátsó polcon már rég üres volt. Mélyen az ingzsebébe túrt és előszedte az aktuális cigisdobozát. Kivett egy szálat, és rágyújtott.

Fásultan kinézett az ablakon a hátsó kertbe, ahol Jennifer épp egy botot dobált Gingernek. A kutya egyre lassabban bár, de még mindig teljes szívvel próbálta kivenni a részét a játékból.

– John?

Hirtelen felkapta a fejét. Makala jelent meg az ajtóban.

– Zavarlak?

– Igen is, meg nem is.

– Azért bejöhetek?

John bólintott, Makala pedig leült az íróasztal melletti székbe.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte.

A férfi sóhajtott.

– Az egész világ a feje tetejére állt. Ma reggel lelőttem két embert. Hallottad?

– Láttam a hullákat. Megérdemelték.

– Na és Zach?

– Én is nagyon sajnálom, John. Legalább szép halála volt.

John lehajtotta a fejét. Tényleg lehetséges, hogy mindez csak néhány órával ezelőtt történt?

– Egy barbár hadsereg közelít a város felé, és nem kizárt, hogy holnap már le is rohannak minket. Ha így lesz, minden erőfeszítésünk hiábavaló volt. Jennifer halott lesz, egy kis szerencsével te és Elizabeth is… Az ország, mindenki… Mindenki halott lesz.

– Épp ezért kell elfogadnod Elizabeth terhességét.

– Miért? Hiszen még csak gyerek, Makala. Csak tizenhat éves, az a nyavalyás Ben meg – itt kissé habozott – tizenhét. Az istenit, Makala, csak úgy fogadjam el?

– Sokkal fiatalabb gyerekekkel is megtörtént már a történelem során. Különösen háborús időkben.

– Az én kislányommal nem.

– De igen, vele is. – Makala kinyújtotta a kezét, és finoman megérintette John térdét.

– Figyelj rám, John. Mindketten tudjuk, hogy nincs túl sok remény a túlélésre. Ők is tudják. Azt hiszik, szeretik egymást, én pedig mélységesen remélem, hogy valóban így van. Meg akarják tapasztalni az élet ezen oldalát is, ahogy annak idején te vagy én, ahogy mindannyian.

John felnézett Makalára, és képtelen volt válaszolni.

– Add áldásodat rájuk. Tudom, hogy nem könnyű, de tedd meg. Én tisztában vagyok a veszéllyel, amivel a lányod szembenéz, talán jobban is, mint te. Add az áldásodat rá, hogy magával vihesse és erőt meríthessen belőle.

Egyszerre könnyek gyűltek Makala szemébe.

– Elizabeth csodás gyerek, John. Maryvel remekül neveltétek. Ne most csinálj ebből morális kérdést. Két halálra rémült fiatalról van szó, akik körül összeomlik az egész világ; elkerülhetetlen volt, hogy előbb-utóbb megtörténik velük. Ha nem lenne háború, mindez teljesen más lenne, de háború van, így nem tehetsz mást, mint hogy elfogadod, ami történt.

John bólintott.

– Hívd ide Bent.

Egy perccel később a fiú megjelent az ajtóban, egyenesen állt és kikerekedett szemmel figyelt. John intett, hogy jöjjön beljebb.

– Uram, tegyen velem, amit akar. Csak ne hibáztassa a lányát.

Ez volt az a pillanat, amikor John végül felengedett. A kölyök szemében jól látszott, hogy félig-meddig egy arcába tolt puskára vagy egy alapos verésre számított, és volt bátorsága szembenézni vele.

– Szereted a lányomat?

– Jobban, mint bármit a világon, uram.

– Hát én is. Őt és Jennifert.

– Tudom, uram.

John bólintott. Nem akart túlzottan belemenni a szerelem részleteibe, ahogy érthető módon egyetlen apa sem tette volna. Tizenhét éves kora ellenére Ben már most próbált férfi módjára viselkedni, John pedig tudta, hogy a következő napokban elkerülhetetlenül azzá kell majd válnia.

John felállt, rövid ideig habozott, majd lassan kezet nyújtott a fiúnak.

– Köszönöm, uram – mondta Ben kissé remegő hangon.

John bólintott.

– Csak egyelőre ne hívj apunak – tette hozzá végül. – Arra még nem vagyok kész.

– Igen, uram.

Mivel sejtette, hogy Elizabeth mindent hallott a szomszéd szobából, egy csöppet sem lepődött meg, amikor a lánya egyszer csak berontott és egyből magához szorította.

– Köszönöm, apu!

John még mindig kislánya gyermeki hangjának csengését hallotta Elizabeth szavaiban, és majdnem erőt vett rajta a sírás.

Aztán meglátta az ajtóban mosolyogva álldogáló Jennifert.

– Szóval nem fogod megölni őket? – kérdezte kisebbik lánya, végre-valahára megtörve kissé a pillanat feszültségét.

– Persze hogy nem, kicsim.

– Akkor jó – vágta rá Jennifer, és már sarkon is fordult.

John érezte, hogy valamiféle rituáléra lenne szükség; ahogy Elizabeth engedett az öleléséből, gyöngéden megfogta a kezét, és összefonta Benével.

– Ha a következő pár napnak vége, megkérjük Black tiszteletest, hogy adjon össze benneteket. Ha már a mi papunk eltűnt.

Elizabeth elmosolyodott, és odabújt Ben vállához.

– Most viszont nagyobb gondjaink vannak. Ahogy mondtam, egy órán belül itt kell hagynunk a házat. Lányok, kezdjétek el bepakolni a cuccaitokat a kocsiba. Mindent, amit csak tudtok. Ben, szaladj haza és szólj a szüleidnek, hogy ők sem maradhatnak otthon; mondd, hogy egyelőre jöjjenek fel velünk a szorosba. Ha kell, ők is elférnek Jen házában.

Elizabeth és Ben egymásra néztek.

– Később is búcsúzkodhattok még; most nincs vesztegetni való időnk. Üzenem a szüleidnek, hogy egy óra múlva ott leszek és felviszem őket a szorosba a kocsival. Addigra készüljetek el.

Egy pillanatra megtorpant, és már előre érezte a fájdalmat, amit a következő mondatával elkerülhetetlenül okozni fog.

– Ben, a várost meg fogják támadni, valószínűleg holnap kora hajnalban. Neked is be kell lépned a tartalékos alakulatba.

– Igen, uram.

Elizabeth zokogni kezdett.

– Apu, nem maradhatna inkább velünk a szorosban?

– Semmi esetre sem – mondta határozottan Ben.

A lány először Benre, majd az apjára nézett, szemét elhományosították a könnyek.

– Ez most a kötelessége, kicsim – mondta megértőn John.

Ben Elizabethre nézett, egy pillanatig habozott, majd finoman csókot adott a szájára.

– Később találkozunk, kedves.

Elizabeth képtelen volt válaszolni, és erősen magához szorította.

– Elizabeth, menj és segíts Jennifernek és a nagyinak pakolni.

A lány habozni látszott.

Ben lassan kibontakozott az öleléséből.

– Nem lesz semmi bajom, kedves. Menj csak.

Elizabeth sírva szaladt ki a szobából, Ben pedig visszafordult John felé, aki közben kinyitotta a fegyverszekrényt, végigpásztázta a tartalmát, majd leemelte egy M1 öntöltő karabélyt, az egyik legjobb puskáját.

– Tudod használni és újratölteni?

– Tavaly elvitt lőni vele, uram, emlékszik?

John ellenőrizte a tárat: teli volt, mellette egy doboznyi tartalék lőszerrel.

– Akkor vidd el, szükséged lesz rá.

Ben bólintott.

– Jelentkezz Charlie Fullernél. Mondd, hogy futárnak jelöltelek ki mellé.

– Uram, ugye nem tart vissza szándékosan a frontvonalból?

John egy kurta fejcsóválással szinte ösztönösen hazudott.

– Ott leszel a sűrűjében, fiam.

Ben ünnepélyesen bólintott a karabély súlyát próbálgatva és a fegyverrel ismerkedve.

– Ha nem bánja, uram, először még segítenék Elizabethnek.

– Menj csak. Van még egy kis idő.

Mielőtt elindult volna, Ben komoly tekintettel nézett fel Johnra.

– Ha bármi történne velem, uram…

John igyekezett őszinte mosolyt erőltetni az arcára.

– Minden rendben lesz, Ben. Menj csak, segíts Elizabethnek.

– Igen, uram.

A fiú végül kiment a szobából; Makala mosolyogva állt az ajtóban.

– Helyesen döntöttél – mondta.

– Azért ne hamarkodjuk el.

Nagy meglepetésére Makala odalépett hozzá, és szájon csókolta.

– Jobb, ha elindulok a konferenciaközpontba és segítek kitelepíteni a betegeket. Ha jól értettem, az az épület is a frontvonal kellős közepén áll.

John bólintott.

– Felviszlek kocsival. Charlie küld majd pár autót az evakuáláshoz. Erről a környékről mindenkit visszatelepítünk a belvárosba. Amint megvagytok a betegekkel, keresd meg Kellor dokit. Azt hiszem, jó hasznodat venné.

– Nagyon szörnyű lesz?

John újból bólintott.

– Azt hiszem, igen. Nagyon, nagyon szörnyű.

Makala még gyorsan megszorította a kezét, majd visszament segíteni a lányoknak a pakolásban.

John körülnézett a szobában. Mit is kellene magával vinnie? A fegyvereket mindenképpen: hét lövészpuska, köztük egy eredeti polgárháborús Springfield és egy Hawkins .50-es kovás puska replikája. Egyelőre elférnek majd a csomagtartóban. Tovább pásztázta a szobát: mi az, amit semmiképp nem hagyhat hátra? Mary portréját természetesen; amint felemelte, Makalára gondolt a szomszéd szobában.

A fényképet kivette a keretből és a zsebébe csúsztatta. Gyorsan ellenőrizte a Glock és a puskája tartalék lőszereit, majd hangosan sürgetni kezdte a családot: ideje volt indulni.

TIZEDIK FEJEZET

Az autópályát északról és délről szegélyező hegyoldalakon tovább dühöngött a tűzvész. John tompán, érzelemmentesen bámulta a lángokat, bár tudta, hogy előbb-utóbb a saját otthonát is elemésztik majd.

Egy-egy lövés még mindig eldördült erről-arról. A Horda egy kitartóbb csapata egy földszintes házban barikádozta el magát pár száz méterre az autópályán álló úttorlasztól. Stratégiai szempontból az épület kulcsfontosságú volt, mivel teljes rálátást nyújtott mind az autópályára, mind a mellette futó, elhagyott betonútra a vasúti sínek közelében.

A milíciából először csak ketten rohanták meg az házat egy olyan szögből közelítve, amelyre a védők nem láthattak rá. Az épület közelében egy elhagyott teherautó parkolt; a diákok átkúsztak alatta, majd villámgyorsan a ház falához osontak. Egyikük kinyitotta a hátizsákját, a másik pedig azonnal felcsattintott egy Zippo öngyújtót, és óvatosan a gyutacshoz tartotta.

A táskában közel négy és fél kiló lőpor lapult szögekkel összekeverve egy hét és fél centi átmérőjű PVC-csőben. A lány elszánta magát, felállt és behajította a táskát az egyik betört ablakon, majd azonnal hátrahanyatlott a mellkasát ért lövéstől.

John hangos kiabálást hallott a házból, és egy pillanatra látta is, amint valaki felpattan és megpróbálja kidobni a táskát; az ablakra azonnal golyózápor zúdult, a férfi pedig holtan rogyott össze.

A robbanás szinte teljesen kiszakította a ház oldalát.

A milícia tucatnyi katonája éles, torokhangú üvöltések közepette rohamozta meg az épületet és nyomult be az egyelőre füsttel és törmelékkel borított házba.

Néhány másodpercre rá a Horda-tagok kitörtek a bejárati ajtón; egyikük sem jutott néhány méternél messzebbre.

A hegygerincen két hasonló ház elfoglalása még hátravolt. Összesen néhány tucat Horda-tag védhette őket immár minden oldalról bekerítve. Az épületekre Molotov-koktélok záporoztak, válaszul az egyik házból időnként automata fegyverekkel lőttek ki egy-egy sorozatot.

A milícia tagjai kivártak. Nyolc óra intenzív harc elégnek bizonyult, hogy a fiatalok is veteránokká váljanak; az ostoba hősködés és a harsány „Utánam!” felkiáltással indított rohamok már rég fel sem merültek bennük. Az egyik épület végre tüzet fogott, kicsivel később a második is. Az ablakokat állandó tűz alatt tartották, hogy ezzel teljesen megbénítsák a bentieket.

Mindössze tíz perc kellett hozzá; a lángokat táplálandó egy tucat újabb Molotov-koktélt vágtak a faépületek oldalfalaihoz, a tűz így lassan elérte a házak ereszeit. Minden lángokban állt, odabentről hangos ordítozás és sikolyok hallatszottak. Az egyik ház bejárati ajtaja végül kivágódott, a milícia pedig tudta a dolgát – fél tucat Horda-tagot azonnal lelőttek. Legutoljára két nő jött ki a házból kezüket a magasba tartva, majd lassan térdre ereszkedtek.

Mivel egyelőre senki sem lőtt rájuk, távolabb kúsztak a pokoli lángoktól, majd arccal a földön zokogni kezdtek és kegyelemért könyörögtek.

Egyetlen elfoglalásra váró ház maradt, az, ahonnan az automata fegyverek tüzeltek. A harcokat és a védők kitartását elnézve John megérezte, kik lehetnek odabent.

Szájához emelte a megafont.

– Az utolsó házból foglyokat akarok! – ordította.

Az épület már teljes egészében lángokban állt.

– Jöjjenek ki, és nem lövünk – folytatta.

Az ajtó másodpercekkel később kitárult. Összesen hat férfi és nő tántorgott ki rajta, fegyvereiket eldobálták.

– Térdeljenek a földre, kezeket tarkóra!

A csoport engedelmeskedett, a milícia diákjai pedig körülállták őket.

A csatazaj lassacskán elhalóban volt, már csak elszórt lövések dördültek néha a második vasúti alagút irányából. A Rattlesnake-hegy felől távoli sortűz hallatszott. Az autópálya két oldalán pusztító erdőtűz ropogása immár túlszárnyalta a csata hangjait; a feltámadó nyugati szél megkönnyítette a lángok terjedését.

John körbenézett; a milícia katonái lassan előjöttek eddigi búvóhelyeikről és óvatosan, körbekémlelve álltak fel. A hágó felől mesterlövészre utaló dörrenés hallatszott, amire mindenki újból a földre vetette magát. Hamarosan robbanás rázta meg a hágót, majd egy időre minden elcsendesedett. Egy diák felállt a hegygerincen, és puskáját a magasba tartva jelezte, hogy tiszta a levegő.

John is kimerészkedett az autópálya fölött átívelő híd melletti fedezéke mögül. Elsétált a hídfőhöz, és lecsúszott a töltés oldalán az autópálya betonjára, mintegy a csata befejeztének furcsa gesztusaként.

Több tucat diák állt körülötte kábultan, csöndesen.

John végignézett a hágóig vezető mindössze pár száz méteres útszakaszon, és a borzalmak ösvényét látta maga előtt. Mindenütt holttestek hevertek a halál legbizarrabb, rémisztően kifacsart pózaiban, amelyeket csak a holtak képesek megtartani; az útról patakokban csordogált a vér a leállósáv esőelvezető csatornáiba. A sebesültek százainak kavargó tömege csak tovább rontott az amúgy is felfoghatatlan látványon.

John megfordult és az autópálya 66-os kijárata felé nézve újból beleszólt a megafonba.

– Felcsert! Jöhetnek a felcserek!

Az orvosi egységek eddig néhány száz méterrel hátrébb várakoztak, amíg végül a Horda utolsó csapatait is sikerült elűzni a hegygerincről, amit még a csata első óráiban foglaltak el.

Kellett hogy legyen velük valaki, aki ismerte a környéket, és akár önkéntesen, akár kényszer hatására, de a Horda segítségére volt az alapvető stratégia kidolgozásában. Két órával pirkadat előtt egy nagyjából ötven főt számláló csoport nyomult be az alig használt Kazuma-ösvény felől, amit csak a tapasztalt túrázók és hegyi biciklisek ismertek. A csapás a Piedmont-fennsíkról vezetett föl a hegyvonulat legmagasabb csúcsára, és remek rálátás nyílt róla az autópályára és az azzal párhuzamos utakra.

A hegygerincen lévő fél tucat épület percek alatt történő lerohanása és a védők gyors legyilkolása után a Horda innen már magát az útzárat is sorozattűz alá vehette. A blokád védői így nem mozdulhattak posztjaikról, és a tüzet sem viszonozhatták.

A fő támadásra ezek után csak perceket kellett várni; az autópályával párhuzamos betonutak felől ötven autó érkezett, valamint gyalogos férfiak és nők, akik a vasúti alagúton át igyekeztek benyomulni a városba. Old Fort irányából közel kétszáz jármű tartott a barikád felé egy hóekével felszerelt dízelkamionnal az élen.

Az előretolt barikád hamar elesett, röviddel utána pedig a második visszavonulási vonal is, ahol most is álltak. Az autópálya fölött átívelő híd kiszolgáltatott célpontnak bizonyult, és a magasabban álló házakból remekül zárótűz alá lehetett venni.

Bár a hegygerinc és a barikád fölötti épületek lerohanása meglepetésként érte a védőket, a gyors visszavonulás valójában a kezdetektől fogva John és Washington haditervének része volt.

Washington egészen kiváló tengerészgyalogos, kiképzőtiszt és vezető volt, Johnnak azonban hamar rá kellett jönnie, hogy igaza volt, amikor ezredesként John parancsnokságát tartotta a legfontosabbnak.

Washington a klasszikus magaslati védekezés stratégiáját javasolta, amit John végül megvétózott.

– A túl könnyű győzelem épp ugyanolyan katasztrofális lenne, mint ha az egész csatát elveszítenénk – érvelt korábban John. – Gondoljunk csak bele! Visszaverjük őket a hegytetőn, okozunk nekik némi veszteséget, mire visszavonulnak, és a következő két stratégia valamelyikét követik: elkullognak máshová vagy kivárnak, amíg eljön az idő, és újból lecsapnak ránk. Szerintem ez utóbbi a valószínűbb. Bárki vezeti is ezt a csürhét, nem engedhet meg magának egyetlen nyílt vereséget sem; ha mégis megteszi, a saját emberei ellene fordulnak, megölik, és újra visszajönnek.

John legrosszabb rémálma az volt, hogy egy gyors vereség után a Horda visszavonul Old Fortba, és egyszerűen szétszóródik a régióban, fosztogat, itt-ott apróbb rajtaütésekkel próbálkozik és kivár, ezzel folyamatos, huszonnégy órás őrségre kényszerítve a védőket. A védelem így előbb-utóbb elkerülhetetlenül hibázni fog – mindenhol akadnak gyengébb láncszemek –, az ellenség pedig álmában üt rajta egy őrön, vagy épp éjnek évadján, egy nagyobb vihar kellős közepén indít rajtaütést. John azt akarta, hogy a támadók elérjék a hegygerincet és elfoglalják a barikádot, hogy ezáltal egy klasszikus, gyilkos csatamezőre csalogathassa őket.

– A két oldalon emelkedő hegyek jól jöhetnek a bekerítésnél, akárcsak annak idején a cannae-i csatában – állt elő a végső stratégiával egy nappal korábban, az óráit látogató diákok (több esetben immár a milícia egységeinek tisztjei) pedig egyből átlátták a terv lényegét.

– Ha egyszer becsalogatjuk őket erre a területre, mindenkinek ott kell lennie, és senki sem juthat ki élve.

Washington szerint a terv megháromszorozza majd a milícia veszteségeit, John azonban állította, hogy így egyszer és mindenkorra elpusztíthatnák a Hordát, nem csak egyszerűen visszavernék, életben hagyva ezzel a visszatérés kiszámíthatatlan, nyomasztó lehetőségét.

A stratégia ára tragikus módon az volt, hogy az „A” század barikádot védő első szakaszát a támadás teljesen elvágta a többiektől: egyetlen túlélő sem menekült meg közülük. A barikád eleste majdnem teljes megfutamodáshoz vezetett, a második szakasz pedig túl gyorsan adta fel a második védelmi vonalat, ami az autópálya 66-os kijáratánál álló hídnál volt kijelölve, a szanatórium közelében.

A támadás itt már majdnem szabályos lerohanásba csapott át; a Horda bandái győzelmet szimatolva egészen odáig nyomultak előre, ahol a 70-es út szinte közvetlenül az autópálya mellett futott, nem messze attól a helytől, ahol John és Makala annak idején először találkozott. Makala elegáns BMW-je most a védelem fő arcvonalaként emelt barikád részét képezte az oldalára fordítva, ott, ahol az autópálya egy a vasúti síneken átívelő hídra kanyarodott. A autóforgalom szempontjából a híd csapnivalóan rossz konstrukció volt – nem múlt el hóvihar, hogy valaki ki ne pörgött volna rajta –, csatához viszont szinte tökéletes volt, bár a tervezőnek nyilván nem ez volt az eredeti szándéka. Tulajdonképp egy magaslat volt védeni való oldalak nélkül, a tetejéről pedig legalább egy kilométerre szabadon be lehetett látni az utat. A város régi víztornyához egy meredek emelkedő vezetett fel mögötte, ami legalább ugyanolyan jó pozíció volt: a nagyfeszültségű vezetékeknek vágott erdőirtások vették körül, ahol a toronyra támadó Horda-tagok csak fedezék nélkül, könnyű célpontként vonulhattak át.

A csapda maga így vált teljessé. A „B” század a barikád közelében, a két hegyoldalban rejtőzködött a városban fellelhető legjobb nagy lőtávolságú fegyverekkel, hatalmas, távcsöves vadászpuskákkal. A lakókocsiparkba és az autópályát két oldalról szegélyező több száz házba (John sajátját is beleértve) vödörszámra hordták a benzint, és felkészültek a felgyújtásukra. A nem gyalogos katonáknak kiképzett tanulók feladata volt, hogy a tűzoltóautó szirénájának hallatán és a jelzőrakéták láttán mopedjeikre és hegyi biciklijeikre pattanjanak, és házról házra járva felgyújtsák mindet. John a szoros felől általában feltámadó szélre is számított; ilyenkor a meleg levegő a Piedmont-fennsíkról és a még mélyebben fekvő területekről száll fel és indul meg felfelé a hágóban. A szerencse ezúttal melléjük szegődött: az idei nyár mindeddig csontszáraznak bizonyult.

