WILLIAM R. FORSTCHEN

EGY

ÉVVEL

KÉSŐBB

Budapest, 2016

Fordította

NAGY AMBRUS

A fordítás alapjául szolgáló mű:

William R. Forstchen: One Year After

Copyright © 2015 by William R. Forstchen

All rights reserved.

A Forge Book Published by Tom Doherty Associates

Forge® is a registered trademark of

Tom Doherty Associates, LLC.

Hungarian translation © Nagy Ambrus, 2016

© XXI. Század Kiadó, 2016

Felelős kiadó

Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Helfrich Judit

Borítóterv Váraljai Nóra

ISBN 978-615-5373-99-2

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

Roscoe Bartlett képviselő úrnak és dr. Richard Prynak, akik először kongatták meg a vészharangot

az elektromágneses hullámokban rejlő veszély kapcsán, valamint a valódi „Franklin klánnak”,

amely igazi áldásként ragyogja be az életemet.

ELŐSZÓ ÉS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Amikor az Egy másodperccel később című regényem 2009 elején megjelent, még nem sejtettem, mi minden következik majd belőle. 2004

óta érlelődött bennem egy könyv gondolata, amely az elektromágneses hullám, vagyis az EMP rejtette veszélyekről szól – egészen azóta, hogy a Roscoe Bartlett elnökletével működő bizottság nyilvánosságra hozta az EMP-vel kapcsolatban született tanulmányát. Bár a publikációnak sokkszerűen fel kellett volna ráznia a nemzetet, a média (és következésképpen a közvélemény) szinte teljesen figyelmen kívül hagyta Bartlették figyelmeztetését. Egyik beszélgetésünkkor Mr. Bartlett sajnálkozva foglalta össze a probléma valódi gyökerét: az emberek azt hiszik, hogy Irán, Észak-Korea vagy egy általuk támogatott terrorszervezet EMP-fegyverrel végrehajtott katasztrofális „első csapása”

Amerika ellen merő tudományos-fantasztikus kitaláció. Vagyis a valódi fenyegetés nem kap elég komoly választói figyelmet, ami ellehetetleníti az erélyesebb nemzetközi politikát és a megelőző felkészülést. Mr. Bartlett-tel együtt mások is megkérdezték tőlem, nincs-e kedvem egy „valós tényeken alapuló” könyvet írni a fenyegetésről, hogy ezzel is ráirányítsam a problémára a nyilvánosság figyelmét.

Egy teljes évbe telt, mire az ötlet egyáltalán tisztulni kezdett a fejemben.

A történet irányát tekintve – és ezt a legkevésbé sem negatív felhanggal írom – eleinte hosszú ideig a Tom Clancy{1} által kitaposott ösvényen kalandoztam, ahol a főhős célja mindig a küszöbönálló katasztrófa megakadályozása. A hiányzó ihletet végül a lányom és a diákjaim szolgáltatták. Óriási megtiszteltetés és áldás számomra, hogy a Montreat Főiskolán taníthatok (igen, ez az intézmény valóban létezik), ahol az oktatók szoros kapcsolatokat építhetnek ki a diákjaikkal a képzési idő négy éve alatt. Ezért számít a diplomaosztó napja mindig különleges, büszkeséggel és keserűséggel egyszerre átitatott alkalomnak: a tanár a saját „gyermekeit” láthatja az iskola falain kívülre lépni. A könyvhöz szükséges inspiráció végül épp egy ilyen diplomaosztón, egy elhúzódó beszéd közben talált rám… Végzős „gyermekeimet” nézve illedelmesen hallgattam a szónokot, bár igazság szerint én is szerettem volna túl lenni már az egészen… A kérdés villámcsapásként hasított belém: vajon mi várna az előttem álló diákokra, ha Amerikát most, ebben a szent pillanatban EMP-támadás érné? Mi történne a főiskolámmal, a szeretett városommal, Black Mountainnal? Mihez kezdene a lányom, mit csinálnánk mi, mindannyian? Két órával később már a számítógép előtt görnyedve kalapáltam a klaviatúrát, és belekezdtem a történetbe, amely utóbb regénnyé duzzadt. Ez lett az Egy másodperccel később című

könyvem, amelyet aztán csak 2009-ben adtak ki – a kiadóm és a szerkesztőm, akik végül a szárnyaik alá vették, ma is mosolyogva gondolnak azokra a nagyobb könyvkiadókra, amelyek bizony

visszautasították az azóta The New York Times-bestsellerré váló regényt.

A művem tehát megjelent, nekem pedig fogalmam sem volt, mi lesz a következő állomás. Épp Bill Sanders kapitánnyal, kedves barátommal és a regény technikai utószavának szerzőjével ültem egy EMP-vel kapcsolatos konferencián Albuquerque-ben, amikor az ügynököm felhívott: a kötet bestsellerlistára került. Őszintén szólva, a hír teljesen meghökkentett.

A valódi hatását néhány hónap elteltével éreztem meg igazán, ekkoriban ugyanis még mit sem tudtam az úgynevezett „prepperek” {2} egyre szélesebb körű mozgalmáról, amely már a könyv írásának idején is létezett. Egy közeli közösséghez tartozó házaspár Carolina Readiness Supply néven üzletet nyitott, és felkértek egy előadás megtartására az általuk szervezett konferencián. „Mekkora közönségre számítanak?” – kérdeztem tőlük.

„Nagyjából száz főre” – válaszolták. Amikor az előadás napján megérkeztem, ez a csodálatos pár egy majdnem zsúfolásig megtelt parkolóban fogadott, én pedig több mint félezres hallgatósággal találtam szemben magam. Voltak köztük olyanok is, akik Atlantából és Charlotte-ból érkeztek. Valami kétségtelenül volt a levegőben!

Ez a valami pedig a következő években egyre csak erősödött. Egyesek azt állítják, hogy én magam is aktívan hozzájárultam a preppermozgalom létrejöttéhez, de én nem így látom. A könyvem talán segített valamit, a kezdeményezés magjai azonban már jóval korábban sarjadozni kezdtek.

Több tízmilliónyi amerikai próbált újra amerikaiként gondolkodni, és döbbent rá, hogy nagyon is okos lépés még a katasztrófa bekövetkezte előtt felkészülni az önellátóvá válás kihívásaira. A preppermozgalmat egyáltalán nem ismerő olvasóimat ezúton szeretném megkérni, hogy ne a mainstream média számtalan abszurd tévéműsorában megfestett torz kép alapján ítéljék meg a mozgalom tagjait. A preppereket, akikkel volt szerencsém találkozni, szinte kivétel nélkül becsületes, őszinte embereknek ismertem meg, akik saját magukon kívül a szomszédaikkal, a helyi közösségeikkel és a nemzet egészével is kalkulálnak. Amennyiben a katasztrófa valóban bekövetkezik, mindenki jól jár majd, aki prepperek szomszédságában lakik. Én itt is szeretnék köszönetet mondani a több ezer preppernek,

akikkel

eddig

találkoztam:

hálás

vagyok

értékes

barátságotokért.

A könyv, amit az olvasó a kezében tart, több mint hat évvel az Egy másodperccel később angol nyelvű kiadásának megjelenése után kerül nyomdába. Az eltelt idő alatt sok minden változott, elkeserítő módon azonban sok minden ugyanaz maradt. Titkon azt reméltem, ennyi idő elég lesz ahhoz, hogy a kormány számottevően megerősítse az ország energiaellátó hálózatát, védelmi stratégiát dolgozzon ki, növelje a lakosság felkészültségét, és erélyesebb nemzetközi politikájával mindenki számára egyértelművé tegye, hogy Amerika SOSEM tolerálja majd, ha EMP-csapásra alkalmas fegyverek kerülnek titkos nemzetek és terrorszervezetek kezébe. Mindebből semmi sem valósult meg.

Történészként önkéntelenül is az 1930-as évek jutnak eszembe: Amerika passzívan szemlélte az egyre növekvő fenyegetést, amely 1941. december 7-én{3} végül betört a nemzet életébe. A figyelmünk most újra ellankadt.

Észak-Korea nukleáris fegyvereket és ballisztikus rakétákat tesztel, saját kísérleteivel szorosan lohol a nyomában Irán, az Iszám Állam – egy, a nácizmushoz mérhetően brutális és pszichotikus mozgalom – pedig felemelkedőben van.

Valójában sosem terveztem folytatást írni az Egy másodperccel később höz, de bárhol is tartottam előadást, a kérdés lépten-nyomon felvetődött: hogyan folytatódik a történet? Öt évig ellenálltam a folytatásnak, noha a kiadóm, Tom Doherty a főszerkesztőjével, Bob Gleasonnal karöltve több ízben is határozott célzásokat ejtett el arról, hogy milyen nagy örömmel vennének kézbe egy újabb kötetet… Persze a köztes időkben sem hagytam őket munka nélkül: pozitív felhangú és reményteljes könyvet írtam az űrkorszak jövőjéről, valamint több kötetet is befejeztem az amerikai polgárháborúval és a függetlenségi háborúval kapcsolatban kedves barátommal, Newt Gingrichcsel közösen. Egy szerzői kiadásban megjelent munkámban az Iszlám Állam jelentette fenyegetésről írtam, majd végül engedtem a sok ösztönzésnek, s újra felvettem a John Mathersonnal és családjával, kisvárosával és főiskolájával kapcsolatos események fonalát. Ez a könyv és a pár hónapon belül következő harmadik rész ennek a fonalgombolyagnak a továbbgördítése, hogy a történet teljes és kerek lehessen.

E sorok persze csak az előszó és a köszönetnyilvánítás szerepét hivatottak betölteni, ideje hát rátérnem a lényegre. Úgy érzem magam, mint a gálaesten a díjazott, akinek egyetlen perc adásidő (vagy még annyi sem) áll a rendelkezésére, miközben a kezében egy olyan listát szorongat, amelyet legalább tíz percig tartana felolvasni. Vágjunk hát bele!

Külön köszönettel tartozom Newt Gingrichnek, Roscoe Bartlettnek és mindenkinek, aki az elmúlt évtizedekben megpróbálta a politika látóterében tartani az EMP-csapás kockázatos mivoltát. Amerika a keserves belső csatározások korszakát éli, én pedig szívből kívánom, hogy a szemben álló oldalak, a kongresszus két kamarája és a végrehajtó hatalom is felismerje végre a valóban nemzeti szintű fenyegetést, amely – ha továbbra is válasz nélkül hagyjuk – előbb-utóbb tényleg egy föld alatti bunkerbe száműzi majd az ország kormányzatát, jó messze Washington romjaitól, s a megmaradt vezetés kétségbeesetten próbálja majd összeragasztgatni az apró szilánkokra szétzúzott nemzetet.

Mint mindig, most is hálás köszönettel tartozom Tom Dohertynek, Bob Gleasonnak és a Tor/Forge csodálatos csapatának. Amikor harminc évvel ezelőtt, még szárnybontogató íróként, először találkoztam Tommal, azt kívántam, bár egy nap én is tagja lehetnék „a csapatának”. Mind ez idáig számtalan könyvön dolgoztunk együtt, és nincs olyan, akit a mestersége művelői közül többre tartanék nála. Az üzleti oldalon örök hálám illeti az ügynökömet, Eleanor Woodot; a filmes ügynökömet, Josh Morrist; az Ascot Media reklámügynökség csapatát, különös tekintettel Monica Fosterre, akivel szinte napi kapcsolatban álltam. Egy könyv bizony kemény csapatmunka eredménye.

Mikor az első regény vázlatát először mutattam meg Dan Struble-nak, a főiskolám rektorának, rákérdezett, hogy miért nem használtam a műben feltűnő fiktív helynevek helyett létező helyek igazi nevét. Ezúton is köszönöm a felvetésedet, Dan – a valódi nevek valódi súlyt adtak a történetnek, ez enélkül hiányzott volna belőle. Óriási áldás számomra, hogy a Montreat Főiskolán taníthatok, és az észak-karolinai Black Mountain városában élhetek (igen, egy nagyon is létező városban). A valóságos földrajzi nevek használatának szabadsága megkönnyítette számomra az írási folyamatot, és sok olvasómtól hallom, hogy emiatt tudtak személyesen kötődni a történethez. Bár a regényben szereplő

személynevek nagy része kitalált, akadnak köztük valódiak is: a minden szempontból „igazi” karaktereket kivétel nélkül a barátaimról mintáztam.

Őszintén remélem, hogy szerintük is sikerült hízelgő képet festenem róluk.

Egyetlen, nagyon személyes köszönetnyilvánítás maradt a végére: pár évvel ezelőtt egy prepperkonferencián tartottam előadást, később pedig dedikáltam a könyveimet. Egyszer csak Robin Shoemaker{4} lépett az asztalhoz, a tekintetünk találkozott… Majd ráeszméltem, hogy az életem megismételhetetlen fordulóponthoz érkezett. Olyanok voltunk, mint a híres jelenet A Keresztapa című filmben: mintha mindkettőnkbe „szicíliai villám” csapott volna.{5} A legcsodásabb jutalom ő, amit egy könyvért cserébe valaha is adott nekem a sors.

Ideje lassan lezárni a köszönetnyilvánítások sorát, és folytatni a történetet. Ha te is olyan vagy, kedves olvasóm, mint én, akkor általában úgysem olvasol el efféle dolgokat; számodra mindez ismeretlen nevek tömkelege csupán, és semmiképpen sem az, amiért megvásároltad ezt a könyvet. Mivel azonban jelen esetben a papír és a tinta is a kiadóm kontójára megy (a maradi, nem digitális verzió esetében legalábbis mindenképpen), úgy érzem, mégiscsak illendő egy végső gondolattal zárnom a soraimat.

Bár e könyveim cselekménye kitalált, a helyzet, amelyet bemutatnak, nagyon könnyen valósággá válhat. Könnyebben, mint sokan gondolnák.

Szüleink és nagyszüleink, a „legnagyobb generáció” {6} tagjai elnézték a saját vezetőiknek, hogy szemet hunynak az egyre növekvő fenyegetések fölött, mondván, hogy „itt úgysem érhet bennünket baj”. Végül borzalmas árat fizettek a hanyagságukért, és ez csupán egy a sok hasonló példa közül, amellyel a történelem szolgál.

Vajon regényként vagy figyelmeztetésként olvasandó-e ez a könyv? Ha figyelmeztetés, teszünk-e bármit is a fenyegetés ellen, vagy tétlenül dőlünk hátra, hisz „valaki más úgyis megakadályozza majd helyettünk, hogy ilyesmi bekövetkezzen”? Őszintén remélem, hogy harminc év múltán ezek a könyveim a soha be nem következett katasztrófáról írt sötét rémmesék kategóriájába fognak tartozni, amelyeket rég elfeledtek már. Ha így lesz, boldog leszek, és megnyugszom, hogy a lányom és az unokáim biztonságban élhetnek. Bízom benne, hogy sosem mondják majd azt nekem: „Bill, igazad volt.”

Ez azonban, kedves barátaim, kizárólag rajtunk múlik. A jövő a mi kezünkben van, és ahogy annak idején Abraham Lincoln mondta: „Amerika a világ utolsó, legragyogóbb reménysége – vagy vitézül megóvjuk, vagy csalárdul elveszítjük.” {7}

William R. Forstchen

Black Mountain, Észak-Karolina

2015 szeptembere

PROLÓGUS

730 NAPPAL „A NAP” UTÁN

A BBC híradóját hallják. Greenwichi háborús időszámítás szerint hajnali három óra van, híreink következnek.

Pontosan ma két éve kezdődött a háború, amelyet elektromágneses impulzust gerjesztő fegyverek detonációja robbantott ki az Egyesült Államok kontinentális területei, Japán partjai és Kelet-Európa légterében. Az Egyesült Államok fölött három, Japán fölött egy, Kelet-Európa fölött pedig egy, az eredeti pályájáról feltehetően letért bomba detonációjára került sor. A támadások a mai napig éreztetik hatásukat az egész világon, az elkövetők kilétét – valószínűleg Irán által támogatott terroristákról és Észak-Koreáról van szó – azonban máig nem sikerült egyértelműen felfedni. Becslések szerint a támadások következtében eddig az Egyesült Államok lakosságának nyolcvan százaléka, Japán, Kelet-Európa, Nyugat-Oroszország és Ukrajna népességének pedig több mint a fele vesztette életét. A csapást követően Kína megerősítette szuperhatalmi státuszát, és „humanitárius segítségnyújtásként” jelentős haderővel szállt partra Japánban, illetve az Egyesült Államok nyugati partján.

Bár NyugatEurópát és vele hazánkat, az Egyesült Királyságot a közvetlen csapások megkímélték, a világ gazdasági és politikai egyensúlyának visszaállítására tett törekvések az itteni országoktól is hatalmas gazdasági áldozatokat követelnek. Ázsia déli részén továbbra is heves harcok dúlnak a Pakisztán és India között kitört korlátozott nukleáris háború utóhatásaként.

A legtöbbek által ma már egyszerűen csak „a napként”

emlegetett esemény második évfordulóján a brit uralkodó részt vett a westminsteri apátságban tartott megemlékezésen. A mise után a miniszterelnök ismételten ígéretet tett arra, hogy országunk támogatja európai szomszédainknak az újjáépítésre irányuló erőfeszítéseit, valamint megerősítette, hogy az Egyesült Államoknak nyújtott segélyek folyósítása a jövőben is zavartalanul folytatódik.

Hamarosan

további

részleteket

közlünk

majd

a

megemlékezésről és „a nap” máig érzékelhető hatásairól, előbb azonban hallgassák meg beszámolónkat a virginiai Bluemont városában megalakult átmeneti amerikai kormányról…

A kabinet két hete egymillió férfi és nő mozgósítását jelentette be; valamennyiüket besorozták az amerikaiak Nemzeti Felmentő

Hadseregébe, röviden NFH-ba, amihez hasonló lépésre az országban a második világháború óta nem volt példa. A behívók kiküldése és kézbesítése a bejelentés óta gőzerővel zajlik. Az amerikai haderő jelentős része – ideértve azon alakulatokat is, amelyek a két éve bekövetkezett támadás napján a tengerentúlon szolgáltak – jelenleg az ország nyugati és déli határa mentén próbál gátat szabni a megszálló hatalmak terjeszkedésének.

Ennek megfelelően a mai napon az új amerikai kormányzat a Nemzeti Felmentő Hadsereg elsődleges feladatául az Egyesült Államok káosz és törvénytelenség uralta belső területeinek újbóli biztosítását jelölte ki. Az NFH küldetése a belső nyugalom visszaállítása, az újjáépítési munkálatok elősegítése és – amennyiben szükséges – a vitatott határszakaszokon szolgáló katonai alakulatok támogatása lesz. Szakértőink a későbbiekben megvitatják, hova vezethet ennek az új, az ország belső

körzeteiben működő haderőnek a létrehozása…

A következő üzenet azonban montreali barátainknak szól: „A szék az ajtó útjában van.” Ismétlem: „A szék az ajtó útjában van.”

Most pedig hallgassák meg rövid híreinket a nagyvilágból…

ELSŐ FEJEZET

730. NAP

– Apu, behívtak a hadseregbe!

Bár életében sok megdöbbentő dolgot hallott már, erre a hírre még John Matherson is felkapta a fejét. Kimerülten dőlt hátra irodai székében, és a lányára, Elizabethre emelte a tekintetét, akinek a szemében zsenge tizennyolc évét messze meghazudtoló élettapasztalat bujkált – ahogy szinte valamennyi kortársáéban. John gyerekként falta a második világháborús fotóalbumokat; nehéz volt elhinnie, hogy a „vénemberek”, akik azokról a megsárgult képekről néznek vissza rá, valójában csak tizennyolc-tizenkilenc éves sihederek… Távoli, lidérces pillantásuk rémséges kínokról árulkodott, amelyeket a háború borzalmai miatt kellett elszenvedniük. Már réges-régen nem azok a gimnazista kölykök vagy egyetemista gólyák voltak, akiknek lenniük kellett volna… Néhány nap leforgása alatt évtizedeket öregedtek; vagy ahogyan valamelyik író fogalmazott, „örökre megvénültek drága fiatalságukban”.

– Ülj le, kicsim! – sóhajtotta John, és az íróasztala túloldala felé mutatott. Az észak-karolinai Black Mountain központi hivatalában voltak, a remélhetőleg még létező Amerikai Egyesült Államok egyik kisvárosában. Az asztalon magas tornyokba halmozva álltak a kézzel körmölt vagy az ócska Underwood írógéppel lepötyögött dokumentumok; mindaz, amivel a város hivatalnokaként Johnnak foglalkoznia kellett.

A háború kitörése óta, vagyis „a napot” követő rémálomszerű

hónapokban John már-már diktátorként irányította a statárium{8} alatt álló várost. Aztán amint az elmúlt év folyamán újra fel-feltünedeztek a stabilitás törékeny, mégis biztató jelei, örömmel ruházta át kivételes jogköreit a városi tanácsra. Ám összeomlott áramellátás és nem létező

nemzeti infrastruktúra ide vagy oda, a kényszerű papírmunka és a bürokrácia meglepő módon továbbra is megmaradt, John pedig városi ügyintézőként sehogy sem húzhatta ki magát a temérdek adminisztrációs feladat alól. A tekintete vágyakozva meg-megpihent az iroda sarkában porosodó számítógépen, amely mára egy letűnt kor emléke volt csupán – pont, mint az évekre a szekrénybe száműzött Underwood írógép a boldog békeidőkben, mielőtt minden a feje tetejére állt.

A patyolattiszta világ, amelyet egykor John is olyannyira magától értetődőnek vélt a napi egy, forró nyári napokon akár két tusolással, a keményített, makulátlan gallérú fehér ingekkel és az elegáns báli cipőkkel (az újabban dívó elnyűtt bakancsok helyett), a messzi múltba veszett. Most neki is be kellett érnie a heti egyszeri, a konyhai lavórban szombat esténként lezavart fürdéssel és a szintén hetente esedékes, a kelleténél többnyire véresebb borotválkozással, amit egy régiségkereskedésből megmentett ósdi borotvával próbált véghez vinni a vasárnapi mise előtt. A ruhákat a házuk mögött csordogáló patakban, kézzel mosták, amitől az ingek gallérjai hamar rojtosodni kezdtek, ráadásul képtelenség volt eltüntetni róluk az izzadság-és koszfoltokat.

John szép új világát leginkább a mindenhol eluralkodó piszok és kopottság jellemezte. Történészként sokszor eltöprengett már rajta, milyen is lehetett a mindennapi élet szaga, látványa és általános atmoszférája százötven évvel ezelőtt. A kérdést immár nem kellett a fantáziájára bíznia, hiszen maga is azt a világot élte: a fülledt tavaszi estéken megtartott, zsúfolt városi gyűléseken átható pézsmaszag terjengett, s John cimborái, akik egykor mindenhová gondosan vasalt zakóban, nyakkendőben jártak, most kopott farmerben és gyűrött, kifakult ingben jelentek meg az összejöveteleken. A vasárnap maradt az egyetlen alkalom, amikor az emberek igyekeztek valamelyest összekapni magukat – kivéve, ha épp nem akadt senki a háztartásban, aki jól bánt a tűvel és a cérnával, mert akkor jobb híján pár számmal nagyobb öltönyt vagy kosztümöt kellett magukra húzniuk. Johnt a régi korok dagerrotípiáira{9} emlékeztette a látvány.

Azokon az antik fotográfiákon egyetlen elhízott embert sem lehetett találni: a fotóalanyok általában mind délcegek és szikárak voltak, a ruháik pedig többnyire – a tehetőseket leszámítva – kissé viseltesek.

John irodája a városházán ugyanezt az ütött-kopott hangulatot árasztotta.

A fertőtlenítőszerek és a felmosó szaga rég feledésbe merült, a házakban nem világítottak ragyogó fénycsövek éjjel-nappal. Az egydollárossal működő kávégép sem volt már jó semmire; nyáron nem volt légkondicionálás, sem elektromos fűtés a téli hónapokban. „A nap” óta mindez emlék volt csupán.

Elizabeth a valamivel jobb állapotú főiskolai pólójában és a farmerében, a sötét haját összefogó vörös szalaggal még próbálta azért fenntartani a tisztaság valamiféle látszatát. Sovány alakja ezekben az időkben teljesen átlagos fizimiskának számított, az öve szorosan feszült keskeny csípőjére. Az a néhány pluszkiló, amit egy éve szedett fel a kisfia, Ben születése előtt, rég elpárolgott róla.

Elizabeth egy gyűrött papírt vett elő, és az apja felé tolta az asztalon.

John lassan széthajtogatta, és csendben, az állát masszírozva szemügyre vette.

Mindenki mással együtt persze ő is hallotta a küszöbönálló sorozással kapcsolatos pletykákat. De a Black Mountaintól jó messze, valahol egy észak-virginiai

hidegháborús

bunkerrendszerben

berendezkedett,

Washington D. C.-ből evakuált kabinet mindeddig csak ritkán hallatott magáról. Most viszont, hogy az egyetlen életben maradt gyermeke letette elé az asztalra a hivatalos behívóját, beigazolódtak ezek a pletykák.

John újra Elizabethre pillantott. A lány tizennyolc éves volt, megélt már háborút, éhezést, ráadásul maga is anya volt. Gyermekének apja a Black Mountain városát lerohanó Hordával vívott csatában esett el, másfél évvel korábban. Bizonyos tekintetben a lány azokra a háború borzalmainak hatására idő előtt megvénült, tizennyolc éves normandiai vagy épp Ivo Dzsima-i veteránokra emlékeztetett, akik a régi fotókról néztek vissza Johnra. Elizabeth mégis a lánya volt, az egyetlen életben maradt gyermeke.

Most is fel tudta idézni, hogy nézett ki újszülöttként… A szemét Marytől, az édesanyjától örökölte. Valahányszor a kislány később felhorzsolt térdekkel szaladt haza vigasztalásért, kövér könnyek szöktek ebbe a szempárba. Amikor Elizabeth tizenkét éves lett, a tekintete már öntudatos kacagástól csillogott, tizenhat évesen pedig egyetlen kérlelő pillantásába és mosolyába került csupán, hogy szinte bármire rávegye az apukáját.

Amikor John most belenézett a lánya szemébe, átjárta a szívét a rettegés, mint minden szülőét, akinek a gyermekét a kormány ezzel a döntésével érettnek ítélte a harcra – és vele a halálra is. El akarták venni tőle Elizabethet, az ő saját gyermekét, és az égvilágon semmi garancia nem volt arra, hogy valaha is viszontláthatja.

John a papírra meredt, és újból jelezte a lányának, hogy foglaljon helyet.

Elizabeth leült mellé, és olyan gesztust tett, amelyet gyermekévei óta már csak ritkán szokott: míg apja a levelet olvasta, gyengéden megfogta a kezét.

„Tisztelt amerikai polgártársam! Az Amerikai Egyesült Államok elnökének parancsára…”

Az elnök parancsára?

Az Amerikai Egyesült Államok elnöke. E szavak hallatán John néha még most is a támadás napján hivatalban lévő elnökre asszociált. Pedig azt beszélték, hogy hiába kapott figyelmeztetést a Fehér Ház valamivel a támadás előtt, és menekítették ki az elnököt a különgépe fedélzetén Washington D. C.-ből, a repülő – érthetetlen módon – nem volt megfelelően felszerelve egy ekkora erejű EMP-hullám elhárításához, és valahol Nyugat-Virginia fölött lezuhant. Hogy ki legyen az elnök utódja, azzal kapcsolatban parázs vita alakult ki: bár egy fiatal nyugati szenátor is fellépett mint jog szerinti elnök, a legtöbben – főleg a keleti túlélők közül – a korábbi kormány egy ifjonc tagját tekintették a hivatalos utódnak, aki a főhadiszállását Virginiában, Bluemont városában rendezte be. A behívó maga a régi háborús helyzetekben kiküldött sorozólevelek megszokott formuláit követte, és a jól ismert mondattal végződött: Elizabethnek három napon belül szolgálatra kell jelentkeznie a „szövetségi kormányzónál”, a Buncombe megyei bíróság épületében, hogy beléptessék a Nemzeti Felmentő Hadseregbe – ha nem teszi, a jog teljes szigorával kell szembenéznie.

John végigolvasta a levelet, majd egyből kezdte is elölről. Halálosan kimerült volt a váltásban vállalt múlt éjjeli őrségtől, és az asztal mellett kuksoló Elizabethre hunyorítva álmosan dörzsölte a szemét. A lány arcán nem csillogtak könnyek, nem esett kétségbe, egyelőre nem reagált semmit.

Tehát a szövetségi kormányzó Asheville-ben.

Arról a Dale Fredericksről lehetett szó, aki úgy egy hónapja vonult be Asheville-be, hogy Texasba vezénylésük előtt felváltsa az elmúlt télen végig a városban állomásozó teljes zászlóaljnyi hivatásos katonát.