A több száz apróbb tűz hamarosan óriási, keletre tartó lángtengerré olvadt össze, elvágva az oldalirányú menekülési útvonalakat, és a halálzónák, az autópálya és a vasúti sínek felé terelte a támadókat.

Az „A” század maradéka, akik nem az első barikádot védték, és a város összes még éppen hadra fogható civilje az autópálya fölötti hídnál, a tervezett bekerítési manőver nyugati szárnyán rejtőzött el, és a hídra felvezető emelkedő takarásában várakozott.

Ami ezután következett, leginkább pokoli vérfürdőre hasonlított.

A Horda második hulláma a külső védelmi vonal eleste után szinte azonnal behömpölygött, a járművek százai pedig megkezdték az előrenyomulást. John remélte, hogy ekkorra már kellően fegyelmezetlenek lesznek, és győzelmet szimatolva csak fejetlenül és szervezetlenül rohamoznak majd a gyilkolás és fosztogatás vágyától fűtve.

A hídnál folytatott harc egy valódi polgárháborús manővernek is beillett volna: hirtelen száz meg száz férfi és nő emelkedett fel rejtekhelyéről, és lőtt válogatás nélkül mindenkire, aki a látóterükbe került. Miután a Horda járművei a barikádba ütköztek, a csata közelharcba csapott át. A szemben lévő oldalon ekkor lobbantak fel és kezdtek terjedni a lángok, a Horda utolsó kocsijainak betörése után pedig Malady csapata a Tom által kiosztott automata fegyverekkel és hatezer golyóval felfegyverkezve elzárta a visszavonulásuk útját. A fedezetet az „illegális fegyvereket” beszolgáltató civilek szakasza biztosította pár száz házi gyártmányú gránáttal felfegyverzett diákkal kiegészülve.

A hidat védő erők mindezek ellenére is majdnem elbuktak. Johnt egy közeli robbanás pár létfontosságú percre teljesen kiütötte, valaki mégis rohamra vezette a csak lóhalálában kiképzett tartalékosokat, akik veszteségeikkel nem törődve törtek előre.

A bekerítő manőver sikere után már csak az embertelen mészárlás maradt hátra, a sarokba szorított ellenfél pedig pontosan tudta, mi vár rá: a Horda vadállati őrülettől fűtve ellenállt. Maguk is tisztában voltak vele, hogy ebben a csatában a megadás nemigen jöhet szóba. Nem volt számukra menekvés, nem volt már hova visszavonulni, hogy aztán kivárjanak és napok, hetek múlva visszatérjenek. Tudták, hogy ma az utolsó szálig itt vesznek, végleges vereségük azonban tragikus áldozatot követelt Black Mountain és Swannanoa védőitől.

Washington még a csata előtt figyelmeztetett erre, és javasolta egy álmenekülési útvonal meghagyását, ami lehetővé tette volna, hogy az életben maradt Horda-tagokat később, egy második halálzónában vadásszák le a hegyoldal alacsonyabb lankáin. John hamar látta, hogy a javaslat nem végrehajtható. Jól kiképzett harci egységekkel a menekülési útvonal valóban jó ötlet lett volna, a jelenleg rendelkezésre álló haderővel azonban igencsak kockázatos volt, mivel a Horda túlélői így alkalomadtán kitörhettek volna a csapdából, és bosszúra éhesen akár hónapokig elhúzódó, aljas gerillaháborúba kezdhettek volna.

John eredeti terve szerint végül hét borzalmas, vérgőzös óra alatt mindennek vége lett, amíg lassan, méterről méterre sikerült visszafoglalni minden talpalatnyi területet, amit a hadművelet elején feladtak.

A felcserek villámgyorsan vonultak fel. A sebesültek százával feküdtek az autópálya mentén: vagy még korábban sérültek meg, és sikerült elrejtőzniük, vagy a kegyetlen ellentámadás résztvevői voltak. A déli oldalon a lángok időközben elharapóztak kelet felé; a tűzben rekedtek sikolyai több irányból is visszhangoztak. Johnt a helyzet a polgárháború egy 1864-es, a vadonban vívott csatájára emlékeztette. A történelemkönyveket bújva az ember mára igencsak távolinak érezte magától az ilyesmit, a mai nap azonban más volt. Bár mindenki tudta, hogy a Horda tagjai szenvedtek a lángok között, az élmény így is szörnyűséges volt.

John mögött lassan megérkeztek Tom emberei, és szép rendben vonultak végig a csatatéren. Szinte néhány lépésenként megállt közülük valaki a sebesültek között, célzott és lőtt.

A Horda túlélőit azonnali hatállyal és gyorsan ki kellett végezni – a feladatot John saját diákjait megkímélendő a rendőrségre és az idősebb férfiakra bízta. Bár a fiatalok mind megkeményedtek a csatában, John sosem hagyta volna, hogy ilyesmit műveljenek.

John lassan felsétált az emelkedőn; egy holttest körül pár diákját pillantotta meg lehajtott fejjel. Néhányan halkan zokogtak közülük.

Washington Parker elesett, a csata első perceiben lőtték agyon. Karját széttárva, majdhogynem krisztusi pózban feküdt az úttesten. Egy szintén halott diáklány kuporgott az egyik karja alatt; szívszorító látvány volt, mintha Washington az utolsó másodpercéig védelmezni vagy vigasztalni próbálta volna. Vagy talán épp fordítva.

Washington maga ragaszkodott hozzá, hogy az első vonalban harcoljon. Johnnal sokáig vitáztak róla, de az őrmester meg volt győződve róla, hogy a srácoknak a visszavonulás színlelésekor szükségük lesz rá, ami korántsem volt könnyű manőver… A teljes első szakasszal együtt ő maga sem tért vissza.

John mindeddig reménykedett benne, hogy talán sikerült valahol meghúznia magát, bár pontosan tudta, erre milyen kicsi az esély.

Közelebb lépett a holttesthez.

Washington a saját katonáit vezetve halt meg a fronton. Johnt hirtelen hatalmába kerítette a bűntudat, amiért ő maga parancsnokként csak a csata mögül, biztos távolságból irányította az eseményeket, aztán egyszerre rádöbbent, hogy Washington végig pontosan így akarta.

A kiképzőtiszt „katonái” még mindig sokkos állapotban, lassan vonultak el mellette koszos arccal, izzadtan, jó néhányan sebtében bekötözött sebekkel. Az oldalt húzódó dombok és az autópálya felől gyülekeztek, hogy még egyszer elvonuljanak az őrmesterük előtt.

Közelebb érve mindannyian lassítottak a lépteiken, John pedig hallotta a suttogássá halkult búcsúszavaikat.

– Köszönöm, uram.

– Isten önnel, uram.

– Sajnálom, uram.

John előtt hirtelen letaglózó intenzitással villant fel Ernie Pyle{48} egy második világháborús tárcája egy mindenki által őszintén szeretett tiszt haláláról és embereinek reakciójáról.

Az egyik lány lehajolt és finoman megérintette Washington arcát, majd továbbment. Volt, aki szótlanul köszönt el, mások elmormoltak egy imát vagy köszönetet mondtak; néhányan kétségbeesésükben és fájdalmukban fel-felkiáltottak.

John beállt a diákok sorába, és maga is odalépett Washingtonhoz. Vigyázzba vágta magát, szalutált, majd a többiekkel együtt továbbment. Jelenleg képtelen volt bármi többre: személyiségének szentimentális oldala még mindig a csata szörnyűségeinek hatása alatt volt. Az őrmestert később, egyedül siratja majd meg.

Hátulról továbbra is lövések hallatszottak, egy száguldó Volkswagen kisbusz dudája tülkölt, ahogy sérültekkel megrakodva kerülgette az úton heverő törmeléket a város központi kórháza felé igyekezve.

Megérkeztek az öreg mezőgazdasági teherautók is; a dízelkamionhoz utánfutót kapcsoltak, hogy egyszerre akár több tucat sérültet is biztonsággal szállíthasson.

– John?

Makala jelent meg a katonák és sebesültek között, John pedig azonnal jó szorosan magához ölelte. Makala teljes testében remegni kezdett a zokogástól.

– Hála istennek! Az a hír járja, hogy meghaltál.

John megrázta a fejét.

Arca megégett; a Horda néhány primitív aknavetőt is összetákolt fémcsövekből, amiket a teherautóikra erősítettek. Az egyik töltet épp John mellett csapódott a hídba, a robbanástól pár percre el is vesztette az eszméletét.

Makala kibontakozott az öleléséből, hátralépett és felemelte a kezét.

– Kövesd az ujjam – mondta jobbra-balra mozgatva az ujját és feszülten figyelve a reakciót.

– John, lehet, hogy agyrázkódásod van. A másodfokú égési sebek mellett.

– Hagyd a francba. A többieken segíts.

Makala kurtán bólintott, és rögtön oda is lépett egy sérült lányhoz, aki annak idején a főiskola röplabdacsapatában játszott. A lány a földön kucorgott és a hasát szorítva sírdogált. John végignézte, ahogy Makala letérdel mellé, végigsimítja a homlokát és egy pár bátorító szót súg neki, majd alkoholos filccel „3”-as számot ír a homlokára. Makala előrehajolt, még egyszer megpuszilta, majd felállt, és a mellette fekvő fiúhoz lépett. A srác lába térd alatt teljesen összetört, de úgy tűnt, neki vagy valaki másnak még volt ideje érelszorító kötést tenni rá. Mostanra már eszméletlen volt. Makala a torkánál ellenőrizte a pulzusát, egy „1”-est írt a homlokára, és villámgyorsan felpattant.

– Egyes! Gyorsan ide! – kiabálta.

Egy hordágyat cipelő páros rohant feléjük; egyikük – egy fiú – megpillantotta a hasba lőtt lányt és lelassított. John látta az arcára kiülő fájdalmat. Egy éve még a campus egyik álompárjának számítottak, a lány azonban végül szakított vele. Egy ennyire apró főiskolán többé-kevésbé mindenki magánélete nyilvános volt, ami időnként igencsak kellemetlen, máskor viszont nagyon is családias légkört teremtett.

– Ide, ide! Ő az. Siessetek! – kiabált Makala.

A fiút végül a hordágy másik végét tartó lány lökte tovább; patakokban folytak a könnyei. Átemelték a szétroncsolt lábú fiút a hordágyra, majd megfordultak, és egyből szaladni kezdtek vele az úton a járművek felé. Makala a tollal a kezében máris a következő sebesült mellett térdelt. A régi hagyományok szerint a csata után ő volt élet és halál ura: 1-es az elsőséget élvező eseteknek, 2-es azoknak, akik várhatnak, amíg az összes egyest el nem látták, 3-as pedig… A hármasoknak annyira kevés esélyük volt a túlélésre, hogy egyelőre nem volt szabad időt és erőforrásokat vesztegetni rájuk.

A csatába menet a diákkatonák persze nem tudtak az efféle rangsorolásról, a felcsernek kijelöltek viszont igen, ahogy mindenki más is, aki a csatatér megtisztításában segédkezett. A sebesülteknek persze nem telt sok időbe megfejteniük a rendszert.

Egy újabb lány a sávelválasztó elem melletti árokban hevert, testén több golyó ütötte seb is látszott. Makalának egyetlen gyors pillantás is elég volt; felírta a hármast a homlokára, és továbbment. A lány zokogva nézett fel Johnra.

– Mit írt? Mit írt fel?

John letérdelt mellé. A lány csodával határos módon még mindig nem adta fel a küzdelmet: a lábát ért lövés láthatóan teljesen szétroncsolta a combcsontját. A combban futó artéria John számára érthetetlen módon nem sérült meg. Golyót kapott a mellkasába és a gyomrába is, szájából egyre csak csorgott a vér. John nem ismerte föl; valószínűleg elsős lehetett, aki még nem vehette fel az óráját.

– Kettest írt, kincsem – hazudta John. – Mások rosszabb bőrben vannak, mint te. Mindjárt itt a segítség.

A lány bólintani és mosolyogni próbált, de már láthatóan kezdett elsodródni. John föléhajolt és megpuszilta az arcát.

– Aludj csak, kicsim. Nem lesz semmi baj.

A lány kinyújtotta a karját, és meglepően erősen megszorította John kezét.

– Apu? – suttogta halkan. – Apu, segíts.

– Apu itt van veled.

A lány egyszerre vadul rángatózni kezdett.

– Én istenem, jó istenem… – suttogta John.

Lecsukódik már a szemem… folytatta a lány immár teljesen hangtalanul. Lassan abbamaradt a remegés… Aztán vége volt.

John kifésülte a lány haját izzadt homlokából, újra megpuszilta, finoman lefejtette a kezét a karjáról, majd elfordult.

Távoli lövések visszhangzottak a dombok felől, közvetlenül John mögött pedig Tom emberei folytatták a Horda sebesültjeinek azonnali kivégzését.

Valamivel előrébb, a barikád oldalába csapódva Don Barber felderítő repülőjének kiégett roncsa füstölgött. A csata legkétségbeesettebb perceiben John még látta, amint Don alacsonyan repülve hátizsákokba töltött bombákat dobál a támadókra, és az egyikkel fel is robbantja a Horda egyik kamionját, majd a gép váratlanul elkanyarodott és lezuhant.

John külön parancsba adta Donnak, hogy ne vegyen részt a harcokban, hanem maradjon magasan és kövesse a csapatmozgásokat. A csata első pár órájában így is történt. A gép felszállt, Don kémlelt, majd a városháza fölé kanyarodva egy-egy vasdarabhoz erősített papíron ledobta az ellenség legfrissebb manővereinek híreit, és kezdte is az egészet elölről. Az így szerzett információk létfontosságúak voltak, hisz John így végig tisztában volt a Horda csapatainak beszivárgási irányaival, illetve ami a legfontosabb volt, arról is időben értesült, hogy a főerő teljes egészében beért a csapdába, a milícia pedig megkezdhette a visszavonulási út elzárását.

John ettől függetlenül végig tartott tőle, hogy Don nem bírja majd távoltartani magát a harcoktól, és előbb-utóbb csapattámogató légierővé avanzsál.

Most holtan feküdt gépének roncsai között régi egyenruhájában, amit még a koreai háborúban viselt. John megállt előtte, tisztelgett, majd továbbment.

Az út nyugat felé vezető sávjában hadifoglyok menetoszlopa közeledett; kezüket hátul összekötötték, majd egyes sorban egymáshoz kötözték a nagyjából harminc embert. Köztük voltak azok is, akik még a felgyújtott háznál adták meg magukat.

Az őket kísérő őr kérdőn nézett rá, John pedig egyértelmű kézmozdulattal jelezte, hogy haladjanak tovább az emelkedő tetején lévő kamionos pihenőhely felé, ahová mellesleg maga is tartott.

A pihenőhely valójában egy leállósáv volt az emelkedő legtetején, ahol annak idején minden egyes kereskedelmi járműnek – a kamionoknak különösen – kötelezően meg kellett állnia. A járművek addig nem mehettek tovább, amíg a sofőrök alaposan végig nem tanulmányozták a hosszú ereszkedő útszakasz térképét, amin az elszabadult kamionoknak fenntartott sávok is jelölve voltak arra az esetre, ha valamelyik jármű fékei épp a lejtőn mondanák fel a szolgálatot. A sáv fölött lógó jelzőlámpa a kamionokat csak biztonságos időközönként engedte át, sőt akár fel is tartóztatta őket, ha lejjebb a hegyoldalban korábban valamilyen baleset történt. Mindez már csak emlék volt a távoli múltból. A krízis kezdetén a város nem kis szerencséjére az átkelőnél veszteglő kamionok egyike éppen rágcsálnivalókat és kekszeket szállított. Mára persze egyetlen darab sem maradt belőlük.

A hely korábban – mintha egy egész örökkévalósággal ez előtt lett volna – a barikád védvonalának parancsnoki posztjaként is szolgált. Szinte mindenki arrafelé tartott, mintha ösztönösen akarnának odajutni.

John továbbhaladt az úton; pár diák fegyverrel a kézben, testőr módjára rendeződött védelmi formációba körülötte. Egy fiatal fiú korábban is ki volt jelölve mellé, de őt a 65-ös kijáratnál elvesztették a robbanásban, amely pár percre Johnt is kiütötte.

A foglyokat a kamionsávba terelték, ahol pár tucat további hadifogoly várta őket.

Az új csapat közeledtére a már régebben itt rostokoló foglyok idegesen kapták fel a fejüket. Néhányan felálltak és a sor élén menetelő alacsony, vékony férfit bámulták. Rövidre vágott ősz haja volt, karjait tetoválások borították, arcát egy látszólag régebben szerzett sebhely torzította el. Azok egyike volt, akik a legutolsó felgyújtott házból menekülve adták meg magukat.

Malady véres kötéssel a karján lépett oda Johnhoz; ezek szerint túlélte a csatát.

Az ezredes rámosolygott és kezet nyújtott neki, bár a gesztust Kevin csak a bal kezével tudta fogadni.

– Szép munka, Kevin, egészen kiváló.

– Sajnos sok srácot elveszítettünk – válaszolt szomorúan Kevin. – Amint leesett ezeknek a mocskoknak, hogy bekerítettük őket, pokolian elmérgesedtek a dolgok. A srácok eleinte nem akartak lelőni senkit, aki a földön feküdt, látszólag halott vagy súlyosan sérült volt, aztán kénytelenek voltak beletanulni…

Hangja elcsuklott.

John végignézett a fiatal katonák összegyűlt tömegén: mind jéghideg tekintettel meredtek a foglyokra.

– Kihallgattad már valamelyiket?

– Persze. Mind egymásra mutogatnak, ahogy ilyenkor szokás. Fogadkoznak, hogy csak kényszerből cselekedtek. Már-már hihetetlen, de az a kis szarházi ott a vezérük.

Kevin a ronda, sebhelyes arcú pasas felé sandított.

– A rohadék valami nagypályás drogdíler volt Greensboróban, afféle kapcsolattartó. Egészen nagy, Floridából érkező heroin- és kokainszállítmányokat kezelt. Elsőre nem néztem ki belőle túl sokat, de az egész bagázs be van szarva tőle, még a legkeményebb fickók is. Azt mondják, beadta nekik, hogy maga a sátán jelent meg előtte. Azt prédikálta, hogy Isten magára hagyta Amerikát, és eljött a sátán birodalma, aki persze őt nevezte ki, hogy előre egyengesse az ördög amerikai királyságának útját.

– A rémhírek a kannibalizmusról? – kérdezte John.

Kevin kurtán bólintott és kiköpött a földre.

– Mind igaz.

John ezek után a vezérhez lépett, aki átható tekintettel meredt rá, majd elmosolyodott.

– Hadd találjam ki, maga itt a főnök, igaz?

John nem válaszolt.

– Mesteri tervet eszelt ki. Lefogadom, hogy maga a professzor, ugye? Az egyik foglyunk mesélt magáról. Elragadó kislány volt, még tegnap kaptuk el.

Johnban összeállt a kép: bizonyára arról a lányról beszélt, akinek a földút melletti csetepaté után veszett nyoma.

– Pár hadtörténeti utalást is felfedeztem a stratégiájában. Talán az Ia Đrăng-i csata{49}; becsalogat, közel kerül és bekerít, he? Láttam egyszer egy filmben. Ja, meg a History Channelen is.

– És mégis egyenesen belesétált – mondta szarkasztikusan John.

– Úgy van, egyenesen a közepébe. Gondolom, ő akarta így.

– Ki?

– A sátán, természetesen.

A férfi most a többi fogoly felé fordult.

– Nem megmondtam, hogy elhagy majd benneteket, ha mindenestül nem adjátok át neki a lelketeket? Most már kétségkívül a pokol legtüzesebb bugyraiban végzitek majd. Mert az Isten megátkozta ezt a világot, és ím, a sátán is elfordítja tőletek az ő orcáját, mert cserbenhagytatok engem. Ahelyett, hogy trónusa mellől vele együtt uralkodnátok, örökös kárhozat lesz a jussotok hitetlenségetek miatt. Ezek a korcsok itt nem kegyelmeznek nektek. A sátán azt kívánta, hogy ma éjjel a húsukból lakomázzatok, ehelyett ők vetnek majd a kutyák és a varjak elé titeket… Hacsak…

Ravaszul Johnra emelte a tekintetét.

– Hacsak nem ülik meg ők maguk a lakomát.

A Glock ott lógott John félig felemelt kezében. Egyre erősebb kísértést érzett rá, hogy ott helyben agyonlője a férfit.

A többi fogoly kikerekedett szemmel meredt Johnra. Többen sírni kezdtek, mások térdre ereszkedtek és lehajtották a fejüket, mintha beletörődtek volna a sorsukba.

Olyan felfoghatatlan, gondolta magában John, hogy néha a legvalószínűtlenebb figura, egy ilyen kicsi, csúf pasas, mint ez itt, ekkora hatalmat képes a markába gyűjteni. Kétségkívül letaglózó parancsnoki fellépése volt, a hangja vonzó, mély, erőtől zengő. Annyira hihetetlen, ahogy mindezen adottságaikat egyesek totális őrültségek szolgálatába állítják, mások pedig teljesen vakon követik őket.

– Kannibálok – mondta jéghidegen John.

A vezér újból felnézett rá, arcán pedig szinte barátságos és meleg mosoly futott át.

– Barátom, te épp eleget tudsz ahhoz, hogy megértsd: a nemzetnek vége, kivéve azon keveseket, akikben még ott lapul az erő a túléléshez. A gyöngék húsa nem más, mint szent áldozat az élőknek… Nekünk. Szükségünk van rá, hogy erőt merítsünk belőle és győzelemre vezethessük az akaratunkat.

Tekintete újból fogolytársai felé fordult.

– Mert én bejártam ezt a földet széltében s hosszában, és mérlegre tettem az országot, amely valaha fölötte uralkodott. Vedd le róla a kezed, tedd védtelenné, s lám a föld, amely egykor úgy dicsőítette lakóit, most megátkozza őket. Valóban átkozott föld ez, és mi vagyunk a kiválasztottak, akik a megtisztítására vagyunk hivatottak.

A férfi újból Johnhoz fordult.

– A lány, akit tegnap elkaptunk. Nagyon édes volt, talán a legjobb, akit eddig ettem. Egész jól tápláltnak tűnt, teli hassal áldoztuk fel. Úgy hallottam, az új-guineai őslakosok ’nagyra nőtt disznónak’ nevezték az ellenségeiket. A jól táplált ember íze ugyanis határozottan olyan, mint a sertéshúsé.