John rengeteg segítséget kapott a hivatásos katonai egységektől a térség újjászervezésében a tengerentúlról hozott rádiók által megnyitott kommunikációs csatornákon keresztül. A hadsereg technikusai még a helyi amatőr rádiósok felszerelését is segítettek megbütykölni, hogy a kommunikációs rendszer alapjait visszaállítsák; sőt, a környék fosztogatóbandáit is igyekeztek valamelyest megzabolázni.

A hadsereg kivonulását követő utánpótlás mindenféle ceremónia nélkül, helikopteren érkezett a távoli, dél-karolinai Charlestonból. Az asheville-i futár nyomtatott levelet hozott Johnnak, amelyben az új, bevonuló vezetőség érkezéséről tájékoztatták, és felhívták a figyelmét arra, hogy egyéb helyi vezetők mellett a közeljövőben vele is felveszik majd a kapcsolatot, egy, az Észak-Karolina nyugati régiójának közösségeit újjászervező megbeszélés ügyében. Önmagában már ez is reménykeltő

volt a határokat állandó készenlétben tartó, a Mitchell-hegytől északra tanyázó fosztogatók miatt, az első levelet azonban nem követte második…

Egészen mostanáig.

A mindenki által büszkeséggel és nosztalgiával emlegetett Amerikai Egyesült Államok újjászervezésének első értesítője tehát nem volt más, mint egy távoli kormányszervtől érkezett katonai behívó, amely el akarta szakítani tőle Elizabethet.

Az egyik lányomat már elvesztettem, gondolta. Istenem, a másikat nem fogom.

John Elizabeth húgára, Jenniferre gondolt, aki a mindenki által evidensnek gondolt amerikai gyógyszerellátási rendszer hirtelen összeomlását követően halt meg, amikor a régióban már teljes képtelenség volt inzulinhoz jutni. Mindössze néhány fiolányira lett volna szüksége, de mivel nem jutott neki elég, Jennifer az apja karjaiban hunyta le a szemét. A keserű emléket John minden erejével igyekezett blokkolni magában, mert kizárólag így volt képes megőrizni a józan eszét. Egy szülőnek sosem lenne szabad temetnie a gyermekét, neki azonban ezt is át kellett élnie. Bár valójában Jennifer járt a fejében, John most is Elizabethre nézett, s megpróbált a lehető legnyugodtabbnak és legkimértebbnek tűnni.

Csak bámult a lányára, és megkísérelte összeszedni a gondolatait.

Az apja vagyok, ő itt a tizennyolc éves lányom. Gondtalan kölyöknek kéne lennie, nem pedig besorozás előtt álló leányanyának.

John megrázta a fejét, megnyugtató mosolyt erőltetett az arcára, a levelet pedig hanyagul visszadobta Elizabeth elé az asztalra.

– Nevetséges. Tizennégy hónapos gyereked van, ami felmentést jelent a sorkatonaság alól. Ez mindig is így volt.

– Most már nem, apu. Nem olvastad végig – mondta Elizabeth, majd felvette a papírt, és megfordította. A mostani papírhiányos időkben minden dokumentumot kétoldalasra nyomtattak. John egyszerűen elfelejtette megfordítani a papírt, hogy végigolvassa a levelet. – „Felsőbb parancsra a nemzeti válsághelyzet idejére – olvasta fel Elizabeth minden személyes érzelemtől mentesen a szöveget – mától a bevonulás alóli felmentés minden korábbi jogalapja érvényét veszti, leszámítva a súlyos fizikai fogyatékosságot. A fiatal gyermeket nevelő behívottak kötelesek előre gondoskodni a gyermekeik megfelelő elhelyezéséről. A fentiek megtagadása a 303. végrehajtási parancsban meghatározott büntetést vonja maga után.”

John maga is újra elolvasta az utolsó sort, és kirázta a hideg. Egészen biztos volt benne, hogy annak idején hallott már a 303. parancsról: egyes kormánytisztviselőket jogosított fel a halálbüntetés kiszabására. John maga is végzett ki embereket „a napot” követő hónapokban, kezdve két gyógyszertolvajjal, ezek azonban mind végrehajtási parancs nélküli esetek voltak, egyedül a városvezetés támogatásával történtek, amikor Black Mountain lakóinak túlélése forgott kockán, és az efféle drákói lépések valóban indokoltak voltak. John már akkor is kétségbe vonta a rémálmok formájában máig visszatérő ítélet helyességét. Most felpillantott a lányára, és egyszerre meglátta a dolog iróniáját: a szükségállapot törvényeinek hatálya alól immár a saját lánya sem bújhat ki.

Elizabeth visszaadta a papírt.

– Ez a reggeli postával jött Asheville-ből? – kérdezte John.

– Aha, és nem csak én kaptam belőlük. Mabel a postán azt mondta, összesen száztizenhárom behívó futott be az éjjeli postával.

– Ez biztos? Száztizenhárom?

– Igen, apu. – Elizabeth hangjába mostanra már csipetnyi ijedtség is vegyült. – Azért siettem hozzád, hogy szóljak róla. A postánál gyülekezik a tömeg, és nem igazán örülnek a dolognak…

John szép lassan befogadta a hallottakat, majd felállt, és átment a szomszéd szobába, ahol a város telefonos operátora dolgozott.

– Jim, felhívnád nekem Mabelt? – kérdezte tőle, majd visszatért az asztalához, és felemelte az antik telefonkagylót.

A városházán egy retró, még az 1930-as évekből megmaradt kapcsolótáblát állítottak fel, amelyre a State úti múzeumban bukkantak rá.

A „távolsági hívás” fogalma, ahogy annak idején nevezték, ma nyugatra Asheville, keletre pedig Old Fort városát jelentette, bár nemrégiben elterjedt a hír, hogy a hatvanöt kilométerre lévő Morgantonnak is sikerült elég rézdrótot összekaparnia egy új vonal lefektetéséhez. A telefon egyszerre megcsörrent, John távoli gyermekkorát idéző hangon, ő pedig azonnal felkapta a kagylót.

– Egyesült Államok Postahivatal, Mabel Parsons beszél.

John elmosolyodott. Mabel máig lelkiismeretesen tartotta magát a bemutatkozás elmaradhatatlan rítusához, annak ellenére is, hogy emberemlékezet óta ő volt a posta egyetlen dolgozója. A hivatal a hagyományos postai szolgáltatások mellett mára a városi hírek és pletykák központjává is vált.

– Itt John Matherson. Hogy s mint vagy, Mabel? Rendbe jött már a férjed?

– Tegnap délutánra stabilizálódott az állapota; köszönöm, hogy kiharcoltad neki azt a pár adag antibiotikumot, John. Jövünk neked eggyel.

– Semmi gond, Mabel. A srácok a főiskolán kezdenek egyenesbe jönni a termeléssel a kémialaborban, szóval igazán nem kell hálálkodni.

– Miért hívtál, John? Gondolom, nem csak azért csörögtél ide, hogy George felől érdeklődj.

John hallotta a nő hangján, hogy ki akarja ugrasztani a nyulat a bokorból. Mabel nem az a típus volt, aki sokáig hagyja az embert mellébeszélni.

– Így igaz, Mabel. A lányom, Elizabeth épp az imént esett be hozzám a postáról ezzel a behívó papírfecnivel. Azt mondja, egy egész halomnyi érkezett reggel az asheville-i futárral. Mégis, mi a fene folyik itt?

– Összesen száztizenhárom küldeményt számoltam, John, de hát tudod, hogy nem fecseghetek mások leveleiről… Köt a régi postáseskü, ez van.

Szóval, igen, bejöttek, épp most szortírozom őket. Az azért talán nem titok, hogy nagyjából a levelek felét a főiskolán lakó srácoknak címezték, a többi meg egyéb városiakat hív be ebbe az NFH-ba, vagy mibe.

– Egy perc, és ott vagyok – mondta John, és választ nem várva letette a kagylót, majd újból a lányára emelte a tekintetét. Bár a közösség főbírája és vezetője volt, jelen pillanatban, függetlenül a vállára nehezedő összes felelősségtől, a saját katonai kiképzésétől és az aktív szolgálat hosszú éveitől, csakis egyetlen megmaradt gyermekének a sorsa érdekelte: Elizabethé, aki zsenge kora ellenére már maga is anya volt. Amit John érzett, az a gyermekéért aggódó szülő természetes reakciója volt.

John megdörzsölte igencsak borostás állát. Szombat reggel volt; Makala, a felesége ilyenkor esténként mindig megborotválta egy klasszikus, régi borotvapengével. Johnnak egyelőre nem sikerült elsajátítania az asszony művészi technikáját. Makala talán a szívsebészeti klinika főnővéreként eltöltött éveknek köszönhette magabiztos, stabil pengefogását – az eldobható borotvák emléke ugyanis rég a múlt ködébe veszett.

John koszosnak és ápolatlannak érezte magát az őrségben töltött éjszaka után, és az állkapcsa is sajgott – az egyik őrlőfoga úgy egy hónappal korábban kezdett fájdogálni. Bár Makala sikeresen rábeszélte egy villámlátogatásra a városi fogorvosnál, John kicsit még halogatta a dolgot. Aznap szolgálati szabadnapja volt, így az őrség lejárta után patakban fürdést, este pedig borotválást és jól megérdemelt pihenést tervezett. Persze amikor Elizabethre nézett, mindez azonnal átrendeződött.

– Gyerünk, kicsim, induljunk!

– Vezethetek én, apu? – mosolyodott el Elizabeth, amikor együtt kiléptek az irodából, és epekedve tartotta a markát a kulcsért. A látvány levette a lábáról Johnt – egy régi kor bevált trükkjét juttatta eszébe, amikor is a családi kocsi megszerzéséhez és az apai hozzájáruláshoz a tinilányainak csak az angyali mosolyukat kellett megvillantaniuk.

Az 1959-es Ford Edsel annak idején még az anyósa büszkesége volt, mára azonban a városvezető John Matherson messziről felismerhető

hivatali járgányává vált, nem kis bűntudatot keltve benne. Miután a saját otthona porig égett a Hordával vívott csatában, John a városháza irodáitól nagyjából négy kilométerre fekvő Montreat Főiskola campusára költözött.

Napfényes tavaszi és őszi napokon kifejezetten élvezte a kiadós reggeli sétákat – egyébként az automobil megjelenése előtti időkben az emberek mindig gyalog tették meg az ilyen rövidebb utakat. Nemegyszer megesett azonban, hogy a ráérős séta alatt, amely nagyjából egy órájába telt, valami olyan dolog történt a városban, amely vezetőként az azonnali és teljes figyelmét igényelte volna. A városi tanács hosszas és makacs viták árán harcolta ki, hogy John elfogadja a heti huszonkét liter, hivatalból kiutalt benzint, ami nagyjából százhúsz kilométerre volt elegendő.

A város járművei számára egy föld alatti tartályban még mindig volt néhány ezer gallon tartalék benzin, az üzemanyag kiadása azonban igencsak szigorú szabályok szerint zajlott. Az elhagyott kocsikból kiszivattyúzott benzin egyre használhatatlanabbá vált, és idővel meg is romlott, bár a Volkswagenek helybeli szakija, Jim Bartlett már dolgozott egy formulán, amellyel állítása szerint újra hasznosítani lehet majd az elhagyott autókból kinyert pocsék minőségű üzemanyagot.

Bár szigorúan csak hivatalos ügyekben használta, a külön neki fenntartott autó és üzemanyag őszintén zavarta Johnt. Az egészet pazarló luxusnak tartotta, így minden egyes alkalommal félreállt, valahányszor bárkit gyalogolni látott a város felé vagy épp onnan, s – bűntudatát enyhítendő – fáradhatatlanul osztogatta a fuvarokat.

– Gyalog megyünk, Elizabeth. A posta pontosan félsaroknyira van innen. – John közel kétméteres magasságához méltó léptekkel vágott neki a sétának, és örömmel szívta magába a friss reggeli levegőt egy újabb hosszú, őrködéssel töltött éjszaka után. Indulás előtt még beugrott Jimhez, elmondani neki, hová megy, és egyúttal megkérte őt, hogy tájékoztassa a hamarosan őrszolgálatra jelentkező Black tiszteletest az ez egyszer abszolút eseménytelen éjszakáról.

Az utóbbi időben újra szárnyra kapott a szóbeszéd, miszerint a város északi határa mentén kiújult portyázások mögött a Mitchellhegyi fosztogatók állnak. A hegyekben élő Stepp család folyton köddé váló csirkékről és disznókról panaszkodott… Az illegális szeszfőzdéjükről és a banditákkal folytatott, olykor kifejezetten elmérgesedő, erőszakba torkolló üzelmeikről azonban természetesen mélyen hallgattak. Johnnak sokszor nehezére esett eldönteni, melyik társaság – a fosztogatók vagy épp a Stepp família – az igazi felelős az egyes balhékért. Már azért is hálás volt, hogy az elmúlt éjjel incidens és újabb vendettaszerű leszámolás nélkül telt el.

Kilépve az irodáknak, a tűzoltóságnak és a rendőrkapitányságnak otthont adó városháza épületéből, John és Elizabeth elhagyták a parkolót, és átvágtak a State úton, amely annak idején a városon keresztülvezető

egyik legforgalmasabb útszakasznak számított. Az élettelen közlekedési lámpát az elmúlt tél egyik jégvihara végérvényesen leszakította. Az út másik oldalán egy bank elhagyatott épülete árválkodott; az előző évben le is égett, az egykor virágzó pénzintézet helyén csak elszenesedett romok maradtak. A következő sarkon álló kereskedelmi kamara és a városba érkező látogatóknak fenntartott turisztikai központ épülete ironikus módon érintetlen maradt, bár a környék látványosságait bemutató ezernyi papírbrosúrát a városlakók már régen felhasználták alapvetőbb emberi szükségleteikhez. Egy tekercs valódi vécépapír – egyebek közt ezt igyekeztek pótolni a brosúrákkal – a saját tömege többszörösét érte ezüstben vagy épp töltényben; ez utóbbi amúgy a kereskedelem alapvető

fizetőeszközévé vált. „A napot” megelőzően a vécépapír sem igen tartozott azon háztartási cikkek közé, amelyekből bárkinek is eszébe jutott volna nagyobb mennyiséget felhalmozni.

Alig értek át Elizabethtel a túloldalra, John egyből megbánta, hogy egyáltalán elindultak. Százötven évvel ezelőtt a városi postahivatal még valóban a közösség fontos gyülekezőhelyének számított, hangulata pedig – a hasas vaskályhákkal, a reggeli postakocsira várakozó botcsinálta helyi filozófusokkal és semmirekellőkkel, akik a dámajáték közben a nap hírein és a legújabb pletykákon csámcsogtak – nem állt messze a tipikus Norman Rockwell-képektől.

Mabel, a város pótolhatatlan postásnője igazán a szívén viselte a munkáját. Bár a támadás utáni első évben szinte egyáltalán nem akadt dolga, a hadsereg asheville-i bevonulása és rövid időre történő

berendezkedése után lassan újra szállingózni kezdtek a levelek. A kézbesítendő küldemények mennyisége folyamatosan emelkedett, mígnem végül valódi futár hozta őket hetente háromszor a „nagy városból”.

Mabel őszinte örömmel vette fel újra a munkát, férjével, George-dzsal közösen még egy fatüzelésű kályhát is beüzemeltek a posta társalgójában.

Mindezek után nem kellett sokat várni a sakktáblákra és a dámajátékhoz is kiváló asztalokra, a hivatal pedig a hírközlés helyi fellegvára mellett virágzó üzlethelyiséggé változott, ahol Mabel minden reggel friss kukoricakenyeret és különféle gyökerekből meg csírákból készült gyógyteákat szolgált fel. John úgy döntött, szemet huny afölött, hogy a különleges kukoricakenyér, amit Mabel fájdalomcsillapítóként is kiadott olyanoknak, akiknek szükségük volt rá, „a nap” előtt Coloradót leszámítva a legtöbb amerikai államban illegális portékának minősült.

A postahivatal tehát újból a semmirekellők, okostónik és jókedvű

cimborák törzshelye lett, különös tekintettel a hideg téli és az esős tavaszi napokra, amikor a földeken már nem akadt több munka.

Johnt a posta körül álldogáló, egyre csak növekvő tömegből már azelőtt kiszúrták, hogy nyugodtan átérhetett volna a State út másik oldalára; az egybegyűltek láthatóan paprikás hangulatban voltak, és a demokratikus

országokban

összeverődő

tömegekhez

hasonlóan

egyértelműen valaki olyat kerestek, akire végre gát nélkül rászabadíthatják felgyülemlett haragjukat. John igazán könnyű célpont volt; mély levegőt vett hát, és megindult feléjük.

Néhányan megpróbálták útját állni, ám ő a leglefegyverzőbb mosolyával válaszolt.

– Figyeljetek rám! Bármiről is szól ez az egész, az én lányom is nyakig benne van. Hadd beszéljek Mabellel! Rögtön visszajövök! – ígérte meg, miközben megpróbálta átvágni magát az egyre csak sűrűsödő tömegen.

Szinte még be sem fejezte a mondatot, már látta is, ahogy Ernie, az igencsak rossz hírnévnek örvendő Franklin klán tagja begördül az épület elé ütött-kopott négykerék-meghajtású terepjárójával. A behívók híre futótűzként terjedt a városban. Ha Mabel a reggeli küldemények beérkezésekor azonnal értesítette volna, Johnnak lett volna ideje valamiféle választ kieszelni a várható kérdések garmadájára. A tömegben hirtelen kiszúrta régi szomszédját, Lee Robinsont, és fürgén odalépett hozzá.

– Lee, ráveszed őket valahogy, hogy várjanak meg idekint? – szólt szinte esedező hangon.

Lee felmenői kétszáz évvel ezelőtt a völgy első lakói között voltak, négyük pedig még a polgárháborúban, Lee szavajárása szerint a „független déli államok háborújában” is harcolt. John szemében Lee mindig is a körülöttük elterülő páratlan völgy első lakóinak megtestesítője, a helyi, józan paraszti ésszel megáldott, hagyománytisztelő

emberek mintapéldánya, szilárd erkölcsű férfi és egyben szeretett szomszéd volt. Fia, Seth nem sokkal volt csak idősebb Elizabethnél, akire ma is húgaként vigyázott, a végsőkig tisztelve Ben – Elizabeth szerelme és kisfiának apja – emlékét. Lee kisebbik lánya annak idején Jenniferrel volt igencsak jó barátságban. Titkon John és Lee is reménykedett benne, hogy Seth és Elizabeth előbb-utóbb más szemmel néznek majd egymásra.

Lee bólintott, John pedig megkönnyebbülten indult meg a postahivatal belseje felé, apró mozdulattal jelezve Elizabethnek, hogy most jobb, ha a barátaival marad.

Mabel egymaga vezette az egész kócerájt. Háztól házig történő

kézbesítésről manapság persze szó sem lehetett; a lakosoknak személyesen kellett befáradniuk a hivatalba, hogy felvegyék az időnként a nevükre érkező küldeményeket, leveleket. Még egy hónap sem telt el azóta, hogy egy, a messzi Indianában feladott levél sikeres kézbesítése szabályos népünnepélyt váltott ki – senkinek sem fért a fejébe, hogyan tehetett meg ekkora utat az Abe és Myra Cohennek címzett levél Purdue Egyetemen tanuló lányuktól. Az üzenet tanúsága szerint a lány túlélte „a napot”, és férjhez ment, Abe és Myra pedig immár egy ikerpár boldog nagyszüleinek mondhatták magukat.

A támadás napján rengetegen vesztették el a kapcsolatot távoli egyetemeken tanuló gyermekeikkel, üzleti úton lévő házaspárok és nyaralásukat töltő idős szülők szakadtak el egymástól végleg – az elkövetkező napokban és hetekben alig néhányan jutottak haza. Ha „a nap”

valakit Black Mountaintól távol, délen Raleigh városában vagy épp Atlantában ért, az sok esetben soha többé nem hallatott már magáról.

Érthető volt tehát, hogy az Asheville-ből érkező postai kézbesítések napjain Mabel kis hivatala megtelt mindazokkal, akik még mindig reménykedtek abban, hogy a messzi külvilág örömteli híreket is tartogat nekik.

A posta vezetése mellett Mabel gyorsan beletanult a város már-már hivatalos terapeutájának szerepkörébe is, és gyakran az ő vállán sírták ki magukat azok, akiknek a nevére épp nem érkezett semmilyen küldemény.

Életjelek a távoli családtagoktól, hírek a külvilágból, egy közösségi hely, ahol pletykák és hírek egyaránt terjedhettek – ez volt Mabel birodalma. Az általa vezetett postahivatalban mindenki megoszthatta az örömét, elpanaszolhatta a bánatát, bátorítást kaphatott, és remélhette, hogy a régi hagyományok némelyike még nem veszett el teljesen… Mabelt pedig ez tette igazán boldoggá. Ez a nap azonban egészen más volt.

Mielőtt még John egyetlen szót szólhatott volna, Mabel határozott mozdulattal emelte fel a kezét.

– Igen, John, tudom… Talán nagy hiba volt kiadni a leveleket, mielőtt értesítettelek volna. Könnyen lehet, hogy még azelőtt fel kellett volna hívnom téged, hogy szortírozni kezdtem őket a fachokba… Elhiheted, míg a lányod fel nem bontotta a sajátját itt az orrom előtt, addig halványlila gőzöm sem volt róla, hogy mi áll bennük, akkor viszont persze már késő

volt, a hír elterjedését nem lehetett megállítani.

John tekintete a szortírozószoba több száz postai fachjára tévedt Mabel királyságában. Felsóhajtott. Csupán néhány vékonyka reggeli napsugár hatolt be az apró ablakokon, erőtlenül törve meg az odabent honoló sötétséget. John legalább száz apró fachban látott egységes, halványkék színű borítékokat.

– Szedd ki őket! – mondta végül. – Kell egy kis idő, amíg kitalálom, mi legyen.

Mabel dacosan megrázta a fejét, szúrós tekintete pedig egyértelműen jelezte, hogy John ezzel a kérésével átlépett egy bizonyos határt Mabel magasztos munkáltatójával, az amerikai postaszolgálattal szemben.

– John, az egy dolog, hogy a mai napig te viszed a hátadon ezt a várost, jóval azután is, hogy lemondtál a statárium alatti teljhatalmadról… Még az is lehet, hogy a lakosok támogatják minden egyes lépésedet. Csakhogy itt, nálam máshogy működnek a dolgok. – Az alig százhatvan centis Mabel erélyesen kihúzta magát, és a messze fölé tornyosuló férfira emelte a tekintetét.

–

Annak

idején

az

Amerikai

Egyesült

Államok

postaszolgálatának beosztottja voltam, és istenemre mondom, őszintén büszke is voltam rá. Emlékszel arra a könyvre pár éve, meg a pocsék filmváltozatára, amiben egy, a miénkhez hasonló katasztrófa után a posta köti újra össze egymással az amerikai embereket? A munkatársaimmal együtt imádtuk azt a csapnivaló filmet… Az emberek persze poénkodtak rajtunk meg a munkánkon a sok postai incidens{10} miatt… De mi mindennek ellenére tettük a dolgunkat, szóval, kérlek, ne próbálj épp most közém és a leveleim közé állni, különben az Egyesült Államok postaszolgálata előtt kell majd vállalnod ezért a felelősséget!

Az utolsó szavaknál már majdnem kiabált.

– Rendben van, Mabel, nem fogok erőszakoskodni.

– És ne feledd azt sem, hogy a valamikor érvényben lévő törvényeink alapján az én feladatom cenzúra nélkül célba juttatni a leveleket, ezért kérlek, ne is próbálj ebben akadályozni! – John ingerült arccal nézte a nőt, és kész volt igencsak otromba választ adni a kirohanására, de miután a posta nagyasszonya befejezte a mondandóját, hangos szusszanással és villanásnyi, barátságos mosollyal fordult felé, amitől a férfi dühe azonnal elpárolgott. – Ne haragudj, John! Most, hogy már tudom, mi áll a levelekben, én is legalább annyira fel vagyok háborodva, mint mindenki más. Az egyiket a vejemnek címezték… Néha a pokolba kívánom a munkámat, ahogyan te is, aztán mégis mindig elvégzem… pont, mint te.

John békülő gesztusként közelebb lépett Mabelhez, fölé hajolt, és puszit nyomott a homlokára. Az asszony finoman megölelte őt, s a kettejük közti feszültség egy csapásra feloldódott.

John ebben a pillanatban meglátta a lassan nyíló üvegajtót – még csak mozdulnia sem kellett hozzá. Ernie Franklin nyomult be a hivatalba; valahogy sikerült átverekednie magát Lee Robinsonon. A posta társalgója pár pillanattal később máris az öreg harsány szentségelésétől visszhangzott.

– Ezt most megúsztad – jelentette ki John, miközben a fejét fáradtan ingatva visszanézett Mabelre. – Úgy látszik, ezúttal rám vár a megtisztelő

feladat.

Mabel sóhajtott, és megszorította John kezét.

– Hé, ahogy a görögök is mondták: ne bántsd a hírhozót! – Alighogy befejezte a mondatot, Mabel ijedten torpant meg: hirtelen eszébe jutott, hogy a nyilvános kivégzések végrehajtása John korábbi, valóban teljhatalmú diktátorra emlékeztető tisztségének keserű kötelességei közé tartozott. – Bocsánat – motyogta elvörösödött arccal.

John elmosolyodott.

– Tudom, mire gondolsz… Semmi baj. Régen sokat emlegették ezt a görög mondást a rossz hírek hozóival kapcsolatban, a maiakra pedig különösen ráillik a leírás.

– Istenem, John… Annyival tartozom neked azért, amit George-ért tettél, amikor a legutóbbi tüdőgyulladásakor keresztülvitted a városi tanácson az antibiotikum-kérelmünket! Ugyanakkor… ne haragudj, de ha azt akarjuk, hogy a dolgok előbb-utóbb visszatérjenek a régi kerékvágásba, nekem is épp úgy tennem kell a dolgom, ahogy neked. – Mabel habozni látszott, nyelt egyet, majd kissé hátralépett. – Jól tudod, hogy ha ki akarod szedni ezeket a leveleket a fachokból, nem állíthatlak meg… Viszont ha megteszed, elveszted minden tiszteletemet.

Mégis, mit mondhatnék egy ilyen kihívásra? – gondolta magában John.

Mabel ezenközben egyre csak nyitogatta a levélfachokat, Ernie szaftos átkoktól terhes tirádája pedig már-már robbanásig hevítette a postahivatal levegőjét.

– Mostanra igazából úgyis mindenki tud mindent – mondta John a fachokra mutatva.

Mabel újból közelebb lépett hozzá, és megszorította a kezét.

– Te vezeted ezt a várost, John. Ezzel is megbirkózol majd, ahogy eddig mindennel.

– Ja, persze – válaszolt John a fejét ingatva, majd a levélfachokra és a pult másik oldalán gyülekező barátaira, szomszédaira nézett. – A mindenit neki, Mabel – harsogta egy gyors baráti mosoly kíséretében –, legközelebb legalább csörögj előbb, hogy kitalálhassam, mi a teendő, vagy… – A hangja hirtelen elhalkult, és végül mégsem fejezte a be a mondatot: … vagy hogy még idejében elbújhassak valahová.

Hányszor kívánta már a legelső naptól kezdve, hogy egyszerűen elrejtőzhessen! Most is ez járt a fejében, amikor belépett a társalgóba a hátsó szortírozószobából.

Meg sem lepődött azon, hogy Ernie Franklin szinte azonnal előtte termett. Bár az öreg jócskán a hetvenes éveit taposta, a személye és a megjelenése még mindig határozott „Ne packázz velem!” aurát árasztott.

Ő volt a Ridgecrest hegy távolabbi oldalán élő, mindenki által csak „Franklin klánként” emlegetett család feje, amelynek a tagjai sokak szerint jóval „a nap” előtt a túlélés megszállott bűvöletében éltek. Ernie és a felesége, Linda már a háború előtt műszaki zseninek számítottak, a hatvanas években pedig programozóként keresték a kenyerüket. Ernie mindig is büszke volt a Lindával közös munkára: egyebek között részt vettek az Apollo-program és számos kilövőrakéta fedélzeti programjának megírásában. Aztán, megjósolva a közelgő, végül be is következett katasztrófát, Ernie vásárolt a hegyen egy negyvenhektáros területet, és a város határában erődszerű otthont épített magának. A helyet jelentős élelemtartalékokkal töltötte fel, előre gondoskodva a klán ellátásáról, amely mostanra fiainak családjával, lányával, valamint egy, a világtól elvonult íróval is kiegészült, aki még „a nap” előtt csatlakozott hozzájuk.

Ők a támadás napjától kezdve önállóan tartották fenn magukat, és sosem kérvényeztek fejadagokat, sem bármilyen más segítséget a várostól. A régiót végigdúló Hordával vívott pusztító csata napján az ellenség Ernie birtokának közelében is megpróbált bekerítő manővert végrehajtani, majd egyből hátra is hőköltek a robbanásszerűen felmorajló automata fegyverek sorozattüzétől. Az ellenséges csapatokat a család egy keskeny túraösvényre terelte, megakadályozva ezzel, hogy a régi fakitermelési útvonalon nyomuljanak előre, bekerítendő őket a Ridgecrest hegy és a baptista konferencia-központ felől – közvetve tehát a klánnak fontos szerepe volt a várost védő erők győzelmében. A fő ütközetre mindennek is köszönhetően az I40-es autópálya mentén került sor, Ernie pedig egyetlen kínálkozó alkalmat sem szalasztott volna el, hogy mindenkit emlékeztessen az eseményekre: a város szervezett katonai egységeként, vagy sem, de a Franklin klán kulcsfontosságú szerepet játszott a csata végkimenetelében, amiért valódi elismerésre tartottak számot.

Az öreg láthatóan teljes mértékben elszánta magát arra, hogy a haragját mindenféle gát nélkül Johnra zúdítsa, változatos, félreérthetetlen trágárságok kíséretében. John mélyet sóhajtott – rég megtanulta, hogy jobb nem közbeszólni, amíg az öreg ki nem adja magából, amit mondani szeretne.

Amikor

Ernie

végül

–

hevesen

lihegve

–

kifogyott

a

szemrehányásokból, John felemelte a kezét.

A társalgó ekkorra már tömve volt, a levegő pedig az aktuális higiénés lehetőségekből adódóan nem volt túlságosan kellemes. John világéletében érzékeny volt a szagokra, s minekutána erre a gyenge pontjára egykori kiképzőtisztje meglehetősen korán ráérzett, a kiképzőtáborban mindig az ő feladata volt a barakk fürdőszobájának kitakarítása a reggeli csúcsforgalom után. Így aztán nem volt ritka eset, hogy John kihányta a teljes reggelijét a feladat elvégzése közben. A csak hébe-hóba mosakodó szomszédaiból áradó bűzt ma már mindennaposnak vette, bár időnként még mindig zavarta a dolog.

– Mit szólnál, ha először is kivonulnánk innen? – javasolta John. – Üljünk le, vegyünk egy nagy levegőt, és beszéljük meg a dolgot!

Számíthatok ebben a segítségedre, Ernie?

Az öreget kissé váratlanul érte John jól bevált taktikája, amikor is retorzió helyett illedelmesen segítséget kért valakitől. A reakció – különösen a mostanihoz hasonló krízishelyzetekben – szinte mindig ugyanaz volt: Ernie belenyugvóan motyogott valamit, majd a bejárat felé mutatott, mintha a tömeg egyszemélyes vezére lenne, az emberek pedig követték.

Az odakint újra összegyűlt tömegben John megpillantotta Edet, a helyi rendőrfőnököt; valószínűleg Jim riasztotta a városházán működő

telefonos kapcsolópult mellől, hogy tartsa szemmel az eseményeket. John egy pillanatra elkapta Ed tekintetét, és finom kézmozdulattal jelezte neki, hogy nyugodtan sétáljon csak tovább, mintha minden a legnagyobb rendben volna. A támadás napját követő új világban az ország szinte összes lakója fegyverrel az oldalán járt. John egy kisebb Rugert hordott a zsebében, a jelen lévő lakosok legtöbbje pedig vadászpuskát, illetve egyegy régi mordályt tartott a hóna alatt, vagy épp vetett a vállának, mintha mindez a világ legtermészetesebb dolga lenne. Ed azonban a város hivatalos, fegyveres rendőrkapitánya volt, és a legkevésbé sem akarta azt a látszatot kelteni, hogy az egyre csak szaporodó, dühös tömeg kordában tartásához fegyveres segítségre lenne szüksége.

Az utcafronton ekkorra már száznál is többen gyűltek össze, sokan a kezükben szorongatták a gyermekeiknek, rokonaiknak vagy saját maguknak címzett behívókat. John nagyon is tudatos döntése volt, hogy az ő kezében lévő borítékot is mindannyian jól láthassák. Az emberek leültek a járdaszegélyre, vagy nekidőltek az öreg kocsiknak, amiket a helyiek bütyköltek meg, és keltettek életre, miután az EMP-támadás kisütött bennük minden elektronikus alkatrészt. Egyes autók tetejéhez nagy vászonzsákokat erősítettek a szénkályhák üzemanyagának tárolására – Mabel férje jött rá, hogy ez az anyag képes meghajtani egy kocsit – igaz, arra volt csak elég, hogy közlekedni lehessen a városban, vagy kijutni a határban elterülő

termőföldekre.

John megköszörülte a torkát, és határozott kézmozdulattal csendre intette a tömeget. A gesztus mára a hivatalos és nem hivatalos városi gyűlések afféle hagyományává vált. Ha Black tiszteletes is jelen lett volna, bizonyára egy felekezetektől független ima is elhangzik, amelyben a résztvevők útmutatásért és higgadtságért fohászkodnak, a lelkipásztor távollétében azonban csupán pár pillanatnyi csend következett.

John végül újból köszörült egyet a torkán, és belevágott.

– Nincs hivatalos válaszom a kérdéseitekre.

– Na, ez aztán marha jól kezdődik! – csattant fel egyből Ernie szarkasztikusan.

John ránézett, és nyugalomra intő mozdulattal felemelte a kezét.

– Hadd mondjam el, amit szeretnék, utána mindenkinek lesz lehetősége felszólalni – ajánlotta, látva, hogy a tömeg java része őt támogatja. Ernie vonakodva bólintott, és visszaült a kocsija, egy Polaris vezetőülésébe. – A lányom, Elizabeth ugyanazt a behívót kapta, amit ti is: három nap múlva sorozásra kell jelentkeznie a Nemzeti Felmentő Hadseregbe, amiről az elmúlt hónapokban már hallottunk egyet s mást. Valamelyest számítottunk is rá, hogy a behívási hullám előbb-utóbb elér bennünket… Ma ennek is eljött a napja. Azt kérem, hogy egyelőre próbáljunk nyugodtak maradni.

Még ma elmegyek Asheville-be az új szövetségi kormányzóhoz, Dale Frederickshez, és meghallgatom, mi mondanivalója van, hiszen a parancs nagy valószínűséggel az ő irodájából érkezett. Most azonnal felhívom, és szólok neki, hogy számítson rám. – John felnézett az égre, majd újból a tömeg felé fordult. – Úgy tűnik, ma egész szép időnk lesz… – A következő

mondatait, amelyekbe tudatos stratégiájának részeként kezdett bele, egyesek cinikus manipulációnak, mások egyszerű vezetői fogásnak is titulálhatták volna. – Tegnapelőtt éjjel néhány srácnak a főiskolán sikerült elejtenie egy vaddisznót, miután hetekig próbálták közelebb édesgetni magukhoz. A zsákmány feldolgozása most is tart; mindannyiunk jó barátja, Pete, a sültek szakértője segít nekik. Ahelyett, hogy lesóznánk vagy megfüstölnénk a húst, azt mondom, ma este jutalmazzuk meg magunkat! Meg is kérem Pete-et, hogy kezdjen hozzá a tűzgödör kiásásához a főtéren, amilyen hamar csak tud… Ernie, egypár srácoddal talán segíthetnétek neki… Mit szólnátok, ha tartanánk egy közösségi gyűlést, mondjuk, este hatkor – akkorra már többet tudok majd mondani, és ennivaló is lesz bőven. Bár egészen biztos, hogy nem ez lesz Pete legjobb sertéssültje, de garantálom, hogy így sem lesz rossz… Ja, és a vacsora a jegyrendszeren kívül megy. Ideje megünnepelni a tavaszi vetést és a jó időt, amivel idén megáldott minket az ég.

– Az ilyesmit napokig kellene sütni – szólt közbe Ernie, ám ezúttal elég volt John egyetlen határozott pillantása, hogy elhallgasson. Most a szándék számított. – Jól van, John, segítünk Pete-nek valamelyest ehetővé tenni a vaddisznót a gyűlésig… Biztos vagyok benne, hogy piszok jó válaszokkal állítasz majd be – tette végül hozzá Ernie. A máig élelmiszerjegyeken tengődő lakosok soraiból szabályos üdvrivalgás hallatszott. Egy ingyenvacsora valódi hússal, legyen bármilyen rágós is, mindig vonzónak ígérkezett. – Mielőtt elindulnál, valamit még mondanom kell, John – kezdett bele Ernie, John azonban már felemelte a kezét.

– Ahogy az imént mondtam, Ernie, én is pontosan annyit tudok, amennyit ti. Ezért is szeretném minél hamarabb elintézni azt a telefont, és elindulni Asheville-be. Ez így mindenkinek jó lesz?

John valójában szívből gyűlölte az efféle félhivatalos utcai gyűléseket.

Mindenki szerette volna elmondani a magáét, ami alapesetben is hosszú órákig tartott volna. Ő viszont természeténél fogva most azonnal szeretett volna útra kelni, és valós információkat szerezni, hogy utána súlyos, de legalább egyértelmű válaszokkal térhessen vissza, amilyen gyorsan csak lehet. Azon morfondírozott, megbújhattak-e az egyszerű nemzeti szolgálatnál mélyebb indokok a közösség legerősebb és legegészségesebb fiatal férfiainak és nőinek behívása mögött, ahogy a második világháború idején. A kék borítékokat szorongatókra tekintve John számára már most is egyértelmű volt, hogy a legelső behívókat a közösség legjobb erőben lévő tagjai, illetőleg azok kapták, akik a legkeményebb mezőgazdasági munkákat végezték, és egyben a város, a megmaradt közösség védelmének szilárd gerincét alkották.

MÁSODIK FEJEZET

730. NAP, DÉL

– Biztosan te akarsz vezetni? – kérdezte John.

Makala Turner Matherson megrázta a fejét, és azzal a legendás mosolyával nézett a párjára, amelyikkel bármikor le tudta venni a lábáról.

Termetre már a koplalás hónapjai előtt is karcsú és kecses volt, szőke haját pedig a nők többségével ellentétben most is megnövesztve hordta.

Johnnal „a napon” találkoztak először: Makala az asheville-i Memorial Mission Kórházba tartott, egy kardiovaszkuláris sebészettel kapcsolatos konferenciára – akkoriban még Charlotte-ban lakott –, amikor a kocsija a többi autóval együtt váratlanul felmondta a szolgálatot, nagy szerencséjére (vagy Johnéra) épp a sztráda Black Mountain-i kivezetőjénél. Johnnal futtában még váltottak is néhány szót, amikor Makala tanácstalanul álldogált az út mellett. A nő már akkor elvarázsolta a férfit, amikor először kapta el egészen egyedi, hol aranysárgába hajló, hol inkább barnászöldnek tetsző, ragyogó tekintetét: az alkonyat fényei csak úgy táncoltak a szemében. John tudatosan igyekezett nem belefeledkezni a pillantásába, aznap este ugyanis elsődlegesen családapaként kellett helytállnia – elcsavargott tinédzser lányát kereste, és folyamatosan azon törte a fejét, hogy valójában mi történhetett.

Másnap aztán újra egymásba botlottak, s a Black Mountainban ragadt nővér „a napot” követő hetekben fokozatosan John életének részévé, sőt egyenesen a férfi megmentőjévé vált, amikor az szerencsétlen módon összeszedett egy Staphylococcus-fertőzést. Később még mélyebben belopta magát a család szívébe, amikor fáradságot nem kímélve segédkezett John kisebbik lánya, a diabétesz miatt haldokló Jennifer ápolásában. „A nap” előtt John elképzelhetetlennek tartotta, hogy Maryt, évekkel korábban rákban elhunyt feleségét bárki is pótolhatná, a krízis első hónapjaiban és az azt követő hosszú télen azonban rádöbbent, hogy Makalával már nem csupán segítőtársként és barátként vannak egymásra utalva, hanem szerelmesek is. John immár képtelen volt elképzelni az életét a nő érzelmi tartása, együttérző természete és határozott erkölcsi iránymutatása nélkül, amelyet feltétel nélkül elfogadott, és amelyet bizonytalan helyzetekben gyakran hívott segítségül.

Az Asheville-be tervezett látogatáshoz Makala kicsit hivatalosabb öltözéket választott: egy térdig érő világoskék szoknyát és egy szürke blúzt húzott magára. Fehéret szinte senki sem hordott már; a maradék szűkös fehérítőkészletet kizárólag víztisztításra és különféle gyógyszerek előállítására használták. Amint Makala tudomást szerzett John „küldetéséről”, gyorsan bevette magát a ház mögötti erdőbe, hogy a valamivel távolabb csordogáló patakban vegyen egy igazán didergős fürdőt az út előtt. Az eredmény nem maradt el, a nő hamarosan újra azt a frissességet, tisztaságot, már-már derűt árasztotta, amit John mindig is annyira vonzónak talált benne.

Ha a városon kívülre kellett utazniuk, John jobban szerette Makalát látni a volán mögött, így ugyanis mindkét keze szabadon maradt, ha netán lövöldözésre került volna a sor.

– Csak azt sajnálom, hogy állandóan ezzel a szörnyeteggel kell pöfögnünk a régi kocsim helyett… – sóhajtotta a nő. – Istenem, egy széles országút és a jó öreg, tolatóradaros BMW-m kellene… Na, az volt az igazi vezetés! Részben épp ezért szerettem meg annyira ezt a környéket; Charlotte-ból is ezért akartam ideköltözni a válásom után. Most meg, hogy végre itt vagyok, a csodás BMW-m helyett John Matherson ütött-kopott Edselében kell döcögnöm.

Makala gyengéden megszorította John bal kezét; a jobbat a férje most is a csípőjéhez erősített pisztolytáskán nyugtatta, amelyben ott pihent a Glockja.

Ha eltekintett az aktuális „küldetése” mögött megbúvó miértektől és a szakadatlan, nyomasztó veszélyérzettől, amely mindig rányomta bélyegét a Black Mountain határán túlra vezető utazásokra, John egyenesen élvezte a nyílt országúton való kocsikázást.

Mi tagadás, a teljesen üres I40-es autópályán valóban élmény volt végighajtani. Mivel az ősrégi Edsel abroncsai már igencsak megkoptak, s egy ilyen régi modellhez új kerekeket találni szinte lehetetlen volt, Makala a biztonság kedvéért kénytelen volt tartani az ötvenöt kilométer per órás sebességet.

Az útszakasz maga mindig is John egyik kedvence volt. Ha lenéztek a hosszú, finoman emelkedő út mentén jobbra, lenyűgöző kilátás tárult elébük: a 64-es felvezetőtől pár kilométerre nyugatra tört az ég felé a közeli Mitchell-hegyvonulat, amely kétezer méteres csúcsaival a legmagasabbnak számított a Sziklás-hegységtől keletre. Tavasz lévén, az alacsonyabb lankák már most mélyzölden virítottak, a csúcsokat azonban sokszor még május közepén is hó takarta, ahogy ma reggel is. Az autópályától balra emelkedő alacsonyabb, ezerkétszáz méteres hegyek már szintén a tavasz ezernyi gyönyörű, fakózöld árnyalatában pompáztak.

A sztrádán ugyanakkor tagadhatatlanul kezdtek megmutatkozni a két teljes, karbantartás nélkül eltelt év jelei – a munkások ez idő alatt mindössze a sávok kellős közepén lerobbant és ott hagyott kocsik százait tolták félre az autópálya aszfaltjáról. Az út menti füvet már az első évben sem nyírta senki, így a leállósáv mellett itt-ott már facsemeték is sarjadoztak.

A város határán kívül eső házakat egykori lakóik réges-régen elhagyták; a családok sokszor kiürült belvárosi épületekbe költöztek át, amelyek jóval biztonságosabbnak számítottak. A magányos, betört ablakú otthonok falait benőtte a repkény, és míg a kocsibeállókban lassan rozsdásodó, lapos kerekű autóroncsok árválkodtak, az előkertekben átvették a hatalmat a növények. John a természet diadalának tartotta ezt a dolgot, bár az összkép bizonyos szempontból elég szomorúnak hatott: a növényzet visszahódította a földeket, és lassú, de biztos munkával ledöntötte az emberiség uralmának idejétmúlt emlékműveit.

A sík termőföldek messzire terpeszkedtek az út mentén – a város körül szinte minden talpalatnyi hely művelés alatt állt. Az egyre nagyobb értéket képviselő üzemanyagot szigorú adagolási szabályokhoz kötve adták csak ki a traktoroknak; a benzinellátással kapcsolatos kilátástalanság a városi tanácsot és Johnt egyaránt nagyon nyomasztotta. Okosan beosztva és a tárolásnál az üzemanyag illékonyságával is számolva a benzin kitarthat még nagyjából két évig – no de mi lesz azután? John történészként mindig is odavolt a gőzgépekért, így aztán szívesen eljátszott a gondolattal, hogy vajon milyen lehetőségek rejlenek a gőzmotoros traktorokban.

Egypár rozsdaette, rég feledésbe merült traktor elő is került korábban távoli, félreeső farmok pajtáiból. A városiak őszintén remélték, hogy az őszi aratásig sikerül annyi használható alkatrészt kimenteni a gépezetekből, hogy legalább egy olyan traktort építhessenek, amelyik benzin-helyett fatüzelésű.

Bárcsak jóval több gépész és szerszámkészítő szaki szaladgálna Black Mountain utcáin! – kívánta John immár sokadszorra. Ők akár a semmiből is össze tudnának tákolni egy efféle szerkezetet!

Az Edsel néhány jól őrzött legelő mellett pöfögött el; az első év ínséges hónapjait valahogy átvészelő, kincset érő lovak legelésztek rajta. John önkéntelenül is elmosolyodott, amikor egy vidáman szaladgáló újszülött csikót pillantott meg a mezőn. Nem pusztán az új élet csodája hatotta meg; komoly esély volt rá, hogy pár éven belül újra a lovak lesznek a földművelés elsődleges igavonói, ha a technológiai infrastruktúrát nem sikerül rövid idő alatt legalább a huszadik század elejének vagy közepének színvonalára felhozni.

A szél egy almáskert illatát sodorta a kocsiba, John pedig mélyeket szippantott az édes levegőből. A fákról utolsóként lehulló tavaszi virágszirmok játékosan kavarogtak a reggeli szellőben.

A vidék már akkor is meseszép volt, amikor Johnt több mint egy évtizede idevezette az élet, s a táj az eltelt évek alatt mit sem változott.

Emberi ostobaság ide vagy oda, a környező hegyek és völgyek a tavaszi tündöklésben épp ugyanolyan lélegzetelállítóak voltak, mint amikor téli hótakaró borította őket. Johnnak újra és újra emlékeztetnie kellett magát, hogy a krízistől, a rémségektől és a mindannyiukat szünet nélkül fojtogató félelemtől eltekintve egészen csodás napra virradtak Észak-Karolina nyugati hegyvonulatai között.

Lassan elérték a barikádot, amelyet Black Mountain lakossága az autópálya 59-es lehajtójánál emelt. A határzár látványa hirtelen John eszébe juttatta, hová is tartanak így délidőben az üres sztráda kellős közepén.

Tartva magát az Ernie-nek és a postahivatal előtti tömegnek tett ígéretéhez, John a rögtönzött gyűlés után azonnal felhívta Asheville-t, az új szövetségi kormányzót, Dale Frederickset keresve. „A kormányzó épp nagyon elfoglalt, de a héten szívesen fogadja egy későbbi időpontban” – hangzott a vonal másik végéről, amire válaszul John néhány nyomdafestéket nem tűrő kifejezéssel illette az ismeretlen asszisztenst, majd, mielőtt lecsapta volna a telefont, ellentmondást nem tűrően bejelentette, hogy délben számíthatnak az érkezésére. A Pentagonban töltött időkből John jól ismerte az aktatologatók kedvelt módszereit és bevált hatalmi játszmáit: pontosan tudta, hogy a tétlenség és az ölbe tett kézzel való várakozás a kormányzó hívására a behódolás gesztusával érne fel. Ráadásul megígérte a városlakóknak, hogy estére határozott válaszokkal tér vissza, s rémesen rosszul jött volna ki a dologból, ha mindenkit együgyű türelemre kellett volna intenie a hazaérkezésekor.

John az Edsel hátsó ülésére pillantott. A bal oldalon Black Mountain rendőrfőnöke, Ed ült egy lefűrészelt csövű .12-es kaliberű puskával, mellette John egyik főiskolás diákja, Grace Freeman, ölében egy alaposan kisuvickolt, jól karbantartott M4-es gépkarabéllyal. Bár intelligens tekintete és vonzó megjelenése a legkevésbé sem utalt rá, a lány valójában egy őrző-védő bizniszben utazó család kiváló taktikai érzékkel megáldott sarja volt, aki lőfegyverek között nőtt fel, és remekül értett is hozzájuk, nem beszélve a sziklaszilárd lélekjelenlétéről, amelyet stresszhelyzetben is megőrzött. Ezek alapján csöppet sem volt meglepő, hogy mára a főiskolán kiképzett diákok századparancsnoki tisztségéig vitte.

A biztonsági barikádot elhagyva az Asheville-ig hátralévő huszonöt kilométer tulajdonképpen a senki földjén vezetett keresztül, ahol az öreg Edsel máig is értékes és kívánatos zsákmánynak számított. Egy hónapja volt csak, hogy a Quentin család nekivágott szokásos asheville-i útjának, amelyet havonta kétszer is megtettek egy-egy zsíros üzlet reményében (a pletykák szerint a 9-es út messzebb eső oldalán titokban kukoricát termesztettek, amit aztán tiltott szeszfőzéshez használtak fel), és ezúttal nem tértek vissza. A városban az a hír járta, hogy határ menti fosztogatók egy csoportja ejtette foglyul mindannyiukat – bár mások inkább egy asheville-i bandát emlegettek. Jim Quentin golyó lyuggatta holttestét három nappal később, az autópálya melletti árokban találták meg, a fölötte köröző héjákat követve.

Makala lassított, és intett a barikádot őrző biztonsági különítménynek.

Majdnem le kellett állítania a motort, hogy John a zajt túlharsogva az őrök értésére adhassa, Asheville-be tartanak, és várhatóan késő délután térnek majd vissza. Ez volt a szokás: mindenki előre megmondta, mikorra várhatják vissza, így ha mégsem érkezett volna meg, már szerveződhetett is a keresőexpedíció. Az őr intett, Makala áthajtott a barikádon, a kapu pedig lassan bezárult mögöttük.

A Swannanoa-hasadékot elhagyva Ed határozottan felélénkült, az út melletti tájat pásztázta, John pedig óvatosan kihúzta a Glockot az oldaltáskájából, és marokra fogva tartotta az ölében. Volt egy kisebb Ruger típusú pisztolya is, amit általában akkor tartott magánál, ha Black Mountain utcáin járt, a város határán túl azonban már csak egy csőre töltött .45-ös tudta igazán megnyugtatni. Az autópálya továbbra is kihaltan kanyargott előttük, bár az úttest mellett itt is temérdek elhagyott autó árválkodott – egytől egyig abroncsok nélkül, kifosztva, a motorolajat és a tankban lötyögő benzint is mind kilopták már belőlük. John megbízott portyázói ennek ellenére rendszeresen kutattak bennük a váltóáramú generátorokban megmaradt használható vezetékek után. A Római Birodalom bukása után Róma városának lakói a középkorban saját őseik útjait, vízvezetékeit, amfiteátrumait és emlékműveit bontották le az értékes építőanyagért; a modern amerikaiak egymás elhagyott autóit fosztogatták.

Makala nagy sóhaj kíséretében intett a fejével egy porlepte BMW felé, amely pont ugyanolyan volt, mint az ő egykori luxusjárgánya, amelyet a 65-ös kijáratnál hagyott magára – az övé a Hordával vívott csata óta egy kiégett roncs volt csupán. Ha elhagyott BMW-k mellett húztak el az autópályán, Makala mindig ugyanazt ismételgette vágyakozva: „Egy szép napon talán bevontathatjuk a városba.” Vagy: „Kicseréljük a vezetékeket benne, megtankoljuk egy kis prémium benzinnel, és újra kedvünkre kocsikázhatunk majd.”

John kuncogott egyet; örült neki, hogy Makala egy pillanatra elterelte a figyelmét.

– Az autórádióból meg csak úgy bömböl majd az Emerson, Lake & Palmer, igaz?

Makala jóízűen elnevette magát.

– Mindig elfelejtem, hogy te, drága férjecském, egy másik generációhoz tartozol. Ősrégi, pókhálós folkzenéről szó sem lehet, Meat Loaf garantáltan sokkal jobban szólna.

Ed felsóhajtott, és a bajsza alatt igencsak vitriolosan vágott vissza Makala ezen megjegyzésére. Ha rajta múlt volna, countryn kívül nemigen szólt volna más. Grace tekintete továbbra is éberen pásztázta az út menti földeket, erre a csevejre azonban ő is felkapta a fejét; kelletlenül kérdezte meg, kikről beszélnek a többiek, hisz ő maga még egyik előadóról sem hallott.

– Látszik, hogy soha senki nem vitt vacsorázni a Grove Park étterembe!

Ó, azok a régi péntek esti lakomák a tenger gyümölcseivel és annyi főtt ráklábbal, amennyi csak belénk fér…! – válaszolt ábrándosan John.

– És pezsgő, valódi pezsgő! Szoknyát húznék, a legmagasabb sarkú cipővel, amit találok, hogy felérjek hozzád, és a szemedbe tudjak nézni…

Újabb sóhajtások hallatszottak Ed, a hatvanöt éves rendőrfőnök és Grace, a huszonegy éves diáklány felől – utóbbi mellesleg távcsöves ismétlő fegyverrel ötszáz méterről is képes volt könnyedén eltalálni egy legyet.

Ahogy lassan továbbgurultak az úton, John óvatosan kibújt Makala kezének szorításából. Bármi történik, a sofőrnek mindkét kezére szüksége lesz, hogy kellő gyorsasággal manőverezhessen az aszfalton. Makala egy férfira mutatott, aki az út fölött átívelő, a régi országútra vezető felüljárón álldogált. Egy pillanatra a sebességet is csökkentette, hogy aztán egyből beletaposson a gázba. John végig feszülten figyelte az alakot. A helyszín remek alkalmat kínált a rajtaütéshez: a szoroson át vezető, összeszűkülő

útszakaszon lévő beláthatatlan kanyar után könnyen és gyorsan úttorlaszt lehetett emelni. A hídon álló fickó mindkét kezét bölcsen a magasba emelte, ezzel biztosítva Johnt, hogy fegyvertelen, és békések a szándékai, majd váratlan fordulatként integetni kezdett feléjük. Bár a gesztus barátságosnak tűnt, akár jel is lehetett az esetlegesen a kanyaron túl várakozó, támadásra készülő társainak.

Ed és Grace idegesen kucorogtak a hátsó ülésen. John csőre töltötte a Glockot, majd elővett egy póttárat, és maga mellé tette az ülésre. Makala – mindkét kezével a kormányon – ura volt a helyzetnek. Hamarosan átértek a híd alatt, és továbbhajtottak egészen az Asheville-be vezető leágazásig, ahol az út újra szélesedni kezdett. Mind a négyen megkönnyebülten sóhajtottak fel magukban, amikor végre elérték a 40-es és a 240-es autópálya kereszteződésénél felállított belépési ellenőrző pontot. Igazolták magukat, az őrök pedig továbbengedték őket. John felismert közülük egyet: egy rokonszenves helyi rendőrt, akivel akkor ismerkedett meg, amikor „a napot” követően először próbált meg Asheville-be jutni. Még egy rövid, baráti csevejre is jutott idejük, majd Makala továbbindult a Charlotte úti lehajtó felé, és meg sem állt az öreg bírósági épületegyüttesig.

A komplexum három épületből állt – a megyei hivatal igencsak ronda, de kétségkívül impozáns tizenöt emeletes monstrumából; déli oldalon álló kisebb, elegáns, art deco stílusban épült városi irodaházból, valamint az erődre emlékeztető megyei börtönből, amely a két említett épület mögött magasodott.

John már akkor ösztönös viszolygást érzett, amikor leparkoltak, és kikászálódtak a kocsiból. A hadsereg első bevonulásakor a Black Mountain utcáin masírozó, hagyományos amerikai katonai egyenruhát viselő fiatal férfiak és nők látványa még őszintén megnyugtató érzés volt számára, hiszen annak idején ő maga is az egyenruhások számát gyarapította. Azóta az uniformis sem volt a régi.

A megyei hivatal lépcsőin két, golyóálló mellényt viselő őr strázsált; közeledtükre az egyikük félig felemelte M4-es gépkarabélyát, és előrelépett.