John felemelte a Glockot. A cső a férfi homlokához ért.

– Rajta csak, te faszfej – suttogta az. – Legyél olyan, mint én; igyál a véremből, ha megdöglöttem, ahogy én tettem volna veled. Tudom, hogy éhes vagy. Hidd csak el, ha te megteszed, a többiek követni fognak. Ők is legalább annyira éhesek.

John habozott, majd a pisztoly csövével erős ütést mért a férfi homlokára, aki azonnal összeesett.

John megfordult és szembenézett a köréjük gyűlt, immár több száz fős tömeggel.

– A saját szájából hallottátok.

Senki sem szólalt meg; mindenki az undorral és a döbbenettel küszködött.

John körbenézett.

– Kötelet.

Egy diák lépett előre egy föltekert kötéllel a kezében… A hóhércsomó már készen is volt. John a jelzőlámpát tartó alumínium keresztállványra mutatott.

A kötelet átdobták a póznán, közben pár fiatal fölsegítette a földről a Horda vezérét. A férfi láthatóan arra számított, hogy egy fejlövéssel megússza, a hurokkal farkasszemet nézve viszont hirtelen rángatózni, rugdosni és üvöltözni kezdett. A diákok közelebb hurcolták, a kötelet pedig rászorították a nyakára.

John még egyszer odalépett hozzá, és majdnem szólt is pár szót, de végül meggondolta magát. A pokolba az egésszel. Ma nem lesznek utolsó szavak.

– A Black Mountain városának polgárai által rám ruházott hatalomnál fogva elítélem ezt a férfit, mint közönséges bűnözőt, gyilkost és kannibált. Az ilyen ember azonban még a golyóra sem méltó.

Hátralépett és kiadta a parancsot.

– Húzzátok fel.

Beletelt néhány hosszú percbe, de némi izomrángás és rúgkapálás után a Horda vezére végül kiadta a lelkét. Követői elszörnyedve nézték végig a haláltusát. Néhányan zokogva hullottak térdre, váltig állítva, hogy megbántak mindent. Kegyelmért kezdtek esedezni, egyikük egyenesen papot kért, akinek meggyónhat.

John végignézett rajtuk, majd elfordult. Tom sötét, kérlelhetetlen arccal valamivel hátrébb állt.

– Amennyit tudtok, akasszatok fel; a többi rohadékot lőjétek le. Egy jó nagy jelzőtáblát akarok látni annak a kamionnak az oldalán ’Kannibálok’ felirattal.

Tom bólintott. Perceken belül már fél tucat ember lógott a póznáról.

A többiek – szembesülve a sorsukkal – sikoltozni és könyörögni kezdtek. John szótlanul figyelte az eseményeket.

– John?

Makala jelent meg az oldalán.

– Az isten szerelmére! Hisz sokan még csak fiatal srácok közülük. A Horda nyilván csak beszippantotta őket. Azonnal le kell állítanod ezt az egészet.

John hallgatott.

– John, ez most már csak egy lincselés. Teljesen irányíthatatlan. Pontosan ez az, amitől végig meg akartad óvni a várost. Nézd, hová jutottunk!

John először Makalára, majd a körülöttük álló suhanckorú katonákra és a csatában derekasan helytálló városiakra nézett. Nem egy arcon egészen vad elszántság tükröződött.

A sikoltozó, könyörgő foglyok közül tízet elvezettek a kamionmegállóhelyről, és kivégezték őket. A holttesteket egyszerűen átlökték az út melletti korláton a mélyben meredező sziklák közé.

Egy percre rá újabb tíz ember következett; halálukat dühös, helyeslő kiáltások kísérték.

Ebben a pillanatban mintha egy régi emlékképekből összevágott filmtekercs kezdett volna peregni John fejében. Öreg, szemcsés felvételek voltak: rögtönzött bitófákról lógó oroszok holttestei 1941 farkasordító telén; Goya rézkarcai, rimánkodó, arcukat ösztönösen védő spanyol hadifoglyok, amint Napóleon francia katonái módszeresen legyilkolják őket; SS-tisztek által a már kiásott tömegsírok felé hajtott meztelen foglyok, amint lassan térdre ereszkednek, majd a lövés után előrebuknak. Ez volt a háború arca, minden háborúé, és most itt van, és saját magunk ellen harcolunk, gondolta John. Megküzdöttünk az utolsó falat kenyérért, ma pedig már a holttestekért is.

Összesen nyolc fogoly maradt; Tom emberei épp a hasadék felé rángatták őket.

A Glockkal a kezében John előrelépett, Tom pedig utat engedett neki. Úgy gondolta, John újból vállalja korábbi tisztségét mint a város kivégzőtisztje.

John végigmérte a nyolc túlélőt. Néhányan dacosan néztek vissza rá, akárcsak a kígyótetoválásos nyomorult annak idején. John mélyen jéghideg szemükbe nézett és megpróbálta megérteni őket. Vajon mindenkiben, a saját embereiben is megvan, amit most a foglyok tekintetében lát? Lassan megfordult és végignézett a több száz elcsendesedett városlakón: többek szemében épp ugyanazt a fagyos csillogást látta viszont. Lassan újból visszafordult.

Makalának igaza volt. A foglyok közül hárman, köztük egy lány, valóban gyerekek voltak még, tizennégy, talán tizenöt évesek, bár mindegyikük szemében ugyanaz a fagyosság bujkált. Vajon már azelőtt is ilyenek voltak, mielőtt ez az egész elkezdődött? Bandatagok, akik Washington szerint már jóval a krízis előtt is bárkit lepuffantottak volna puszta szórakozásból?

Mellettük egy huszonéves, félelemtől remegő nő állt. Nadrágján vizeletfolt jelent meg, végigszaladt a combján, és a lábánal kis tócsában gyűlt össze. Utána egy üres tekintetű, tébolyodott öregember következett, oldalán egy hispán kinézetű gyerekkel, akinek az ajkai most is mozogtak, és bár alig-alig érthető spanyolsággal mormogott, egyértelműen az Üdvözlégyet imádkozta.

– Kevin.

Malady John mellé lépett.

– Vedd elő a késed.

Kevin ránézett, egy kicsit habozott, majd engedelmeskedett.

Az egyik dacos arcú férfi szeme hirtelen tágra nyílt.

– Ha le akarnak lőni, gyerünk, essünk túl rajta – mondta hűvösen –, de a késből nem kérek.

– Vágd el a köteleiket.

– Micsoda?

– Azt mondtam, oldozd el őket.

Kevin a foglyok mögé lépett, és egyenként kiszabadította a kezeiket. Egyikük sem mozdult.

John visszafordult a diákjai, szomszédai és barátai felé.

– Itt a vége – mondta.

A tömegből elégedetlen morajlás hallatszott.

– És mi tartja vissza ezeket a mocskokat, hogy még ma éjjel elvágják a torkunkat?

John a fejét rázta.

– Rosszul döntöttem.

– Azért, mert kivégeztük a többit? – ordította be valaki a tömegből.

– Hisz hidegvérrel lemészárolták a sebesültjeinket! – kiabálta egy lány, akit annak idején John tanított, és aki nemrégiben még bibliaoktató szakon tanult.

– Ahogy mi is az övéiket. Washingtonnal ezt azért rendeltük el, mert jelenleg arra sincs elég élelmünk, hogy saját magunkat eltartsuk. Töredéknyi sem.

– Kannibálok!

John bólintott.

– Úgy van. Néhányan közülük kétségtelenül azok. Tőlük maguktól már fölösleges megkérdezni, mert úgyis hazudnának, hogy az irhájukat mentsék.

Kimerülten újból ingatni kezdte a fejét.

– Azért vetek véget ennek, mert elkezdtem élvezni. Gyűlölöm ezeket az embereket. Azt a mocskot, akit először fellógattunk, jobban gyűlöltem, mint bárki mást egész életemben… De nem válok olyanná, mint ő… Nem hagyom, hogy olyanokká váljunk, mint ők. És ezt azért mondom, mert most, ebben a szent pillanatban már nagyon közel állunk hozzá, Isten irgalmazzon nekünk.

John nem várt a tömeg válaszára, hanem egyből visszafordult a nyolc fogoly felé.

– Nem vagyok hajlandó átrágni magam valami kamu rituálén magukkal, amiben megesküsznek, hogy eltakarodnak innen, sosem térnek vissza és megbánják, amit tettek.

A hispán fiú bólogatni kezdett, majd térdre ereszkedett és egymás után vetette a kereszteket.

– Ne feledjék, amit itt láttak, és soha ne térjenek vissza. Ha életben maradnak is, Káin bélyegét mindannyian örökké hordozni fogják azért, amit tettek. Ha a magukéhoz hasonló bandákkal találkoznak, mondják el nekik, ami itt történt, és figyelmeztessék őket, hogy rájuk is ugyanilyen vereség vár. Egyetlenegyet kérek. Megkíméltük az életüket, cserébe ne oltsák ki többé másokét. Ha mégis így tesznek, valóban örökös kárhozat lesz a büntetésük.

John lassan elfordult tőlük.

– Kotródjanak!

Hatan egy pillanatig sem haboztak; egyből megfordultak és elrohantak. A térdeplő fiú tágra nyílt szemmel nézett fel Johnra, és előrehajolt, mintha meg akarná csókolni a lábát. John hátralépett és a karjával mutatta neki, hogy álljon fel és táguljon.

– Gracias, señor – szólt a fiú, mielőtt ő is elszaladt volna.

A fiatal nő, aki a rémülettől az imént összepisilte magát, csak állt egy helyben, mozdulatlanul.

– Induljon – mondta halkan John.

– Hová?

– El innen.

– Sajnálom. Isten irgalmazzon nekem, sajnálom. Nem tudom, élhetek-e azok után, amit tettem. Sajnálom.

A nő szipogva elfordult a tömegtől, és lassú léptekkel elindult.

John újra szembenézett az emberekkel.

– Vágjátok le a holttesteket a póznáról – mondta, majd elhallgatott. – A vezért kivéve. Egy táblát akarok alá a következő felirattal: „A Horda nevű banda, gyilkosok, erőszaktevők és kannibálok vezére. Bűneiért felakasztottuk, Isten irgalmazzon a lelkének, és azokénak, akik követték”.

John eltette a Glockot, és visszasétált a többiekhez. A katonái, szomszédai és barátai tengerként nyitottak utat neki, sokan lehajtott fejjel álltak.

– Jól cselekedtél, John – súgta valaki.

Ahogy elhaladt mellettük, végignézett a katonáin. Többen is láthatóan az összeomlás szélén álltak a csata utáni sokk és az imént történtek hatására.

Néhányan sírni kezdtek, és átkarolva támogatták egymást. Mások csak szótlanul álltak a helyükön. Jó néhányan imádkozva térdeltek a földön, míg megint mások csak most érkeztek meg. Egy-egy holttest láttán többen is összerogytak és zokogni kezdtek, görcsösen ölelve elesett barátaikat.

John gyöngének érezte magát, a gyomra émelygett.

– Hadd vigyelek vissza a városba.

Makala egyszer csak mellette termett és finoman megfogta a kezét.

John megállt és magához ölelte.

– Köszönöm, hogy leállítottál – súgta. – Kivetkőztem önmagamból.

– Semmi baj, kedves. Semmi baj.

Makala közel hajolt hozzá, és megcsókolta; a gesztus egészen megdöbbentően hatott a körülöttük kavargó folyamatos jövés-menésben; a diákok tisztelettudón próbáltak elnézni mellettük.

John hirtelen valóban elgyöngült, ájulás környékezte és le kellett térdelnie.

– Hordágyat!

Fölnézett és megrázta a fejét.

– John, agyrázkódásod van, ráadásul egyértelműen sokkos állapotban vagy. Le kell feküdnöd.

– A saját lábamon kell elmennem innen. Segíts, kérlek.

Óvatosan Makalára támaszkodott, és végül így, ketten mentek keresztül a csatatéren.

John fejében közben újabb pillanatképek emlékei villantak fel: szanaszét heverő holttestek a gettysburgi csata után, és a partot csendesen mosó hullámok között Tarawánál, halott és sebesült tengerészgyalogosok a tankok tetején Huế ostrománál. Fotókat mindig nézegethetett az ember, az átható bűzre azonban nem készít fel semmi.

A csatatér nemcsak lőportól és a vér fémes szagától bűzlött, hanem vizelettől, ürüléktől, hányástól és a szabadon levegőző nyers emberi vagy legalábbis egykor még emberi hústól is. Az égő járművek, a benzin, a gumi, az olaj csak tovább rontott a helyzeten, nem beszélve a gyomorforgató módon szenesre égett testekről, amelyek megsülve lassan felpuffadtak és egymás után pukkadtak ki.

Az autópálya két oldalán tomboló erdőtűz egy órája még a csata fontos kelléke volt, mostanra azonban nem volt más, mint féktelenül dühöngő lángtenger. A nyugati szél szárnyán a forróságot több száz méterről is érezni lehetett. A lángok már rég átbuktak a hegy legmagasabb pontján, és a völgyben Old Fort felé terjedtek tovább, elemésztve ellenségek és barátok maradványait egyaránt.

Most, hogy a harcnak vége lett, százak lepték el a csatateret szeretteik után kutatva. Fiúk keresték apjukat, anyák a fiaikat, fiatal szerelmesek és barátok kutattak elveszett szeretőik és régi cimboráik után.

Film, újból egy film, gondolta John; ezúttal A jégmezők lovagja című régi orosz film egy jelenete jutott eszébe, amelyben a jégen vívott csata után feleségek és anyák keresik zokogva elesett szeretteiket gyászos zene mellett a kísérteties alkonyi félhomályban.

John újból rádöbbent, hogy mindezt most nem filmen látja: a kőkemény valósággal nézett farkasszemet. Egy a baseballcsapatban is játszó, vaskosabb felépítésű fiú a szeme láttára zuhant térdre és emelte föl egy lány összeroncsolt holttestét, majd ordítva ölelte magához. Barátai szótlanul álltak körülötte, majd váratlanul szinte egyszerre kellett lefogniuk, amikor a lányt elengedve a pisztolyáért nyúlt, hogy a saját életének is véget vessen.

John tovább botorkált Makala mellett.

Az országúton járművek hosszú sora állt előttük, épp sérülteket emeltek az egyik kamionhoz kötött utánfutóra. Makala integetve segítséget kért; Johnt néhányan egyből felsegítették a platóra, Makala pedig magától mászott fel mellé.

A dízelmotor hirtelen feldübörgött, a levegőt kipufogófüst töltötte be, és a kamion döcögve megindult. A pálya 65-ös kijárata után egyre gyorsabban mentek, a sofőr pedig folyamatos dudálással jelezte érkezésüket, mielőtt befordult a State útra, és végül megállt a bútoráruház épülete előtt a városközpontban. A bemutatóterem ágyain és kanapéin kívül minden bútor halmokba hányva állt az utcán.

A hely már így is túlzsúfolt volt.

– Az egyeseket ide! – ordított valaki a fejetlen felfordulásban. – Kettesek amoda!

Négy hordágyon fekvő egyest emeltek föl és vittek be az épületbe.

John Makalára nézett.

– Be kell mennem.

– John, csak agyrázkódásod van, talán nem is olyan vészes. Jobb szeretnélek hazavinni és ágyba dugni. Nagyjából egy héten belül rendbe is jössz. Az égési sebekkel Jen is boldogul.

– Nem. Be kell mennem. Az én srácaim szenvednek odabent… Az én katonáim.

Makala nem vitatkozott. Johnt néhány helyi önkéntes segítette le a platóról. Amint az utolsó sebesültet is leemelték, a sofőr rükvercbe váltott, visszatolatott a Montreat úton, majd a városháza előtti parkolóban megfordult, és már indult is vissza a csatatérre.

John egy pillanatra megállt a bútoráruház bejárata előtt és mély levegőt vett.

Óvatosan elengedte Makalát, a saját lábára állt, majd belépett.

Majdnem azonnal vissza is fordult volna, de szinte a földbe gyökerezett a lába.

Már tudta, hogy ez lesz a legnehezebb dolog, amit valaha is meg kellett tennie. Nehezebb, mint Maryt ölelni a halálos ágyán, rosszabb mindennél.

– Jézusom, adj erőt nekem – suttogta maga elé, majd megindult befelé.

Többtucatnyian feküdtek a földön egyessel a homlokukon. Néhányan sírtak, mások csendben vártak a sorukra és próbáltak nyugodtnak látszani. Sokan – szerencséjükre – eszméltelenül hevertek. A teremben az elképzelhető összes sérülés és sebesülés szembejött vele.

John lassan keresztülsétált a termen. Megállt az ágyak előtt, és megpróbált mindenkire rámosolyogni, aki szemkontaktust tudott teremteni vele. Többeket is felismert a sérültek közül, de szégyenére nem mindenkit tudott néven szólítani és megvigasztalni. A nevekkel egész életében hadilábon állt, így nemigen tehetett mást, mint hogy lehajolt a diákjaihoz, megfogta a kezüket és újra és újra elmondta: „Büszke vagyok rád… Semmi baj; seperc alatt rendbehoznak… Köszönöm, büszke vagyok rád…”

A következő terembe érve már valóban visszahőkölt; Makala egyből mellette termett, és újból támaszt nyújtott neki. John ránézett, és azon töprengett, vajon hogy az istenbe volt képes nővérként olyan borzalmakat kezelni, amilyeneket ő az imént megpillantott.

A két város a krízis első napjától összesen kilenc orvosra és három állatorvosra számíthatott, közülük egy időközben meghalt. A szobában tizenegy asztal állt egy-egy sérülttel, mindegyikük körül külön csapat sürgölődött, beleértve az állatorvosokat is. A mai események valódi vészhelyzetnek számítottak.

Altatáshoz az állatorvosi és fogorvosi rendelőkben megmaradt készleteket használták. John egy mélységesen megrázó kép középpontjában pillantotta meg Kellort: épp egy fiatal lány lábát fűrészelte térd fölött. A térdízület maga alig volt több, mint széttépett hús és szilánkokra tört csontok masszája. A lány csendesen sírdogált, feje előre-hátra ringott.

John elborzadva meredt Makalára.

– Az amputációkhoz helyi érzéstelenítést használunk – mondta a nő. – Az erősebb szerek a súlyosabb esetekhez kellenek.

– Súlyosabb esetek?

Makalának végül nem kellett részleteznie. A koponysérüléseket, szétroncsolt állkapcsokat, mellkasi és gyomorsérüléseket kénytelenek voltak egy az egyben kihúzni a sürgősségi listáról – még ha túlélik is az operációt, messze nem volt elég antibiotikum, hogy utána reális esélyük legyen.

John az asztalon fekvő lányhoz lépett, ő pedig tágra nyílt, pániktól remegő szemmel nézett fel rá, akár egy kegyelemdöfésre váró, meglőtt nyúl. John torka elszorult, amint rádöbbent, pontosan tudja, ki fekszik előtte.

Megszorította a lány kezét.

– Laura, igaz?

– Ó, istenem, még mindig érzem – kapkodott az levegő után.

– Tarts ki – súgta John.

Hirtelen borzalmas hang hallatszott. Kellor már a csontot fűrészelte. John egy pillanatra az asztal vége felé pillantott: az orvos egyszerű fémfűrésszel dolgozott, amit a műszaki boltban lehetett kapni. Istenem, még a legalapvetőbb sebészeti eszközök sem voltak adottak.

– Ó, istenem!

John erősen megszorította a lány kezét és a tekintetét keresve fölé hajolt.

– Nézz rám, Laura! Csak engem nézz!

A lány így is tett.

– Laura, tudod még azt a dalt, amit mindig énekeltél? „Emlékszel-e…”

– „Arra a szeptemberre…” Édes Jézusom, kérlek, segíts!

A fűrészelés hangja abbamaradt, Kellor egyik segédje pedig leemelte a levágott lábat az asztalról. Kellor maga egy lépést tett hátrafelé.

– Nővér, kösse el a csonkot… – Lassan elhúzta a maszkot a szája elől, és először Johnra, majd Laurára nézett.

– Laura, szívem, a legrosszabbon túl vagyunk – mondta. – Mindjárt kapsz egy újabb adag fájdalomcsillapítót.

A lány szipogva bólintott; John alig bírta elengedni a kezét.

Amint elfordultak az asztaltól, Kellor Johnra nézett.

– Rég kifogytunk a fájdalomcsillapítókból, némi oxikodont leszámítva – súgta neki. – Isten segítse meg ezeket a gyerekeket.

Kellor lehúzta a gumikesztyűit, és ledobta őket a földre.

– Nővér, öt percre kimegyek, addig készítse elő a következőt.

John mély bűntudatot érzett, amiért magára hagyta Laurát, de Kellor intett neki, hogy kövesse. Kisétáltak a műtőből.

– John.

Makala volt az.

– Rám most itt van szükség. A barikádnál már nincs dolgom.

John bólintott, bár Makala már oda is fordult egy asszisztenshez, és elkezdte orvosi alkohollal fertőtleníteni a kezét.

Kellort követve John elhaladt a többi műtőasztal mellett. A padló csúszott a rengeteg vértől. John lenézett, és meglepetten látta, hogy az egész termet fűrészporral szórták fel; egy segítő közvetlenül az operáló orvosok mellett is folyamatosan terítette szét a padlón.

Épp a legutolsó asztal mellett haladtak el, amikor az egyik orvos, egy nő, hirtelen hátralépett.

– A rohadt életbe!

Letépte a gumikesztyűit, szipogva a falnak dőlt, és úgy meredt Johnra, mintha a parancsnok egy olyan világ kulisszái mögé pillantott volna be, ahová sosem lett volna szabad betennie a lábát.

A két asszisztens leemelte az asztalról a fiatal fiú testét; mellkasa még mindig felnyitva tátongott az orvos kétségbeesett próbálkozása után, hogy megmentse.

Kellor megfogta John karját és kivezette a teremből.

– A lánya egyik legjobb barátja volt – súgta oda neki. – Szomszédok voltak.

A következő szoba az operáción már átesett betegeknek volt fenntartva – lépni is alig lehetett a zsúfoltságtól. A swannanoai klinikán sikerült megőrizni némi értékes plazmát: most fél tucat üveg lógott infúziós állványokról, nem feltétlenül azok mellett, akiknek a legnagyobb szükségük volt rá, hanem azoknál, akiknek egyetlen üvegnyi elegendő lehetett a túléléshez.

A harcra már képtelen városlakók közül többen is bejöttek, hogy önkéntes véradóként segítsenek. Legyengült állapotukban egyszerre nem adhattak három deciliternél többet – sokuknak már ez is túl sok volt –, de ennek tudatában is bátran jelentkeztek.

Azokat, akik tisztában voltak a vércsoportjukkal, eleve összepárosították az egyes sebesültekkel. A vércsoportokat a csata előtt zsírkrétával felírták mindenkinek a homlokára, hátára és mellkasára. A véradás teljesen direkt módon folyt. Az eljárás John szemében igencsak primitívnek tűnt; elég volt hozzá pár öreg gumicső, néhány gumilabda és tűk, a donoroknak csak valamivel magasabban kellett feküdniük a hozzájuk kötött sebesülteknél.

Kellor egy oldalsó ajtón kivezette Johnt a szabadba. Az elmúlt húsz perc után John szinte már el sem tudta képzelni, hogy valahol még létezhet a napsütés és a meleg nyári szellők világa is… Ekkor látta meg az épület mögötti parkolóban sorban kifektetett testeket… A halottakat.

Turkálni kezdett a zsebében. Már csak két szál cigarettája maradt. Remegő kézzel húzta ki az egyiket, és rágyújtott.

Kellor alaposan végigmérte, majd felemelte az egyik ujját.

– Makala már megvizsgált. Agyrázkódás.

– És égési sebek az arcodon. Szerezned kéne rá valami kenőcsöt, és egy steril kötés sem ártana. Kérd meg Jent, hogy forró vízben mosson ki egy lepedőt, és kötözze be neked. Nem kockáztathatsz meg egy újabb fertőzést – még mindig le vagy gyengülve az előzőtől.

– Jól van.

– John, néhány napon belül rettentő nagy gondunk lesz.

– Micsoda? Mi jöhet még ez után?

– Járvány. Voltam fönt a csatatéren, miután visszaszorítottátok őket a hídról. Volt szerencsém pár Horda-taghoz is, beszéltem is néhányukkal, mielőtt…

Kellor hangja elcsuklott.

– …mielőtt Tom emberei ki nem végezték őket.

– Szóval?

– John, a Horda táborában csak úgy nyüzsögtek a legkülönfélébb betegségek. Influenza, hepatitis, és attól félek, ezeknél egzotikusabbak is, talán tífusz. Csak nézz rá a testekre; egyértelmű, hogy ők maguk sem voltak sokkal jobban, mint azok, akiket sanyargattak. Néhány napon belül kitör majd valamilyen járvány, és sokkalta rosszabb lesz, mint az előző. A vér – nagyrészt egyértelműen drogfogyasztóké – csak úgy fröcsögött mindenhová a csatatéren, szóval készülhetünk akár hepatitis B-re, C-re, sőt talán még HIV-re is.

– Szólj róla Charlie-nak – sóhajtott John. – Én már képtelen vagyok többet elviselni.

– Charlie-nak?

John Kellorra nézett.

– John, hát nem tudtad? Charlie meghalt. A felüljárónál esett el.

– Uramisten. Mondtam neki, hogy maradjon hátul. Túlontúl le volt gyengülve. Semmi keresnivalója nem volt a frontvonalban.

– Ismerted, tudod, milyen volt – mondta Kellor, és ő maga is nagyot sóhajtott. – Hallani sem akart arról, hogy hátramaradjon, főleg egy ilyen helyzetben.

– A pokolba.

– John, most már te vezeted a várost.

– Hogy micsoda?

– Charlie téged nevezett ki. A halála előtt mondta nekem. Kate is velünk volt, tanúsíthatja. Amúgy ő is beleegyezett. A statárium alatt te vagy a vezető.

John a falnak dőlt, mint egy zsák krumpli.

– Csak haza akarok menni.

Kellor bólintott, és bátorítón átkarolta John vállát.

– Ma már elbírunk a munkával nélküled is, ezt nyugodtan rám bízhatod. És John… – Kellor egy pillanatra habozott. – Azt hiszem, otthon amúgy is nagyobb szükség lesz rád.

– Miért?

Szívott még egy utolsó slukkot a cigiből, majd a csikket a földre dobta.

Kellor benyúlt John ingzsebébe, megkereste a legutolsó szálat és segített neki meggyújtani.

– Istenem, mi jöhet még?

Kellor ezúttal a saját zsebében kutatott, és végül egy középiskolás ballagási emlékgyűrűt húzott elő.

– Mi ez? – kérdezte John, majd rádöbbent: a gyűrű Bené volt.

Képtelen volt megszólalni, csak tompán meredt a száradt vérrel borított gyűrűre a tenyerében.

– Egy órája halt meg. Behoztam, bár hármas volt a homlokán. A híd mellett láttam meg.

Kellor az egyik holttest felé bólintott azon kevesek közül, amelyek legalább egy lepedővel le voltak takarva.

– Igazán jó gyerek volt, John. Baromi jó gyerek. Még akkor is a hídon maradt, miután lerohanták őket. Sokan látták is; összefogta a pánik szélén állókat, és épp rohamra vezette őket, amikor elesett. Azt hittem, tudtad. Az ellentámadásnál pár méterre voltál tőle.

John torkára fagyott a szó.

Kellor mélyet sóhajtott.

– Hidd el, büszke leszel az unokádra, akit itthagyott neked. Büszke leszel, hogy ő volt az apja. Egyszer majd felugrom hozzátok, és mesélek róla Elizabethnek. A mindenit neki, hisz én magam segítettem a világra tizenhét évvel ezelőtt.

Kellor ingatni kezdte a fejét.

– A hozzá hasonló srácok nélkül könnyen el is veszthettük volna a harcot. Szerencsére jó sokan voltak. John, Ben arra kért, mondjam meg neked, hogy sajnálja, ha csalódást okozott. Tőled csak annyit kért, hogy szeresd a gyermekét.

Kellor zokogni kezdett.

– A pokolba az egésszel – zihálta, és újra Johnra emelte a tekintetét.

– Menj csak haza Elizabethhez.

John most is képtelen volt válaszolni.

Lassan a holttesthez lépett. Épp fel akarta emelni a lepedőt, amikor Kellor megállította.

– Ne, John. Úgy emlékezz rá, ahogy ismerted.

John lenézett a letakart testre.

– A fiam vagy – súgta. – Ígérem, gondját viselem a gyermekednek. Büszke vagyok rád, fiam.

John esetlenül fordult el, és lassan megindult visszafelé.

Az épületet megkerülve kiért a State útra. Épp egy újabb kamion közeledett, platóján fél tucat sérülttel, hárman kettessel, a többiek egyessel a homlokukon.

John tompán megkerülte őket.

– Ezredes, azt a mindenit, hát győztünk!

John annyira sem méltatta a dolgot, hogy megnézze, ki kurjanott felé.

A jó öreg Edsel a városháza előtti parkolóban állt, körülötte kisebb tömeg verődött össze. A hirdetőtáblán egyetlen szó állt: „GYŐZELEM!!!!”

Amint észrevették, hogy közeledik, sokan kérdezgetni kezdték, mások parancsot vártak tőle. Tudni szerették volna, mi a következő teendő.

John senkinek sem válaszolt, csak szó nélkül beszállt a kocsiba. A kulcs a gyújtásban volt; a motor felberregett, John pedig kitolatott a parkolóból.

Az autórádió egyből bekapcsolt, és felcsendült az Amerika Hangja.

Ma reggel egy Ausztráliából érkezett konténerhajó kötött ki Charlestonban. Szövetségeseink több mint egymillió fejadagnyi élelmet, ezer adóvevőt, hat gőzhajtásos vasúti mozdonyt…

John eltekerte a gombot és kikapcsolta a rádiót.

A szoros bejáratánál még mindig állt a két diák által őrzött ellenőrző pont. John lefékezett és megállt.

– Vannak hírek?

John felnézett a pisztolyt szorongató lányra.

– Uram, jól érzi magát?

– Győztünk – ez volt minden, amit mondani tudott.

A lány elmosolyodott és tisztelgett, majd jelezte diáktársának, hogy álljon arrébb az úttorlaszként funkcionáló Volkswagennel.

John továbbhajtott, majd befordult a Hickory Lane-re, és megállt a 12-es szám, Jen és Tyler háza előtt.

Mire befordult a kocsibejáróra, már mind a négyen kint álltak az ajtó előtt: Jen, Jennifer, a farkát csóváló Ginger… és Elizabeth.

John egyelőre képtelen volt megmozdulni, ezért ülve maradt a kormány mögött, amíg a család leszaladt hozzá.

Először a még mindig csak tizenhat és fél éves Elizabethre nézett. A benne növekvő új életnek egyelőre még semmi jele sem látszott rajta; valójában ő maga is gyerek volt még.

Jennifer ért először a kocsihoz, majd egyből hátrébb is lépett.

– Apu, szörnyen nézel ki!

– Semmi bajom, kicsim. Csak megperzselődtem egy kicsit.

Elizabeth is odaért hozzá, Ginger pedig a két lány között hajolt be a kocsi ablakán és próbálta nyalogatni.

Istenem, két hónapja még ez volt a dolgok természetes rendje, gondolta magában. Ez fogadta, amikor hazajött a délutáni előadás és a fogadóórája után, főleg kedden és csütörtökön, amikor fél háromtól négyig is órája volt, a lányok pedig már rég otthon voltak, mire hazaért. Először mindig a kutyák üdvözölték, többnyire Jenniferrel a nyomukban. Elizabeth már nagyobb tinédzser volt ugyan, annyira azonban még követte a régi családi rítust, hogy ilyenkor ő is megölelte és megpuszilta az apját.

John továbbra sem volt képes kiszállni a kocsiból.

Most már Jen is megérkezett, és benézett az ablakon.

– Mi történt?

– Biztonságban vagyunk – nyögte ki végül John. – Győztünk. Elmúlt a veszély.

Jennifer örömében elkurjantotta magát és táncolni kezdett Gingerrel.

– Győztünk, győztünk, mi győztünk!

John csak bámult maga elé… Hát ilyen, amikor a győztes hazatér a háborúból, gondolta. A diadalmenet, a parádé, az ováció. Már megint filmek által beléültetett képek – vajon a valóságban ennyi lenne az egész?

– John?

Jen óvatosan behajolt az ablakon.

– Megsérültél.

– Semmi komoly. Agyrázkódás, néhány égési seb, kutya bajom.

– Apu, Ben hol van? – kérdezte Elizabeth.

John az anyósa válla fölött egyenesen a lányára nézett.

– Engedjetek kiszállni – mondta halkan.

Jen kinyitotta neki az ajtót, közben pedig egy rövid pillanatra elkapták egymás tekintetét. Jennek ennyi elég is volt; John biztos volt benne, hogy mindent kiolvasott a szeméből.

Kiszállt a kocsiból és benyúlt a zsebébe.

Eszébe jutott, hogy a gyűrűt vastagon befedte a rászáradt vér, és őrült módjára próbálta letisztogatni a markában.

– Apu? Kérdeztelek Benről. Láttad valahol?

– Igen, kicsim.

John elindult az ajtó felé, Jen pedig elébe szaladt, hogy kinyissa neki.

– Akkor nincs baja? – kérdezte Elizabeth. – Tudtam, hogy minden rendben lesz.

John hallotta a reményteljes remegést a lánya hangjában.

Besétált a házba. Jen minden ablakot kinyitott, hogy kiszellőztesse az állott, dohos levegőt, ami a visszatéréskor fogadta őket. Napfény áradt be a hátsó kertben csörgedező patakra néző zárt erkély ablakain.

Ez volt Tyler kedvenc helye a házban, a kis kiugró erkély ablakai pedig szinte mindig nyitva álltak, hacsak nem volt egészen fagyos hideg odakint. Az ablakkal szemben álló puha, kényelmes kanapéról hallani lehetett a köveken bukdácsoló patak csobogását.

John leült.

– Elizabeth, gyere ide, kérlek.

– Apu?

Már akkor zokogni kezdett, amikor leült az apja mellé.

John újra a zsebébe nyúlt, és elővette a gyűrűt.

– Ben szerette volna, hogy ez a tiéd legyen – mondta el-elcsukló, kíntól remegő hangjával küszködve.

Elizabeth elvette a gyűrűt és a tenyerében tartotta. Johnnak végül nem sikerült túl jól megtisztítania. Elizabeth keze is tele lett lepattogzott, száradt vérdarabkákkal.

– Egyszer – folytatta halkan –, egyszer majd továbbadod a gyermeketeknek, és elmeséled neki, milyen nagyszerű ember is volt az édesapja.

Elizabeth John karjába borult és hisztérikus zokogásban tört ki. Addig abba sem hagyta, amíg minden könnyet ki nem adott magából, amit csak kiadhatott.

Lassan alkonyodni kezdett. Johnnak még derengett, hogy a főiskola lelkésze levest küldött neki, amit Jen hozott be a szobába, illetve hogy az anyósa elment meglátogatni Ben szüleit, akik nemrég költöztek be egy elhagyott házba a közelben. Jennifer hangjára is emlékezett; az új, itteni hálószobájából hallatszott, amint Jennel beszélgetnek. A kislány sírni kezdett, majd mindketten imádkozni kezdtek, és elmondták az Üdvözlégyet. Ginger ide-oda tébláboló hangja is megmaradt benne; a kutyus végül felmászott Jennifer mellé az ágyba, aki nagyot sóhajtva lassan elaludt mellette.

Ahogy leszállt az éj, Elizabeth újra megjelent, és Johnhoz bújva álomba sírta magát.

John egész éjjel ölelte a lányát, és még akkor sem engedte el, amikor a hajnal első fénysugarai újra bevilágították a házat.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Black Moutain egyre inkább kezdett egy klasszikus szellemvárosra hasonlítani, John legalábbis így érezte, ahogy az éjjel történéseit felderítő, immár rutinszerű reggeli ellenőrző körútja után a belváros felé vezetett.

Makala szótlanul ült mellette a kocsiban, és valószínűleg a későbbre tervezett asheville-i telefonhívás stratégiáján törte a fejét.

A Cherry utca egykor oly puccos üzleteinek ablakai csíkosak voltak a sok kosztól. John kedvenc helye, az Ivy Corner két hete leégett a benne meghúzódók gondatlansága miatt. Mivel a tűz nem fenyegetett más épületet, végül hagyták magától leégni, John pedig büntetlenül elengedte a véletlen gyújtogatókat.

Papírlapok, por és falevelek kavarogtak az őszi szélben. A State út sarkán egy tizenéves srác tölgyfa asztalból összetákolt bódéja álldogált; az asztalt még akkor dobták ki a bútorüzletből, amikor az épületet a csata után hadikórházzá alakították. A bódéban egy rúdról két jól táplált mókus és egy nyúl lógott, a kézzel festett táblán fölöttük csak ennyi állt: „Mókus: 7 golyó; nyúl: 20 golyó; csere érdekel”.

Az élelem rohamos ritkulásával az árak kezdtek meredeken fölfelé kúszni, bár mára már lőszerből is komoly hiány mutatkozott.

John korábbi jóslata, miszerint a cigaretta válhat az új fizetőeszközzé, nem vált be. Mára szinte mindet elszívták. Jelenleg a lőszer és a golyó volt a valuta, a .22-es kaliberű lövedékek különösen sokat értek.

John is félretette a saját .22-esét, és vadászathoz az .50-es kaliberű Hawkins kovás puskát kezdte használni. A régi polgárháborús kerekasztal egyik tagja lőporgyártó vállalkozásba fogott. A pasas kikísérletezte, hogyan juthat salétromhoz és kénhez, a golyókhoz való ólmot pedig bármelyik akkumulátorból kinyerhette.

John bekanyarodott a hadikórház felé, amely mára már üresen állt. A még mindig kezelést igénylő sérülteket rég átszállították a Gaither Hallba, ahol egy átalakított bojlernek köszönhetően már fűtés is volt. Az új kórházat Makala vezette; közel negyven sérültet ápoltak benne, akik közül sokan még mindig az életben maradásért küzdöttek.

A város igencsak komoly veszteségeket szenvedett el: a győzelem több mint hétszáz halottat – közülük százhúsz diákot –, és szintén hétszáz sebesültet követelt. A sérültek egyharmada később feladta a küzdelmet, sokan pedig a mai napig élet és halál között lebegtek.

A diákok közel egyharmada veszett oda a csatában vagy halt meg röviddel utána, egyharmaduk pedig sebesülten feküdt. Szörnyű ár volt ez a diadalért. Annak idején, amikor John az óráin egy-egy polgáháborús összecsapásról beszélt, amelyben egy ezred kétharmada odaveszett, minden csak a száraz számadatokról szólt. Most ez volt a rettentő valóság. Jeremiah és Phil is elesett sok más gyerekkel együtt – már ahogy John annak idején hívta őket.

Legutoljára épp az előző nap vett részt temetésen: Laura végül belehalt az amputációba, a sikeres operáció utáni fertőzést már nem tudta legyőzni.

A szertartás különösen szívszorító élmény volt. Nem voltak sokan, csupán az a maréknyi ember jött el, akiknek még volt erejük megjelenni. Ahogy a lányt a sírba fektették, a kórus életben maradt tagjai A dalnok{50} című dalt énekelték, amely mára rejtélyes okból teljesen összeforrt a főiskolával és a csatával.

„A dalnok rég csatába tért,

Halál verbunkját járja…”

A csatában elesetteket mind a veterán katonai sírkertben temették el a város szélén, ahol külön sávot különítettek el a számukra. Szóba került, hogy egy szép napon emlékművet emelnek majd nekik… Egy szép napon.

Abban mindenki egyetértett, hogy nem temethetik őket a golfpályára: mindannyian megérdemelték a különleges nyugvóhelyet.

A milíciát egy-egy alkalmi csetepaté kapcsán időnként még mindig be kellett vetni. Egy pár tucat fosztogatóból álló csapat átkelt a swannanoai hegyeken, és a régi 9-es út mellett kezdett váratlan rajtaütéseket szervezni. Egy hétre rá Johnnal az élen expedíció indult Old Fortba a Horda utolsó maradványainak kisöprésére; az ott bujkálók legtöbbje már eleve sebesült volt, akiknek valahogy sikerült megmenekülniük a csatából. A „hadjárat” újabb hat főiskolás diák életébe került. Old Fortban a Horda alig hagyott maga után túlélőket, a civil élet mára szinte teljesen megszűnt.

John hadseregének máig életben maradt tagjai mostanra valóban megedződtek.

Kellor előrejelzése is bevált: újabb járványhullám söpört végig a közösségen. Mindössze pár nappal a csata után kezdetét vette a sokak által csak „pestishónapként” emlegetett időszak.

A golfpálya közel háromezer új sírja között ott volt Kellor dokié is. Az orvosok persze különösen ki voltak téve a fertőzéseknek és vírusoknak, a városban mára nem is maradt több összesen két doktornál és egy állatorvosnál. Az egész a régi idők pestisjárványait idézte: az orvosok hősiesen teljesítették a kötelességüket, amíg végül elkerülhetetlenül őket is leterítette a betegség. Egyetlenegy orvos volt, aki feladta és elmenekült, mára számkivetettként tengődött egy félreeső viskóban.

A járvány és az éhezés kombinációja már-már a XIV. századi fekete haláléhoz közelítő, rettentően magas halálozási arányokat produkált. A hepatitis A mindezen felül továbbra is több száz emberben jelen volt, mások a B és C változatot hordozták, amelyek csak később aktivizálódnak. A mindennapos, apróbb sérülések és a kisebb, sokszor mégis amputációhoz és halálhoz vezető vágások tovább rontottak a helyzeten.

Eljött hát a tömeges elhullás ideje. Az előző napi adatok alapján a két város krízis előtti lakosságának alig több mint négy hónappal később mindössze negyven százaléka volt életben. A jelen helyzetet a klasszikus háborúk mércéjével mérve a sötét középkor óta nem volt ennél kegyetlenebb. A Szovjetunió legendás, huszonötmillió halottja a második világháború során az ország lakosságának mindössze egyhetedét tette ki.

A halálozások egyetlen pozitív hozadéka az volt, hogy ha csak egy rövid időre is, de végre mindenki dúskált az élelemben. Az alaposan őrzött kukoricaföldek rekordtermést produkáltak, a gyümölcsösöket pedig az utolsó almáig leszüretelték, beleértve a kukacos szemeket is. A tökök hét-kilenc kilósra, sőt esetenként még ennél is nagyobbra nőttek, és garantált volt, hogy idén nem csak faragott őszi dekoráció lesz belőlük. A főiskolás gyűjtögetők csapatai mogyoróval, fenyőtobozzal és napraforgóval teli kosarakkal tértek vissza az erdőből. Páran réges-régi, akár egy évszázada elhagyott tanyákra és körülöttük lévő elvadult gyümölcsösökre bukkantak az erdőben, amiket szintén az utolsó gyümölcsig leszüreteltek.

Az élelmet persze gondosan számba kellett venni és be kellett osztani, hiszen a következő tavaszig nemigen számíthattak másra. Némi számolgatás után ki is derült, hogy az elsőre légből kapott adománynak tűnő élelem éppenhogy elég volt, sőt valójában még kevés is, hogy mindannyian átvészeljék vele a telet.

Hús szinte egyáltalán nem akadt, leszámítva egy-egy kóbor mókust, nyulat, mosómedvét vagy oposszumot. A vadászok mára a szarvasokat, medvéket, sőt még a vaddisznókat is a kihalás szélére juttatták. A vadon makacs legendája, miszerint a hegyekben elég vállra venni egy jó nagy puskát és besétálni az erdőbe, hogy pár óra múlva akár százkilónyi – vagy még annál is több – hússal térhessen haza az ember, tévesnek bizonyult. Mivel mindenki ugyanígy okoskodott, a vadászidény pedig immár az év 365 napját lefedte, elkerülhetetlen volt, hogy a vadak egy idő után még akár egy ezerháromszáz négyzetkilométeres, óriási területről is szinte teljesen eltűnjenek.

A főiskola vadászcsapatai olykor három-négy teljes napra is bevették magukat a magasabb hegyek közé, az esetek többségében azonban üres kézzel tértek haza. Az erdőben már nem maradt mire vadászni.

Élelem mindenesetre volt, kiegyensúlyozott táplálkozásról azonban továbbra sem lehetett szó, a halálozás tehát tovább folytatódott. A raktárakban az utolsó szem almát is gondosan kiszárították, a kukoricát száraz górékban halmozták fel, és a nap huszonnégy órájában őrizték. A közösség életben maradt öregei a befőzés mára szinte teljesen feledésbe merült fortélyaira tanítgatták a fiatalokat, bár a megfelelő befőttes üvegek és a szükséges tömítések hiánya komoly gondot jelentett.