– Kérem az igazolványokat! Az épületben tilos a fegyverviselés.

John még a parkolóban kivette a töltényt a Glockból, és visszacsúsztatta a pisztolyt az oldaltáskájába, az őr éles parancsszavait hallva azonban bizonytalanság kerítette hatalmába. „A nap” óta eltelt két évben a nyílt fegyverviselés mindennapossá vált, s a hang, amit a katona megütött, baljós érzéseket ébresztett benne. Ed és Grace határozottan, fegyvereiket lazán a vállukon átvetve álltak meg mögötte.

Makala hirtelen John elé lépett.

– Itt az igazolványom – mutatta fel régi észak-karolinai jogosítványát. – John, miért nem hagyod inkább a kocsiban a pisztolyt? Ed, Grace, megvárnátok minket idekint?

Makala – szokásához híven – gyorsan és ügyesen kezelte a helyzetet, még azelőtt, hogy John az őr szemébe mondhatta volna, amit hirtelen felindulásában szeretett volna. John óvatosan kivette a Glockot a pisztolytáskából, átadta Ednek, aztán a tárcájáért nyúlt.

– Hölgyem, a jogosítványa lejárt, nem érvényes.

Annyira abszurdnak hangzott ez a megjegyzés, hogy John kuncogni kezdett rajta.

– Ugye megvár, amíg átugrunk az észak-karolinai DMV{11}-be, és gyorsan csináltatunk egy újat? Lejárt jogsival manapság nagyon megüthetjünk a bokánkat, ha gyorshajtáson kapnak…

John persze viccnek szánta a megjegyzést, az őr azonban láthatóan nem volt mókás kedvében. Az efféle viselkedéssel Johnnál mindig is könnyen ki lehetett húzni a gyufát.

– Inkább egy érvényes szövetségi igazolványt szeretnék látni, például az élelmiszerjegyét.

– Az nincs nálam – vágott be újból John elé észrevétlenül Makala, hogy elejét vegye a férje fejében formálódó, sokkal dühösebb válasznak, majd ártatlanul az őrre mosolygott. – Elnézést, de nem gondoltam, hogy szükség lehet rá.

– John Matherson vagyok Black Mountainból, és Dale Frederickshez jöttem – jelentette be hidegen John, erélyesen a felesége mellé lépve. – Ez itt a régi ezredesi igazolványom az Amerikai Egyesült Államok hadseregéből. Ez talán elfogadható – váltott át egyszerre jól ismert parancsnoki hangjára.

– Kihez jött?

John szabályosan összerezzent az idegességtől.

– Az előbb mondtam. Dale Frederickshez. Nem gondoltam, hogy az érkezésemet külön be kell majd jelenteni.

– A 11. számú karolinai adminisztratív körzet direktorára gondol – mondta az őr.

– Nem tudtam, hogy a hivatalos rangjára kell hivatkoznom.

– Én parancsot teljesítek; a hivatalos rangok használata kötelező.

John a katona egyenruhájának ujjára pillantott.

– Rendben van, őrmester, ebben az esetben John Matherson, az Amerikai Egyesült Államok hadseregének tartalékos ezredese vagyok.

Ezentúl „uramnak” fog szólítani, és azonnal értesíti a személyt, aki erre a posztra helyezte, hogy megérkeztem Dale Frederickshez.

– Várjon itt… – az őr egy pillanatig habozott – …uram – tette hozzá végül.

A katona visszakocogott az épületbe, míg a társa síri csendben, a szemkontaktust mindannyiukkal kerülve állta el az útjukat.

Pár pillanattal később az őr újra megjelent a bejáratnál, és intett nekik, hogy jöjjenek fel a lépcsőn. Közelebb érve hozzá, John lassított, és dühös tekintettel meredt a férfira.

– Ezúttal hajlandó vagyok eltekinteni a viselkedésétől, őrmester, de a jövőben nem csak egyszerűen „uramnak” szólít, hanem tiszteleg is a rangom előtt, amikor felmutatom az igazolványomat, és nem úgy integet nekem, mint valami falusi közlekedési rendőr a főtéren… Semmibe sem került volna megtennie ezt a pár lépést, hogy behívjon, hiszen nyilván tudta, hogy így is, úgy is be fogok jönni. Érthetően fogalmaztam? – Az őr nem felelt. – Érthetően fogalmaztam, őrmester? – csattant fel élesen John.

A katona egy elharapott „Igen, uram!”-ot motyogott, John pedig kinyitotta az ajtót Makala előtt, és maga elé tessékelte.

– Ezt az utolsó jelenetet nem kellett volna – súgta oda az asszony a férjének.

– Fenéket nem! – súgta vissza John, amikor Makala után maga is bement az épületbe. Az első pár lépés után azonban megtorpant.

A helyiségben elektromos lámpák világítottak. A megyei bíróság épületének előcsarnoka többemeletnyi belmagassággal dicsekedhetett, a felsőbb szintek folyosóit szegélyező súlyos, már-már börtönrácsokat idéző díszes vaskorlátok pedig mind erre a csarnokra néztek. Bár John nem sokat konyított az építészethez, az 1920-as évekből származó bírósági épület mindig a sztálini Oroszország atmoszféráját idézte fel benne, ellentétben a közelben álló, sokkalta megnyerőbb megyei hivatalokkal. Az előcsarnokot megvilágító nagyjából fél tucat fénycső néha pislákolt kissé, mintha az áramellátás nem lett volna folyamatos.

Mindent egybevéve, természetesen nem ez volt az első alkalom, hogy John elektromos világítást látott „a nap” óta. A Mission Kórházban nagy nehezen sikerült életet lehelni egy generátorba, amely két műtőt és a mellettük lévő intenzív osztályt látta el árammal, a sürgősségi szoba mellett, az első emeleten. Jó néhány magánkézben lévő és pár régebbi, ipari generátor is átvészelte a támadást; az igazi problémát így két év után inkább a működtetésükhöz szükséges üzemanyag előteremtése jelentette.

Azok, akik már jóval „a nap” előtt előre gondolkodva megpróbáltak tartalék energiáról gondoskodni maguknak, általában csak napokra, esetleg néhány hétre elég készletet halmoztak fel. Így aztán az ötven, netán száz liter benzint félretevő családok már az első héten üzemanyag nélkül maradtak. Black Mountainban emellett ott voltak a Franklin klánhoz hasonló famíliák; ők mindenki elől eltitkolták a több ezer literes propángáztartalékaikat – de az előző kegyetlen tél után az ő tartályaik is csontszárazak voltak.

A hadsereg is hátrahagyott néhány generátort a városokban – a csarnok világítását látva most már nem volt kérdés, hogy ezek egyikének hol vették hasznát. A látvány felzaklatta Johnt, aki pontosan tudta, mennyi üzemanyagot pocsékolnak el a világításra. Miközben az előcsarnokban álldogált, egy röpke pillanatra mintha még egy légkondicionáló hűvös szellőjét is megérezte volna a levegőben.

– John Matherson Black Mountainból?

John hirtelen elszégyellte magát; az elektromos lámpákat bámulva mindeddig úgy állt a terem közepén, akár egy tátott szájjal ámuldozó turista. Egy férfi – feltehetően Dale Fredericks – lépett ki a bíróság földszintjén berendezett irodából. Fredericks baráti mosollyal és kinyújtott kézzel köszöntötte, John pedig elfogadta a mosolyhoz illő, határozott kézfogást. Fredericks nagyjából tizenöt centivel volt alacsonyabb Johnnál, és világos homokszínű, félhosszúra hagyott haját a feje tetején keresztülfésülve hordta, hogy elfedje egyre magasabbra húzódó hajvonalát. Kék zakójában és világoskék ingében, vörös nyakkendőjével egészen „a nap” előtti hivatalnokok mindennapos megjelenését idézte.

John nem igazán tudta eldönteni, hogy az öltözék összességében visszatetsző vagy éppen, hogy megnyugtató benyomást kelt benne annak jeleként, hogy a dolgok bizonyos tekintetben igenis kezdenek visszatérni a régi kerékvágásba. A szemtől szembeni találkozás kínosan emlékeztette az épp rajta lévő viseltes, izzadságtól beszürkült, felfeslett gallérú ingére, nem is beszélve a szintén eléggé viharvert farmeréről és túrabakancsáról.

Öltözéke mellett Dale kerekded arca is furcsán hatott a „koplalás hónapjaiként” emlegetett idők után – a kegyetlen tél minden túlélőn maradandó nyomokat hagyott. A tartós éhezés egyetlen jótékony hozadéka talán az volt, hogy a korábban épp az általános elhízás felé sodródó Amerika lakóinak súlyproblémái mintegy varázsütésre megoldódtak.

Johnnak mindezek mellett valami más is azonnal szemet szúrt a férfin: tiszta és frissen borotvált volt, amitől ő határozottan kényelmetlenül érezte magát a bőrében.

Dale fakószürke tekintete a kézfogás után Makalára szegeződött.

Mosolya kiszélesedett, és kezet nyújtott a nőnek is. Hivatalos bemutatkozás helyett Makala csak erőteljesen megrázta Fredericks kezét.

– Ha nem tévedek, Mrs. Mathersonhoz van szerencsém. Az

asszisztensem említette, hogy ma ön is meglátogat.

– Makala Turner Matherson – válaszolt az asszony, Dale-éhez hasonlóan széles és megnyerő mosollyal. – Black Mountain közegészségügyi és biztonsági igazgatója. Ha jól sejtem, ön pedig Dale Fredericks.

A szövetségi kormányzó arcán alig észrevehető fintor szaladt át, de az árulkodó reakció után egyből vissza is nyerte lélekjelenlétét.

– Kérem, bocsásson meg, még be sem mutatkoztam… Igen, Dale Fredericks vagyok.

Makala oldalba bökés helyett egy villámgyors pillantással jelzett a férjének. Bár John ezredesként, főiskolai tanárként, valamint a krízis és a statárium legsötétebb napjaiban közel diktátori hatalommal bíró vezetőként jó néhány különböző minőségben helytállt már, tisztában volt azzal, hogy a felesége jobban eligazodik a diplomáciai játszmák apró trükkjeinek rengetegében. Makala iménti gyors pillantásának üzenete is egyértelmű volt számára: „Ne bizonytalanítson el a tény, hogy a pasas tiszta és jól öltözött!”

– Ha az asszisztensem felismerte volna, hogy ön az a telefon túlsó végén, biztosan talált volna alkalmas időpontot. Elnézésüket kérem a kavarodásért. Azt javaslom, üljünk le az irodámban, és beszéljük meg, miben állhatok a szolgálatukra!

Dale mutatta nekik az utat, és elsőnek udvariasan Makalát kínálta hellyel, majd mindkettejüknek vizet töltött. John nagy megdöbbenésére az ital majdhogynem jéghideg volt.

– Ó, a hideg víz? – válaszolt halkan kuncogva Dale. – Igazi luxus, belátom. Van egy ősrégi hűtőberendezésünk. Tudom, hogy pazarlónak hat, de egy-egy igazán forró napon rengeteget javít a beosztottak munkamorálján.

– Lehetséges, hogy az előcsarnokban légkondicionálás működött, amikor bejöttünk? – vetette fel ártatlanul Makala. – Egészen varázslatos érzés volt.

– Naponta csak pár percre kapcsoljuk be – mondta Dale.

– Ó, milyen csodás! – súgta Makala, majd egyetlen korty után letette a poharát.

Pár pillanatnyi feszült csend következett, aztán Dale köszörült egyet a torkán, és fénytelen szemét Johnra szegezte.

– Bár azt hiszem, könnyű lenne kitalálni, minek köszönhetem a látogatásukat, mégis azt javaslom, nyissák meg önök a beszélgetést!

Annyit muszáj már elöljáróban elmondanom, hogy a rengeteg tennivalóm igencsak megköti a kezem, a mai alkalommal tehát sajnos rövidre kell fognunk a megbeszélést.

John a zsebébe nyúlt, elővette Elizabeth behívóját, és letette maga elé az asztalra. Mielőtt még megszólalhatott volna, Dale máris a papír fölé hajolt, és a kezébe vette.

– A lánya? – nézett fel kérdőn.

– Ez csak az egyik dolog, de igen.

Dale lefegyverzően mosolygott.

– Nos, ebben az esetben, azt hiszem, könnyedén megoldhatjuk a dolgot.

Kitalálunk valamit, hogy gond nélkül megkapja a felmentést.

John határozottan kihúzta magát a székében, mire Makala finoman, nyugtatólag a karjára tette a kezét.

– Uram, nem azért jöttem, hogy felmentést csikarjak ki a lányomnak.

Dale arca egy pillanatra elkomorodott, és el is kapta a tekintetét.

– Á, kérem, bocsásson meg! Őszintén az elnézését kérem – tette hozzá kissé kapkodva. – Nézze, a behívókat néhány hete kezdtük el kipostázni. Az ön városába szánt adag kicsit megkésve, csak a ma reggeli küldeményekkel indult el a postahivatalunkból. Ezért bujkálok félig-meddig most is – magyarázta egy szomorkás kacajjal megtoldva. – Végét sem látni a felmentésért folyamodó szülők, feleségek, férjek és fiatal kölykök sorának… Tegnap egy édesanya pitével próbált megvesztegetni, aminek ezüstdollár volt a közepén… Legyen szíves, nézze el az előbbi megjegyzésemet! Jól tudom, hogy egy magafajta becsületes ember nem jött volna ide csak azért, hogy különleges bánásmódot kérjen egy családtagjának.

John bólintott, és a magyarázat hallatán valamiféle rokonszenv is ébredt benne Fredericks iránt. Az elmúlt két év során számtalan kemény helyzetben kellett döntőbíróként fellépnie; a legborzasztóbbak persze a kivégzések voltak, a két fiatal sráccal kezdve, akik gyógyszereket loptak egy idősotthonként is működő szanatóriumból. Az akkor hozott ítéletét utólag sosem bánta vagy kérdőjelezte meg; azzal nyugtatta magát, hogy

egyetlen élet kioltásával sok-sok szenvedéstől mentett meg másokat, és megakadályozta, hogy a közösség teljes anarchiába süllyedjen. Mindennek ellenére tisztában volt azzal is, milyen könnyen felőrölheti az embert, ha kénytelen több ízben visszautasítani a szerettei kéréseit. Johnt is sokan és sokféleképpen próbálták

lekenyerezni:

az

ajtaja

előtt

hagyott

ételkóstolóval, kedves üzenetekkel a baráti jószomszédság nevében, pár üveg illegális szeszféleséggel… A másik véglet, a nyílt bűnözői fenyegetés sem volt ismeretlen számára.

– Aha, ennek tulajdonítható a barátságos fogadtatás az épület előtt!

Nekünk is kijutott belőle, mikor ideértünk – kockáztatta meg a megjegyzést Makala.

– Így igaz. Sajnálatos, de sajnos szükséges – mondta Dale. – Máskülönben az előcsarnokban már mozdulni sem lehetne a tömegtől.

Elnézésüket kérem, ha az őrök kissé nyersen viselkedtek.

– Megértem, bár a lépcsőkön álló őrre még így is ráférne némi okítás a hivatalos eljárásról és az alapvető jó modorról.

– Beszélni fogok vele, John – mondta Dale, újabb bocsánatkérő

mosollyal, majd egy mozdulattal hátrafésült egy hajtincset a homlokáról. – Miben lehetek a szolgálatukra?

– Black Mountain és Swannanoa polgárainak jelentős részét képviselem – kezdett bele a mondandójába John. – Nem csak a saját lányom miatt jöttem.

– Vagy úgy – szólt Dale, miközben állát a V alakban összeérintett ujjain nyugtatva hátradőlt a forgószékében. – A lakosság „jelentős részét”… Ezt hogy érti pontosan?

– Nem beszéltem egyenként mindenkivel, aki behívót kapott ma reggel, de állíthatom, hogy igen, a többség nevében jöttem. Az első kérdésünk: mi a fene ez az egész? Egy évig egy árva szót sem hallottunk a szövetségi kormányzat felől. A krízis legrémesebb hónapjai után aztán feltűnt a hadsereg egy zászlóalja, amely villámgyorsan odébb is állt… Most pedig behívókat kapunk ebbe az új szervezetbe, az NFH-ba, vagy hogy is hívják… Azt megértem, hogy a rend visszaállításához az országban centralizált haderőre van szükség, de a behívók előzetes figyelmeztetés nélkül jöttek, és teljes meglepetésként értek mindenkit. Mondanom sem kell, hogy a sorozásra kötelezett személyek szinte mind pótolhatatlan tagjai a közösségeinknek, és itt most nem csupán a városok védelmére, hanem az élelmiszer-termelésre és a kezdődő újjáépítésre is gondolok. Az elvesztésük súlyos csapás lenne mindannyiunknak.

Dale felállt, és sóhajtott. Pár pillanatig fel-alá járkált, majd az asztala mögötti falon lógó régi Egyesült Államok-térképre mutatott.

– A kormány végre újjáalakulóban van – jelentette be arrafelé bólintva.

Főiskolai oktatóként lehúzott évei után John kissé ügyetlennek találta a gesztust, bár azt mindenképp érezte, hogy látható idegessége ellenére Dale egy koherens érvrendszer felépítésébe kezdett, amit ő egyelőre semmiképp sem szeretett volna megakasztani. Így hát az arcára erőltetett lagymatag érdeklődésen kívül nem mutatott más reakciót. – Bár a tengerentúl máig sem stabilizálódott, jelenleg legalább relatíve nyugodt a helyzet. A tengerentúli nukleáris rakétáink érintetlenül megúszták az EMP-támadásokat, és, ahogy bizonyára önök is tudják, Észak-Koreára, illetve Iránra gyors és kegyetlen ellencsapást mértünk. Ezek után kirobbant néhány kisebb konfliktus, mint például az India és Pakisztán közötti háború; ezekbe azóta sem avatkoztunk be. Mindezeken felül a világ legkülönbözőbb pontjain számos alacsonyabb intenzitású háború dúl. A saját biztonságunkat mindösszesen az garantálja, hogy az atom-tengeralattjáróink most is az óceánokat járják, és készek az azonnali válaszcsapásra, ha az Egyesült Államokat újabb támadás érné.

– Bárcsak egyértelműbben kommunikáltuk volna ezt a világ felé még „a nap” előtt – jegyezte meg halkan Makala, keserűséggel telve.

– Ebben mindnyájan egyetértünk – válaszolt Dale. John egyelőre nem szólalt meg. Vajon tényleg Irán és Korea volt a bűnös, vagy rajtuk kívül mások is álltak a háttérben? Erre a kérdésre képtelenség lett volna egyértelmű választ adni. Ha Oroszország netán nyújtott is technikai segítséget a támadás előkészítéséhez, most ők is szenvedtek az egyik (egyesek szerint eltérített) EMP-rakéta detonációjának következményeitől, amely Nyugat-Európa helyett végül Kelet-Európa fölött robbant fel.

Moszkva és Szentpétervár a támadás utáni hónapokban az amerikai nagyvárosokhoz hasonlóan szinte teljesen megszűnt létezni. – Mi viszont, ideát, ma is az országhatáraink visszaállításán munkálkodunk – folytatta Dale. – A kínaiak úgynevezett „bajtársi segítségnyújtása” és a „mentőakció”, amit szerveznek, nem más, mint szimpla retorikai húzás: megszálló hadseregük céljai világosak. Az elnök úgy döntött, ideje megkezdeni az általános mozgósítást a nemzetünket fenyegető erők ellen; a behívók pár nappal azután kezdtek szállingózni Asheville-be, hogy én magam ideértem. Higgyék el, én is jobban örülnék, ha az érkezésem után, még a behívók kiküldése előtt, több időm lett volna jobb közösségi kapcsolatokat kiépíteni a helyiekkel… A tengerentúlról „a nap” utáni hónapokban hazatért katonáinkat minden hadi felszerelésükkel együtt az utolsó szálig az ország déli és nyugati határára vezénylik. A most szerveződő Nemzeti Felmentő Hadseregre azért van szükség, hogy visszaállítsa a rendet és a kormányhatalmat az ország fennmaradó részében. John, volt szerencsém hallani róla, hogyan szervezte meg Black Mountain védelmét, és hogyan zúzta szét véglegesen a Horda néven elhíresült bandát. A mai napig rengeteg olyan csoport garázdálkodik az országban, mint ők, néhány egyenesen az orrunk előtt, gondoljon csak a fosztogatókra, akik a magáéhoz hasonló, törvénytisztelő közösségeket zaklatják… Nekem elhiheti… – sóhajtott Dale, majd a székébe visszahuppanva nagyot kortyolt a hideg vízből, és letette a poharat az asztalra. – Mikor idekerültem, még magam sem gondoltam, hogy ez lesz a fő feladatom. Azt hittem, a szétszórt közösségek újbóli összekötése lesz a dolgom, és hogy a társadalmunk egykor oly szoros szövetét kell majd összefoltoznom, hogy újra csapatként, együtt dolgozhassunk, mint a régi időkben. Azt reméltem, a zászlónk újra egy keményen dolgozó nemzeté lesz majd, és nem csak egy megfakult emléké. A parancs, hogy több ezer embert mozgósítsak a körzetemből katonai szolgálatra, engem is megdöbbentett… Így lettem a rossz hírek hozója.

Dale az asztalon kettejük között heverő behívó felé intett a fejével, vonásai megbánást tükröztek.

– Ezek szerint akárki is találta ki ezt az egészet… a behívandók kiválasztására gondolok… nem ön volt az? – kérdezte John.

– Ó, nem, egyáltalán nem. Semmiképpen.

– Nos, az illetőnek, aki ezt kiötlötte, nyilvánvalóan fogalma sincs az itteni helyzetről. Már akkor egyetlen hajszálon függött a túlélésünk, amikor a Horda másfél évvel ezelőtt lerohant minket. Gondolom, ön tisztában van az akkor történtekkel…

– Hallottam a csatáról, és tudom, hogy az ön vezetésével vívták meg.

Briliáns győzelem volt.

– Inkább mindkét oldalon egy rohadt vérfürdő… Ha ezt jelenti a győzelem, remélem, soha többé nem lesz részem benne. A most behívott fiatal férfiak és nők alkotják a belső véderőnk gernicét. A csata óta rengeteg konfliktuson, portyázó csapatok és tolvajbandák támadásain vagyunk túl, újabban pedig a Mitchell-hegy másik oldalán tanyázó fosztógatókkal gyűlik meg a bajunk. Ha besorozzák a parancsnokságom alatti véderő kemény magját, ki leszünk szolgáltatva nekik.

– Az ön parancsnoksága alatti erő? – vetette közbe halkan Dale.

John egy pillanatig habozott, majd bólintott.

– Igen, én vagyok a helyi véderőben szolgálók parancsnoka.

– Nem gondolja, hogy lassan ideje lenne átformálni a rendszert, hogy közös erővel, csapatként dolgozhassunk, és együtt állítsuk vissza az állam-és kormányhatalmat? A Nemzeti Felmentő Hadsereg célja éppen ez. Egy állami szinten szerveződött hadtestről beszélünk, amely újra stabilizálhatja Amerikát. Ha a hadsereg feláll, a védekezés többé nem a helyi közösségek gondja lesz. Úgy gondolom, ezt ön is örömmel fogadná, John.

John hallgatott. Tagadhatatlan, hogy a Dale által vázolt intézkedések egy alapvetően remek elképzelésből fakadtak. Egyetlen kérdés maradt csupán: működhet-e ez az elképzelés a valóságban?

– Ha egyértelműen érzem és látom magam körül mindezt, és a helyi védelem is stabilan áll a helyén, talán könnyebb szívvel fogadom majd, hogy ennyi derék emberemet hívják be katonai szolgálatra, és vezénylik el ki tudja, hová.

– John, a vadon közepén álló magányos erődítmények ideje lejárt. Nem tehetünk úgy, mintha az Apacserőd ben{12} lennénk, nem rostokolhatunk a kastélyainkban középkori bárók módjára – válaszolt Dale. – Ideje visszaállítani a központi hatalmat és a stabilitást.

– Na de hogy emiatt fosszák meg a városomat a legfőbb belső

támaszától, ráadásul éppen most? Először szeretném látni, mivel szándékoznak pótolni mindezt.

– Hamarosan láthatja is, John. A hétvégén új egységek jelentkezését várom; úgy gondolom, ön is kellően hatásosnak és megnyugtatónak találja majd őket. Bárcsak még azelőtt megérkeztek volna, hogy kiküldtük a behívókat! A jelenlétük eloszlatta volna a közösség jövőbeni védelmével kapcsolatos aggályait.

– Mégis, mire gondol?

– A feletteseim légi támogatást ígértek, és ez még csak a kezdet.

– Légi támogatást?

– Természetesen nem közösségi felhasználásra, szóval, kérem, egyelőre ne

híresztelje

senkinek.

Szeretném,

ha

egyes

környékbelieket

meglepetésként érne a dolog, ha érti, mire célzok…

– Légi támogatás, de honnan? Az Államokban szinte mindent kisütött az EMP.

– Erről sajnos szintén nem beszélhetek. Legyen elég annyi, hogy a tengerentúli katonai felszerelések egy része végre-valahára visszatér az anyaországba, és a kormány döntése szerint bizonyos hányadukat a helyi adminisztratív régiók használhatják fel szükség szerint. Határozott kéréssel álltam elő: mire az emberei útra kelnek a kiképzőtáborba, jelentős utánpótlás áll majd készen az ön közösségének és vele az egész régiónak a védelmére. Ez már méltányosan hangzik?

– Az majd kiderül. De van itt egy másik, legalább ennyire égető kérdés.

Hol a pokolban fognak szolgálni a srácaim az NFH-ban?

– „Nem dolguk a felelet, se kérdezni, hogy minek…” – válaszolt halkan Dale.

– „…dolguk: ott halni meg…” {13} – vágta rá kihívóan Makala.

Dale kissé megrökönyödve nézett rá, Johnban pedig tudatosult, hogy Dale nem ismerte a híres versstrófa csúfondáros folytatását.

– Ezt Tennyson írta a könnyűlovasság támadásának katasztrófájáról, egy régmúlt háborúról – mondta Makala. – A mi városunk ifjúságának nem ilyen sors való.

– Komolytalan megjegyzés volt, bocsássanak meg – válaszolt Dale. – John – kezdett bele újra, majd pillanatnyi habozás után Makala felé is bólintott, jelezve, hogy a következők neki is szólnak –, sajnos nem tudom, hová vezénylik majd a lányukat. Ez egy milliónyi embert érintő nemzeti mozgósítás: a saját földünkön kell hadsereget toboroznunk. A támadás idején az itthoni bázisokon állomásozó haderőnk legalább olyan mértékben megtizedelődött, mint a polgári lakosság. Jelenleg a legjobb esetben is maximum néhány százezer katonánk van az országban.

Biztosítanunk kell a határainkat, amihez remélhetőleg elég lesz megmutatni a szomszédainknak, hogy igenis fel tudunk állítani egy ütőképes hadsereget.

– Miért nem vonják kormányzati parancsnokság alá az egyes államok Nemzeti Gárdáit? – kérdezte John.

– Remek felvetés, John. Az ötletet komolyan megvitatták odafent, de gyorsan kiderült, hogy jóformán lehetetlen lenne kivitelezni. A támadás a gárda tagjait is ugyanolyan mértékben megtizedelte, mint a lakosságot. Az adatbázisok elszálltak, emellett máig egyetlen állam kormányzata sem működik elég hatékonyan ahhoz, hogy koordinálhassa a gárda egységeinek besorozását a nemzeti szolgálatba. A kormány belátta, hogy mindent a nulláról kell kezdeni… innen indult a Nemzeti Felmentő

Hadsereg ötlete. Ha egyszer sikerül létrehozni, a hadtestnek csak az egyes régiókban máig uralkodó törvénytelenségek ellen kellene harcolnia. A határok védelmének stabilizálása után a professzionális hadsereg újból visszatér majd az eredeti küldetéséhez, és felszámolja az itt-ott még mindig uralkodó káoszt. Az NFH ekkor automatikusan feloszlik, a fiúk és lányok pedig karácsonyra már itthon is lesznek.

– Az ígéret, ami a történelem összes háborúja előtt elhangzott – válaszolt hidegen Makala. – „Karácsonyra itthon lesznek.” Ez aztán megnyugtató.

Bár Dale mosolya széles és töretlen maradt, a szemében mintha düh villant volna egy pillanatra.

– Elmondom, mit tehetek – folytatta a szövetségi kormányzó, miközben a székéből felállva egyértelműen jelezte, hogy a megbeszélés a végéhez közeledik. – Van itt még valami, amit megpróbálhatok, de az istenért, a városi lakosságon kívül ne szóljanak róla senkinek! A kiküldött levelek alapján a behívottaknak három nap múlva kell szolgálatra jelentkezniük.