John mindennap rettegett, hogy előbb-utóbb Makala is elkap majd valamit – végül is a kórházban dolgozott –, mindeddig azonban nagy szerencséjére kutya baja sem volt. A legrosszabb hónapban tudatosan elkerülte Jen házát, és csak akkor jött el látogatóba, amikor John náthás lett. Később Jen és Elizabeth is lebetegedett, a tünetek azonban a szerencsének vagy az első osztályú ápolásnak köszönhetően pár nap alatt alább is hagytak. Johnt ezúttal már a legkevésbé sem érintette kínosan, hogy várandós anyukaként Elizabeth plusz élelmet és antibiotikumokat kaphatott a gyorsan fogyatkozó készletekből. Jennifert hála istennek elkerülte a betegség.

Az ő számára azonban messze nem a nátha volt a legsúlyosabb veszély.

Mostanra az egész család Jenniferért aggódott a leginkább. A megmaradt inzulin két héttel ezelőtt végül minden erejét elvesztette, több mint egy hónappal korábban, mint John tervezte. Az utolsó ampullából Makala még megkockáztatott néhány – összesen 800 egységnyi – injekciót, hogy Jennifer vércukrát 520-ról lehúzzák 145 mg/dl-re. Az érték mára újra 600 körül járt és egyre csak emelkedett, Jennifer pedig hat nappal ezelőtt egyszer már el is ájult. A tünetek, amikről Kellor annak idején jól kiokította Johnt, mostanra egyértelműen láthatók voltak rajta. Először extrém szomjúság gyötörte állandó pisiléssel párosulva, majd egy kisebb seb a térdén nem tudott megfelelően begyógyulni, és vörös csíkok formájában mérgesen elfertőződött egészen a lágyékáig. A láza 39,4 fokig kúszott fel. Az immunrendszere felmondta a szolgálatot, és lassan a veséi is leálltak… Apró, törékeny teste kezdte feladni a küzdelmet.

John jól tudta, hogy először a barikádnál kellett volna ellenőriznie az őrséget, de az most várhatott. Kötelessége a mai nap kimerült annyiban, hogy körbeautózott a városban. A Front Porch bisztró romjai mellett bekanyarodva két holttestet látott a járdaszegélyen; igyekezett észben tartani, hogy szólnia kell róluk Bartlettnek, aki később majd megoldja az elszállításukat.

John beállt a városháza előtti szokásos parkolóhelyére, és Makalával együtt kiszállt a kocsiból.

Judy, a telefonos kisasszonnyá avanzsált csendes titkárnő immár a város központi figurája volt. Az ő kezén ment át a város összes kimenő és bejövő hívása, és mivel konkrétan az irodában lakott, éjjelente a Jen kék Mustangjából kioperált, akkumulátorról működő rádión hallgatta a külvilág híreit. Az éjjel hallottakat reggelente a városháza előtti hirdetőtáblán tette közzé.

John látta is a legújabb kiírást, amint besétált az épületbe: a hírek szerint Asheville immár stabil, kétirányú rádiókapcsolatban állt Charlestonnal. Négy segélykamion érkezett a dél-karolinai Greensville-be, amelyek közül egyet Asheville-nek ígértek még a hét vége előtt. Judy egyelőre nem írta ki a híreket annak a helikopternek az érkezéséről, amely állítólag a Memorial Mission Kórháznak szállított gyógyszereket, de a hírrel még hajnalban felhívta Johnt.

A nyilvános bejelentés után a még utazni képes lakosság valószínűleg kétségbeesetten próbált volna Asheville-be jutni, de az autópálya 53-as kijáratánál álló útzárnál, amely ma már megerősített, állandó védelmi állásnak számított, egész biztosan nem jutottak volna messzebbre. A máig tartó ellenségeskedés valószínűleg még mindig a tavaszi menekültáradat idején elhangzott fenyegetésekből táplálkozott. A néhány nyugatra igyekvő menekültet most már Asheville-ben is gond nélkül átengedték, az ezzel-azzal kereskedni kívánó Black Mountain-i vagy swannanoai polgárokat azonban mind visszafordították.

John besétált az irodába; érkezésére Judy hirtelen felkapta a fejét a kapcsolótábla mögül.

– Reggelt, főnök.

– Judy, kapcsold, kérlek, a Memorial Mission Kórházat az irodai telefonomra és a konferenciaterem vonalára.

– Már rajta is vagyok.

John bement az irodájába, amely nemrégiben még Charlie-é volt. Nem változtatott rajta sokat, egyedül egy bekeretezett csoportképet akasztott ki a falra a ma már csak az Első Black Mountain-i Felderítőzászlóaljként ismert alakulat túlélőiről. Összesen nyolcvanegy katona szerepelt rajta a Gaither Hall előtt; a kép mindössze egy héttel a csata után készült. A diákok legalább húsz évvel idősebbnek tűntek, mint a másik képen lévő kölykök a végzősök szokásos ballagási fotóján, amely két nappal a „Nagy nap” előtt készült. Akadtak olyanok is, akik mindkét fotón szerepeltek. A ballagási képről friss, lelkes és vidám fiatalok néztek vissza Johnra, készen, hogy örömükben meghódítsák a világot. A másik kép katonái ezzel szemben inkább úgy néztek ki, mintha a világ torkát is képesek lennének elvágni. A fotó mindig Tom Lea, egy második világháborús festőművész The Two Thousand Yard Stare című képére emlékeztette Johnt egy harctéri idegsokkot kapott katonáról a peleliui csatában.

– Főnök, a vonal él. Vegye fel a kagylót.

John felvette a régi, tárcsázós telefont, és recsegő zúgást hallott.

– Memorial Mission Kórház – szólalt meg egy távoli, halk hang.

– Black Mountainből beszélek – mondta Judy. – Kapcsolná, kérem, a kórház igazgatóját, dr. Vance-t? Dr. Matherson, Black Mountain katasztrófavédelmi megbízottja keresi.

Judynak Makala ajánlotta, hogy a bemutatáshoz inkább John tudományos fokozatát használja. Bár az orvosok általában lenézték a PhD doktorokat, talán így mégis egyszerűbb lesz telefonvégre kapni az igazgatót.

– Tartsa, kérem – mondta a hang a vonal másik végén.

John Makalára pillantott, aki a konferenciateremben lévő ősrégi telefonon követte az eseményeket.

Eltelt öt perc, majd lassan tíz. John idegesen várakozva kuksolt az asztalánál, a szíve egyre hevesebben vert. A vonal folyamatos zúgását hirtelen egy távoli hang törte meg.

– Itt Vance.

– Dr. Vance, itt – John egy pillanatig habozott – Matherson, Black Mountain katasztrófavédelmi megbízottja.

– Mit akar?

Vance hangjából könnyű volt kihallani az általános kimerültséget. John gyorsan Makalára nézett és bólintott. Félt, hogy személyes érzései erőt vesznek rajta, ha maga folytatja a beszélgetést, a vonal másik végén lévő kórházigazgatónak pedig egyértelműen nem volt ideje érzelmi kérésekkel foglalkozni.

John maga is számtalanszor volt már abban a helyzetben, amibe most dr. Vance-t próbálta kényszeríteni. A városban ő döntötte el, ki kap élelmet és ki nem. Huszonegy embert ítélt halálra, amiért az egyik éjjel élelmet loptak, tizenöt másikat két marha levágásáért, egyet pedig – sokkoló módon – kannibalizmus miatt. A kivégzés borzasztó feladatát vezetőként legalább már másokra ruházhatta. Hárman látták el a hálátlan feladatot, egy swannanoai és egy Black Mountain-i férfi, valamint a főiskola egyik professzora.

John annyi meg annyi kérést végighallgatott már, és döntéseiben mindig az igazságosság vezette. Az igazságosság, ami mára egészen új értelmet nyert: a hierarchia alapja az volt, hogy kinek van esélye megérni a tavaszt, és kinek nincs.

– Dr. Vance, Makala Turner vagyok. Főnővér voltam az Overlook szívsebészeti egységében Charlotte-ban, közvetlenül dr. Billings mellett dolgoztam. Jelenleg a sürgősségi ellátást irányítom Black Mountainben.

A bemutatkozást Makala már jó előre kigondolta, hogy a kölcsönös szakmai elismerés hagyományaira építve gyorsan megteremtse az egyenlőség légkörét.

– Hogy van mostanság az öreg Billings? – kérdezte dr. Vance, majd hirtelen rádöbbent a kérdés abszurditására.

– Doktor úr, a támadás napján éppen az ön előadására igyekeztem a Memorial Mission Kórházba a paroxizmális tachycardia okozta aritmia kauterizációs kezeléséről.

A vonal másik végén egy pillanatra mély csend lett.

– Mintha egymillió éve lett volna. – John hallotta, ahogy a hang egyből barátságosabbá válik.

Makala ügyesen kitervelte a dolgot. John újból felé pillantott a másik szobába, de Makala most háttal állt neki a szemkontaktust elkerülendő.

– Mi is a vezetékneve?

– Turner – válaszolt Makala. – Dr. Vance, van egy problémánk, amit segíthetne megoldani.

– Mégpedig? – A feszültség azonnal visszakúszott Vance hangjába.

– Értesültünk róla, hogy tegnap éjjel egy helikopterrel orvosi eszközök érkeztek az önök kórházába.

Hosszú hallgatás, majd dr. Vance így szólt:

– Így igaz.

– Dr. Vance. Egy tizenkét éves kislányról van szó, egyes típusú diabétesze van.

– És még mindig él? – Vance hangja őszinte döbbenetről árulkodott.

– Folyamatos megfigyelés alatt tartottuk, emellett kemény fából faragták. Az apjának sikerült öt hónapnyi inzulint felhalmoznia, a készlet azonban megromlott, és már nincs hatása.

– Elképesztő, hogy eddig kibírta.

John megmerevedett, és újból Makalára nézett; rejtély volt számára, hogyan volt képes ilyen száraz, klinikai hangon beszélni Jenniferről.

– Dr. Vance. Érkezett inzulin az éjjeli szállítmánnyal?

Újabb szünet következett.

– Kaptak inzulint? – szólt közbe feszülten John.

– Igen.

Rövid ideig ismét csend volt.

– Mikor kapott utoljára injekciót? – kérdezte Vance.

Makala gyorsan John felé fordult, és figyelmeztetően megrázta a fejét.

– Négy napja.

Ez természetesen nem volt igaz; valójában több mint két hete.

A vonal végén csönd volt.

– Vércukorszint?

– 310. – Újabb hazugság; mára már kétszer ennyi volt, és egyre csak emelkedett.

– Dr. Vance? – szólt a kagylóba Makala.

– Itt vagyok.

– Járművet is küldünk az ampulláért, és mindössze ezer egységet kérünk. Megmentené a kislány életét.

Vance nagyot sóhajtott, John pedig egyből tudta a választ. Hányan hallották már ugyanezt a sóhajt az ő szájából, mielőtt elutasította a csak egyetlen tál plusz levesért, két-három Ciprofloxacin tablettáért vagy néhány, a széfben őrzött Zithromax antibiotikumért könyörgő emberek kéréseit…

– Ezer egység életben tartaná, de meddig? – válaszolt végül Vance. – Egy hónapig? Lehetséges, hogy hónapokig nem kapunk újabb szállítmányt, és vele inzulint sem. Az éjjel kapott készletet már kiutaltuk a sokkal kisebb dózisokat igénylő betegeinknek. Az egyes típusú diabéteszesekhez képest nekik még van reális esélyük a túlélésre.

– Dr. Vance, akár egy órán belül ott tudunk lenni a kórházban. Adjon egyetlen injekciót, hogy stabilizálhassuk. Hallottuk, hogy Columbia és Charleston felé felszabadult az út; ha kell, elvisszük a kislányt egészen odáig is, ha először segít stabilizálni.

– Mindketten tudjuk, hogy az út korántsem szabadult fel. Egy kisebb csoportunk tegnap csak Greenville-ig akart eljutni, de a saludai szorosnál rajtuk ütöttek – mondta Vance. – És ha még sikerülne is átjutniuk, semmiképpen sem kapnának gyógyszert a lánynak. A charlestoni hatóságok pár száz egyéb szerrel együtt az inzulint is „A” besorolású szernek minősítették, vagyis csak végszükség esetén adható ki olyan tizennyolc és negyvenöt év közötti betegeknek, akiknek jók a túlélési esélyeik és valamilyen formában dolgozni is tudnak. Nekünk is összesen csak öt ampullát küldtek.

– Nincs mód rá, hogy repülővel juttassanak el nekünk egy ampullát? – erőltette a dolgot John. – Az asheville-i reptéren biztosan vannak még működő gépek.

– Voltak, de már nincsenek. Az utolsó kettőt egy hete vesztettük el, a pilóták egyszerűen felszálltak a családjaikkal, és eltűntek. De még ha lenne is gépünk, száz meg száz fontosabb dolgunk lenne velük.

Makala intett Johnnak, hogy fogja be a száját, majd hosszú szünet következett.

A kölcsönös csönd majdnem egy teljes percig kitartott a vonal mindkét végén.

– Sajnálom, de a válaszom nem. Most pedig, ha megbocsátanak…

John hirtelen felállt.

– A lányomról van szó! – ordította.

– Gyanítottam – mondta Vance –, ahogy azt is, hogy négy napnál sokkal régebb óta van inzulin nélkül.

– Kérem, dr. Vance. Kérem, a lányomról van szó. Egyetlen injekciót kérek.

– John, igaz?

– Igen.

– John. Ahogy az imént mondtam, nekem is csak összesen öt ampullát küldtek. Két gyerek is van a kórházban általános gyermekkori diabétesszel; egyetlen hajszálon múlik az életük, de nekik sem adhatok az inzulinból – Isten bocsássa meg nekem –, mert rajtuk kívül közel harminc felnőtt betegért is felelős vagyok, akik a cukorbetegség különböző fázisában vannak, és kisebb dózisokkal sokkal tovább életben maradhatnak. Lehetséges, hogy az év végéig a meglévő készleteket kell majd beosztanom, hogy esélyünk legyen megmenteni azokat, akiket még meg lehet.

– Kérem, az isten szerelmére, kérem!

– John. Kérem, figyeljen rám. Egyetlen injekció nem fog változtatni a lánya sorsán; egyszerűen csak elodázná vele az elkerülhetetlent. Istenem – mondta kimerültségtől tompa hangon –, gondolja, hogy én élvezem, hogy ezt kell mondanom? John, nagyjából húsz műtéthez elegendő altatóanyagom van, amikor több százra lenne szükség. Fájdalomcsillapítók, akár pár doboz rohadt aszpirin…

A hangja lassan elhalt a vonal végén.

Makala újból hevesen integetett Johnnak, hogy maradjon csöndben.

– Dr. Vance, itt Makala beszél. Azóta kezelem ezt a kislányt, amióta ez az egész elkezdődött. Nagyon szívós gyerek, egy igazi túlélő. Igenis megmenthetjük.

– De mennyi időre? – sóhajtott Vance, hangja pedig immár egyértelműen hűvösebb volt. – Egyes típusú diabétesz. Száz évvel ezelőtt hetekkel a hasnyálmirigy leállása után halált okozott, mi pedig újra ebben a világban élünk, talán még évekig.

Újabb szünet következett.

– Turner nővér, ön ugyanúgy tisztában van a betegek prioritási rendszerével, mint én.

– Prioritási rendszer? – üvöltött John. – A rohadt életbe, a lányomról beszél! Ő igenis elsőséget élvez!

– Uram, sajnálom, amin keresztül kell mennie. Őszintén sajnálom.

– A pokolba is, ide figyeljen! Egy szempillantás alatt összeszedek száz kiképzett katonát, és istenemre mondom, egy órán belül magára rúgjuk az ajtót, és ide fogja adni azt a nyomorult ampullát. Ha kell, felrobbantom a rohadt városukba menő vízvetetéket.

Hosszú csönd következett.

– Nem hallja, amit beszél? – mondta Vance. – Komolyan képes lenne megtenni?

– Igen!

– Nos, én nem hiszem, John. Sokat hallottam már magáról. Maga nem az az ember, aki képes lenne ártatlan embereket a halálba küldeni egy ilyen húzással. Ha mégis megpróbálná, az asheville-i milícia várni fogja az 53-as kijáratnál. A kórházat is katonák őrzik. Ha felrobbantja a vízvezetéket, ártatlan emberek ezrei szenvednek majd. Őszintén sajnálom, amin keresztül kell mennie. Isten látja a lelkemet, sajnálok mindenkit, akinek meg kellett érnie ezt, és azokat is, akik megakadályozhatták volna az egészet, most pedig a lelkükön viselik a következményeket…

Vance hangja tompa szipogásba fulladt.

– Ég áldja.

A vonal megszakadt.

– Nem!

John felkapta a telefont, kitépte belőle a kábelt, majd tehetetlen dühében a falhoz vágta a készüléket.

– John, nyugodj meg!

Makala átszaladt a szobába, arcán patakokban folytak a könnyek.

– A pokolba az egésszel! Az egész rohadt országgal! A pokolba mindennel! – John sírva rogyott össze a székében.

– Gyerünk, John, menjünk haza. Jennifernek szüksége van ránk.

John nagy nehezen összeszedte magát és felállt. Judy csendesen zokogott a folyosón a kapcsolótábla mellett – a beszélgetés minden szavát hallotta. Tom soványan és sápadtan, csendben állt Judy mellett, és Johnra nézett.

– Ha tényleg fel akarsz menni oda az inzulinért, rám számíthatsz – mondta gyengéden.

Makala a fejét rázta.

– Nem, Tom, most hazamegyünk. Elbírtok a teendőkkel néhány napig?

– Persze.

– Judy, kérlek, ne kapcsolj fel hívásokat a házba.

Hazafelé Makala vezetett. A két diák által őrzött ellenőrző pontnál lelassítottak, John azonban egyetlen szót sem szólt, még csak rájuk se nézett. A diákok tanácstalanul figyelték, ahogy Makala végül elhúz mellettük, John pedig láthatóan sír.

Jen már kint állt a ház előtt, amikor bekanyarodtak a kocsibeállóra; Makala segített Johnnak kiszállni. Jennek el sem kellett mondaniuk, mi történt.

– Hogy van Jennifer? – kérdezte Makala.

– Hol magánál van, hol nincs. A lehelete gyümölcsillatú, ahogy előre megmondtad. Már egyáltalán nem pisil, egy korty vizet sem tudok belediktálni.

– John.

Makala két kezével jó erősen megszorította a férfi vállát.

– Ezt most meg kell tenned. Be kell menned hozzá, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Nem érezheti rajtad, hogy félsz. Ha a gyógyszerről kérdez, mondd, hogy hamarosan megérkezik. Nem tudhatja, hogy félsz.

John bólintott.

– Készen állsz?

– Igen.

John felment a bejárathoz vezető lépcsőkön, kinyitotta az ajtót, majd megtorpant.

– Üdvözlégy Mária, kegyelemmel teljes… – kezdte suttogni halkan, az ima azonban elhalt, ahogy belépett a házba.

A patak felé néző sarkot alakították át betegszobának, az ágyat pedig könyvekkel emelték meg, hogy Jennifer kiláthasson az ablakon és figyelhesse a játékos vízfolyást és a madáretetőt. Miután Elizabeth a csata után összeszedte magát, néhány órányi munkával összetört fenyőtobozok magjaival töltötte meg a madáretetőt. Jennifer ágya mellett is sokat üldögélt, és olvasott neki.

A csont és bőrré soványodott Gingernek lassan már a járás is nehezére esett, most épp az ágy végében kuksolt.

Jennifer megfordult és John felé nézett.

– Apu?

– Itt vagyok, kicsim.

John az ágyhoz lépett és leült mellé. Jennifer most is Nyuszkát szorongatta, másik oldalán pedig ott sorakozott a három Beanie plüssállat, amiket volt ideje magával hozni az immár elveszett régi házból… Az egyik épp a még a tizenkettedik születésnapjára kapott hazafias medve volt.

– Meg fogok gyógyulni?

– Persze, kicsim. Villámgyorsan rendbe jössz majd. Makalával rendeltünk neked gyógyszert, hamarosan itt is lesz.

John félt, hogy menthetetlenül összeomlik, ha Makala szemébe néz, bár tudta, hogy a nő ott áll mögötte az ajtóban.

A sápadt Jennifer elfordult tőle.

– Hazudsz, apu. Nekem sose tudtál hazudni.

– Nem, szívem, ez az igazság. Nemsokára jobban leszel.

Jennifer nem szólt, csak áthatóan nézte őt.

– Kicsim, szeretnéd, hogy olvassak neked?

Jennifer elfordította a fejét, majd bólintott.

John felállt és végigböngészte a könyvespolcot. Két könyvön is megakadt a szeme, a szíve pedig a torkában kezdett dobogni. Annak idején Maryé volt mindkettő, az egyiket még egészen kicsi korában kaphatta. John felnyitotta a borítóikat. Az egyikben a „Boldog karácsonyt, szívem… 1976” felirat állt, a másikban csak egy rózsaszín zsírkrétával írt gyerekes krikszkrakszot talált: „Az én könyvem, Mary”.

A második könyvet letette oldalra, visszaült Jennifer mellé, majd újra felnyitotta az elsőt, és olvasni kezdett.

– Amikor zsáklaki Zsákos Bilbó úr…

John hirtelen megtorpant.

Nem, ezt inkább mégsem. Jennifer akkor látta a filmeket, amikor annak idején a mozikba kerültek, de túl kicsi volt még hozzájuk, és megijesztették.

Becsukta és arrébb tette A Gyűrűk Urát, és kézbe vette a második kötetet. Mary kedvenc gyerekkori könyve volt, és Nyuszka is innen kapta a nevét. Jennifer születésekor John a kiságyába tette a plüssállatot, Mary pedig egyből elsírta magát a fehér nyuszi látványán, amely egészen olyan volt, mintha azokból a történetekből lépett volna ki, amiket gyerekkorában annyira szeretett. A sok évnyi ölelgetéstől, puszilgatástól és törődéstől immár szürkés, kopott Nyuszka most is éberen figyelt Jennifer karjában.

– Nyuszka, a nyúl kalandjai… – kezdett bele John nagyot nyelve a címoldal után, ahogy eszébe jutott a számtalan este, amikor elalvás előtt még Mary olvasta fel Jennifernek a már-már klasszikus történeteket, amiket anya és lánya olyannyira szerettek és élveztek.