Vegyük úgy, hogy nyomtatási hiba történt: számoljunk harminc nappal. Ez elég időt adna, hogy továbbíthassam az aggályaikról szóló jelentést Bluemontba, és ezzel bebizonyíthatnám maguknak, hogy nem a levegőbe beszéltem az egész régiót biztosító haderő kapcsán, amely átveszi majd az önökéhez hasonló közösségek védelmét. Többé nem lesz szükség a szétszórt,

független

parancsnokságokra.

Én

magam

ezenfelül

megpróbálom tisztázni a behívottak szolgálatának részleteit. Ez egyelőre elfogadható lenne?

John hezitált egy keveset, végül egyetértőn bólintott. Lassan a mosolygó Makalára nézett, aki szintén bólintott, és lezárta a beszélgetést egy „Köszönjük, uram!”-mal.

– Remek, akkor ezt meg is beszéltük. Most pedig, kérem, bocsássanak meg; gondolom, megértik, hogy jelenleg ki sem látok a munkából.

Menjenek haza, és nyugtassák meg a többieket; hamarosan jelentkezni fogok, és meglátjuk, mit tehetünk. Találkozzunk újra úgy egy hét múlva!

Ez megfelelő lenne önöknek? – John felállt, és ismét bólintott. – Kérem, ne értse félre a kérdésem… Mennyi idős a lánya?

– Tizennyolc, a kisfia pedig tizennégy hónapos. Az apa még a Horda elleni harcokban esett el… – Mielőtt tovább mondta volna, John hirtelen elszégyellte magát, mert nem akart ő tudatosan szimpátiát ébreszteni maguk iránt, de a tény egyszerűen kibuggyant belőle: – A húga tavaly halt meg diabéteszben. Elizabeth az egyetlen, aki megmaradt nekünk.

Dale együttérző tekintettel fordult Makala felé.

– Részvétem, asszonyom. Tudom, hogy egy aprócska gyermek a jelen szabályok értelmében már nem ad felmentést a behívás alól, de úgy gondolom, és kérem, ne értse félre, amit most mondok, az önök esetében erős alap mutatkozik egy általam is támogatott fellebbezésre. Különösen akkor, ha a lánya, teszem azt, az ön személyes asszisztenseként dolgozna, vagy valamilyen egyéb módon játszana nélkülözhetetlen szerepet a régió biztonságának fenntartásában, ami nyilvánvalóan fontosabb a puszta katonáskodásnál.

– Elizabeth a mostohalányom – válaszolta Makala. – Jelenleg a helyi milíciában szolgál, a városi termőföldek megmunkálásában segédkezik, valamint gondoskodik a kisfiáról és a nagyanyjáról a város sok hasonló korú fiataljához hasonlóan. – Makala végig egyenesen Dale szemébe nézett, aki végül elkapta a tekintetét. – Miért mondja, hogy sajnálja?

– Mindannyian elvesztettünk valakit – mondta Dale.

– Ön is?

A férfi kissé habozott.

– Furcsa így kimondani, de ebből a szempontból talán a szerencsésebbek közé tartozom. A támadás napján nem volt senki igazán különleges az életemben. Engem is úgy menekítettek ki Washingtonból.

Két lánytestvérem volt, csakhogy sosem álltunk igazán közel egymáshoz.

Pár éve megnősültem, gyorsan válás lett a vége… Már a háború kitörése előtt sem követtem nyomon, mi lett a volt feleségemmel. A munkába temetkeztem helyette.

– Miféle munkába? – kérdezősködött tovább Makala.

Dale tekintetében ingerültség csillant, a szikra azonban egyből tova is tűnt.

– Természetesen a kománynak dolgoztam, hogy mihamarabb rendet teremthessünk a káoszból. Aztán Bluemontba rendeltek, hogy segédkezzek az ország újjászervezésében, a kiküldetésem pedig végül két hónapja egészen idáig hozott. Most, ha megbocsátanak… már el is késtem a következő megbeszélésről. A városát illető behívók harmincnapos meghosszabbítását csak bízza rám, hamarosan jelentkezem ez ügyben.

Néhány nap múlva önök is tisztán látják majd, hogy a körzetünk tökéletesen biztonságos a törvénytisztelő polgárok számára.

John kérdőn nézett a szövetségi kormányzóra, bár a hosszú évek tapasztalata egyértelműen azt súgta neki, hogy Dale-ből képtelenség lenne most többet kihúzni. Már a Black Mountain-i lakosságnak kivívott átmeneti haladékot is nagy sikerként könyvelhette el. Bármit tervezett is Frederciks, John kénytelen volt hagyni, hogy a maga tempójában játssza ki a lapjait.

Dale kilépett az íróasztala mögül, kitárta az irodája ajtaját, és előzékenyen maga elé engedte Makalát, aki illedelmesen bólintott, miközben a férjével a háta mögött kilépett a folyosóra. Az előcsarnokban Dale még kezet rázott Johnnal, majd visszatért az irodájába, John és Makala pedig kisétáltak a kora délutáni hőségbe. John éles tekintettel mérte végig az őrmestert, akivel befelé jövet meggyűlt a baja, a katona azonban csak mereven bámult maga elé, mintha John nem is létezett volna.

Makalával lassan megindultak az Edsel motorházán támaszkodó Ed és Grace felé.

– Mit gondolsz? – súgta az asszony.

– Nos, haladékra egyáltalán nem számítottam. Őszintén szólva, erősen kétlem, hogy egy központosított kormány valóban képes lenne megvédeni a városainkat. Sosem láthatják át az itteni helyzetet és a környék veszélyeit úgy, mint mi magunk. Ha a kormány egymillió extra fejadaggal a hóna alatt jelenne meg a közeledő tél előtt, mezőgazdasági és kommunikációs eszközökkel, generátorokkal, meg néhány technikussal, akik be is üzemelik a gépeket… Vagy ha felállítanának egy tökéletesen felszerelt, a városok közt szabadon mozgó orvosi egységet… Ezek mind olyan dolgok lennének, amelyektől őszintén repesne a szívem. Valami efféle segítségben reménykedtem, az viszont meg sem fordult a fejemben, hogy épp azokat akarják majd elszakítani tőlünk, akikre a védelemhez és az újjáépítéshez a legnagyobb szükségünk van.

– Igen, ezek bármelyike csodálatos lenne – válaszolt Makala. – Nagyon nem tetszik nekem, hogy képesek lennének csak úgy elragadni tőlünk a fiatalokat, hogy aztán hat hét múlva valami isten háta mögötti senki földjére vezényeljék őket a New York-i bandák ellen, a chicagói rémálomról

nem

is

beszélve…

–

John

sóhajtott,

miközben

továbbereszkedtek a lépcsőkön a kocsi mellett álldogáló Ed és Grace felé, akiknek a vállán még mindig ott lógtak a fegyverek. Arcukon mélységes megkönnyebbülés ragyogott fel, amint meglátták a közeledő Johnt és Makalát. – Ha Fredericks minden szava igaz, a behívás a szükségkormány törvényes parancsának számít. Mégis, hogyan tagadhatnánk meg? – kérdezte Makala.

John csak szomorúan rázta a fejét.

– Annak idején én is hivatásos katona voltam. Felesküdtem arra, hogy megvédem az alkotmányt, és amíg a legapróbb reményt láttam a sikerre, akkor is követtem a parancsokat, ha személyesen nem voltak ínyemre.

Most viszont fogalmam sincs, mitévő legyek. Ez nemcsak Elizabethről szól, hanem majdnem minden egyes családról. Felelősnek érzem magam értük.

– Először menjünk haza, és próbáljuk megnyugtatni a kedélyeket. Ezt nyilván Fredericks maga is megtehette volna, de láthatóan nem nagyon akart velünk jönni. Ráadásul ha már otthon leszünk, az elmaradt látogatásodat is pótolhatod végre a kedves fogász barátodnál, Weiderman dokinál.

Elég volt kimondani a fogorvos nevét, és John fogába belehasított az átkozott fájdalom. Az aktuális krízis egy időre elterelte ugyan a figyelmét a kínjáról, a probléma említése azonban erőteljes emlékeztetőként hatott.

Makala elővette jól begyakorolt nővéri mosolyát. John pontosan tudta, miért: bármi következik is, nem lesz kellemes. Végül nagyot sóhajtva bólintott.

– Na és te? Mit gondolsz? – tudakolta John.

– A fogadról vagy Dale-ről? – kérdezett vissza Makala.

– Dale-ről.

Makala jó erősen megszorította John kezét.

– Nekem egy utolsó szarházinak tűnik.

HARMADIK FEJEZET

730. NAP, DÉLUTÁN

– Gyere csak be, John, vége a halogatásnak!

A család fogorvosával, Richard Weidermannal már jóval „a nap” előtt barátok voltak – többek között ő tartotta rendben a Matherson gyerekek fogait, emellett a város polgárháborús kerekasztalának is tagja volt, és mindig nagy örömmel tartott előadásokat az egészségügy és a fogászat tizenkilencedik századi viszonyairól. A témáról felhalmozott tudásának hála, „a nap” után igencsak fontos pozícióba került a városban. A sűrített levegővel működő, magas fordulatszámú fúrók és nyálelszívó műanyag csövek világának rég befellegzett, ami igencsak kellemetlen helyzetbe hozta Johnt – ő ugyanis már a Novocainnal teli fecskendő látványától is rettegett.

A rutinellenőrzésekkor John általában idegesen poénkodott Richarddal, mindig az egyik kedvenc kabaréjelenetét emlegetve, amelyikben egy őrült fogorvos egy emberevő növény vacsorájaként végzi. Hát igen, annak ellenére, hogy „a nap” előtt mindenkinek volt valami rosszindulatú és sötét vicce a fogorvosokról, az emberek alapvetően tisztelték is őket, a kezeléseiket pedig az élet természetes részének tekintették, noha a beavatkozások miatt évente pár órát egy fura, kényelmetlen fogorvosi székben kellett eltölteniük.

Természetesen most már szó sem lehetett efféle luxusról. Richard Novocain-és egyéb érzéstelenítőkészletei „a nap” után azonnal a város vésztartalékába vándoroltak, ő maga pedig a Hordával vívott küzdelem alatt messze többet vállalt, mint egy „egyszerű fogorvos” – arcsebeket, szétzúzott állkapcsokat és más kínzóan fájdalmas szájsérüléseket látott el fáradhatatlanul. A legszörnyűbb időszak óta eltelt másfél évben újraindította korábbi praxisát, kamatoztatva a fogászat történetéről felhalmozott óriási tudását. Egy évekkel korábban elhunyt helyi fogorvos pincéjében rábukkant egy lábbal hajtható, pedálos fúrógépre és egyéb évszázados fogászati eszközökre, egy ékszerész titkos hagyatékából pedig laposra kalapált aranylapocskákat szerzett be a tömésekhez. Rendelőjét a menő külvárosi környékről egy elhagyott ékszerüzletbe költöztette, a Cherry utcába, itt folytatta a vonakodó páciensek kezelését. A bejárat fölött valódi cégér lógott: a fogat ábrázoló kép alatt kézzel festett, cikornyás, tizenkilencedik századi betűkkel a „Fájdalommentes foghúzás!” felirat díszelgett.

A cégéren hirdetett állítás Richard praxisa esetében nem csak olcsó reklámfogás volt. A főiskola kémiaprofesszora Makala kérésére összeválogatott egy éter előállítására specializálódott csapatot. A feladat összességében könnyebbnek bizonyult, mint gondolták, mivel étert a tizenkilencedik század elején elsőként olyan alapanyagokból és eszközökkel gyártottak, amelyek később minden modern főiskolán, sőt talán még a középiskolai kémiaszertárakban is fellelhetőek voltak. A tizenkilencedik század hajnalán az éter és a dinitrogén-oxid{14} kellemes hatását még közel negyven évig orvosi célok helyett afféle „beszívós mulatságokon” használták. Az „éterember” jó pár éteresüveggel és kéjgázzal teli, sűrű szövésű zsákkal utazott városról városra; a némi aprópénzért kínált szippantás a kor egyik kedvelt szórakozása volt. A gondolat, hogy az éternek a szórakoztatásnál talán sokkalta nagyobb haszna is lehet, egy georgiai fogászban vetődött fel először, valamikor az 1840-es években. Mint az amerikai polgárháborút mélységeiben ismerő

történész, John minden alkalommal hálát adott e felfedezésért, amikor megpróbálta elképzelni a több százezernyi sebesült szenvedését és fájdalmait – ha a háborút mindössze húsz évvel korábban vívják, a sebesült katonák még mind teljesen éberen kerültek volna a kés és az orvosi fűrész alá. Az étert és a kloroformot a polgárháború alatt szerencsére már nagy mennyiségben gyártották, sőt, humanitárius gesztusként a szemben álló felek sokszor a frontvonalakon is átküldtek belőle, ha egy-egy kórház készlete fogytán volt az ellenséges oldalon. „A nap” egyik legtragikusabb utóhatása is épp ehhez kapcsolódott: mivel az érzéstelenítők helyi előállításának módszereit újra kellett tanulni, a Hordával vívott csata sebesültjei sok esetben valóban rémálomba illő szenvedésnek voltak kitéve. A keserű élménytől vezérelve Makala legfőbb céljává vált, hogy a főiskolai labor a természetes antibiotikumként ható ezüstkolloid mellett folytassa az értékes érzéstelenítő gázok előállítását.

Richard a fogorvosi szék felé tessékelte Johnt, aki a rendelőben körülnézve valóban úgy érezte, mintha hirtelen a polgárháborús időkbe csöppent volna. Bár meleg, tavaszi nap volt, a sarokban fatüzelésű kályha működött, fölötte forró vizes edénnyel, amelyben a doki az eszközöket sterilizálta. A röntgenfelvételek kiértékelésére szolgáló világítódobozok meg a székben ülő páciensek figyelmének elterelését célzó képernyők helyett a falakon a száj és a fogazat felépítését demonstráló régimódi táblák lógtak – elég rémes dolgokat ábrázoltak, de Richardnak kapóra jöttek, amikor szemléltetnie kellett egy-egy adott problémát a páciensei előtt.

Richard pár percig még a behívókról pletykált – az ő legidősebb lánya is megkapta a kék borítékot –, John pedig megpróbált ellazulni a székben.

Végül elkerülhetetlenül eljött a nagy pillanat.

– No, akkor vágjunk bele, John! Nézzük, miből élünk! – A rettegett mondat sem váratott magára sokáig: – Á, igen, azt hiszem, ő lesz a ludas!

– Richard óvatosan megkocogtatta a fájós fogat, mire John majdnem kiugrott a fogorvosi székből. A saját székében ezalatt Richard kényelmesen hátradőlt, és mindentudó arccal bólogatott. – Ha a régi időket élnénk, gyökérkezelésre küldenélek egy specialistához; röntgen nélkül is látni, melyik fogad okozza a galibát. Két perc alatt kirántom neked.

John elkerekedett szemmel bámult fel rá.

– Egyelőre kihagynám, köszi, Rich – motyogta rekedten. – Pár nap múlva visszatérhetünk rá, ha már lenyugodtak a kedélyek a városban. Ma még lesz pár fontos megbeszélésem.

– Ugyan már, John, még éterem is van. Szippantasz egyet, a fogat kipöccintem, egy óra múlva pedig úton is vagy hazafelé.

John tovább rázta a fejét.

– Túlságosan fontos dolgokról lesz szó; nem szédeleghetek összevissza az étertől.

– Kifogások, John – vetette közbe Richard egy bölcs mosoly kíséretében.

– Az könnyen meglehet.

– Nyisd csak ki újra a szád!

– Miért?

– Mintha láttam volna valami mást is. Ígérem, hozzá sem érek a fájós fogadhoz. Mindketten tudjuk, hogy az efféle nyavalyákba kétszáz éve még bele is haltak emberek. Egy felső rágófog… Akkor lesz csak dolgod igazi fájdalommal, ha elfertőződik, és átterjed az arcüregbe. Ha rosszul alakul, bele is halhatsz. Ugyan már, legyünk túl rajta!

John makacsul csukva tartotta a száját, és a fejét ingatta, folyamatosan arról győzködve magát, hogy valójában nem is fáj annyira a dolog… Egy kicsit legalábbis még biztosan várhat.

– Hát jó, de akkor legalább hadd vessek egy pillantást arra a másik dologra. A fájós fogadat békén hagyom, ígérem.

John vonakodva bár, de újból kitátotta a száját. Richard közelebb hajolt, és megkocogtatta John bal alsó szemfogát; a válasz egy apró grimasz formájában érkezett.

– Igen, gondoltam – jelentette be a fogász, tovább vizsgálgatva John szájüregét. – Apró lyukkezdemény, amiből szintén csúnyaságok lehetnek… – Johnnak egyelőre nem futotta többre egy elharapott morrantásnál: „A francba!” – Ezt viszont tényleg egykettőre megoldhatjuk – folytatta Richard, amikor újra felegyenesedett, és megtörölte a kezét a kötényében. Steril gumikesztyűk és maszkok már csak az emlékeikben léteztek, azt a néhány megmaradt párat rég elkülönítették a város orvosi készlete számára, és csak komoly műtétekhez használták őket. – Öt perc alatt kifúrjuk, és szépen be is tömjük a kis bajkeverőt… – John rémülten nézett rá. – Én kész vagyok a kompromisszumra, John. Betömöm a lyukat, mielőtt még nagyobb baj lenne belőle, a sajgó őrlőfogadat pedig holnapig békén hagyom. Ha nem mész bele, arról értesítenem kell Makalát, ő pedig közegészségügyi tisztként így is, úgy is kötelező kezelést rendel el neked.

A vitathatatlan ütőkártya kijátszásáért John haragos pillantást vetett a fogdokira, majd nagy sokára beletörődve bólintott.

Richard elmosolyodott, fütyörészve a tűz fölötti forró vizes üstbe dobta a szerszámot, amivel eddig John fogait vizsgálgatta, és helyette csipeszek segítségével másféle eszközöket halászott ki a forró vízből. John görcsösen igyekezett másfelé nézni, amikor a doki a széke mellé tolta a pedállal hajtott fúrógépet, és belekezdett a fúrófej rögzítésébe.

A támadás napja előtt többen is akadtak John környezetében, akik előszeretettel áradoztak eltúlzott lelkesedéssel arról, milyen csodás lehetett a tizenkilencedik században élni. Ő erre mindig rosszallóan rázta a fejét – az igazát pedig mi sem bizonyította jobban, mint jelenlegi kellemetlen helyzete a fogorvosi székben. Ezek az álmodozók ritkán gondoltak bele az orvostudomány tizenkilencedik századi viszonyaiba: hogy mennyire fejletlen volt abban az időben a szennyvízelvezetési rendszer, vagy micsoda primitív módszerekkel dolgozott a fogorvostudomány.

Richard begumizott tasakot húzott elő az egyik pult alól: leginkább egy hatalmas léggömbre emlékeztetett, csak az egyik végén nyitható szelep volt.

– Mindjárt megnyitom a csapot – mondta vigyorogva. – Vegyél egy jó nagy levegőt! A dinitrogén kellően ellazít majd pár percre… – Richard John szájába dugta a szelepet, majd óvatosan megnyitotta. – Hajrá! – biztatta kissé mániákus vigyorral a képén, miközben az jó mélyet szippantott a kéjgázból.

A hatás nem maradt el; néhány másodpercen belül John valóban elbódult, és kellemesen szédülni kezdett. Richard elzárta a szelepet, a földre tette a tasakot, majd az ősrégi fúrógépet John elé gurítva eszement pedálozásba kezdett.

A fúrófej forogni kezdett, az olajozott lánc pedig halk zúgással megindult a fogaskerekeken. Richard villámgyorsan akcióba lendült, kitámasztotta John tátott száját, a fúrót pedig jó erősen az apró lyukra nyomta a fog felszínén.

John úgy érezte, mintha a feje teljes egészében vibrálna; a fúró hangja kisgyerekkori emlékeket idézett fel benne a rettegett, high-tech felszerelések helyett elöregedett, mechanikus fúrót használó, ódivatú fogorvosokról. A különbség: Richard gépezetével ellentétben azoknak a dokiknak a felszerelése legalább elektromos meghajtású volt.

Az első percekben a fúrás még nem igazán hatotta meg; egyenesen viccelődni támadt kedve. Pár másodperccel később aztán már érezte a fájdalmat, bár néhány áldott pillanatig egyáltalán nem érdekelte.

Mélységesen furcsa érzése volt: a kéjgáz hatása alatt tudatában volt ugyan a fájdalomnak, de az a legkevésbé sem zavarta.

Aztán egyszer csak belényilallt. Az egyetlen nagy szippantásnyi kéjgáz hatása múlófélben volt, a lábbal hajtott fúró rémes zajt csapott, John pedig úgy érezte, a szája mindjárt kettéhasad a rázkódástól. A fájdalom egyre erősödött.

John vadul zihálni kezdett, és a karjával próbálta jelezni Richardnak, hogy hagyja abba.

– Tarts ki még egy kicsit, John, csak egy perc…! Már majdnem teljesen kitisztítottam.

Elektromos nyálelszívó híján John szája lassan megtelt átható égett szagot árasztó, a nyálával keveredett fogdarabkákkal. John öklendezni kezdett, és egyre vehemensebben kapálózott, hogy megállásra kényszerítse Richardot.

A doki végül abbahagyta a fúrást, és John elé tartott egy régi, hagyományos köpőcsészét. Ő fuldokolva és prüszkölve káromkodott.

– Azt hiszem, sikerült mindent kiszednem – jelentette ki Richard.

– Azt hiszed? – csattant fel elképedten John.

– Ha nem csaptál volna közben akkora cirkuszt…

– Még szép, hogy cirkuszoltam! Esküszöm, egy szadista állat vagy, Richard.

A fogász csak tovább vigyorgott.

– Még teszek bele egy tömést, és készen is vagyunk. – Ezzel nemigen lehetett vitatkozni; John semmiképp sem sétálhatott ki egy méretes lyukkal a fogán, különben is, volt egy másik, lüktetően sajgó rágófoga is. Richard egy régi, fehér lakkal lefújt asztalhoz lépett, és az egyik fiókjából zsebkendő-vékonyságú aranylapocskát vett elő, majd levágott belőle egy apró darabot. A lapocskát óvatosan felcsavarta, és egy ékszerészek által használt miniatűr kalapáccsal minden oldalról tömörebbé ütögette.

Amikor készen lett, egy csipesszel megfogta az apró aranytömést, és fertőtlenítésképp egy házi pálinkával teli Petri-csészébe ejtette. – Öblíts egyet jó alaposan! A kifúrt fogadat is! Utána nyugodtan le is nyelheted…

Richard egy befőttesüveget nyújtott át Johnnak, tele a városban előállítható legtisztább alkohollal. Ő engedelmeskedett neki, de majdnem hangosan felüvöltött, amikor a folyadék körbemosta a régóta fájós és a Richard által épp az imént kifúrt fogát. Bár magától örömmel lenyelte volna, a délutáni városi gyűlésre gondolva erőt vett magán, és a pálinkát egy vödörbe köpte. Richard ivott egy apró kortyot, mielőtt folytatta volna a munkát, majd ügyesen kihalászta az aranytömést a fertőtlenítőcsészéből.

Egy újabb kínokkal teli perc múlva a tömés stabilan a helyére került.

– Így ni, már készen is van – jelentette be büszkén Richard. – Ne nagyon rágj vele egypár napig… Ha elfertőződne, gyere vissza, bár holnap mindenképp itt akarlak látni, hogy kiránthassam végre azt a rothadó fogat, mielőtt valami komoly bajt okozna… Az ilyesmit manapság már nem lehet félvállról venni, mint régen. Gondolj csak az öreg Parkerre… őt is egy elfertőződött fog vitte el a múlt hónapban!

John erre csak bólintani tudott. Most már mindkét oldalon sajgott az arca.

– Mennyivel tartozom? – mormogta, miközben lassan kikászálódott a székből.

– Lássuk csak… Fúrás, aranytömés… Legyen egy dollár ezüstben, az nagyjából fedezi az anyagárat. Egy dollár ezüstben, vagy húsz töltény, lehetőleg .22-es kaliberű.

John egy kopott negyeddollárost és két tízcentest halászott elő a zsebéből. A régi ezüstpénzek, amelyeket „a napot” megelőzően gyűjtögettek az emberek, eddigre szinte teljes értékű fizetőeszköznek számítottak.

– Csak ennyi van nálam. Jó lesz, ha holnap fizetem a többit?

– Persze, de számolj rá még ötven centet a foghúzásért – mondta Richard széles mosollyal az arcán. – Vagy csak huszonötöt, ha nekivágsz éter nélkül.

– Ja, persze – sóhajtott John. – Akkor holnap, ha már túl leszünk az egészen, kifizetem a többit az éterrel együtt. Jó lesz így?

Richard mosolyogva bólintott.

– De aztán tényleg itt legyél nekem, John! Manapság az ilyesmi már nem vicc, ezt te tudod a legjobban. Elég kiábrándító lenne, ha egy romlott fog vinne el azok után, amiket eddig túléltél.

John valósággal kimenekült a rendelőből, majd a Cherry utcán indult el, nosztalgikusan lelassítva „a nap” előtti egyik kedvenc törzshelye, az antikvárium előtt. A tulaj a Horda elleni csatában esett el, az özvegye pedig azóta könyvtárrá alakította át az üzletet – egy beadott könyvért cserébe bárki elvihetett egy másikat. A bolt továbbra is jól ment, John viszont máig hiányolta öreg barátját, a forró kávé fölötti sakkjátszmákat, no meg azt a letűnt világot, amelyben nem kellett szembenéznie a sarkon túl most is rá váró pánikhangulattal. Az ajtón tábla lógott: „Városi gyűlés miatt zárva.

Este sakkbajnokság!”

Vagy félezren jöttek el a város főterére a lóhalálában összehívott gyűlésre, hogy meghallgassák John beszámolóját a szövetségi kormányzónál tett látogatásról. A sült hús valamelyest ünnepélyesebb hangulatúvá tette az eseményt, az élelmiszerjegy nélküli szabad ételosztás ugyanis egyáltalán nem volt mindennapos – sem heti vagy havi – eset a városban. Többen csak a pörkölt vaddisznóhúsért jöttek el, majd egyből el is oldalogtak, ha a váratlan katonai behívók ügye egyetlen rokonukat sem érintette közvetlenül.

A sütést Phil, a város népszerű figurája felügyelte, akinek egykori legendás barbecue-étterméről most is mindenki nosztalgikusan áradozott.

A munka közepette Phil sokat panaszkodott, mondván, hogy a vaddisznó megfelelő előkészítéséhez legalább egy hétre lett volna szüksége. Az emberek érdekeit hangsúlyozva John külön a lelkére beszélt, és megkérte, hogy a lehetőségekhez mérten próbálja meg a legtöbbet kihozni a sültből este hatra, amihez ezek után Phil lelkiismeretesen tartotta is magát. A tűzgödörben egész nap szították a parazsat, Phil pedig ráérősen sütögette fölöttük a vaddisznóból nyesett méretes húsdarabokat, arról a valóban királyi lakomáról mormogva maga elé egész álló nap, amelyet a kétszázhetven kilós vadból varázsolhatott volna, ha elég időt kap rá. A hús rágós volt ugyan, de legalább ehető, igaz, a hosszú és koplalással terhes téli hónapok után, a tavasz beálltával minden húsfélét kitörő lelkesedés és öröm fogadott.

Minden jelenlévőnek majdnem huszonöt dekányi hús jutott, ami kezdetben valamelyest megnyugtatta a kedélyeket, egy idő után azonban a gyűlés mégis dühös faggatózásba torkollott, főleg Ernie Franklinnek, jó néhány rokonának és a Franklin klán követőinek köszönhetően. John nem mondhatott mást, mint hogy a behívottaknak három helyett harminc napjuk van szolgálatra jelentkezni, és hogy Fredericks új szállítmányokat ígért a közbiztonság fenntartása érdekében, azaz a nemzeti kormányzat végre valóban lépéseket tesz a régió megsegítésére. Johnnak kissé még most is nehezére esett artikuláltan beszélni – a szája lüktetett a Richardnál átélt megpróbáltatások után –, külön örömére szolgált hát bejelenteni, hogy hamarosan egy másik megbeszélésen kell lennie. A szót Black tiszteletes vette át, John pedig felszabadult sóhajtással behuppant az öreg Edselbe a családjával együtt. Az új úti cél a nagyjából öt kilométerre lévő főiskolai campus és a Susan-tó partja volt, egy olyan esemény kapcsán, amelyet John már nagyon régóta várt.