– Egy szép napon, amikor Jennifer és legjobb barátja, Nyuszka épp ráérősen lógatták a lábukat…

A könyv főszereplőjét eredetileg Kathynek hívták, Mary azonban mindig Jennifer nevét helyettesítette be, épp ahogy annak idején Jen is mindig Maryt mondott neki. John Jenre nézett, aki csendesen állt az ágy lábánál és képtelen volt megszólalni – csak bólintott John felé, aki annyira szerette és sajnálta mindazért, amit életében el kellett veszítenie.

Aztán újra olvasni kezdett.

A ház egész nap csendes volt, John mesemondó hangjának halk dörmögését leszámítva. Csak akkor hagyta abba, amikor Jennifer láthatóan elszunnyadt.

Lassan alkonyodni kezdett. Az ablakok még mindig tárva-nyitva álltak és csak úgy áradt a házba a hűvös levegő, John mégsem zárta be őket. Az ablak alatti patak csobogása mindannyiukat megnyugtatta egy kicsit.

Jennifer mocorogni kezdett, Makala pedig sikertelenül próbált megitatni vele néhány korty tiszta vizet. Végül odaült az ágy szélére, és vizes törülközővel igyekezett benedvesíteni a kislány ajkait.

– Apu?

Jennifer kinyitotta a szemét és felnézett Johnra.

– Igen, kicsim?

– Emlékszel még az ígéretedre?

– Melyikre gondolsz, angyalkám?

– Szeretnék mindig közel lenni hozzátok… És vigyázzatok Nyuszkára, mert titeket is szeret…

– Hát persze, persze – John képtelen volt tovább visszatartani a könnyeit és zokogva ölelte magához a lányát, majd puszit adott a homlokára. Jennifer próbálta viszonozni az ölelést, de képtelen volt rá; John érezte, milyen hideg a két karja, amint óvatosan megsimogatta őket.

John óvatosan visszatette Nyuszkát Jennifer hóna alá, hogy a szeretett nyúl kissé már ide-oda lötyögő feje épp kis gazdája mellkasán nyugodjon.

Makala az ágy másik oldalán finoman simogatta Jennifer homlokát. Elizabeth kézen fogta Jent és halkan zokogva átmentek a másik szobába. Jennifer már egyáltalán nem izzadt, John pedig jól tudta, ez mit jelent. Makala óvatosan a kislány torkához ért, kitapintotta a pulzusát, majd Johnra nézett.

John újra felemelte a könyvet. Már majdnem az utolsó fejezet végéhez ért, és töretlenül olvasott tovább, egyik kezével lapozva, a másikkal finoman szorítva Jennifer kezét.

Érezte, ahogy a Jennifer bőrének tapintása egyre hidegebb lesz, és John szinte teljesen monoton hangon, egyszerre gyorsabban kezdte falni a sorokat, gyorsan fordítva a lapokat. Végül már csak az utolsó oldal maradt.

– Nyuszka pedig odabújt Jennifer mellé, és vigyázott rá, amíg el nem aludt. „Egy szép napon te is felnősz majd – súgta halkan Nyuszka –, de én mindig szeretni foglak. Aztán valahol messze, messze innen egy szép napon újra együtt játszunk majd. Szép álmokat, Jennifer. Reggel újra találkozunk.”

– John – súgta Makala.

John képtelen volt megszólalni.

– Elment.

John tudta. Már az előtt érezte, hogy az utolsó oldalra ért volna.

Jennifert a kertben temették el, egészen közel a zárt erkélyhez és így az egész családhoz, ahogy John megígérte. Nyuszka éjjelente az ablakpárkányon üldögélt és továbbra is fáradhatatlanul őrködött a gazdája fölött. John a nap nagy részét kint, a sír mellett üldögélve töltötte Nyuszkával a kezében. Jenniferrel beszélgetett, mintha egy-egy padon ülnének egymással szemben: újra a négy-öt éves kislányát látta abból az időből, amikor Nyuszka még vállalhatóbb állapotban volt és a szőre sem volt ilyen kopott. Bár Ginger már mozogni is alig-alig tudott, most is hűségesen ott feküdt John lábánál.

Már kezdett beesteledni, amikor Makala megjelent és leült John mellé.

– Aggódom Elizabethért – mondta. – Ennie kell valamit.

– Nincs más – válaszolt John –, csak a fejadagok a főiskoláról.

– John, a harmadik hónapban van. Ez talán a legeslegfontosabb időszak. A főiskolai élelem nagyrészt szénhidrát. Proteinre és húsra van szüksége, annyira, amennyit csak belé tudunk diktálni.

Makala elcsöndesedett és a vállához bújt. John gyorsan megértette, mit is akar valójában mondani.

A döntés most már egyáltalán nem esett nehezére. A legkevésbé sem. Bement a házba és egy perc múlva a .22-es pisztollyal tért vissza. Nyuszkát átadta Makalának.

Ginger Jennifer sírja mellett feküdt, mintha önkéntes őrszolgálatot teljesítene.

John leguggolt hozzá, és felemelte. Rettentően könnyű volt.

– Gyere, öreg pajtás – súgta neki John. – Egy életet még te is megmenthetsz. Emellett… Jennifer is szeretne újra játszani veled.

Jaj, de magára maradt az egykor oly népes város! Olyanná lett,

mint az özvegy. Nagy volt a népek között, úrnő a tartományok

között, de kényszermunkássá lett!

Jeremiás siralmai 1:1{51}

TIZENKETTEDIK FEJEZET

John az ágy melletti telefon csörgésére ébredt. Még szinte éjszaka volt, az ablakon csak halványan kúszott be a derengő kora hajnali fény.

A falon át gyereksírás hallatszott a szomszéd szobából: úgy tűnt, ma a kis Ben is korán felriadt. Elizabeth már csitította is.

John felvette a kagylót, Judy volt az. Immár feltápászkodva figyelt.

– Már indulok is.

Makala még félálomban bújt hozzá.

– Gyerünk, kedves, ideje felkelni.

– Micsoda?

Makala kinyitotta a szemét és körbenézett.

– Még hajnal sincs.

– Kelj fel. Be kell mennünk a városba. Együtt.

Gyorsan felhúzta az ágy mellett heverő viseltes nadrágját, majd tűnődve kezdte el dörzsölgetni az állát. Talán borotválkoznia kellene? A kérdés egészen abszurdnak hatott: több mint hat hónapja nem nyírta már a szakállát.

Az idő egy hete elég melegre fordult ahhoz, hogy mindannyian fürödhessenek egyet odakint. John nagy, vígan ropogó tüzet rakott, vödrökkel vizet hordott a patakból, és feltöltötte a kis halastavat a kertben. A lányok és a kis Ben után a víz már egészen szürke lett a kosztól, de Johnt ez a legkevésbé sem zavarta; augusztus vége óta ez volt az első legalább langyos fürdője.

A rákövetkező nap Makala és Jen nekiálltak a hagyományos módszerrel – egy lapos kővel és a pincéből előkerült antik mosódeszkával – ruhákat mosni a patakban. Később aznap este közösen felsétáltak a főiskolán rendezett tavaszköszöntő vacsorára, és csatlakoztak a száznegyven diákhoz. Az alkalmat megszentelendő Abel tiszteletes misét mutatott be a Tékozló Fiú kápolnában, a kórus zenei műsorral készült, majd egyfelvonásos vígjáték előadása következett egy pasasról, aki egy működő televízióra bukkan… A darab témája még túlontúl fájdalmas volt, és nem is igazán sikerült jól, bár a közönség itt-ott azért illedelmesen nevetett rajta.

A kis Bent persze kézről kézre adták a lányok. Sokan már előre gyakoroltak rajta, hiszen ősszel és télen jó néhányan teherbe estek; a lóhalálában megtartott esküvőket Abel tiszteletes bonyolította le.

A főtt kukoricával kevert almából, vad póréhagymából és a tavasz első pitypangjaiból főzött vacsora ha finom nem is, legalább kellően laktató volt.

A lakoma, zene és színházi előadás után John összeült Abel tiszteletessel, Maladyvel és a tanári kar életben maradt tagjaival, hogy legalább néhány kurzus elindításának lehetőségeit megvitassák… Az elképzelést végül elvetették. Lassan eljött az első zöldségek betakarításának fáradságos időszaka, a vadászcsapatok megszervezése is hátravolt még, valamint némi remény arra is mutatkozott, hogy tavasszal végre befejezhetik a gát mentén épülő turbinát és így visszaállíthatják az áramellátást. A tanításnak tehát őszig mindenképp várnia kellett.

John besétált a nappaliba. Elizabeth az ablak mellől figyelte a napfelkeltét, Ben szorosan hozzásimulva szopott.

Amint Elizabeth a kismamák boldog, Szűz Mária-szerű mosolyával ránézett a válla fölött, Johnt újra megdöbbentette a hasonlóság anya és lánya között: Elizabeth kiköpött olyan volt, mint annak idején Mary.

– Jó reggelt, apu.

– Hogy van ma reggel?

– Falánk kis ördög.

– Vegyél fel valami vállalhatóbbat ennél a régi fürdőköpenynél. Bemegyünk a városba.

– Miért?

– Csak tedd, amit mondtam; ébreszd föl Jent, és mondd, hogy kapja össze magát.

John kisétált a házból; a levegő hűvös volt, az ég pedig tiszta kék. A fák már kezdtek kilombosodni, bár a Mitchell-hegyet még hó koronázta, és odafönt a hegyoldalban is makacsul tartotta magát a tél.

Furcsa, hogy az egész ma egy éve kezdődött. Pontosan egy évvel ezelőtt.

Hátrasétált a ház mellett, és meglátott egy épp nyílni készülő tulipánt. Óvatosan levágta és Jennifer sírjára tette.

– Jó reggelt, angyalkám – suttogta, majd visszanézett az ablak felé; Nyuszka most is éberen vigyázta kis gazdája álmát.

Jennifer sírja mellett egy másik, kisebb domb is emelkedett. Gingerből valójában nem sok eltemetnivaló maradt, John azonban úgy érezte, ennyivel mindenképp tartoztak neki az áldozatáért. Röviddel Ben születése után Elizabeth egy megfakult, kutyát formázó kerámiafigurát tett Ginger sírjára, amit még korábban talált a házban.

– Apu, mi történt?

Elizabeth kijött a házból, karján a kicsi Bennel.

– Csak ülj be a kocsiba.

A jó öreg Edsel, a csodajárgány egyre nehezebben bár, de még mindig futott. A tömítőgyűrűk kezdték megadni magukat. Amint John elfordította a kulcsot, a kocsi nehézkesen életre kelt és fekete füstöt pöfögött ki hátul; a maradék üzemanyag egyre rosszabb minőségű volt.

Makala támogatásával végül Jen is megjelent az ajtóban. A túlélők által mára csak a koplalás telének hívott hónapok alatt valódi kapocs alakult ki kettőjük között. Jen állapota egyre romlott. Egy éve ilyenkor még büszkén és egyenesen állt, mostanára azonban egyre inkább maga alá gyűrte a csontritkulás. A szeme hályogos lett, bár olvasni szerencsére még tudott; ez volt az egyetlen vigasza a hosszú, kandalló mellett töltött téli hónapok alatt.

Bár John határozottan tiltakozott ellene, a diákok egész télen ellátták a házat tüzelővel, és extra élelmet is juttattak Elizabeth számára.

Jen hátraült Elizabeth mellé, Makala pedig bemászott az anyósülésre. John kitolatott, és elindult a város felé.

– Mi a franc történt? – kérdezte Jen kissé nyűgösen. – Valaki medvét lőtt?

Három héttel ezelőtt erre is volt példa, mire a várost valódi ünnepi hangulat szállta meg. Az értékes szárított kukoricával és almával tálalt medvepörkölttel akár ezer embert is jól lehetett lakatni.

Ezret, pontosabban már csak kilencszázhatvanat – a legfrissebb, tegnap délutáni adatok szerint mára ennyien maradtak a városban.

A koplalás tele elvitte a túlélők többségét, épp ahogy Kellor megjósolta. A zimankós hónapokban az emberek egyre jobban elszigetelődtek egymástól; a már amúgy is legyengült szomszédok meghaltak, a tüzek lassan kialudtak, sokaknak pedig már tűzifáért sem volt erejük kimenni. Egy idő után egyszerűen összekuporodtak és elaludtak a hidegben. A halálozási ráta újra az egekbe szökött.

Makala – immár a város közegészségügyi felelőseként – épp a tegnapi városvezetői gyűlésen hozta fel a temetések körüli szörnyű problémákat. A rendszer februárra teljesen összeomlott. Túl sok volt a halott és túl kevés a még relatíve jó erőben lévő sírásó. Becslések szerint több száz lakóház vált mára mauzóleummá, feltehetően egész családok hevertek holtan az otthonaikban. A temetőben legalább száz holttest hevert fedetlenül a szabad ég alatt.

A tanács végül az elégetésük mellett döntött, a rémes feladatra vállalkozóknak pedig háromszoros fejadag járt.

Mindezzel persze szívszaggatóan ironikus helyzet állt elő a városban, a téli hónapok rengeteg halottja miatt ugyanis az élelmiszer-tartalékok a még életben maradottak számára nyárig már bőven kitartottak.

John most is a Black Mountain úton ment, ahogy annak idején annyi éven át minden áldott nap tette. A katonai ellenőrző ponton már rég nem állt senki; túl kevesen maradtak a fenntartásához, akárcsak a többi őrhely és a barikád esetében. A Flat Creek útnál kénytelen volt kerülőt tenni a két hónappal ezelőtti hóvihar miatt. A szél több tucat fát döntött ki a városban, a következő háztömb előtti útszakasz pedig máig járhatatlan volt – a fatörzseket senkinek sem volt ereje eltakarítani.

Az első zászlóalj még mindig bevethető volt, John őket azonban szigorúan csak egyéb, katonai feladatokkal bízta meg, mint a hágók és az élelemkészletek védelme a téli hónapok alatt. Mára jól látszott, hogy a túlélési arány közöttük volt a legmagasabb. Black Mountain napra pontosan egy év leforgása alatt a lakosságának közel nyolcvan százalékát elvesztette, a főiskola esetében ez a szám egy kicsivel hatvan százalék fölött volt, beleszámítva a „háborúban” elesetteket is. Ezt részben a tizen-huszonévesek alapvető ellenállási képességének, a Washington Parker által létrehozott és mára Kevin Malady által is fenntartott szigorú fegyelemnek, valamint Hunt rektor úr és felesége lassú és hősies önfeláldozásának is köszönhették, akik végül a csata után egy hónappal haltak éhen, hogy „a gyerekeik” annyival is többet ehessenek.

Ennek emléke máig velük maradt, összekötötte és inspirálta mindannyiukat.

Más kötelékek is kialakultak: a főiskola lelkésze mindeddig nyolc esküvőt celebrált, a lányok közül pedig már többen is a szülés küszöbén álltak… Ketten Elizabethhez hasonlóan a háborúban vesztették el gyermekük édesapját.

A kidőlt fákat megkerülve John visszakanyarodott a Black Mountain útra, és tovább vezetett a belváros felé. Néhány ház a tél folyamán teljesen leégett és mára nem volt több, mint elszenesedett váz, mások korábbi lakóik halála után elhagyottan álltak az út mellett. Az élet jeleit mutató néhány épület előtt már most több méter hosszú „győzelemkertek” nődögéltek, pázsitot egy talpalatnyit sem lehetett látni sehol.

A utcák leginkább egy szellemvárosra hasonlítottak, és minden csöndes volt, pár túlélő azonban itt is akadt, sokuk épp a belváros felé igyekezett. Néhányan majdhogynem futottak. Kinézetre szinte mind a haláltáborok túlélőit idézték, csontsoványak voltak, a gyerekek nyurgák, hasuk felfúvódott. A férfiak mind szakállat viseltek és csak úgy lógtak róluk a jó néhány számmal nagyobb ruhák.

John gyorsított és immár az út közepén vezetett. A járdák törmelékkel és a viharok által letört faágakkal voltak tele, itt-ott még a legelső napon elhagyott autók árválkodtak.

John bekanyarodott a belváros felé vezető útra, és végre meglátta őket. Elizabeth, Jen és Makala mind hangosan felsikoltottak, a kis Ben sírni kezdett.

John leparkolt a városháza előtt; ezúttal nem érdekelte a külön neki fenntartott parkolóhely. Több százan gyűltek már össze az út mellett, sokan szó szerint szaladtak a városközpont felé.

John kiszállt az Edselből és csak bámulta őket…

A konvoj élén egy személyszállító Bradley harckocsi haladt, az oldalára erősített rúdon pedig ott lobogott az Amerikai Egyesült Államok zászlaja.

A Bradley mögötti járműoszlop pár száz méterre nyúlt vissza a főúton. John néhány HMMWV-t{52}, pár tucat teherautót, öt kamiont és egy másik Bradley harckocsit is látott. Majdnem mindegyik sivatagi rejtőszínekkel volt lefestve, és az összesen amerikai zászló lobogott.

– Ő az, itt van! – kiáltotta valaki John felé mutogatva.

A kiáltást az emberek hamar átvették, a városi lakosok pedig utat nyitottak neki. John a zászlók láttán szemében könnyekkel közelített.

A katonatiszt a konvojt vezető jármű előtt állt John saját katonáinak gyűrűjében. Hatan-heten lehettek a Első Black Mountain-i Felderítőzászlóaljból, és bár jelenleg is a barikádot kellett volna védeniük, most valódi katonákkal társalogtak – már ahogy John a „valódi katonákra” emlékezett: kevlársisakokban és különféle, sivatagi, egyszerű zöld vagy városi felszerelésben. Elnézve őket rá kellett döbbennie, hogy a két csoport közül az ő srácai, az ő katonái tűntek harcedzettebbeknek: szikárak voltak, a szemük sötét és üres, arcuk lesoványodott… Mindannyiuknak fegyver lógott a vállán, a valódi katonák pedig láthatóan bizonyos mértékű csodálattal néztek rájuk, különösen a lányokra, akik legalább olyan szívósnak tűntek, mint a mellettük álló fiúk.

Az új nemzetépítők, gondolta magában John, és most már tisztán látta is. Egykori diákjai úgy álltak előtte, mint a Howard Pyle-festmény katonái a rektori irodában: viharverten, kiéhezve és mégis csordultig teli azzal a végsőkig kitartó elszántsággal, amilyet Amerika több mint kétszáz esztendeje nem tapasztalt.

A rangidős tiszt díszegyenruhában állt a Bradley mellett, valószínűleg azért, hogy egyértelműen kitűnjön a többiek közül. John egyből kiszúrta a mellén virító csillagot.

– Itt van Matherson ezredes! – John közeledtére saját milíciájának tagjai azonnal vigyázzba vágták magukat, és fegyverrel tisztelegtek. Nem kis megdöbbenésére a bevonuló hadsereg katonái is maguktól, parancsszó nélkül követték a példájukat és szalutáltak neki.

A körülöttük álló tömeg elcsendesült.

John lassított a léptein, megállt az egycsillagos dandártábornok előtt, majd vigyázzba vágta magát, és tisztelgett.

– John Matherson ezredes – mondta.

A tábornok viszonozta a gesztust, majd szélesen elmosolyodott. Előrelépett és barátian megrázta John kezét.

– Ismerem magát, Matherson. Bejártam az óráira a Carlisle-i Katonai Főiskolán, és ott voltam a közös gettysburgi kiránduláson is. A Lee tábornagyról és a második manassai csata stratégiájáról tartott előadása egészen zseniális volt. Ez még a kilencvenes években volt.

Vad éljenzés kezdődött, mintha a vezetők egyszerű kézfogása újra összekapcsolta volna a túlélőket a régi világgal. A tömeg egyre csak gyűlt és gyűlt a katonák körül, sokan ölelgetni és csókolgatni kezdték őket. Az örvendező polgárok persze sok esetben hónapok óta nem fürödtek és jó néhányan tetvesek is voltak – a katonák gyakran láthatóan zavarban voltak, és nem tudták mitévők legyenek.

John is elmosolyodott, majd végigmérte a tábornokot. Az arc halványan ismerősnek tűnt, de a név sehogy sem akart az eszébe jutni. Végül kénytelen volt gyorsan a névtáblára pillantani: Wright.

John belegondolt, vajon kiket láthat most maga előtt Wright. Amerikai polgárokat? Netán csak kiéhezett, csontvázszerű túlélőket, akikhez hasonlókat Amerika közel hetven éven át csak a világ más tájain készült híradásokban látott? Az ország ilyenkor mindig igyekezett bőkezűen segíteni, az emberek azonban sosem hitték volna, hogy egyszer a saját földjükön látják majd viszont a szörnyű képsorokat.

– A konvojom Asheville-be tart. Katonai kormányzóként személyesen veszem át Észak-Karolina nyugati régiójának irányítását a civil hatóságok újraszervezéséig. Előtte azonban mindenképp meg akartam állni itt maguknál.

Az éljenző tömeg egy szavát sem hallotta, John viszont igen.

– Szóval nem maradnak?

– A főhadiszállás Asheville-ben lesz, de a régióban most már folyamatosan jelen leszünk.

Az egyik őrmester felállt a Bradley tetejére, a magasba tartott egy mikrofont, majd bekapcsolta.

– Figyelmet kérnék!

A hangzavar egyszerre elcsendesedett, a tömeg pedig mély ámulattal nézett fel rá. Egy éve először hallottak kihangosított emberi beszédet.

– Ha megbocsát… – mondta Wright Johnnak, aztán az őrmester kinyújtott kezébe kapaszkodva felmászott a Bradley tetejére.

– Wright tábornok vagyok, az Amerikai Egyesült Államok hadseregének tisztje. Katonatársaimmal azért jöttünk, hogy újra egyesítsük önöket az országukkal.

Az éljenzés ezúttal percekig eltartott. Makala John mellé furakodott a tömegben és átölelte, sokan körülöttük zokogtak örömükben. Az egyik lány a milíciából – egy egykori kórustag – egyszer csak énekelni kezdte a himnuszt:

„Ó, mondd, látod-e a korai hajnali fénynél…”

Pillanatokon belül az egész egybegyűlt tömeg csatlakozott hozzá, és sírva énekeltek mindannyian.

A tábornok lehajtott fejjel állt és maga is megkönnyezte az alkalmat.

– Engem neveztek ki Észak-Karolina nyugati régiójának katonai kormányzójává. A nap végére felállítom a főhadiszállásomat.

– De ugye nem hagy itt minket? – kiáltotta valaki a tömegből.

– Nem. Dehogy is. Arra kérem önöket, vonuljanak a konvoj hátsó végéhez, és türelmesen rendeződjenek sorba. Mindenki három fejadagot kap a katonaság azonnal fogyasztható élelemkészletéből.

A tömeg újabb vad éljenzésben tört ki.

– Orvosi egységeink megpróbálnak majd segíteni minden súlyos betegen. Minden gyermek három hónapra elég vitamint kap a várandós és újszülött gyermekes édesanyákkal együtt.

Vitaminok, gondolta John. Istenem, milyen tipikusan amerikai dolog. Csodaszer apró kis dobozokból. Talán még az ételnél is jobban örült nekik. Elizabeth végül egészséges babát szült, de nem sokon múlott a dolog. A kiosztott vitaminok életmentő segítséget jelentettek neki és a kis Bennek.

– A konvoj egy óra múlva továbbindul Asheville-be, de az Egyesült Államok katonájaként a szavamat adom, hogy mostantól nem hagyjuk magukra önöket. A jövő héten újabb konvoj érkezik majd további élelemmel és gyógyszerekkel.

Wright visszaadta a mikrofont az őrmesternek, leugrott a Brandley tetejéről, és amíg az őrmester a katonák segítségével elkezdte irányítani a tömeget, visszatért Johnhoz. John figyelte, ahogy nekilátnak a munkának; egy orvos már oda is lépett Elizabethhez és a kisbabához, majd azonnal vizsgálni kezdte őket – Johnt már a puszta látvány is majdnem megríkatta. A katonák egyesével osztogatták a rágógumit a gyerekeknek; a hír futótűzként terjedt, a lurkók pedig pillanatokon belül ott tolongtak körülöttük.

Ahogy a tömeg lassan elcsoszogott mellettük, a tábornok intett Johnnak, hogy kövesse.

– Itt mennyire mérgesedtek el a dolgok?

– Borzasztóan – válaszolt John.

– Gondoltam. Láttam a hágónál hagyott üdvözlőlapját.

Johnt hirtelen szégyenérzet fogta el. A Horda vezérének hullája egész télen a póznán lógott. Bár a húst a varjak napokon belül lefaragták róla, a csontváz egy része máig látható volt. A Horda-tagok holttesteire a szakadék mélyén hetekig rájártak a dögevő állatok.

– Statesville-től egészen idáig követtük a pusztítás nyomait, amit maguk után hagytak. Nagyszerű munkát végzett vele, hogy megállította őket. A kihűlt hamut is láttam az autópálya mindkét oldalán. Egészen Old Fortig égett, jobban mondva addig, ami valaha Old Fort volt. Ez is a csapda része volt, igaz?

John bólintott.

– Remek terv, ezredes.

– A történelem megtanít erre-arra.

– Mennyi túlélőjük van? Minél hamarabb pontos népszámlálást kell végeznünk; ez alapján adjuk majd ki az élelmiszerjegyeket.

– Itt már jegyrendszer van.

Wright elmosolyodott.

– Az állami fejadagokra gondolok.

– Persze – bólintott John, és belegondolt, hogy a hirtelen ellenszenv vajon azért ébredt-e fel benne, mert annyi szenvedéssel és fájdalommal terhes hónap után épp most veszítette el a város irányítását, amit mindeddig maga tartott életben.

– A lakosság nagyjából hány százaléka él?

– Körülbelül húsz, kicsit talán kevesebb, ha azokat is beleszámoljuk, akik a támadás után érkeztek.

Wrigth ingatni kezdte a fejét.

– Ez kevés? – kérdezte idegesen John, félve, hogy mégis kudarcot vallott.

– Hogy kevés-e? Itt a hegyek között egészen hihetetlen állapotok uralkodnak. A közép-nyugati régiókban, a farmok vidékén, ahol egyébként sem volt túl nagy a népsűrűség, a lakosság több mint fele életben maradt, na de a keleti part…

Wright nagyot sóhajtott.

– Keleten alig maradt valaki. Pusztaság az egész. Egyes becslések szerint lehetséges, hogy a túlélők aránya még a tíz százalékot sem éri el. A támadás a lehető legrosszabbkor, kora tavasszal jött. Mire a helyi termést betakaríthatták volna, minden rég elfogyott, sok növényt pedig még el sem ültettek, kiváltképp az északi területeken.

Wright tekintete elkalandozott.

– Azt mondják, New Yorkban nagyjából huszonötezer ember maradt, nagy részük elvadult vagy bujkál és a szemétből tartja fenn magát. Egy közvetlenül ledobott hidrogénbomba emberségesebb halál lett volna. Ősszel kitört a kolera, mire a vezetés elmenekült és lezárta a várost; senki sem mehetett be, a bentiek nem jöhettek ki. Egy barátom ott teljesített szolgálatot, azt mondta, a sötét középkorban érezte magát.

Wright újból sóhajtott és megpróbált mosolyt erőltetni az arcára, mintha hirtelen rádöbbent volna, hogy olyasmiről monologizál, amiről jobb lenne nem beszélni.

– Jó munkát végzett, Matherson ezredes, le a kalappal. Az úton belefutottunk pár menekültbe; a többség persze dühös volt, hogy nem engedték be őket, egy öregebb pasas, egy állatorvos viszont azt mondta, őszintén tiszteli magukat, mert állítólag képesek voltak összefogni, amikor az egész ország darabjaira hullott.

John csak bólintott, megszólalni egyelőre képtelen volt.

Wright elcsendesedett, lehajtotta a fejét, majd szinte suttogva folytatta.

– Azt beszélik, egész Floridában szinte senki sem maradt. Túl sokan voltak, a művelhető föld meg túl kevés.

– És a narancsligetek meg a marhafarmok?

– Minden összeomlott. Az emberek egyetlen tál ételért gyilkolták le a marhákat; a maradék a nagy melegben másnap reggelre megromlott, és szinte azonnal nyüzsögni kezdtek rajta a legyek. Aztán persze így is megették… Hogy ebből mi következett, azt már ön is kitalálhatja.

– Na és az óceán? A halászat?

– Bármilyen hihetetlenül hangzik is, a kalózok teljesen ellehetetlenítették a halászatot. Tisztára mint a XVII. században. A partvidék mára hemzseg tőlük, a haditengerészet próbálja levadászni őket. Néhány városka egész komoly védelmi vonalakat épített ki, különösen a Florida Keys szigetcsoport környékén. Egyetlenegy bevezető utat kellett csak biztosítaniuk, a lakosság pedig könnyedén megvédte a halászhajókat, szóval eléggé jól megvoltak egészen a tavaly őszi hurrikánig. Az aztán keresztülhúzta a számításaikat.

– Hurrikán?

John mára szinte teljesen megfeledkezett az országot olykor sújtó szörnyű természeti katasztrófákról, amelyek egykor mindig óriási segélyhullámokat indítottak el a bajbajutottak részére. Manapság ha csak száz kilométerrel arrébb történtek, még csak hírüket sem hallotta senki.

– Egy újabb Katrina, az epicentrum közvetlenül Miamiban. Pár hónappal később egy kisebb is követte Tampa-St. Petersburgnél.

Wright egy pillanatra elhallgatott és a távolba révedt.

– Ezúttal nem jött segítség, mint annak idején New Orleans esetében. Halálos csapás volt minden túlélőre. Az általános hőség légkondicionálás nélküli csak hab volt a tortán. A floridai házakat ma már majdnem mind eleve légkondicionáltra tervezik, emellett a lakosság húsz százaléka idős. Azt mondják, az utcákon már az első pár nap után lépni is alig lehetett a halottaktól, akár a középkori járványok idején. A meleg persze külön kedvezett a betegségeknek; a lakosság nagy részével még jóval az éhezés beállta előtt végzett valami… Ételmérgezés, kimerültség, fertőzött víz vagy szomjúság, aztán jött a malária és a nyugat-nílusi láz. Azt beszélik, Miami környékén tombolt a tífusz és a vérhas; még pestisről is érkezett jelentés… – Wright itt egy pillanatnyi szünetet tartott.

– A maguk Hordájához hasonlóan a kannibalizmus is felütötte a fejét… Sokakat egyszerűen megőrjített az éhség. Különféle szekták jelentek meg; az egyik az aztékok rituáléi alapján emberáldozatokkal igyekezett kiengesztelni a föld szellemeit, egy másik az utolsó vacsorát és az áldozás szentségét ferdítette el: tanításuk szerint Isten akarata volt, hogy megegyük a halottakat. Sokan egyszerűen csak begolyóztak.

John sóhajtott. A Prozac-nemzet elvonási tünetei, gondolta, és egy egyből eszébe jutottak Kellor intelmei.

– Mára csak barbárok és néhány apró, jó taktikai pozícióban lévő közösség maradt, amilyen a maguké is, egy-egy magához hasonló, jó vezetővel az élen.

Volt valami furcsa a tábornok hangjában, ami azonnal feltűnt Johnnak. Vajon miért fókuszált ennyire Floridára?

John ránézett, és bár tudta, hogy rosszul teszi, nem tudta megállni kérdezés nélkül.

– Uram, tud valamit a családjáról?

A tábornok gyanúsan csillogó szemmel nézett vissza rá.

– Az ázsiai központi parancsnokságnál voltam. Ön is tudja, hogy az itthoni főhadiszállásunk Tampa-St. Petersburgban van. Egy hónappal a támadás előtt vezényeltek át Irakba.

Wright nagyt sóhajtott.

– A feleségem, a három gyerek, a menyem és két unokám St. Petersburgban maradt. Semmit nem hallottam felőlük.

– Sajnálom, uram.

– Most már mindannyian így vagyunk vele.

John egy ideig nem tudott megszólalni.

– Az Amerika Hangján minderről egyetlen szó sem esett.

A tábornok megrázta a fejét.

– Gondolja, hogy világgá kürtöltük volna az igazságot? – sóhajtott.

John kezdett dühbe gurulni.

– Mégis mi a franc az igazság?

– Szétrúgták a seggünket, az a nagy büdös igazság. Egy maroknyi bomba elég volt, és nekünk annyi. Ha szerencsénk van, talán harmincmillióan lehetnek még életben az egykori Amerikai Egyesült Államok területén.

– Egykori?

A tábornok újból ingatni kezdte a fejét.

– Honnan is tudhatná; nyilván ezt sem kürtöltük szét az Amerika Hangján. A délnyugati vidékről, Texast is beleértve, lemondhatunk, hacsak nem húzunk elő a zsebünkből egy újabb Sam Houstont és Davy Crockettet{53}. Télen megszállták a mexikóiak, bár állításuk szerint csak a kínaiaktól akarják megvédeni.

– A kínaiaktól?

– Úgy bizony. Ó, ők valójában csak segíteni jöttek, segélyszállítmányokkal szálltak partra a hatvannapnyi anarchia és betegség túlélői számára. Mostanra már félmillióan vannak, és ott nyüzsögnek a nyugati parton Kaliforniától Washington államon át egészen a Sziklás-hegységig.

– Kicsodák?

– Kínai katonák. Persze csak segíteni jöttek – tette hozzá keserűen Wright –, és segítenek is, látszólag még az újjáépítésből is kiveszik a részüket, de nagyon nem úgy tűnik, mintha túlzottan mardosná őket a honvágy.

– Vagyis ők voltak?

A tábornok vállat vont.

– Kicsi az esélye, hogy ezt bármikor megtudjuk.

– Hogyhogy?

– John, összesen három rakétáról beszélünk. Az egyiket egy konténerhajóról lőtték ki a Mexikói-öbölben, és valahol Kansas, Utah és Ohio fölött robbantották fel. A teherhajót eredetileg Libériában regisztrálták, de fél tucat egyéb országban is járt, beleértve Ománt is – a fegyvert valószínűleg ott pakolhatták föl a fedélzetre. Közepes hatótávolságú, nukleáris robbanófejjel ellátott rakéta egy óriási konténerben. Apropó, a hajó maga a rakéta kilövése után azonnal felrobbant, túlélők nincsenek, ez pedig inkább terroristákra vall. Egy másik töltet Oroszország fölött robbant, és szintén egy teherhajóról indították Izland közeléből. A forgatókönyv ugyanaz, a hajó egyből a kilövés után elsüllyedt. Azt máig nem tudjuk, miért Oroszország fölé küldték Közép-Európa helyett. Talán hibás volt az irányítóberendezése, a lényeg, hogy Anglia és Spanyolország egyes részei így megúszták. A harmadik töltet alacsonyabban robbant, de Japánt és Koreát még így is ki tudta ütni. Egyesek szerint Kína volt, mások Észak-Koreára mutogatnak – ez utóbbi mára nem több egy sugárzó salakkupacnál –, megint mások terroristasejtekre, sőt egyenesen Iránra gyanakszanak, bár az ország nagy része már ott is megkapta a maga sugárzásadagját. Lehetséges, hogy mind együtt csinálták, és az is, hogy egyikük sem volt benne. Most már úgyse nagyon számít; a lényeg, hogy valaki megtette, és győzött.

– Hogy érti, hogy győzött? A pokolba is, az Amerika Hangjából egyre csak dőlt, hogy nyerésre állunk.

– Hogyne. Jogos bosszúból vagy talán vak dühtől vezérelve jó néhány várost a földig bombáztunk a világon. Változtatott mindez az itteni helyzeten? Először is visszarendeltek Irakból. Az egész haditengerészet itt van a keleti part mentén. Szinte a teljes tengeren túli haderőnk visszatért az országba, hogy megpróbálja visszaállítani a rendet, elkezdje az újjáépítést és megvédje, ami még megmaradt. John, én láttam Baltimore-t és Washingtont lángolni az éjszakában, a füstoszlop száz kilométerről is látszott.

Wright hangja mostanra egészen kifejezéstelen lett.

– Istenemre mondom, olyan volt, mintha a Biblia egy ősi jelenete lett volna. Egészen középkori látvány volt.

Washington… John hónapok óta először gondolt Bob Scalesre a Pentagonban.

– Emlékszik Scales tábornokra? A maga idejében a Carlisle-i Katonai Főiskola parancsnoka volt.

Wright bólintott.

– A szerencsésebb rohadékoknak bérelt helyük volt a vészhelyzetre fenntartott kormánybunkerek valamelyikében; vannak, akik el is jutottak oda, vannak, akik nem… Ahogy mondtam, Washingtonban középkori állapotok urlakodtak. Nem tudom, mi történt a barátjával. Sajnálom, de valószínűleg nem élte túl, hacsak nem volt bejárása a marylandi vagy nyugat-virginiai bunkerekbe.

Wright újra elfordította a tekintetét.

– A Sziklás-hegységben van egy szekta, amely három államból is az irányítása alá vont egyes területeket. A vezérük állítja, hogy ő a Messiás, és az áram magától visszajön majd, ha sikerül megmentenie a világot… Mára több tízezren követik. Képzelje csak el a maguk Hordáját tízezer fővel, akik a mai napig uralják Pittsburghöt és több száz kilométerre portyáznak tőle a szélrózsa minden irányában. Már készülünk rá, hogy kifüstöljük őket, de a művelet legalább olyan keménynek ígérkezik, mint pár éve Irakban… Arról nem is szólva, hogy ők valaha a saját honfitársaink voltak. Három napja nyolc embert vesztettem, mire sikerült leszámolnunk egy kisebb bandával High Point romjai között.

A tábornok nagyot sóhajtott.

– Lehet, hogy kínkeserves bosszút álltunk magunkért, de az is holtbiztos, hogy Amerika nem világhatalom többé. Ők győztek; nekünk befellegzett. Mindenhonnan visszavonultunk a világból, hogy itthon próbáljuk menteni a menthetőt. Az ellenségeinknek ez akkor is győzelmet jelent, ha a gyors ellentámadásban porig romboltuk az országaikat. És John… Könnyen lehet, hogy sosem tudjuk meg, valójában ki mérte az első csapást. Ezúttal nem voltak vörös koronggal, csillaggal vagy horogkereszttel díszített bombázók. Három rakéta volt csupán, amelyeket az óceán közepén hánykolódó hajókról lőttek fel, amiket utána azonnal elnyelt a tenger. Mindez csak Amerikában körülbelül kétszázötvenmillió halottat jelent, ami legalább olyan rossz, ha nem rosszabb, mint a legrémisztőbb Dr. Strangelove{54}-lidércnyomás, amiről a hidegháború alatt beszélgettünk. Olyan hihetetlenül sebezhetők voltunk, pokolian sebezhetők, és senki nem tette meg a kellő lépéseket, hogy felkészüljük a támadásra, vagy netán megelőzzük. Nagyjából százötven évet léptünk vissza a történelemben.

– Nem, nem egészen százötvenet – suttogta John. – Legyen inkább ötszáz. 1860-ban a lakosság még pontosan ismerte az akkori élet csínját-bínját, és megvolt a kellő infrastruktúra is. Nekünk nincs. Elég leoltani a villanyt, kiüríteni a gyógyszertárakat, kikapcsolni a tévét és kiüríteni a vécétartályt, máris teljesen tehetetlenek vagyunk – rázta meg a fejét. – Mint bárányok a mészárszéken.

A tábornok benyúlt az ingzsebébe és egy doboz cigarettát húzott elő. Angol cigi volt, Dunhill.

Wright felajánlotta a dobozt; John számára először nagy volt a kísértés, aztán eszébe jutott az utolsó szál, amit elszívott.

– Leszoktam.

– Én nem. – A tábornok rágyújtott.

Wright lomhán fújta ki a füstöt, és bár Johnnak különösen jólesett az illat, mégsem kért egy szálat sem. Jenniferre gondolt, aki állandóan nyaggatta a bagó miatt. Nem, talán jobb lenne erre most nem gondolni.

– Tovább kell vinnem a konvojt, John. Feljön Asheville-be pár nap múlva, hogy folytathassuk a beszélgetést?

– Persze, de csak ha megígéri, hogy nem foglalja le a kocsimat.

Wright értetlenül meredt rá.

– Á, régi történet. Ja, igen, ha már ott van, rúgja ki a kedvemért azt az idiótát, aki most is vezeti a várost. Van egy sanda gyanúm, hogy őt meglepően jó húsban találja majd a körülötte lévőkkel együtt.

Wright bólintott.

– És könyörgök, nyissa meg a kórházukat a mi közösségeink számára is… Bárcsak hét hónappal korábban értek volna ide…

John hangja hirtelen elcsuklott.

– Ki? – kérdezte a tábornok.

– A lányom.

– Megértem.

John egyenesen Wright szemébe nézett, és tudta, hogy igen, valóban megérti, hisz őt magát is egy ugyanolyan, ha nem még mélyebb seb kínozta: míg Jennifer ott pihent John közelében a hátsó kertben, Wright valószínűleg már sosem tudja meg, mi történt a családjával. Kénytelen volt elfogadni a legrosszabbat. John rádöbbent, hogy Amerika sok egyéb mellett ezt is elveszítette: régen mindig pontosan tudtuk, merre járnak a szeretteink, és ha háborúban estek el, a nemzet milliókat is kész volt költeni, csak hogy a testük egy apró darabkáját hazahozza. Most kétszázmilliónál is több holttest vette körül őket, és sok esetben még arra sem vesztegettek időt, hogy kiderítsék a nevüket.

Wright egy pillanatra elfordult.

– Hagyok némi azonnal fogyasztható élelmiszert a városházán azoknak, akik nem tudtak itt lenni – mondta végül.

– Köszönöm.

– Egy orvos is itt marad némi gyógyszerrel, antibiotikumokkal, természetesen vitaminokkal és fájdalomcsillapítókkal. Akár azonnal el is kezdheti a rendelést, amint a konvoj elment.

– Inzulin? – tette fel hidegen a kérdést John.

– Az nincs. Miért? Cukorbetegek? Mára már rég meghaltak mind – mondta Wright, majd hirtelen észbe kapott. – Sajnálom, John.

John csak bólintani tudott.

Kezet fogtak, a tábornok pedig elindult a járművek felé.

– Tábornok!

Wright visszafordult.

– Ez mind igaz?

– Micsoda?

– Ez itt mind. A mai nap. Vagy csak egy szikra a sötétben? Egy ideig itt maradnak, de a helyzet tovább romlik, és lassan összeomlik minden, aztán vége mindennek. Ahogy a vers is tartja: „A világ így ér véget / Nem bumm-mal, csak nyüszítéssel.”{55}

Wright habozott.

– Nem tudom, barátom. A sok aprólékos tervünk… Az álmaink? Tényleg nem tudom.

A tábornok megfordult, és visszament a Bradley-hez. A motor feldübörgött, a katonák visszatértek a járműveikhez és a konvoj megindult, a leghátsó teherautók kivételével, amelyekről még mindig élelmet osztottak.

A kocsioszlop lassan továbbgurult, John pedig végignézte, ahogy a Bradley fölött lobogó zászló elhalad mellette.

Ösztönösen vigyázzba vágta magát és tisztelgett, a polgárok a szívükre tett kézzel álltak, a milícia pedig fegyverrel tisztelgett. A látvány többek szemébe is könnyeket csalt – immár sokadik ízben.

Az a bizonyos ötven csillag{56}, gondolta magában John. Visszaáll-e még valaha az egykori egység? Egy hang a fejében már súgta is a kegyetlen igazságot.

Megfogta Makala kezét, ránézett és mintegy megnyugtatásképp rámosolygott, ő pedig – mintegy megnyugtatásként – visszamosolygott rá. Mindketten látták a kegyes hazugságot a másik szemében.

– Ez nézd, apu!

Elizabeth tűnt elő a tömegből két doboz vitamint markolva, vállán katonai vászonzsákkal.

– Egy katona megpuszilta Bent, azt mondta, a saját fiára emlékezteti. Szegény srác, egyre csak ölelgette és közben sírt, aztán adott vagy egytucatnyi fejadagot! Itt vannak a zsákban. Még egy kétkilós tápszerkonzervet is adtak Bennek. Vége van, apu, most már tényleg vége van!

– Úgy bizony, szívem – válaszolta John mosolyogva. Elizabethet újra egészen gyermekivé varázsolta az arcára kiülő boldogság. – Menjünk haza.

Együtt visszasétáltak a kocsihoz, John pedig meg sem állt velük hazáig; a lányok egyből beszaladtak a házba, Elizabeth kacagott az izgalomtól.

Lassan John is utánuk ment. Levette Nyuszkát az ablakpárkányról, majd hátrasétált a ház mellett, és leült Jennifer sírja mellé.