A Susan-tónál tartandó titkos gyűlést Paul és Becka Hawkins már jóval a behívók körül kirobbant krízis előtt szervezni kezdték – Paul a Montreat Főiskola számítástechnikai

szakembere,

Becka

pedig

könyvtári

asszisztense volt. Mindketten diákként kerültek az intézménybe, aztán ott is helyezkedtek el, majd hamarosan összeházasodtak. „A napot” követően a könyvtár a szó legszorosabb értelmében is az otthonukká vált, amikor az alagsorban lakást alakítottak ki maguknak azon a helyen, ahol már diákként is oly sok időt töltöttek együtt. A barátaik gyakran viccelődtek azzal a régi Alkonyzóna-epizóddal, {15} amelyben a vérbeli könyvmolyt alakító Meredith Burgess a nukleáris háború után egy könyvtárban lel igazi földi paradicsomra – a pár mindig erre a részre emlékeztette őket.

Paul és Becka szenvedélyesen bújták a régi könyveket, magazinokat, hogy a város és a lakosság számára bármilyen formában hasznos információkat találjanak. Többek között ilyenek voltak a Mother Earth News{16} cikkei, amelyek segítségével el lehetett különíteni az ehető

gombákat a mérgezőektől. Hat hónappal ezelőtt aztán felbecsülhetetlen értékű kincsre bukkantak.

Legalább két oka volt annak, hogy a rendkívüli felfedezés ilyen sokáig váratott magára: az egyik a könyvtárban hosszú évekkel korábban bevezetett elektronikus katalogizálás volt. A könyvtárakban annak idején nélkülözhetetlen, temérdek régi katalóguscédulát az ezredforduló környékén mind egy hátsó raktárba zsúfolták össze, s azóta egy lélek sem nyúlt hozzájuk. Az elektronikus átállás után beérkezett kiadványokat egytől egyig rögtön a campus számítógépes adatbázisába vezették fel, de az most már természetesen nem létezett.

A támadás napján összeomlott digitális infrastruktúra egyik legsebezhetőbb pontja az elektronikus adatbázisoktól való totális függés volt – a régimódi papíros és tintás megoldás helyett. Szívszaggató élmény volt látni, ahogy sokan ma is a porlepte iPhone-jaik képernyőjét bámulva próbáltak visszaemlékezni a barátaik, a gyermekeik vagy épp a szüleik telefonszámára. Az idősebb generáció tagjai még huszonöt évvel korábbról is gond nélkül felidéztek egy-egy ismerős számot és pontos címet, a támadás idejéből azonban, amikor az összes rendszer befuccsolt, minden elveszett. A rengeteg elektronikusan tárolt cím és „a nap” előtti évtizedből származó, a mindennapi életet dokumentáló fotók mintegy varázsütésre megsemmisültek, ami persze még így is csak szimbolikusan mutatta, mekkora részt törölt ki a támadás az emberek életéből – nagy valószínűséggel visszafordíthatatlanul. A kormányzati irodákhoz, a személyes iPhone-okhoz, iPadekhez és milliónyi egyéb tárhelyhez hasonlóan a könyvtárnak is szinte minden adata örökre elveszett a támadást megelőző évtizedből.

A másik ok, amiért a kincset érő felfedezésre csak ilyen későn kerülhetett sor, a városlakók által a támadás előtt minden tavasszal hagyományszerűen megrendezett könyvés magazingyűjtés volt a július 4-i{17} könyvvásárra és jótékonysági gyűjtésre. A garázsokból és a padlások mélyéről ilyenkor tömegével kerültek elő a széthullóban lévő kötetek és újságok, amelyek végül mind a könyvtárban kötöttek ki. A könyvvásárt a háború kezdete óta persze még egyszer sem rendezték meg, a felajánlásokkal teli több száz doboz pedig elfeledve porosodott a könyvtár alagsorában. Paul és Becka kitartó expedíciói és portyái kellettek hozzá, hogy a nedves, enyhén penészes pincében újabb hasznos és érdekes olvasnivaló után kutatva végül megüssék a főnyereményt, és rábukkanjanak az AIEE{18} által kiadott folyóiratok teljes gyűjteményére, egészen az 1884-es lapszámokig visszamenően.

Pault és Beckát leszámítva nagy valószínűséggel szinte mindenki a haszontalan, tűzre való dolgok közé dobta volna a penészes, fullasztó szagot árasztó magazinokat. Pár hónapja volt csupán, hogy váratlanul berontottak John irodájába – a régi főiskolai történelem-előadásokra emlékezve még mindig „tanár úrnak” szólították őt, bár a városiak már rég leszoktak erről –, és egy poros, szamárfüles magazint toltak az orra alá mindennemű magyarázat vagy bevezetés nélkül.

– Tanár úr, ez itt egy valóságos aranybánya! – lelkesedett Paul. – Még a legelső, 1884-es szám is megvan! És ezt nézze! Cikkek magától Teslától, egyenesen Nikola Tesla tollából!

Mindez egy csendes, havas téli napon történt, John pedig épp határozottan könnyed hangulatban volt a Makalával a kandalló előtt töltött romantikus estéje után. Épp semmilyen új katasztrófa nem fenyegetett, szóval alapjában véve nyitottan állt a fiatalok lelkesedéséhez. Már legalább egy napja senki sem állított be hozzá újabb őrült ötletekkel a város gondjainak varázslatos megoldására a hidegfúziótól az örökmozgó gépezetekig. Amikor Mabel férje, George egy széngőzzel hajtott kocsi terveivel hozakodott elő, John majdhogynem bolondnak nézte az öreget – egy évvel később már vagy fél tucat ezen az elven működő autó pöfögött a város utcáin.

Főiskolai tanárként John mindig Paulhoz fordult a tantermében elkerülhetetlenül felmerülő számítógépes malőrök megoldását illetően, Becka pedig a legkevésbé ismert folyóiratokat is előásta neki a könyvtárközi kölcsönzési rendszer segítségével, ha egy-egy új cikkéhez szüksége volt rájuk – John már pusztán ezért is mindig készségesen meghallgatta őket. Mindössze pár perccel azután, hogy a régi magazinokat először megpillantotta, őt is legalább annyira magával ragadta a hév, mint a házaspárt. Mivel a fiatalok egy egész doboznyi újságot hoztak magukkal, a délután a magazinok böngészésével telt. Városvezetői tiszte mellett John hivatásos történész is volt, e folyóiratok pedig lenyűgöző bepillantást engedtek a világtörténelem egyik legforradalmibb korszakába és a sötétségből az elektromosság csodája felé tartó menetelésbe, amely végül az emberiség történetének a tizennegyedik századi pestisjárványok óta bekövetkezett legpusztítóbb katasztrófájához vezetett.

A havonta megjelenő mérnöki magazin lapszámai egészen az elektromos ipar hajnaláig nyúltak vissza. A Tesla és Westinghouse által támogatott váltóáram, illetve az Edison által pártolt egyenáram párharcát övező propagandaháború évekig e folyóirat hasábjain zajlott. Történelmi szempontból mindez már önmagában is kellően érdekes lett volna, jelen helyzetben azonban sokkal fontosabbak voltak az első modern elektromos hálózatok kiépítésének részletei, no meg az energia eljutattásának módszerei a generátoroktól a transzformátorokon át a háztartási berendezésekig. Mindez részletes tervrajzokkal és szabadalmakkal az összes szükséges berendezéshez…

Az érdekháborúk és a lejárató kampányok, a nyílt lopások és a szabotázs, valamint a szabadalmi és „ki találta fel előbb?” típusú viták mellett ez a periódus a szinte havonta megjelenő új találmányok és a körülöttük keringő izgatott érdeklődés korszaka volt.

A felfedezett anyagról készülő tárgymutatók összeállításában Becka fáradhatatlan munkájának és könyvtári tapasztalatának nagy szerep jutott.

A segítsége nélkülözhetetlen volt, hiszen a magazinokat még olcsó, farostalapú papírra nyomtatták, a lapjaik pedig sok esetben olyannyira törékenyek voltak, akár az üveg: a gyakori lapozgatás következtében egyszerűen széttöredeztek. A múlt titkai szó szerint elporladtak az óvatlan olvasó kezében, Becka vállalta tehát az őrangyal szerepét, éberen vigyázva rá, hogy a magazinokat senki se lapozgassa hányaveti módon. Munkájával szimbolikusan az egész elektromos iparág kialakulásának titkait védelmezte az első kereskedelmi forgalomba került izzólámpák és erőművek megjelenésétől egészen az 1960-as évekig. Akkor az AIEE egy másik szervezettel társulva modern elektronikával kezdett foglalkozni, az egyre sebezhetőbb berendezések kifejlesztésével pedig tudtán kívül egy pusztító katasztrófa előkészítését kezdte meg.

A könyvtár „a nap” óta már számtalanszor bizonyította nélkülözhetetlen szerepét. Az emberek tömegesen fedezték fel újra a Mother Earth News rég feledésbe merült számait és a Foxfire{19} könyvsorozatot, sokat tanulva az élelemgyűjtésről és az erdőben szerzett „zsákmány” elkészítéséről egyaránt. A főiskola szemináriumokat szervezett a diákoknak és a városlakóknak a befőzés, a gombagyűjtés, a vadászat, a csapdakészítés, illetve a népi gyógymódok rejtelmeiről. Paul és Becka felfedezése azonban egészen más súlycsoportba tartozott, és inkább ahhoz volt hasonlatos, amikor régészek egy ősi kőtáblára bukkannak, amelynek a segítségével megfejthetnek egy, az univerzum legnagyobb titkának kulcsát rejtő, elfeledett nyelvet – esetükben egy könnyedén összefoglalható kérdésre adott választ: hogyan állítható vissza az áramellátás? Az amatőr és hobbirádiósokkal együtt sokan voltak a városban, akik még értették a régi hálózat működési elveit; az eredeti tervek, illetve az egykor a Tesla által megírt és beadott szabadalmak felbukkanása azonban szinte hihetetlen szenzáció volt.

John – alig bírva saját újonnani lelkesedésével – soron kívül még aznap este összehívta a városi gyűlést, amelyen egyórás tárgyalás után el is fogadták a Paul által előterjesztett tervezetet. A döntés értelmében Paul és Becka a projekthez szükséges minden nyersanyagot megkaptak – amikor és amennyiben az rendelkezésre állt –, sőt, a munkálatokban segédkező

kemény fizikai munkát végzők értékes extra fejadagokhoz juthattak a város tartalékkészleteiből.

Paul szóban forgó tervezete nem volt más, mint hogy a Susan-tó gátjának egy szakaszát valamivel a főiskola alatt vízerőművé kell alakítani.

A néhány megmaradt montreati nagy öreg – köztük John anyósa, Jen is – még jól emlékezett a régi időkben a Susan-tó fölött működő vízerőműre, amely Montreat legelső áramtermelő létesítménye volt egészen az 1930-as évekig, a nagy áramszolgáltató cégek hatalomátvételéig. A kisebb vízimalmok után csak elhagyott romok maradtak – kislány korában Jen gyakran fel is mászott oda, hogy felfedezősdit játsszon a régi falak között.

A városi gyűlés döntése utáni napon Paul vezetésével expedíció indult a romokhoz, pár hátrahagyott gép és még megmenthető felszerelés reményében. Néhány használható csövet, fogaskereket és széthullóban lévő kapcsolótáblát végül sikerült is előásniuk egy csörgőkígyó mellett, amelynek szintén jó hasznát vették – korgó gyomor ide vagy oda, John képtelen volt rávenni magát arra, hogy belekóstoljon, miután néhány diák villámgyorsan megnyúzta, és megsütötte a még mindig vonagló hüllőt.

A szükséges alapanyagok és kellékek Paul által összeállított listája első

ránézésre abszolút beszerezhetetlennek tűnt, bár az 1880-as évekből származó folyóiratok korában bizonyára még minden említett alapanyag könnyedén hozzáférhetőnek számított.

Honnan lehetne őket előteremteni most?

Az 1880-as években a temérdek műszaki szakemberrel, kábelkészítővel, acélművessel és esztergályossal, sőt alagútásó munkással körülvett Teslának és Westinghouse-nak tulajdonképpen csak megálmodnia kellett a forradalmi

váltóáram

koncepcióját.

A

kor

leghatalmasabb

vállalkozásának, a Niagara-vízesésben rejlő energia igába hajtásának pontos tervei egytől egyig ott virítottak a magazinok lapjain a viktoriánus korban oly népszerű, lélegzetelállítóan dagályos stílusban. A cikkek fényében a Susan-tó gátjának vízi erőművé történő átalakítása szinte gyerekjátéknak tűnt.

A gondot az elveszett technológiai vívmányok újbóli megalkotásának klasszikus paradoxona okozta egy olyan világban, amelyben a teljes alapvető infrastruktúra összeomlott. Tesla, Westinghouse és Edison a történelem egyik legjelentősebb technológiai forradalmát hajtották végre, amikor megfejtették, hogyan szállíthatják el az egy-egy adott helyen megtermelt energiát messzi kilométerekre, hogy az elektromosság segítségével aztán megannyi egyéb berendezést működtessenek a családi otthonokban: az 1880-as években mindezt még elképzelni sem volt könnyű. A rendszer, amelyet létrehoztak, később elvezette az emberiséget a rádióhoz, a televízióhoz vagy épp a modern orvosi eszözökhöz, az 1900-as évek elejére majdhogynem megduplázva a várható átlagéletkort.

Találmányaik egyetlen kapcsoló felkattintásával korlátlan energiát biztosítottak az emberek számára, megalkotva a világot, amelyet a huszonegyedik század embere egészen „a napig” evidens dolognak tartott.

Amíg az elektromos áram még gyerekcipőben járó, alig-alig értett elképzelésein dolgoztak, Tesla, Westinghouse és Edison mesteri szerszámkészítők, kiváló esztergályosok, nagyolvasztókkal dolgozó kohászok, kábelkészítők, sőt hivatásos tervrajzkészítők kezébe adhatták a rajzaikat. A század legnagyobb csodáinak megalkotása közben szilárdan támaszkodhattak a tizenkilencedik századi infrastruktúrára, amely nemcsak az elektromos áram termelését, hanem terjesztését és szüntelen szolgáltatását is lehetővé tette az év minden egyes napján.

Amikor John első alkalommal vizsgálta meg történészszemmel Paul és Becka városi jóváhagyással kidolgozott terveit, kétségbeesés fogta el.

Szinte mindent, amit a vállalkozás sikerességéhez papírra vetettek a semmiből, az összeomlott nemzeti infrastruktúra romjai alól kellett volna előteremteniük, arról már nem is beszélve, hogy mindent kizárólag helyben állíthattak elő. John átnézte Tesla szabadalmazott terveit az alapvető precíziós konverterekről, amelyek a vízzel hajtott generátor által termelt áramot alakították hatvanhertzes váltóárammá, s úgy találta, hogy szinte lehetetlen azt a semmiből megépíteni. Hasonló érzése volt Tesla egy másik zseniális találmányával, a transzformátorral kapcsolatban is: ez a bemeneti feszültség megemelésére szolgált az áram egyik pontból a másikba történő szállítása közben, hogy aztán újra lecsökkentse azt, mielőtt a villamosság elért volna a háztartásokba és a gyárakba.

John aggályaira Paul egy könnyed mosollyal válaszolt.

– Annak idején én segítettem bekötni az internetet a campusra, és gond nélkül üzemeltettem. Ahhoz képest ez semmiség.

Paul és Becka közös könyvtári felfedezése végül a modern közösség újjáépítésére tett ígéretes kísérletnek bizonyult, amit majdhogynem a semmiből kellett megvalósítaniuk.

„A nap” mindenkiben tudatosította, hogy az elektromosság az egész ismert civilizáció alapkövévé és az élet olyannyira elidegeníthetetlen részévé vált, hogy az elvesztésééig felfogni sem igazán lehetett a valódi nélkülözhetetlenségét. John egykori diákjai – amennyiben sikerrel járnak – megtehetik a fáradságos visszatérés első lépéseit. Ha Paul és Becka reális esélyt látott a sikerre, Johnnak és Black Mountain lakóinak kötelességük volt támogatni őket, ennek jegyében pedig meg is kaptak minden elképzelhető segítséget még a közösség forrásainak kimerítése árán

is.

Temérdek

munkást

csoportosítottak

át

hozzájuk

a

mezőgazdaságban dolgozók közül – ezzel a túlélés alapvető esélyeit csökkentve –, abban a reményben, hogy a befektetés hamarosan megtérül, a város pedig valóban elindulhat a sötétségből a fény felé. John maga is támogatta az egykori diákjai által benyújtott terveket, s a kért alapanyagok, illetve munkaerő kiutalása mellett szavazott, egy régi Joni Mitchell-dal refrénjét idézve: „Nem tudod, mid van, míg el nem veszíted.” {20}

A terv tehát elindult a megvalósulás útján. Az újonnan kialakított óriási műhelyt a kiürített Anderson Hallban rendezték be, amely eredetileg egy gyönyörű, három emelet magas, tizenkét oldalú öreg épület volt – az 1920-as években nagy divat volt a hozzá hasonló konferencia-központok építése. A Susan-tó mellett, Flat Creektől nem messze egy napközi otthont is kiürítettek abban a reményben, hogy az épület hamarosan a város új erőműve lehet. Az épület gát előtti részét lebontották, a tavat lecsapolták, a munkások pedig a leghidegebb téli és kora tavaszi napokon is a csövek lefektetésén, valamint a gát újjáépítésén fáradoztak.

A Susan-tó azon idők mementója volt, amikor az emberek még a puszta látványért is építettek gátakat, és duzzasztottak fel tavakat. Paul és Becka előtt senki nem látta meg a gát túlfolyóján alázúduló vízben rejlő temérdek megawattnyi energiát.

Amikor az immár hivatalos elektromérnöki címmel büszkélkedő Paul és Becka előálltak a projekthez szükséges alapanyagok listájával, John zöld jelzést adott nekik, bár valójában közel sem volt biztos a terv megvalósíthatóságában.

A generátorhoz szükséges vezetékeket közel húsz kilométernyi rézdrótból kézzel kellett fonni. A korábban szinte mindenhol megtalálható öreg rézvezetékek nagy része az EMP-hullám hatására szó szerint leolvadt a villanypóznákról, az itt-ott megmaradt mennyiséget pedig már régen összegyűjtötték, és felhasználták a még így is alig-alig működő

telefonhálózat kiépítéséhez. A hegesztett acélból készült turbinát tökéletesen ki kellett egyensúlyozni, hogy ne égesse ki perceken belül a csapágyakat, ami azonnali besüléshez vagy szabályos robbanáshoz vezetne. Új transzformátorokat is kellett építeni, a további több kilométernyi vezeték legyártásáról már nem is beszélve, amire a gátnál megtermelt áram Black Mountainba való eljuttatásához volt szükség. A semmiből létrehozandó áramellátó rendszer kiépítésének egyéb bonyolult kérdései pedig még csak ezután következtek.

A hiányzó rézvezetékeket illetően Paul egy újabb, az orruk előtt heverő

kincsre akadt az egykori elektromos alállomáson, John régi házától nem messze. Az EMP komoly károkat tett a régi transzformátorokban, és megsínylették a Horda elleni összecsapást is, de Paul belekezdett a szétszerelésükbe, és megpróbált új felhasználási lehetőségeket találni a bennük lévő rézvezetékek számára. Nagy részüket teljesen megolvasztotta az EMP elektromos töltéshulláma. A megoldás – ahogy Paul nagy lelkesen kitalálta – pofonegyszerű volt: az összegyűjtött rézből beolvasztás után új vezetékeket kell önteni.

A tizenkilencedik század egyik legközönségesebb technológiájának újbóli kitanulása sok-sok kísérletezéssel teli hetet emésztett fel – egy diák közben súlyos égési sebeket szenvedett –, végül azonban csak sikerült rájönni a dolog nyitjára. Az Anderson Hall ezek után ricsajjal és füsttel teli öntőműhellyé változott, fatüzelésű kemencékkel és esztergapadokkal, amelyeket egy fulladozó öreg Volkswagen motorja hajtott a város autószerelője, Jim Bartlett jóvoltából. A város csapatai újból járni kezdték a környéket, hogy összegyűjtsék az elhagyott autók generátoraiban és feszültségátalakítóiban megmaradt vezetékeket, az akkumulátorokra pedig a bennük rejlő savak és ólom miatt vadásztak.

A megbeszélés és bemutató, amit erre az estére már hetekkel korábban beterveztek, igazi felüdülés volt John számára a Fredericksszel a város krízishelyzetéről folytatott tárgyalás után, továbbá arra is kiváló ürügynek bizonyult, hogy megakadályozza a nyilvános városi gyűlés többórás, végeláthatatlan vitává fajulását.

Az eredetileg napközi gyermekotthonként működő épületet „1. Számú Montreati Erőmű” névre keresztelték át; ezúttal diákok és idősebb, annak idején még a jó öreg amerikai nehéziparban dolgozó munkások álldogáltak előtte. Johnt valóságos üdvrivalgás fogadta, amikor az ősrégi Edsellel bekanyarodott a parkolóba.

A mostani alkalom afféle nyilvános bemutató és tesztüzem volt – a valódi turbina és a generátor beszereléséhez a tervek szerint kellett még néhány hét. Paul és Becka az esti bemutatóra egy egyhatod méretű

turbinamodellel készültek, amelyet a földszinti teremben helyeztek el, a még mindig épülő főgenerátor mellett.

A gát tetejéről csővezeték kígyózott további három és fél méterrel magasabbra emelkedve az erőműhöz, ezzel növelendő a megtermelt energiamennyiséget.

Paullal és Beckával az élén a csapat már láthatóan izgatottan várta John érkezését. Elizabeth a ránehezedő súlyos gondokról pillanatnyilag megfeledkezve szállt ki a kocsiból, karján az aprócska és igencsak álmos Bennel. Makala John anyósát, Jent segítette ki óvatosan az autóból: az idős asszony közel nyolcvanévesen is elegáns, finom jelenség volt; most a várakozó gyülekezethez csatlakozva kedélyesen üdvözölte a régi barátait és szomszédait. Makala John mellett, valamivel Jen mögött lépkedett, készen arra, hogy bármelyik pillanatban elkapja a törékeny hölgyet, ha netán megtántorodna. Jen az elmúlt két év alatt mintha legalább tízet öregedett volna, azt pedig mindannyian jól tudták, hogy „a nap” utáni kegyetlen világban egy medencetöréssel járó esés nagyon hosszú és fájdalmas halálos ítélettel ér fel.

– Hogy s mint van a két villanymágusunk? – kérdezte vidáman John, miközben a sűrűsödő sötétségben a várakozó gyülekezet felé tartott.

Sok-sok mosoly és meleg kézfogás fogadta. John ezek után javasolta, hogy a projekt eredeti kiötlői, Paul és Becka röviden foglalják össze a megjelenteknek az eddig elért sikereket. Paul őszinte lelkesedéssel fogott bele mélységesen szakmai kiselőadásába. Pár perc elteltével Becka egyszerűen odahajolt hozzá, nyomott egy puszit az arcára, és szeretetteljes kézmozdulattal betapasztotta a száját.

– Képes lenne hajnalig folytatni – mondta nevetve Becka. – Néha még álmában sem hagyja abba… Tanár úr, sikerült elég magasra tornáznunk a víznyomást a csővetezékben, már csak a csapot kell megnyitni, amin keresztül a víz befolyik majd a modellturbinánkba. Vállalja a megtisztelő

feladatot?

John mosolyogva rázta a fejét.

– Ti építettétek, srácok, ki kapcsolja be, ha nem ti?

Paul és Becka tétováztak, John határozottan érezte rajtuk az idegességet.

Egészen mostanáig visszafogták magukat, és nem próbálták ki a gépezetet, a jelenlévők közül tehát igazából senki sem tudhatta, meghozza-e a gyümölcsét a diagramok mellett töltött sokhónapnyi kemény munka. Nagy aggodalomra adott okot az is, hogy egy, a kelleténél korábban megkockáztatott próba könnyen tönkretehetett mindent, amiért eddig dolgoztak. Paul és Becka először egymásra, majd a csapat néhány tucat körülöttük álló tagjára nézett, akikkel egész télen és tavasszal vállvetve dolgoztak együtt; a tömeg nevetve biztatta őket. Végül elszánták magukat, és együtt léptek be az épületbe, a tömegből pedig játékos kiáltás hallatszott: – Elég a sötétben smacizásból, ideje munkához látni!

– Fogalmam sincs, meddig bírja a kicsike… Most majd kiderül! – kurjantotta Paul az ajtóból, majd Beckával közösen megnyitották a csapot, mire víz ömlött a csővezetékből a modellturbina lapátjainak meghajtására.

A turbina egyre gyorsabban és gyorsabban forgott, majd vibráló morajlás hallatszott, ahogy fokozatosan elérte az alapsebességet. Paul egy régimódi mechanikus mércén figyelte a fordulatszámot, és valamit odasúgott Beckának – a körvonalaik alig-alig voltak kivehetőek az irányítóterem homályában. Johnt határozottan egy Frankenstein-filmre emlékeztette, ahogy a házaspár közösen megfogta a kapcsolót, majd egyszer csak felkattintották: a generátor csatlakozott a turbinához.

Az emberek ámuldozni kezdtek.

Fény! Elektromos fény!

Az új városi erőmű épületét a völgyben két teljes éve nem látott elektromos fény ragyogása töltötte be. Az öreg százwattos villanykörték azonnal éledezni és villogni kezdtek, tündöklő fényükkel messzire űzve a sötétséget. Paul és Becka felkapcsolt egy második kart, mire a tetőn végigvezetett égősor is felgyulladt azzal a különféle színekben pompázó karácsonyi égősorral együtt, amely régebben a főiskolai campus karácsonyfáját, most viszont az apró erőmű ereszcsatornáját díszítette.

– Oda süss, Ben! Nézd csak a fényeket! – kiáltott fel csodálkozva Elizabeth, és magához ölelte mostanra már nagyon is éberen mocorgó gyermekét. Ben jókedvűen nevetgélt, s apró ujjaival a színes karácsonyi fények felé mutogatott.

John közelebb vonta Makalát, és megölelte, majd unokája ragyogó arca láttán könnyek szöktek a szemébe. Ben először láthatta azt, ami a korábbi generációk tagjai számára az élet legelső másodperceinek meghatározó élménye volt, és amit azok később egész életükben magától értetődőnek vettek. A körülötte állók mind kacagtak és éljeneztek, majd egyszer csak felcsendült a nem várt ráadás: zene! Becka egy újból életre keltett öreg kazettás magnót tett az ablakpárkányra, amely egy hasonlóan ősrégi dalt, a Blinded by the Light ot{21} kezdte játszani. Néhány pillanat kellett csak, hogy az egész társaság rosszcsont gyerekek módjára nevetve és ujjongva táncra perdüljön; az idősebbek közül páran rögtön egy régi közös táncra kezdték tanítgatni a főiskolás fiatalokat.

Aztán a zene egyszerre mintha kiesett volna a saját ritmusából, lelassult, és újra felpörgött. Johnt az egész a gyerekkorára emlékeztette, amikor a barátaival 45-ös kislemezeket játszottak le 78-as fordulaton, és mind őrületesen jól szórakoztak. A százwattos villanykörték forrón izzottak; az egyik pislákolni kezdett, egy másik egyenesen eldurrant. A karácsonyi égősor is zárlatos lett, még mielőtt Paul lekapcsolhatta volna a turbinát.

A zene és a tánc hirtelen abbamaradt, a levegőben ózonillat kezdett terjengeni. Becka gyorsan visszarohant az erőműbe, hogy visszaterelje a vizet a csővezetékbe. A turbina súlyos, örlőgépre emlékeztető hangokat hallatott, ahogy a lapátjai fájdalmas csikorgások közepette megálltak. A tömeg csendben téblábolt odakint: senki sem tudta, mi most a helyes reakció.

John hirtelen hangosan tapsolva előrelépett, megtörve a pillanat feszültségét.

– Bravó, srácok! Lenyűgöző!

A mérnökpáros idegesen kukucskált ki az erőmű ajtajából, és magukban már a kifogásokat meg a magyarázatokat mérlegelték: jelen alkalom még csak tesztüzem volt, az igazi turbinát pedig sokkal pontosabban állítják majd be, valamint Tesla váltakozó generátorrendszeréről is van még mit tanulniuk… A munkatársaik éljenzése és szoros öleléseik azonban beléjük fojtották a szót. Becka a nagy ünneplés közepette – az általános emelgetés és a hagyományos levegőbe dobálás ellen tiltakozva – kikotyogta, hogy várandós, mire újból kitört az össznépi ujjongás. A tragikusan megfogyatkozott lélekszámú közösség mindig kitörő örömmel és bátorító jókedvvel fogadta az új élet ígéretét, a pajkos poénokról viszont a világért sem mondtak volna le a városlakók. Így hát az örömhír fényében ezúttal is felvetődött, mit művelhetett valójában a pár a könyvtár pincéjében töltött intenzív „kutatás” idején…

John Makalával együtt átverekedte magát a tömegen, és a hagyománynak megfelelően meleg kézfogással gratulált Paulnak, egyrészt a Beckával közös csodás hír, másrészt az új erőműben véghez vitt hihetetlen teljesítmény okán.