A világ örökre megváltozott, mindannyiuk jól ismert Amerikája pedig nem tér vissza már soha többé.

„A kérdés nem az, hogy megtörténik-e, hanem az, hogy mikor.”

EUGENE HABIGER, az Amerikai Egyesült Államok Légierejének

nyugalmazott tábornoka, az amerikai főparancsnokság

korábbi parancsnoka, 2002. május[1]

UTÓSZÓ

AZ ELEKTROMÁGNESES HULLÁM:

CSAPÁS A FELHŐK FÖLÜL

A berlini fal és a Szovjetunió összeomlása karrierem egy-egy fontos fordulópontja volt. A Boeing E–6-os parancsnoki repülőgép, amelyet vezettem, nem járőrözött többé bevetésre készen a nukleáris fenyegetések kapcsán. A mai napig azt remélem, hogy amennyiben a jövő katonai antropológusai egyszer górcső alá veszik a hidegháború előtti állapotokat, minden különösebb csillogást nélkülöző karrierem mindössze két statisztikában tűnik majd fel: pályafutásom során egyetlen gépet sem veszítettem el, és éber őrködésem alatt pedig a világ megúszta a nukleáris holokausztot.

Új-Mexikó államban, Los Alamosban nőttem fel, a nukleáris háború pedig már gyerekként is olyannyira érdekelt, hogy felnőttként végül a karrieremet is ebbe az irányba kezdtem terelgetni. A hadsereg fiatal zászlósaként kapva kaptam az alkalmon, hogy bejárhassam a nevadai nukleáris kísérleti telepet. Az itteni kísértetvárosok és a Sedan nukleáris kísérlet által hátrahagyott óriási, közel fél kilométer széles és egy focipálya hosszánál is mélyebb kráter életemben először szembesített igazán az atomfegyverek hihetetlenül pusztító erejével. Életem nagyobbik részét innentől egy éles atomháborúra való felkészülés napi feladataival és a csapás utóhatásaival kapcsolatos szorongással töltöttem, miközben mindent elolvastam, amihez csak a téma kapcsán hozzáfértem.

Pat Frank 1959-es apokaliptikus regényében, az Alas, Babylonban ábrázolt emberi kitartás és az atomtámadás utáni, a faj teljes kipusztulása ellen folytatott állhatatos küzdelem óriási inspiráció volt számomra. T. J. „King” Kong őrnagy Slim Pickens által megformált karaktere a Dr. Strangelove-ban mindig belecsempészett egy csipetnyi fekete humort a munkámba, amikor dupla záras széfekben őrzött nukleáris indítókódokat kellett ellenőriznem. Miután kapitánnyá léptettek elő, újraolvastam Nevil Shute A parton című klasszikusát, és azon töprengtem, vajon képes lennék-e én is olyan bátor méltósággal szembenézni a civilizáció alkonyával, mint Dwight Towers tengeralattjáró-kapitány.

Őszintén reméltem, hogy a képzeletem ezúttal kegyes lesz hozzám, és megengedi, hogy kedves barátom, Bill Forstchen Egy másodperccel később című regényét kényelmesen hátradőlve, egy újabb sci-fi történetként olvashassam, végül azonban képtelen voltam rá. Az élmény egészen szívszorító és fájdalmas volt, a könyvben foglaltak ugyanis tényleg valóra válhatnak.

Egy elektromágneses hullámot (EMP) elindító robbanás a kontinentális Amerika fölött végzetesen pusztító következményekkel járna országunkra nézve. A nukleáris fegyverek detonációjának következtében nagy energiájú gamma-sugárzás szabadul fel, amely a robbanás központjából kiindulva sugárszerűen, minden irányba terjed. Ha a detonáció nagy magasságban – negyven kilométernél magasabban – történik, a Föld felszíne felé tartó gamma-sugárzás az atmoszférában kapcsolatba kerül a levegő molekuláival, és pozitív ionokat, valamint úgynevezett Compton-elektronokat hoz létre (nevüket a Compton-effektus felfedezéséért 1927-ben Nobel-díjjal jutalmazott fizikusról kapták).

A levegőmolekulák és a gamma-sugárzás kölcsönhatása az atomok elektromos töltésének megváltozását okozza, hisz a kilökődött Compton-elektronok masszívabb, pozitív töltésű ionokat hagynak maguk után. A Föld mágneses mezője és a Compton-elektronok közötti kölcsönhatás töltésgyorsulást vált ki, amely tovább erősíti az elektromagnetikus mezőt és valódi elektromágneses hullámmá duzzasztja azt.[2]

A légkörben magasan felrobbantott nukleáris fegyver mindezek mellett egy viszonylag lassú magnetohidradinamikus EMP-t is létrehoz, amelynek hatásai a napviharok által keltett geomagnetikus zavarokhoz hasonlók, és kifejezetten alacsony frekvenciájú energiát vezetnek a földbe és a hosszan futó áramvezetékekbe. Az EMP elektromos és elektronikus berendezésekben okozott pusztító hatását számos nukleáris kísérlet és EMP-szimuláció során kimutatták.[3]

Ez az intenzív és láthatatlan energiahullám semmilyen kárt nem tesz az emberi testben, és nem is érzékelhető az emberek számára. A villámcsapástól eltérően az EMP-robbanás sokkal gyorsabb és károsabb energiahullámokat kelt, illetve sokkal nagyobb területen érezteti hatását az elektromos és elektronikus rendszerek kiégetésében és általános tönkretételében. Egy Kansas fölött, a légkör magasabb rétegeiben felrobbantott, gondosan megtervezett nukleáris fegyver pusztító hatása közel a teljes kontinentális Amerikára kiterjedne. Az infrastruktúra alappilléreinek dominószerű összeomlásával technológia-központú társadalmunk és a modern elektronikus rendszerektől való egyre általánosabb függés könnyedén térdre kényszeríthet minket. Sebezhetőségünk napról napra nő, ahogy egyre nagyobb mértékben támaszkodunk a legkülönfélébb elektronikus rendszerekre.

Az Egyesült Államok képviselőházának leköszönt elnöke, Newt Gingrich a következőképpen írja le egy Amerika elleni esetleges EMP-támadás katasztrofális következményeit: „Ez nem csupán ártalmatlan spekuláció, hanem kilenc elismert amerikai tudós kutatási eredményeinek közös következtetése, amit össze is foglaltak a bizottság számára készített jelentésben az Amerikai Egyesült Államokat fenyegető elektromágneses (EMP-) támadásról.”[4]

Sajnálatos módon a fenti jelentés[5] egyazon napon jelent meg a szeptember 11-i terrortámadásokat vizsgáló bizottság elemzésének eredményeivel, amely az amerikaiak figyelmét mintegy varázsütésre a visszapillatótükörre és a múltra irányította, hogy végre feltárjuk, miért nem voltunk képesek megakadályozni a 2001-es szörnyűségeket. Ahogy a tévériporterek mélységeiben elemezték a terrortámadásról szóló jelentést és vele együtt a „képzelőerő kudarcát”, az EMP-bizottság lényeges figyelmeztetései és javaslatai nagyjából észrevétlenül sikkadtak el a kongresszusi tétlenség süllyesztőjében.

Vajon miért vonakodunk ennyire attól, hogy komolyan foglalkozzunk egy esetleges EMP-támadás fenyegetésével? A szkeptikusok továbbra is csak bürokratikus süketeléssel válaszolnak: „bár valóban elképzelhető, nagyon valószínűtlen” vagy „semmilyen megbízható hírszerzési adat nem indokolja, hogy erőforrásainkat egy közeljövőben bekövetkező támadásra összpontosítsuk”. Ez persze csak ízelítő a sok-sok, még 2001. szeptember 11-e előtt népszerű, előre begyakorolt reakció közül a fenyegetések észlelésének háttérbe szorítására.

Bár szerencsére máig nincs objektív módszer a relatív kockázatok és költségek elemzésére súlyos katasztrófák összehasonlításakor, a hurrikánok, árvizek és regionális áramkimaradások megakadályozását, a rájuk való felkészülést és a helyreállító munkálatokat ma is kiemelten fontosnak tartjuk. Az EMP-bizottság alapos munkája tiszta rálátást kínál a probléma természetére, a kárenyhítési stratégiákra és egyéb javaslatokra. A megoldás „meglévő erőforrásaink szempontjából tökéletesen megvalósítható”.[6]

Az EMP-bizottság egyik tagja, az EMP-fegyvereket három évtizede kutató elismert fizikus, dr. Lowell Wood szerint egy EMP-támadás hatása „egy kontinentális időgéppel érne fel, amely a XIX. századba repítené vissza az országot”. Arra a felvetésre, miszerint a száz évvel ezelőtti technológia képtelen lenne eltartani a jelenlegi lakosságot, dr. Wood hidegen csak ennyit válaszol: „Igen, tudom. A lakosság létszáma annyira zsugorodik majd, amennyit a rendelkezésre álló technológia képes eltartani.”[7] A földművelési tapasztalat egyértelműen hiánycikk lesz, ahogy a lovak és a szamarak is. Mivel az EMP-fegyverek nem tesznek különbséget katonai és civil célpontok között, különösen fontos, hogy az ország elektromos infrastruktúrája megfelelően védve legyen egy esetleges EMP-támadás ellen.

Egy EMP-támadásra nem a hidegháborús „derült égből villámcsapás” attitűddel kell tekintenünk, hanem sokkal inkább egy előre várt, aszimmetrikus, „csapás a felhők fölül” támadásként kell rá felkészülnünk. A figyelmeztetésekből tudjuk, hogy országunk „sebezhető és szinte teljesen védtelen egy EMP-támadással szemben, amely súlyos károkat okozhat, vagy teljesen el is pusztíthatja az ország alapvető katonai és civil áramellátási rendszereit, katasztrofális következményeket vonva maga után, amelyek akár a társadalom végleges összeomlásához is vezethetnek”.[8] A két alapvető kérdés, amelyet egy másodperccel az EMP-csapás után már túl késő lesz feltenni: mit tehettünk volna, hogy megelőzzük a katasztrófát, és miért mulasztottuk el megtenni?

Bill Sanders kapitány

az Egyesült Államok Haditengerészete

JEGYZETEK

[1] Bill Keller: „Nuclear Nightmares”, New York Times Magazine, 26, May 2002. Részlet a Eugene Habigerrel, az Egyesült Államok Légierejének nyugalmazott tábornokával készült interjúból a nukleáris terrorizmusról (Nagy Ambrus fordítása).

[2] Gary L. Smith az Egyesült Államok képviselőházának katonai kutatásért és fejlesztésért felelős albizottsága előtt tett tanúzási nyilatkozata, 1997. július 16.

[3] Samuel Glasstone – Philip J. Dolan (eds): The Effect of Nuclear Weapons. 3rd ed. United States Department of Defense–Energy Reserach and Development Administration, Washington, D. C. 1977, p. 522.

[4] Newt Gingrich az Egyesült Államok szenátusának nemzetbiztonsági bizottsága előtt tett tanúzási nyilatkozata, 2005. november 15. (Nagy Ambrus fordítása).

[5] Report of the Commission to Assess the Threat to the United States from Electromagnetic Pulse (EMP) Attack, Volume I, Executive Report 2004. Hozzáférhető: empcommission.org (Nagy Ambrus fordítása)

[6] Uo. 3.

[7] Lowell Wood az Egyesült Államok képviselőházának fegyveres szolgálatokért felelős bizottsága előtt tett tanúzási nyilatkozata, 2004. július 22.

[8] Roscoe G. Bartlett, levél, 2004. október 19.

A jelen esszében kifejtett nézetek kizárólag a szerző személyes véleményét tükrözik, és nem számítanak hivatalos állásfoglalásnak az amerikai védelmi minisztérium vagy az amerikai kormány részéről.

WILLIAM R. FORSTCHEN

www.forstchen.com

William R. Forstchen közel negyven könyv szerzője. PhD fokozatát történelemből a Purdue Egyetemen szerezte, jelenleg pedig a Montreat Főiskola tanára. Munkássága az irodalom széles skáláján mozog, alkotott már a sci-fi és a fantasy, a történelmi fikció és az alternatív történelem műfajában is, valamint megjelentetett több tudományos munkát, számos novellát és cikket is. Legújabb könyve a közeljövőben játszódó thriller, az Egy másodperccel később, valamint annak folytatása, a hamarosan kiadónknál megjelenő One Year After (Egy évvel később), illetve a Pillar to the Sky.

WILLIAM R. FORSTCHEN KÖNYVEI

ONE SECOND AFTER

ONE YEAR AFTER

PILLAR TO THE SKY

WE LOOK LIKE MEN OF WAR

A Lost Regiment-sorozat:

RALLY CRY

UNION FOREVER

TERRIBLE SWIFT SWORD

FATEFUL LIGHTNING

BATTLE HYMN

NEVER SOUND RETREAT

A BAND OF BROTHERS

MEN OF WAR

DOWN TO THE SEA

A Star Voyager Academy-sorozat:

STAR VOYAGER ACADEMY

ARTICLE 23

PROMETHEUS

ICE PROPHET

THE FLAME UPON THE ICE

A DARKNESS UPON THE ICE

INTO THE SEA OF STARS

A Gamestar Wars-sorozat:

THE ALEXANDRIAN RING

THE ASSASSIN GAMBIT

THE NAPOLEON WAGER

Online elérhető novellák:

„Doctors of the Night”

„Day of Wrath”

Newt Gingrichcsel közösen:

THE BATTLE OF THE CRATER

VALLEY FORGE

TO TRY MEN’S SOULS

PEARL HARBOR (magyarul megjelent Pearl Harbor – December 8-a története címmel)

DAYS OF INFAMY (magyarul megjelent A gyalázat napjai címmel)

NEVER CALL RETREAT

GETTYSBURG

1945

Raymond Feisttel közösen:

HONORED ENEMY (magyarul megjelent Nagyrabecsült ellenségem címmel)

Greg Morrisonnal közösen:

CRYSTAL WARRIORS

Star Trek: Az új nemzedék:

THE FORGOTTEN WAR

Magic: The Gathering

ARENA (magyarul megjelent Aréna címmel)

Wing Commander-sorozat:

ACTION STATIONS

FALSE COLORS

FLEET ACTION

HEART OF THE TIGER

THE PRINCE OF FREEDOM

END RUN

Christopher Stasheff-fel közösen

{1} Pat Frank amerikai író 1959-ben megjelent regénye, amely az atomkor első apokaliptikus könyvei közé tartozik.

{2} A Christmas Story (’Karácsonyi történet’, 1983)

{3} Walt Whitman When Lilacs Last in the Dooryard Bloom’d című versének kezdősora (Kiss Zsuzsa fordítása)

{4} Amerikai történelmi folyóirat a polgárháborúval kapcsolatos cikkekkel.

{5} A Great Craggy Mountains (röviden Craggies) hegyvonulat 1853 méter magas csúcsa Észak-Karolinában.

{6} Szövetségi Kommunikációs Bizottság (Federal Communications Commission), távközlési hatóság az Egyesült Államokban.

{7} Legendás filozófus-hadvezér az ókori Kínából. Fő műve A háború művészete.

{8} Hadi jog. Hatálya alatt a rendes igazságszolgáltatás megszűnik, helyette mindenért a katonaság felel.

{9} Eredetileg az ötvenes évek végétől a hatvanas évek közepéig futó kultikus amerikai tévésorozat. Epizódjai többnyire a sci-fi, a fantasy és a horror eszköztárából építkeztek.

{10} „Semper fi”, teljes formájában „Semper fidelis”: az Egyesült Államok Tengerészgyalogságának hivatalos mottója, jelentése: „Mindig maradj hűséges”.

{11} Department of Motor Vehicles (DMV); állami szintű kormányhivatal az Egyesült Államokban, feladata a járművek regisztrációja és a jogosítványok kiadása.

{12} Újpogány vallás az 1950-es évekből. Története összefonódik a hippikkel, jelmondata: „Ha nem ártasz vele, tégy, amit akarsz”.

{13} Afganisztán tálib kormányzata idején, az 1990-es évek második felében a kabuli futballstadion nyilvános kivégzések rendszeres helyszíne volt.

{14} Erős, szintetikus antibiotikum.

{15} A Superdome egy New Orelans-i sportcsarnok, amelyben a Katrina hurrikán puszítása idején, 2005-ben körülbelül tizenöt-tizenhat ezer ember keresett végső menedéket a vihar elől. A létesítményben pár nap alatt pokoli higiénés állapotok alakultak ki az ellátás nélküli hatalmas embertömeg miatt.

{16} A golfpálya lyuk körüli területének elnevezése.

{17} A nagy chicagói tűzvész 1871. október 10-én az amerikai város közel egyharmadát pusztította el.

{18} 1,8 méter.

{19} A Forge-völgy egy téli katonai táborhely volt az amerikai függetlenségi háború idején. 1777 telén George Washington hadseregéből legalább 2500 katona halt itt éhen, fagyott meg vagy esett betegségek áldozatául.

{20} Utalás Bob Dylan híres, The Times They Are a-Changing című 1964-es dalára.

{21} Nagy ívű, 1968 januárjában indított amerikai offenzíva a vietnami háborúban.

{22} Részlet Thomas Hardy The Man He Killed című verséből. Nagy Ambrus fordítása.

{23} John Lennon háborúellenes dala 1969-ből.

{24} Az Egyesült Államok legrégebbi, 1845-től napjainkig megjelenő havi tudományos magazinja.

{25} 1902-ben alapított, főleg technológiai újdonságokkal foglalkozó havi folyóirat az Egyesült Államokban.

{26} Elsősorban mezőgazdasági, környezetvédelmi és az egészséges táplálkozással kapcsolatos témákkal foglalkozó amerikai magazin.

{27} Az 1970-es években megjelent könyvsorozat az egyszerű, vidéki élet fortélyairól.

{28} Biblia, A prédikátor könyve 3:8. (A Magyar Bibliatársulat új fordítású, revideált kiadása alapján.)

{29} Friedrich Wilhelm von Steuben az amerikai hadsereg porosz származású tisztje volt a függetlenségi háborúban. A hadsereg fegyelmének megszilárdítása mellett a katonai és stratégiai kiképzésben szerzett maradandó érdemeket.

{30} A hűségeskü az Egyesült Államokban elterjedt hűségnyilatkozat, amelyet a polgárok ünnepélyes alkalmakkor, az iskolások pedig a tanítási nap kezdetekor mondanak el.

{31} A God Bless America („Isten áldja Amerikát”) nemzeti hazafias dal 1918-ból, míg a Battle Hymn of the Republic („A köztársaság csatahimnusza”) egy az amerikai polgárháborúhoz (1861–1865) köthető katonadal.

{32} Az Egyesült Államok hivatalos szesztilalmi időszaka 1920-tól egészen 1933-ig tartott.

{33} A Victory Garden (győzelemkert) program Angliából indult kezdeményezés volt a második világháború idején. Lényege abban állt, hogy a városok minden talpalatnyi földjét a zöldségek termesztésére használták fel.

{34} Thomas Malthus angol demográfus és közgazdász a XVIII-XIX. század fordulójáról.

{35} Népszerű amerikai rádiós műsorvezetők a hatvanas–hetvenes évekből.

{36} Amerikában a nagy gazdasági világválság idején születetteket gyakran hívják a „legnagyobb generációnak”, mivel közülük került ki a második világháborúban szolgáló tizen-huszonéves fiatal gyalogosok nagy része.

{37} A második világháború alatt Amerikában több vasúti hidat is komoly erőkkel őriztek, félve az esetleges merényletektől.

{38} Híres amerikai hazafias dal a hétéves háború idejéből (1756–1763).

{39} 1846 telén 81 embert vágott el a külvilágtól a kaliforniai Donner Pass hágón felgyűlt hótorlasz. A 45 túlélő nagy része kannibalizmus útján menekült meg.

{40} Az Essex egy 1820-ban elsüllyedt bálnavadász hajó volt. A tizenöt túlélő először öt halott társuk holttestét ette meg, később pedig sorshúzással döntötték el, kit áldozzanak fel a többiek túlélése érdekében.

{41} Jeffrey Dahmer hírhedt amerikai sorozatgyilkos volt. Áldozatait feldarabolta, egyes testrészeiket hűtőszekrényben tárolta és később elfogyasztotta.

{42} Egy amerikai vallási szekta az 1970-es években földet vásárolt a guyanai kormánytól, ahol utopisztikus kommunát hoztak létre tragikus következményekkel.

{43} Az Amerikai Egyesült Államok himnuszának kezdősora.

{44} Az Oh, Danny boy című, ír népi dallamra énekelt angol vers első sorai. A dal afféle himnuszként szolgál az ír származású amerikaiak számára, és temetéseken is gyakran éneklik. (Nagy Ambrus fordítása)

{45} Biblia, A Zsoltárok könyve 91; 91:5; 91:6. (A Magyar Bibliatársulat új fordítású, revideált kiadása alapján.)

{46} ATF: alkohol- és dohánytermékek, illetve lőfegyverek forgalmával foglalkozó hatóság az Egyesült Államokban.

{47} Különleges, amerikai gyártmányú gépfegyver.

{48} Ernest Taylor Pyle, Pulitzer-díjas amerikai újságíró. A második világháborúban a gyalogos katonák mindennapjairól és tapasztalatairól írott tárcáival vált híressé és népszerűvé. Maga is katona volt, Okinava szigetének közelében halt meg 1945-ben.

{49} 1965 novemberében a vietnami háború első nagyszabású összecsapása az észak-vietnami és amerikai csapatok között.

{50} The Minstrel Boy: eredetileg ír hazafias dal, amit Amerikában a polgárháborúban harcoló ír és ír származású katonák tettek népszerűvé. A részlet Nagy Ambrus fordítása.

{51} A Magyar Bibliatársulat új fordítású, revideált kiadása alapján.

{52} Humvee; nagy mozgékonyságú többcélú kerekes jármű.

{53} Samuel Houston: amerikai katona és politikus; kiemelkedő szerepe volt abban, hogy Texas csatlakozott az Egyesült Államokhoz. Davy Crockett: híres amerikai népi hős, katona és politikus.

{54} Stanley Kubrick 1964-es, az Egyesült Államok és Oroszország között pattanásig feszült helyzetben, a hidegháború idején játszódó filmjének főszereplője.

{55} T. S. Eliot: Az üresek (részlet). Vas István fordítása

{56} Az amerikai zászlón ötven fehér csillag szimbolizálja az ötven államot.

Table of Contents

Borító

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Köszönetnyilvánítás

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

Utószó

Jegyzetek

William R. Forstchen