Makala szorosan magához ölelte Beckát.

– Holnap reggel első dolgod legyen bejönni hozzám, hogy átbeszélhessük az étrendedet! Paul, te pedig hagyd pihenni a hölgyet! Ha úgy alakulnak a dolgok, az erőmű is várhat; a gyermeketek sokkal fontosabb számunkra.

„A nap” utáni első évben kétségbeejtően sok terhesség végződött vetéléssel, jó néhány esetben még az anyuka is belehalt az alultápláltságba.

A várandós nőkről való gondoskodás a város legfontosabb közös feladatainak egyike volt. Johnnak hirtelen eszébe jutott Ginger, a hűséges golden retriever, akit annak idején Elizabeth életben tartása érdekében kellett feláldoznia. A döntést akkor habozás nélkül hozta meg, de máig könnyek szöktek a szemébe, ahányszor csak visszagondolt rá.

Eljött az ideje, hogy az elektromos mágusok egy kicsit átadják magukat a hirtelen támadt népszerűségnek, és kiélvezzék a jól megérdemelt pillanatot, gondolta John.

Ez a nap az előző átvirrasztott éjszaka után a rögtönzött ünnepség nélkül is igencsak fárasztóra sikeredett. Hazaérve John magányra vágyott, kisurrant a ház hátsó ajtaján, miközben a család az ágyba bújásra készülődött.

Fél órával később megérzett valakit a háta mögött; megfordult, és Makalát látta meg a holdfényben. John nem szólt semmit, csak odébb csúszott a Jennifer sírja mellett álló padon, hogy a felesége is odaférjen mellé.

Makala egy pohár szederbort nyújtott felé – John egyik régi tanítványától kapták karácsonyra; mára egyetlen üveggel maradt belőle.

Makala közben kortyolt egyet a saját poharából, azonban egyelőre ő sem törte meg a csendet.

– Tudod, vannak pillanatok, amikor még mindig baromi jólesne egy cigi – szólalt meg végül John. – Például ez a mostani.

– Az elmúlt két év legnagyobb haszna, hogy leszoktatott arról a füstös rondaságról – vetette ellen Makala, a fejét John vállára hajtva.

A férfi nem akarta, hogy a felesége észrevegye az arcán még száradóban lévő könnycseppeket, de képtelen volt elrejteni az érzéseit.

Amikor éjjelente, lefekvés előtt kijött pár percre a lánya sírjához, hogy csendben merengjen vagy imádkozzon, időnként még mindig erőt vett rajta a fojtogató érzés.

– Már legalább valamennyire túl kéne lennem rajta – súgta a sír felé bólintva. Johnt ennyi idő elteltével is rémálmok gyötörték: újra és újra hallotta Jennifer utolsó szavait, a halkan súgott kérést, hogy a kertben temessék el, hogy mindig közel lehessen hozzájuk, és hogy John viselje gondját szeretett plüssnyulának, Nyuszkának. Az állatkát John most is minden alkalommal a kezében szorongatta, valahányszor meglátogatta Jennifert. Végül köhécselve hátradőlt, és szégyenkezve megtörölte az arcát egy piszkos zsebkendővel. Makala puszit adott az arcára. John pironkodó bólintással köszönte meg a gesztust, mert bár a felesége számtalanszor volt már tanúja ehhez hasonló pillanatoknak, ő szívből örült neki, hogy ezúttal is maga mellett tudhatja. – Most pedig Elizabethet is el akarják venni tőlem – zihálta az indulataival küszködve. – Ha egyszer elmegy, soha többé nem tér vissza… – Mint ilyenkor mindig, Makala csendben maradt, hogy John kiengedhesse magából a felgyülemlett érzéseket. Az efféle bánásmód persze olyan luxus volt, amire a férfi a higgadt, megfontolt vezetést váró városi tömegtől a legkevésbé sem számíthatott. – Néha olyan piszkosul gyűlölöm a szerepet, amit játszanom kell… – folytatta John. – A kőkemény vezér, akiből mindenki más erőt meríthet…

Nem bírom elviselni a gondolatot, hogy Elizabeth elhagyhat minket, ha viszont mégis úgy alakulnak a dolgok, csendben félre kell állnom, és hagynom kell, hogy megtörténjen. Máshogy tenni színtiszta képmutatás lenne… Ha másokat is kényszerítenek a szolgálatra, őt is el kell küldenem velük – sóhajtotta, és elkalandozott a tekintete. – Amikor annak idején megindítottuk az Irak elleni támadást, azonnal a tűzvonalba akartam kerülni; rettentő távol állt tőlem, hogy egy páncélozott parancsnoki harckocsiban kuksoljak, kilométerekkel az offenzíva mögött. Amikor néhány katonám elesett, tökéletes hidegvérrel kellett megnyugtatnom a többieket, hogy folytassák az előrenyomulást, bár valójában ordítani tudtam volna a frusztrációtól és a fájdalomtól, hisz egytől egyig jól ismertem az elesett srácokat. Az Államokba visszatérve meglátogattam a családjaikat… Egyikük házas volt, két gyerekkel. Az ország épp önkívületben ünnepelte a látszólag sima győzelmet, ami persze még így is több száz életbe került. Mit mondhattam volna azoknak, akik a fiukat vagy épp a férjüket veszítették el? Hogy a jó ügyért áldozták az életüket? Hogy hősök voltak? Hogy mi lett a három elesett katonával az egységemből? A Humvee terepjárót, {22} amelyben utaztak, eltalálta egy rakétára erősített gránát: fikarcnyi hősiesség sem volt a halálukban. Az egyik pillanatban még éltek, a másikban megszűntek létezni. A családjuk pedig sosem lesz képes végleg túltenni magát a tragédián, elpufogtatott közhelyek és katonai elismerések ide vagy oda… – John felnézett az éjjeli eget bevilágító holdra. – Most pedig, úgy tűnik, rajtam a sor, hogy eljátsszam az egyre csak várakozó szülő szerepét, aki a szíve mélyén pontosan tudja, hogy sosem látja már viszont a lányát. Az egyik felem holnap azonnal visszarobogna Frederickshez, és élne a felajánlott lehetőséggel… Ő egész biztosan fel tudná menteni Elizabethet a kötelező szolgálat alól. Aztán hogyan tovább? Őszintén szólva, még csak nem is a város reakciója aggaszt, bár az egyértelmű, hogy azonnal kitaszítanának maguk közül. Te és Jen megértenétek ugyan, de úgy érzem, ti sem tudnátok utána tisztelni többé. – John elhallgatott, Makala továbbra sem mondott semmit. – Igazából pontosan tudom – folytatta végül –, hogy Elizabeth elküldene a jó büdös francba, és mindenképp bevonulna, mert hiszi, hogy ez a kötelessége még akkor is, ha ezáltal a saját gyermekétől is el kell szakadnia. – A tekintete újból Jennifer sírjára tévedt. – A pokolba ezzel az új világgal! A pokolba a rémálommal, amivé válni engedtük!

– Nem mi tehetünk róla – kezdett bele Makala, John azonban egy éles pillantással azonnal félbeszakította.

– Nagyon is sok közünk volt hozzá! Elhíztunk, elkényelmesedtünk, és hagytuk, hogy mások aggódjanak helyettünk az efféle fenyegetések miatt.

Közben persze tudtuk, hogy az általunk választott vezetők sokszor teljesen alkalmatlanok a feladatukra, vagy ami még rosszabb, végtelenül önző és elvakultan arrogáns emberek. – John szavait csak a mélységes szomorúság színezte, számonkérő felhangnak nyoma sem volt benne. – Úgy érzem magam, mint egy összegubancolódott cérnaszál, egy öregember, aki a fiatalokat igazítja útba a frontvonal és vele a halál felé…

a legnagyobb háborús közhely, ami csak létezik. Csakhogy ezúttal a saját lányomról és a barátairól van szó, akik egy éve a teljes pusztulás széléről rántották vissza ezt a várost. – John újra felsóhajtott, és önkéntelen mozdulatokkal simogatni kezdte Jennifer kopottas plüssállatkáját. – Amikor Dale először rukkolt elő az ajánlatával, természetesen azonnal visszautasítottam, hisz egyértelműen sértő volt az egész. De most, hogy volt pár órám töprengeni rajta, sehogy sem tudom kiverni a fejemből, bár tudom, hogy semmiképp sem élhetek vele.

– A legkevésbé sem bízom abban a gazemberben – vágta rá mérgesen Makala. – Már a legelső mondatával megpróbált megvesztegetni, mikor Elizabethet készségesen felmentette volna a szolgálat alól, másokat viszont nem! Pontosan tudta, mit csinál. – John kissé megdöbbent Makala válaszán, és egy hosszú pillanatig szó nélkül bámult rá. – Te mit gondolsz róla? – tette fel végül a kérdést Makala. – Végül is te vagy az exkatona, nem én.

– Az első benyomásom nem volt túl jó. Az őrök kint az épület lépcsőin… Egyszerű gengszterek, rájuk volt írva. Ez a típus már a fáraók korában, az első szervezett hadseregekben is jelen volt, és aláásta a rendszert. Belebújnak egy szép kis egyenruhába, és a Jóisten kegyelmezzen annak, aki az útjukba kerül… Egy jó parancsnok gyorsan kigyomlálja az efféléket az egységéből, vagy legalábbis nagyon rövid pórázon tartja őket. Ezért is vettem határozottan rossz előjelnek a dolgot, bár Frederickset nyilván nem ítélhetem meg egyedül ez alapján. Végül is azonnal

megmagyarázta,

miért

ajánlotta

fel,

amit

te

nyílt

megvesztegetésnek láttál… Azt hitte, kizárólag Elizabeth miatt jöttem. A pasast több száz család ostromolja megállás nélkül ilyen meg olyan különleges bánásmód reményében… Az öbölháború, amiben én is részt vettem, az utána következőkkel együtt legalább már teljes egészében önkéntes katonákkal zajlott. A sorkatonaságért nyilván senki sem rajong, de itt és most van abban logika, ha valóban meg akarjuk védeni a határainkat, és újra fel akarjuk építeni az Egyesült Államokat, olyanra, amilyen annak idején volt. – John kimerülten ingatta a fejét. – A lényeg, hogy a saját erkölcsi meggyőződésem köti gúzsba a kezem.

– Sokkal cinikusabbnak kell lenned, John, Fredericksszel kapcsolatban különösen. Mindennél jobban szeretnéd hinni, hogy a motivációja az összes felettesével együtt egészen a bluemonti kormányzatig nemes eszmékből fakad, ez lerí rólad.

John hosszú ideig szótlan maradt.

Újból Jennifer sírjára nézett; a Ginger emlékét őrző golden retriever porcelánfigura a földhalom fejénél árnyékot vetett a holdfényben. Jennifer teljes szívéből szerette a kutyát, akit John a lánya halála után egy nappal ölt meg, hogy enni adhasson a terhes, különösen kiszolgáltatott Elizabethnek.

A feltörő emlék újra elszorította a torkát.

A vállára nehezedő nyomás szinte elviselhetetlen volt. Felállt, és óvatosan visszatette Nyuszkát a terasz párkányára, ahonnan a plüssállat mindig éberen őrködhetett Jennifer fölött. Makala követte.

– Nem tudom, mitévő legyek – súgta John, és kérlelő tekintettel meredt Makalára. – Adj pár napot, hogy megoldjam ezt a dolgot. Várjuk meg, mit lép az ügyben Fredericks, jó?

A hanglejtéséből nyilvánvaló volt, hogy a beszélgetés kimerítette, és szeretett volna egyedül maradni, hogy nyugodtan átgondolhassa a dolgokat. Makala puszit lehelt az arcára, suttogva jó éjszakát kívánt, és magára hagyta.

John visszament a nagyszobába, és leült a régi redőnyös íróasztalhoz, ami egykor az apósáé volt. Az oldalán valódi luxuscikk lógott.

Egy hobbirádiós pár hete a semmiből kopogtatott be Johnhoz egy kicsi, többsávos rövidhullámú rádióval az 1960-as évekből, amit egy elhagyott régiségkereskedésből ásott elő. Ha ez nem lett volna elég, egy napelemes akkumulátortöltőt is Johnnál hagyott, és bár az elemek a több száz feltöltés után már eléggé a végüket járták, arra általában még volt erejük, hogy egy-egy újratöltéssel fél óráig hallgathassa valamelyik adást. John lehuppant a készülék mellé, és bekapcsolta. A régi típusú analóg számlap felvillant, John pedig addig állítgatta a hullámhosszt, amíg meg nem találta a már jól ismert hangot – a BBC bemondójáét. Az időzítés remek volt – itt késő este, odaát hajnali három óra. A hangszóróból a Big Ben ismerős, barátságos harangjai kongatták el a három órát, majd megszólalt a kizökkenthetetlenül tökéletes kiejtésű brit hírolvasó.

Greenwichi háborús idő szerint hajnali három óra van, híreinket hallják.

A mai nap folyamán súlyos harcokról érkezett jelentés az Illinois állambeli Chicagóból, valamint az Indiana állambeli Indianapolisból és Fort Wayne-ből. A Bluemontban megalakult amerikai kormány offenzíva indítását jelentette be a régiót irányítása alatt tartó banda ellen az újonnan szerveződött Nemzeti Felmentő Hadsereg, vagyis az NFH bevetésével. A kormányszóvivő közölte, hogy az offenzíva nem más, mint a törvényenkívüliség felszámolására és a nemzeti egység visszaállítására tett első határozott lépés. A BBC egy korábbi ottawai tudósítójának meg nem erősített híre szerint az amerikai kormány egységei hatalmas veszteségeket szenvedtek el az említett akció mellett Clevelandben és további városokban is a kanadai határ és a Nagy-tavak vidékén.

Emondása szerint az amerikai kormány kész, idézem: „stratégiai szinten bevetni a katonai egységeit, amennyiben a harcok és a nemzeti egység helyreállítása ezt szükségessé teszik”, idézet vége. Arra, hogy pontosan mire utal ez a kijelentés, és mit takar a „stratégiai szint”, nem érkezett pontos válasz.

Most pedig üzenetünk következik québeci barátainknak: „A szék az ajtó útjában van.” Ismétlem: „A szék az ajtó útjában van.”

Angliában a kormány bejelentette, hogy a korábbi ígéretekkel ellentétben

az

üzemanyagokra

vonatkozó

jegyrendszer

kivezetésére a közeljövőben nem kerül sor. A miniszterelnök azt nyilatkozta…

Stratégiai haderő? John csak rázta a fejét. Ez, ugye, nem azt jelenti, amitől úgy rettegett?

– A fenébe is! – sóhajtotta, miközben a fejét az asztalra hajtotta, és lassan behunyta a szemét.

NEGYEDIK FEJEZET

731. NAP

Amikor az öreg tárcsázós telefon fülsüketítő csörgése felriasztotta, John még mindig ugyanabban a testhelyzetben feküdt az íróasztalára dőlve, ahogy pár órával korábban elnyomta az álom. A Jennifer sírjára néző

ablakok nyitva voltak, s a telefon kitartó berregései között John odakintről valami mást – pisztolylövéseket – is hallani vélt.

Régi, felhúzós órájának halványan foszforeszkáló számlapjára nézett: még alig múlt hat óra. A tagjaiban kimerültség lüktetett, amikor a füléhez emelte a kagylót.

– John, Richard Black vagyok a városházáról. Épp most futott be egy jelentés a North Fork-i víztározó melletti megfigyelőállásból. Tűzharc folyik odafönn.

John elfojtott egy ásítást, és megpróbált koncentrálni.

– Rendben, rögtön ott vagyok. Hívd fel Maury Hurtöt; szólj neki, hogy álljon ki a terepjárójával, és rázza fel a reagáló egységet!

Ez a csapat a város katonai részlegeiből verbuválódott, és nyolc, heti rotációban beosztott, a városháza melletti tűzoltólaktanyában elszállásolt emberből állt. A város északi határa mentén előforduló kisebb tűzharcok és csetepaték nem számítottak újdonságnak. Valószínűleg ezúttal is a fosztogatók próbáltak némi élelmet lopni, vagy a Mitchell-hegy lábánál élő Stepp családdal folytatott végeláthatatlan vitájukban kezdődött újabb agresszív fejezet. Az efféle rajtaütések inkább csak bosszantóak voltak, és nem igazán jelentettek valódi fenyegetést, bár az elmúlt évben egyik oldal sem úszta meg halálos áldozat nélkül. A lehetőséget azonban, hogy egy sokkalta veszélyesebb banda jelent meg a régióban, az efféle esetekben sosem lehetett kizárni. A Horda életben maradt tagjairól szárnyra kapott pletyka máig tartotta magát: egyesek szerint még mindig a környéken bujkáltak, hogy újból egyesülve bosszút állhassanak Black Mountain városán.

Bárki is robbantotta ki a ma esti felfordulást, John – akár egy vadnyugati seriff – kötelességének érezte, hogy a dolog végére járjon.

Tekintettel a kora hajnali hűvösre, hosszúnadrágot és kockás inget húzott, majd Makala feladta rá a golyóálló kevlármellényt, amelyet a katonaság ajándékozott neki, mielőtt kivonultak volna Asheville-ből. John a tokjába csúsztatta .45-ös pisztolyát, és elindult az ajtó felé.

– Gondolom, csak egy újabb pitiáner viszály – sóhajtotta. – De az is lehet, hogy egy eddig ismeretlen banda kóstolgatja a védelmünket… Amíg ki nem derítem, pontosan ki lő kire, a legrosszabb eshetőséggel kell számolnunk, vagyis hogy a fosztogatók egy csoportja szándékosan támadt ránk. Ha valóban ez a helyzet, tudod, mit kell tenned…

Makala már most a kezébe vette a .12-es kaliberű puskát, mintha a férjét igyekezne meggyőzni arról, hogy az otthona biztonságban van. Aztán gyengéden megcsókolta Johnt.

– Vigyázz magadra!

John csak mosolygott.

– Én vagyok a megtestesült megfontoltság – vágta rá az újabban szinte szlogenként ismételgetett válaszát, és már sietett is ki az ajtón. Úgy félpercnyi próbálgatás és káromkodás után végül az Edselt is sikerült beindítania.

John lerobogott a kocsibejárón, s pillanatokon belül a Montreat Főiskola kapujánál járt. Az egyetlen éber, szolgálatban lévő őr tisztelegni próbált, a gesztus azonban inkább egy félszeg integetésre emlékeztetett.

Két perc múlva John megérkezett a városháza elé. A reagáló egység már be is szállt egy nehéz, négykerék-meghajtású kisteherautóba, John régi barátja, Maury Hurt pedig szintén épp ebben a pillanatban futott be második világháborús dzsipjén.

Black tiszteletes a városháza kapujában várta őket.

– Bármi újság? – kurjantott felé John.

– A behatolásról tett telefonos jelentés óta a megfigyelőállásról semmi.

A lövések abbamaradtak, a víztározó északi partján viszont kigyulladt egy épület.

John őszintén remélte, hogy bármiről szólt is a balhé, a felek mostanra befejezték a dulakodást. Könnyen lehet, hogy csak pár részeg huligán lövöldözött egymásra, de nem zárhatta ki azt sem, hogy fosztogatók törtek be a North Fork-völgybe, és a megfigyelőálláson szolgálatot teljesítő

csapat rég holtan hever… John a városi tanácstól, az öreg veteránoktól és másoktól is sokszor megkapta már, hogy Black Mountain vezetőjeként az efféle helyzetekben hagynia kellene, hogy mások végezzék el a piszkos munkát, neki magának pedig hátra kellene maradnia a városházán. Irakban annak idején ugyanebben a helyzetben volt, és megesküdött rá, hogy soha többé nem cselekszik így – ha az emberei hajlandóak kockára tenni az életüket, neki is ott a helye mellettük.

John bepattant Maury mellé a dzsipbe, és azonnal megadta a jelet az indulásra. A két járműből álló konvoj megindult nyugat felé a State úton.

Az egykor virágzó forgalmú helyek, a háztartási bolt és a bort meg csokoládét áruló üzlet is régen lehúzta a redőnyt, ablakaik betörve és bedeszkázva porosodtak. Közlekedési lámpák sem pislogtak már sehol, az út üresen futott alattuk, egy-egy, a támadás napján lerobbant autót leszámítva – mára persze mindegyiket kifosztották a felhasználható alkatrészekért. Miközben a város nyugati oldala felé vezető lejtős útszakaszon ereszkedtek, minden sötét volt körülöttük. A hűvös levegőben tavaszi illatok szálltak, a dzsip körül suhogó szellő pedig határozottan felrázta Johnt.

Maury John kedvenc sarki hot dog árus bódéját elhagyva a régi 70-es országútra tért – a stand ugyancsak kifosztva és kiégve árválkodott az út mentén. Hamarosan elhaladtak az állami veterántemető mellett, ahová közös megegyezéssel a város védelmében elesetteket is elhantolták a hivatalos köztemetőként funkcionáló golfpálya helyett. John szinte ösztönösen tisztelgésre emelte a kezét, ahogy Maury, a légierő veteránja is.

A fuvar igen fázósnak ígérkezett a nyitott dzsipben, amit Maury évekkel korábban vásárolt, és fáradságot nem kímélve állított helyre. Johnnak még most is a Patton tábornok{23} című film ugrott be az élményről, noha, ellentétben a különc hadvezérrel, ő általában nem ágaskodott a szélvédő

fölött, és nem üvöltözött sziréna módjára a teljes utazás alatt.

Hamarosan elérték az annak idején is alig-alig őrzött, ronda és teljesen fölöslegesen kerítéssel körbevett börtönt, majd ráfordultak a kanyargós útra, amely az Asheville városát ellátó North Fork-i víztározóhoz vezetett.

– Valami ég – jelentette ki Maury, bár John maga is látta a víztükrön megcsillanó vörös fényeket.

Lassan elérték a tározót körülölelő gátat, ahol a megfigyelőállomás is volt. Két ide beosztott diák merészkedett elő az álcázott bunkerből, hogy friss jelentést tegyenek: a tó túloldaláról hangokat hallottak, amit néhány perces tűzpárbaj követett, és valami ki is gyulladt.

Ha a tó felszíne már a normális beszélgetés hangjait is ennyire felerősítette, egészen valószínű volt, hogy az érkezésük a dzsippel és a négykerék-meghajtású kisteherautóval szintén nem maradt észrevétlen.

John pár percig szótlanul fürkészte a nagyjából négyszáz méter széles tó szemben lévő partját. Valamiféle kalyiba lángolt a túloldalon. „A nap”

előtt az Asheville-t ellátó víztározó környékén szigorúan tilos volt bármiféle épületet emelni, vagyis valószínűleg egy felgyújtott szeszfőzdéről vagy egy újonnan összetákolt kunyhóról lehetett szó.

Vajon megéri a kockázatot, hogy közelebbről is szemügyre vegyék, vagy okosabb lenne várni még egy kicsit?

A Stepp família több mint kétszáz éve telepedett le a völgyben, és sokakkal ellentétben egészen derekasan tartották magukat „a nap” után. Az előző évben termeltek annyi fölösleget, hogy csirke-és sertéstenyésztésbe kezdjenek, függetlenítve magukat a városban még mindig működő

jegyrendszertől. Megbízhatóan és tisztességesen kereskedtek a helyiekkel.

Talán ennek a rajtaütésnek is az állt a hátterében, hogy az ő értékes élelemkészleteiket akarták megszerezni a támadók. A család egy problémásabb ága a határ közvetlen közelében élt; általában felváltva kereskedtek és civakodtak a fosztogatókkal. John gyanította, hogy a támadás egyfajta bosszú lehetett. Törvényszegés ide vagy oda, valami nyilvánvalóan bűzlött odaát, John pedig a végére akart járni a dolognak.

Ha egyszerű tolvajok voltak az elkövetők, ellenük John előnyben volt – ő ugyanis jól ismerte a terepet, míg a támadók nagy valószínűséggel nem.

Persze akkor is tennie kellett valamit, ha csak a Stepp klán újabb ostoba üzelmei okozták a galibát… John őszintén remélte, hogy csupán ez utóbbiról van szó.

John jelzett, maga köré gyűjtötte a reagáló egység tagjait, és végignézett fiatal arcokon. Feszültnek tűntek, de láthatóan készen álltak az akcióra.

– Én most előremegyek. Negyvenöt méterrel mögöttem, csatárláncba fejlődve kövessetek!

– Uram, előremenni a mi feladatunk, nem az öné! – A szószóló természetesen Grace volt.

– Ez most más – mondta John. – Ha csak a Stepp família balhézik a tóparton, ők mindannyian ismernek engem, titeket viszont nem. Ha ti mentek elöl, könnyen lehet, hogy előbb lőnek, és csak utána kérdeznek.

John felállt, jelezve, hogy további vitának nincs helye. Kilépett a bunker mögül, és elindult a tó nyugati partján vezető bekötőúton. Egyszerre lépéseket hallott maga mögött, és megfordult. Maury volt az, kezében egy második világháborús M1-es karabéllyal.

– Te meg mégis, mi a fenét csinálsz? – kérdezte John.

– Csak elkísérlek a kis sétádra, ez minden – válaszolta Maury.

– Jól van, de igyekezzünk nem elsietni a dolgot… Ha fosztogatók, valószínűleg már felszívódtak; ritka, hogy nyíltan szembeszállnának egy teljes katonai egységgel. Ha viszont mások… – John elcsendesedett.

Szó nélkül haladtak tovább a vízpart mentén. A tűz ropogásán kívül nem hallatszott semmi zaj, a tó tükre visszaverte a lángok fényét.

Johnnak a régi filmek legendásan pocsék szállóigéje jutott eszébe: „Túl nagy a csend…” – aztán hirtelen elszabadult körülöttük a pokol.

Valami nem volt rendjén, a csontjaiban érezte. Annak idején, a gyalogsági kiképzés alatt keményen belénevelték, hogy a csatatéren mindig hallgatni kell az ösztönökre, hiszen könnyen lehet, hogy valójában

egy-egy tudatosan fel sem fogott inger – egy ág halk reccsenése, egy alig

érezhető illat a levegőben vagy egy általános baljós érzés – készteti reakcióra az embert.

Hirtelen kiáltás hallatszott egészen közelről.

– Hé! Bárki is közelít, segítségre van szükségünk idefönt! – Mintha Wilson Stepp hangja lett volna.

– Wilson Stepp, maga az? – kiáltott vissza John. Nem jött válasz. – Wilson, John Matherson vagyok. Mi a fene folyik itt?

Pár pillanatig csend volt, majd a fojtott hang újra megszólalt.

– Megsérültem, John. Segítség kéne…

– Mi majd felderítjük a dolgot, uram.

Hátrafordult, és Grace-t látta guggolva közelíteni. John egy dühös

mozdulattal jelezte neki, hogy maradjon nyugton, és egyszersmind egy kiadós fejmosást is kilátásba helyezett az ügy tisztázódása után, amiért a lány egyértelműen szembement a parancsával.

Grace csupán néhány évvel volt idősebb Elizabethnél; a családja

Jacksonville-ben lakott, ő maga pedig „a nap” óta a főiskolai campuson élt. John annak idején külön megtárgyalta Grace szüleivel, hogy mi a teendő egy esetleges krízishelyzetben, mire ők egyértelműen a lelkére kötötték, hogy a lányukat mindenképpen tartsa a főiskolán, ahol

biztonságban tudhatják. A beszélgetés emléke e pillanatban egészen

ironikusnak hatott – mintha a szülők előre megneszelték volna, hogy valami szörnyűség van készülőben. John ránézett Grace-re, és átfutott rajta az a temérdek kockázat, amit a lány mindeddig vállalt, és újra vállalni akart. Hogyan nézhetne a lány apjának és anyjának szemébe, ha egy szép napon beállítanának a campusra? Mit érezne ő maga, ha szemtől szemben állna Elizabeth parancsnokával, miután a lánya bevonult?

A gondolatmenet végére érve pontosan tudta, mit kell tennie.

Ha egy napon Grace szülei bekopognak hozzám a lányukat keresve, azt mondom majd nekik, hogy én magam küldtem kelepcébe? Hogy miattam kellett meghalnia?

– El ne mozdulj innen! – súgta hátra Grace-nek.

Johnt hirtelen szinte leküzdhetetlen vágy fogta el, hogy rágyújtson egy

cigarettára. A barátja, Maury tágra nyílt szemmel, feszülten figyelte.

– Itt valami nagyon bűzlik – súgta Maury.

– Nem mondod! – John képtelen volt többet kinyögni. Hirtelen félelem

fogta el, de nem hagyhatta, hogy ez az érzés egy ennyire kritikus pillanatban átvegye a döntései feletti irányítást.

– Hé, az istenért, segítsen már valaki! – hangzott fel újra a gyenge, erőlködő kiáltás. John mocorgást hallott maga mögül: a Stepp család tagjai tartottak feléjük az úton, állig felfegyverkezve.

A fosztogatók vagy már rég leléptek, vagy ebből igazi vérfürdő lesz, döbbent rá John . A Steppek bizonyára nem hagyják annyiban, ha bármilyen bántódás éri egy rokonukat.

– Grace, menj vissza, és tartóztasd fel a Steppeket! Ez rátok is vonatkozik.

– Uram?

– Ez parancs – sziszegte John. – Maury, tartsd vissza őket! Én

előremegyek.

– Teljesen elment az eszed, John? – fakadt ki Maury. – Te menj vissza,

és majd én megyek előre felderíteni. A te feladatod nem az, hogy szétlövesd a segged egy részeg tolvajbandával, hanem hogy hátulról

irányíts! Ha tényleg az öreg Stepp kiáltozik, valószínűleg csak berúgott, és hasra esett valamiben.

– Vagyis a te seggedet lövessem szét a sajátom helyett, mi? – kérdezett

vissza John, és mosolyt erőltetett az arcára. – Valószínűleg szó sincs fosztogatókról, csak ezek az átkozott idióták öntöttek fel a garatra, és kezdtek el a saját árnyékukra lövöldözni.

John felállt.

Maurynak persze igaza volt, és ezt John is tudta. A Hordával vívott csatára és a Fredericksszel pár órával korábban folytatott beszélgetésére gondolva azonban mélységesen elege lett abból, hogy másokat küldjön a veszélybe maga helyett. Jelen körülmények között sokkal egyszerűbb is volt, ha személyesen végzi el a piszkos munkát.

– Jelzek, ha tiszta a terep – mondta, majd .45-ös pisztolyával a kezében

elindult előre, az árokban guggolva.

Nagyjából ötven métert tehetett meg az út mellett, mikor egy, a karján támaszkodó, a másik kezével az oldalát szorító alakot látott meg az úton feküdni. Az öreg Wilson Stepp volt az.

Lassan közelebb ért hozzá, mire Wilson igyekezett felé fordulni. John ekkor döbbent rá, mennyire kijött már a harci gyakorlatból: a lángoló épület fényében tündöklő víztükör most is mögötte volt, tehát az út túloldaláról bárki kristálytisztán láthatta az ő körvonalait.

– Hé, John, feküdj! – kiáltotta Wilson.

John meglátta az apró piros pöttyöt a mellkasán.

– A picsába! – csúszott ki a száján.

– Rendben van, Matherson, emelje fel a kezét, és szép lassan induljon meg az úton!

– Ne haragudj, John! – lihegett Wilson. – Jó nagy ostobaság volt csak úgy elárulni a neved, hallod-e? Itt vannak mögöttem.

John ösztönösen cselekedett: villámgyorsan megpróbált a lézer forrása

felé lőni, amely álcázott pozícióból villant fel az út fölötti domboldalon.

A másodperc törtrészével később a mellkasát érő golyó becsapódása

óriási erővel szorította ki a tüdejéből a szuszt, ő maga pedig térdre esett.

Sietős lépteket és újabb lövéseket hallott maga körül. Lassan megpróbált megfordulni – egy pillanatra úgy tűnt, mintha Mauryt épp mögötte terítették volna le. Ekkor hatalmas ütést érzett a tarkóján, és minden sötétségbe borult körülötte.

Hajnalban motorzúgásra, éles fájdalomra és zuhanó érzésre ébredt, fölötte

fák lombjai húztak el a magasban. A jármű nagyot döccent, ő pedig majdnem felszisszent a tarkójába és a mellkasába nyilalló fájdalomtól.

Megpróbált megmozdulni, azonban összekötözték a kezét és a lábát.

Mi a fene folyik itt?

Fel akart ülni, mire éles hangot hallott a füle mellett, épp elég közel ahhoz, hogy az irtózatos szájszagot is megérezze.

– Én nyugton maradnék a helyébe’, vagy kap még egyet a búrájára…

Egy pillanatra elcsendesedett. Valahányszor a kocsi, amelyben feküdt, ráhajtott egy bukkanóra, Johnba belenyilallt fájdalom. Bódultnak érezte magát, és szédült – az agyrázkódás jellegzetes tünetei. Egyik szemét félig

kinyitva a kisteherautó végében egy nagydarab, szakállas alakot látott rejtőszínű gyakorlóruhában üldögélni, kezében rövid csövű, lézercélzós M4-es gépfegyverrel.

Sütött a nap, az aranyló ragyogást csupán a fák lombjai és a reggeli köd

szűrte meg valamelyest. Johnnak úgy tűnt, egy mind lejjebb és lejjebb ereszkedő útszakaszon haladnak. Érzései szerint valahol a Mitchellhegy túlsó oldalán lehettek, vagyis több mint ezernyolcszáz méteres

magasságból ereszkedtek le a lakott völgyek felé. A sofőr sebességet váltott, John pedig legalább még egy járművet és röhögést, majd egészen

váratlanul éles sivítást hallott. Mintha disznók lettek volna.

A fenébe is! Bárkik is az elrablóim, pár átkozott disznó és néhány üveg szesz miatt keveredtem ebbe az egészbe.

John felnézett a férfira, aki túszul ejtette.

– Hol vagyok?

– Hamarosan megtudod.

Pillanatnyi csend következett, John feje pedig csak úgy lüktetett a fájdalomtól.

– Szomjas vagyok. Kaphatnék valamit inni?

A férfi kuncogott egyet, és rövid ideig a fejét forgatva mérlegelte, hogy

az efféle kérésekben kié is lehet a döntő szó. Végül egy üveget szedett elő

a zsebéből, kihúzta a dugót, és John felé nyújtotta.

– Gúzsban a kezem – jegyezte meg John, mire a férfi elvigyorodott.

– No, hát akkor ezt kóstold meg – mondta a fickó, és John szájához emelte az üveget. Szesz volt, tiszta szesz. John köhögve és zihálva nyelt le egy kortyot, hogy egy pillanat múlva egyből ki is hányja az egészet. A férfi nagyot káromkodott, majd jóízűen kacagott egyet, amikor John újra elvesztette az eszméletét.

– Na, jól van, hozzátok ide a rohadékot!

John arra riadt fel, hogy valaki a lábánál fogva rángatja a teherautó platójának vége felé. Ahogy a szemét nyitogatta, alig-alig tudta elnyomni a letaglózó pánikot egy megcsillanó vadászkés láttán: vajon most azonnal elvágják a torkát? Végül csak a kötelet metszették el a bokáján, durván lábra állították, és ráparancsoltak, hogy forduljon meg. Rövidesen a kezét is szabaddá tették, a kötéllel együtt egy vékony bőrréteget is lenyisszantva a csuklójáról.

A helyzet hirtelen visszarepítette zöldfülű hadnagy korába, a

rémálomszerű hadifogolytáborban átélt kiképzőgyakorlatokhoz, azokba

az időkbe, amikor a fizikai bántalmazás még a kiképzőprogram szerves és

elfogadott része volt. Bár a társaival együtt mind tökéletesen tudatában voltak, hogy valójában az észak-karolinai Fort Bragg katonai bázison vannak, a kiképzés kínjai jó néhányukat így is a végletekig megtörték.

John kificamodott bokával, óriásira dagadt szemmel és megrepedt

bordával próbált megszökni táborból, amit a kiképzők valójában el is vártak mindegyikőjüktől. Ő menet közben rátámadt az egyik úgynevezett „zöldsapkásra”, sikerült is nagy élvezettel ágyékon rúgnia, amiért viszont

később, amikor fordult a kocka, a többi „őr” nemigen fogta vissza magát,

alaposan bosszút álltak rajta.

A kiképzőtábor egy dolgot kitörölhetetlenül belénevelt: sose mutass

fájdalmat és félelmet! John gyűlölte beismerni, de nem volt jól, és a félelme elfojtása sem ígérkezett egyszerű feladatnak.

Egy erdei tisztáson álltak, nyilvánvalóan több kilométerre északra a Mitchell-hegytől, amelynek csúcsa és gerince is tisztán kivehető volt a kora reggeli napsütésben. John úgy tippelte, hogy valahol Burnsville városának közelében lehetnek.

Ezek szerint a fosztogatók birodalmának szívébe került.

– Hozzátok ide!

Johnt durván lökdösni kezdték, s bár majdnem elesett, elkeseredetten igyekezett talpon maradni, és fenntartani az emberi méltóság látszatát. Egy hegyi útkereszteződés volt a közelben lévő tűzoltósági épület mellett, a garázsban tűzoltóautó állt. Egy kiégett benzinkút, néhány lerobbant ház és pár könnyűszerkezetes lakóépület volt még a szomszédban, amelyek

mostani kinézetük alapján már „a nap” előtt sem lehettek valami rózsás állapotban. Az imént hallott parancsoló hang gazdája egy kerti széken trónolt, a tűzoltóállomás nyitott hangárjának belsejében. Néhány,

terepszínű ruhába öltözött, sugdolózó férfi állta körül, akik folyamatosan

John felé tekingettek.

Kábultsága ellenére Johnnak egy régi film jutott eszébe pár

meggondolatlan kajakosról, akik egy a grúz hegyek közt töltendő

hétvégére indultak – egy film, amely annak idején minden északi srácot halálra rémített. Amikor felvették a Duke-ra, és elköltözött New Jersey-ből, a déli barátai gyakran ugratták is vele, mondván, ideje lenne kajakozni egyet, és megismerkedni néhány kedves helyi figurával.

A tűzoltóállomás garázsában álldogáló alakok közül többen is

statisztálhattak volna a filmben, különös tekintettel egy megfeketedett fogú, kajánul vigyorgó pasasra, aki, John úgy gondolta, az elmúlt éjjel meglőtte őt. Egyedül egy értelmi fogyatékos, bendzsót pengető kissrác tehette volna még autentikusabbá a mélységesen rémisztő összképet: a látvány az Appalache-hegység déli vidékeinek lakóiról elterjedt

legrosszabb sztereotípiákat idézte fel Johnban.

– Ez lenne hát a nagy John Matherson?

John egyelőre csak homályosan látott, a feje pedig továbbra is sajgott a

korábbi ütéstől. Az átkozott foga is lüktetett a fájdalomtól, őt pedig a rosszullét újabb hulláma kerülgette.

Ez aztán pocsék egy nap a javából, jegyezte meg magában.

Nagyot taszítottak rajta hátulról, John pedig betántorgott a

tűzoltóállomás garázsának árnyékába; a kerti székben ülő sötét alak eleinte csak kuncogott a nehézségein, majd ráparancsolt valakire, hogy hozzon széket a vendégnek.

John remegő térddel rogyott le a székre, és levegő után kapkodva hajolt

előre, bár a lélegzetvétel így is, úgy is kínzó fájdalommal járt. Arra gyanakodott, hogy a mellkasát ért golyó elrepeszthette egy-két bordáját.

– Hívjatok orvost! George talán betörte szegény pajtásunk fejét.

– Örülhet, ha csak azt törtem be – válaszolt egy hang. – Telibe találtam a

mellkasát, aztán szép nagyot húztam a tarkójára. A szép kis kevlármellénye

nélkül most egy hullával társalognál.

– Takaros kis mellény, Matherson. Az életét köszönheti neki – szólt az

első hang. – Valaki segítsen a vendégünknek kibújni belőle! Mi magunk is

jó hasznát vehetjük.

John nem ellenkezett, csak egy fájdalmas nyögést fojtott el magában, amikor a nem túl óvatos kezek lehúzták róla a golyóálló mellényt, a fekete

fogú pasas pedig a golyó becsapódásának helye körüli kék-fekete

zúzódásokra mutatott.

– A mellény az enyém – jelentette be. – Én lőttem le, és én ejtettem foglyul.

– Ezt majd később megbeszéljük. Minden zsákmány a közösbe megy.

– A rohadt életbe! – mordult fel dühösen az elfeketedett fogú férfi.

George és a kerti székben ülő férfi – aki egyértelműen a csoport vezetőjének tűnt – egy pillanatra szavak nélkül egymásnak feszültek.

George végül káromkodva a földre dobta a mellényt, és kiviharzott az épületből.

A kevlár súlyától megszabadulva John megmozgatta a vállát, és

hátradőlt a párnázott székben; közben mélyeket lélegezve megpróbálta felmérni a sérülései súlyosságát. Minden egyes levegővétel hasogatott, bár

összességében még mindig jobban járt, mint ha egy ököl nagyságú

kimeneti seb tátongott volna a hátán, a szíve pedig darabokra szakadt volna a bordái között.

– Na, hadd látom a nyomorultját! – hangzott fel ezúttal egy valamelyest

idősebb női hang. John a bejárat felé fordította a fejét, és egy ősz hajú, enyhén meggörnyedt nőt látott kopott farmerben és kockás ingben közeledni kezében, régi típusú orvosi táskával.

Az „orvosnő” odalépett hozzá, elővett egy zseblámpát, és olyan

közelről világított a szemébe, hogy John hunyorogni kezdett. A nő

parancsszavára követni kezdte a fényt a szemével, míg az kemény, érdes ujjaival végigtapogatta a fejét. A vizsgálat maga is nagy fájdalommal járt, az erős fény pedig egy pillanatra elvakította Johnt.

A nő ezek után John mellkasát tapogatta végig a szegycsontja mentén –

az erőteljesebb nyomásra a férfi újból összerezzent a fájdalomtól –, majd

koszos ujjával a szájába nyúlt, s egy pillanatig vizsgálgatta a nyálát, mielőtt az ujját a flanelingébe törölte volna.

– Nincs vér a nyáladban. Köhögsz fel vért? – kérdezte. John nem

válaszolt, csupán a fejét rázta meg lassan. – Jó. Csak egy törött borda, a tüdőt nem szúrta át. Hánytál?

– Egy kicsit nemrég.

– Agyrázkódás, nem vészes, plusz egy-két törött borda. Ennyi.

A nő minden további megjegyzés nélkül felkapta az orvosi táskát, egy hatalmas doboz aszpirint húzott elő, és két tablettát nyomott John kezébe.

– Ezeket vedd be, aztán keress meg reggel! – mondta, és elsétált.

– Az orvosok gyöngye – sóhajtott John, mire a vendéglátója felnevetett.

– Maggie a legjobb, akit ismerek. Múlt ősszel két golyót bányászott ki

belőlem; fájdalomcsillapító híján egyetlen korty tiszta szeszt ittam, mielőtt turkálni kezdett bennem.

John látása tisztulni kezdett, és lassan a vendéglátójára emelte a tekintetét. A cserzett bőrű férfi – e mostani világ körülményei közt oly sokakhoz hasonlóan – egészen kortalannak látszott; külsőre olyannak tűnt, mint aki a harmincas évei derekán jár, belül azonban sokkal öregebb volt.

A néhány tucat társánál valamivel jobban öltözöttnek nézett ki, farmert és

katonai gyakorlóinget viselt, szűkre szabott vállán felvarróval, amely a 101. légi szállítású hadosztály híres jelképét ábrázolta, egy sast. Az ing bal ujja a vállrészhez volt tűzve, és üresen lifegett, a férfi bal szemét pedig szemkötő takarta. Az álla durva vonalú és roncsolt volt, akár egy öreg tölgyfa kérge.

– Forrest Burnett őrmester vagyok, a 101-esek egykori technikai

tiszthelyettese. – Jobb kezével az üres ingujjára mutatott. – Ezt egy afganisztáni szarfészekben vesztettem el úgy tíz évvel ezelőtt. – Elmosolyodott, majd a szemkötőre és az arcát csúfító sebhelyekre bökött.

– A karom volt az első, azt egy házilag tákolt bomba vitte le. A szakaszomból senki sem élte túl. Istenem, milyen csodás is volt szitává lőni a rohadékokat, amikor végül kidugták az orrukat, hogy ellenőrizzék a pusztítást, amit ránk szabadítottak… Mire az utolsóval is végeztem, oda lett az egyik szemem a legendásan sármos képemmel együtt. – Halkan felnevetett. – A maga háborúja persze más volt… Ezredes úr, jól

mondom?

– Valami olyasmi – válaszolt óvatosan John.

Burnett végignézett a körülöttük állókon.

– Ma különleges vendégünk van – jelentette be jó hangosan, hogy

mindenki hallhassa. – Egy valódi ezredes. Jól ismerem a sztoriját, afféle könyvmoly tiszttel van dolgunk. Egy ideig még a Pentagonban is olvasgatott, mialatt a hozzánk hasonló gyalogosokat a legutóbbi háborúba

küldözgették. Mára helyi hőssé avanzsált, mert megálljt parancsolt a pogány Hordának.

– A francba is! – kotyogott közbe az egyik jelenlévő. – Mi ötvenen úgy

szétrúgtuk volna a seggüket, hogy Greensboróig repülnek!

A banda helyeslő kacagásban tört ki.

A vezér dühös pillantást vetett a közbeszólóra.

– Fogd be a pofád! – vicsorgott rá, mire a férfi földre szegezett tekintettel hátralépett. John egyelőre nem szólt bele a beszélgetésbe; mit is mondhatott volna? Burnettnek bizonyos szempontból igaza volt. A

főiskola után valóban számos előnyben részesítették, ami mind

közrejátszott a döntésében, hogy egyből hadnagyi ranggal lépjen be a hadseregbe. A tájszólásából ítélve Burnett helyi fickónak tűnt, aki valószínűleg hazafias nekibuzdulásból vagy épp az általános szegénység miatt vonult be önkéntesként a 2001-es New York-i terrortámadások után,

hogy később testben és lélekben egyaránt megtörve térjen haza

Afganisztánból. – Begyűjtötte az ezüstcsillagját is, amiért a háborújában jól eltángálta a kis rohadékokat, aztán évekig lószart sem csinált… Élvezte a nyugdíjat, ezredes úr?

John nem válaszolt. Burnett nyíltan a „melyikünknek volt rosszabb?”

játékba akarta belerángatni, amiből John csak vesztesként kerülhetett ki – ezt a tényt már „a napot” megelőző években is készségesen vállalta volna,

hiszen a visszavonult ezredeseknek sokszor valóban jobb dolguk volt, mint másoknak. Egy félkezű és félszemű, szétroncsolt arcú őrmester rövid

távon szép nagy adag szimpátiára és jóakaratra számíthat ugyan –

különösen a vietnami veteránokat ért szörnyűségek után –, na de hosszú távon?

– Nézze, őrmester… Ha agyon akar lőni, vagy fel akar akasztani,

inkább fogjunk hozzá, és legyünk túl rajta… Hagyjuk a süketelést! A döntés úgyis a magáé – csattant fel John, magában igazat adva Burnett teljesen jogos haragjának. Még ha megpróbálna is az életéért könyörögni, süket fülekre találna, ebben biztos volt.

A tömeg nagy része elcsendesedett, bár a tűzoltóállomás előtt

álldogálók közül az elfeketedett fogú George – a fickó, aki foglyul ejtette Johnt – vezetésével páran rögtön készségesen felajánlották a szolgálataikat mint önkéntes kivégzőosztag.

Burnett komoly arccal végigmérte Johnt, majd lassan elmosolyodott.

– A fenébe is, Matherson! Legalább van némi vér a pucájában. George,

keríts fedelet a feje fölé, meg egy ágyat, hadd aludja ki azt a csúnya fejfájását!

A fekete fogú pasas nagyot sóhajtott, majd kilépett a beszélgetést távolabbról figyelők csoportjából, és keményen lábra állította Johnt.

– Köcsög kis mázlista – jegyezte meg jó hangosan, hogy mindenki

hallhassa.

– Vigyázz rá – mondta Burnett –, és bilincseld a lábát az ágyhoz! Annak

idején biztosan benyomták valami szaros szabadulós-menekülős

tanfolyamra, és most is Rambo-filmeket pörget a fejében. – John felnézett

Burnettre. – Én megszöktem, amikor velem csináltatták végig – folytatta az. – Hát maga?

– A szart is kiverték belőlem – vallotta be John.

– Gondoltam.

– Csak egyetlen kérdés…

– Ki vele, Matherson ezredes!

– A többiek az egységemből… Mi lett velük?

– Asszem, leszedtünk egyet. Aki maga mögött jött.

John lassan emésztette a hírt, és igyekezett uralkodni az arcvonásain.

Vajon Mauryn is volt golyóálló mellény?

– Egy barátja? – kérdezte Burnett.

– Igen.

– Na és ha megöltük?

– Akkor pontosan tudja, mit fogok tenni, ha egyszer kijutok innen.

Burnett bólintott.

– A maga pajtásai, a Steppek kezdték az egészet. Pokoli rossz szeszt sóztak ránk, úgy egy hónapja. Ólom volt benne, George majdnem bele is

halt. Csak móresre akartuk tanítani őket. Felgyújtottuk a szaros kis lepárlójukat, és megfújtunk némi élelmet; ezután kissé elmérgesedett a dolog. Magára viszont tényleg nem számítottam, Matherson. Micsoda

zsákmány!

– És a Stepp család?

– Civileket nem ölünk, ha nem muszáj – vágta rá élesen Burnett.

John most George felé fordult.

– Ha tényleg megölte a barátomat, személyes elszámolnivalónk van

egymással. Ha valaha kikerülök innen, maga halott ember – mondta lassan

és nyomatékosan.

Az ütés, amit ezek után az állára kapott, még jó pár órára leterítette.

– Maga aztán ostoba egy barom, remélem, tudja, ezredes úr!

John nagy nehezen kinyitotta a szemét. Valójában már legalább fél órája

ébren volt, de tettette az alvást, hogy összeszedje a gondolatait, és kitalálja, mitévő legyen. A korábbi dacosságával talán kivívott némi tiszteletet, azonban az állkapcsa egészen elzsibbadt és sajgott George ütése miatt, talán még néhány foga is kilazult. Szerencsétlenségére az ütés épp a másik

oldalról érkezett, így a fájós foga továbbra is kínozta.

A szemét kinyitva örömmel tapasztalta, hogy legalább valamennyire

képes fókuszálni. Burnett az ágya mellé húzott széken ült, és egy gőzölgő

bögrét nyújtott felé. Az illat egészen megigézte Johnt.

Valódi kávé!

Elnyomott magában egy fájdalmas nyögést, felült, és elfogadta a bögrét.

Egyelőre nem tudta, Burnett a „jó zsarut” készül-e előadni neki, s ezért kínálta valami olyannal, amit Black Mountainban közel két éve senki sem látott. Mindettől függetlenül átvette a bögrét, és a felét szinte azonnal ki is itta. Pár perc kellett csak, hogy megbánja a dolgot, amikor a forró kávé leért az egyébként üresen kongó gyomrába.

– Egye meg ezt! Rendbe hozza a gyomrát. – Burnett egy szelet frissen sült kenyeret nyújtott felé, amely már-már hihetetlen módon igazi vajjal volt megkenve. Egy kicsit savanyú volt ugyan, de így is isteni; John elvette, és azonnal befalta, próbálván elnyomni az elragadtatás hallható sóhajtásait.

Magasságos ég, gondolta magában. Valódi kávé, kenyér és vaj; ételek, amiket egész életünkben a világ legtermészetesebb dolgának vettünk.

– Mi a fenét kezdjek magával? – vágott a közepébe Burnett. – Jelenleg három lehetőséget látok. Az első, hogy lepuffantjuk vagy felkötjük, elrettentésül mindenkinek, aki packázni akar velünk. Elég nagy neve van itt a környéken, szóval a kivégzése igencsak vakmerő tett lenne a régebbi lakosok szerint. A második lehetőség, hogy megtartjuk rabszolgának.

Tudja, mi volt a bevett gyakorlat kétszázötven éve az indián törzsek és a fehérek közt egyaránt, ha meg akartak tartani egy foglyot?

– Elvágták az Achilles-inát, hogy ne futhasson el. Ha így is gond volt vele, kasztrálták.

– Úgy bizony, valami olyasmi.

– Na és a harmadik lehetőség? – próbálkozott John. – Elenged, vagy megpróbál váltságdíjat kérni értem?

– Jófelé szaglászik, de még mindig nem tudom, melyik a legjobb

megoldás – válaszolt Burnett. – Magát kérdezni persze értelmetlen lenne.

Túl büszke, hogy nyíltan forszírozza a harmadikat. A félelem miatt meg sem említené a másodikat; ha jól gondolom, a dacossága talán arra késztetné, hogy maga kérje az elsőt, és jelenleg azt kell mondjam, az embereim többsége hajlana is a dologra. George lőtte meg a mellkasát az éjjel, és nekem elhiheti, már akkor végezni akart magával. Ha nincs velünk

a nővér, aki nemrég megvizsgálta, be is fejezte volna, amit elkezdett… Azt

hallottam, Maggie verte ki a kezéből a puskát, és parancsolt rá, hogy élve

hozzák haza.

– Miért nem zárja le a dolgot nyilvánosan? Nagy tiszteletet vívhatna ki vele pár embere előtt.

Burnett elvette tőle az üres kávésbögrét és a tányért, majd letette őket a

földre.

– Nagyjából ezt a reakciót vártam, ezredes úr. Maga nem az a

panaszkodós típus. Akár őszintén csinálja, akár csak megjátssza magát, be

kell vallanom, a stratégiája valamelyest működik. Egyetlen nagy hátránya

lenne annak, ha agyonlőném vagy felkötném: a legnagyobb helyi viszályt

robbantanám ki vele, amit ezek a hegyek a polgárháború óta láttak. A városi pajtásai nem nyugodnának, amíg szép nagy halmot nem raktak a hulláinkból. Tehát amit javasolt, ezredes úr, az pont, hogy az életben hagyása mellett szól.

– Elhagyhatnánk ezt az ezredes–őrmester dumát? – mondta John, és régi

barátjára, Washington Parkerre gondolt, aki a főiskola biztonsági őreként

olyan ütőképes katonai erőt faragott egy csapatnyi ijedt hallgatóból, amely még a vérszomjas Hordát is képes volt megállítani, igaz, ő maga

odaveszett a csatában. Washington élete végéig nem volt hajlandó feladni

Johnnal az ezredes–őrmester hagyományt. Az egész rettentően

nyomasztotta Johnt, és úgy sejtette, hogy ez már élete végéig így lesz.

Máig kísértette az érzés, hogy kettejük közül valójában a különb ember, öreg barátja, Washington veszett oda.

– Rendben van, Mr. Matherson… esetleg jobban örülne a „tanár úr”

vagy a „professzor” megszólításnak?

– Hagyjuk a süket dumát! Csak John, és kész. A pokolba is, hiszen végül

is én sétáltam bele a maga csapdájába. Én hogy szólítsam?

Burnett nevetve dőlt hátra a székében.

– A hegyeken túl, Tennesseeben hallottam egy őrült pasasról, aki

elvárja, hogy „szentséges úrnak” szólítsák. Haywood megyében egy

egykori lelkipásztor azt állítja, hogy Jézus született újjá benne ezekben a nehéz időkben. Gondolom, egy csomó dilinyós rohangál mostanság ezernyi különféle névvel. – Burnett vigyorogni kezdett, John pedig nem bírta megállni: válaszként neki is mosolyra húzódott a szája. A kávé és a kenyér leülepedett a gyomrában, amitől végre kezdte kicsit jobban érezni magát. Egyre tisztábban látta, hogy ha Burnett továbbra is így beszél vele, akkor nő a valószínűsége annak, hogy ép bőrrel megússza ezt a kis kalandot. – Én magam eléggé szerettem a sztorikat, amiket arról a mongol

ipséről, Dzsingiszről olvastam, miután láttam róla azt a filmet azzal a fura középiskolai tanárral, aki fogta magát, elment a kán egykori országába, és folyton csak az erjesztett lótejről beszélt, meg arról, hogy milyen lehetett a mongolokkal lovagolni… Persze ha az ő nevét venném fel, az emberek biztos Star Trek-rajongónak néznének.{24} A Napóleonra is gondoltam, bár így mindig a komplett őrültek hívják magukat.

– Vagyis marad a Forrest? – kérdezte John.

– Egyelőre igen, részemről semmi akadálya, de odakint inkább „uram”,

ha érti, mire célzok.

– Rendben.

– Gondolom, a harmadik lehetőséget preferálja… tehát hogy engedjem

szabadon, vagy kérjek váltságdíjat az életéért.

– Ki választana mást? Szeretnék életben maradni, akárcsak maga.

– Akkor mi a francért vadászik ránk a bandájával együtt? – csattant fel

dühösen Burnett.

John kérdőn nézett rá, és megrázta a fejét. Nem telt azonban hosszú időbe, és megbánta ez utóbbi mozdulatot, mert szinte azonnal szédülni kezdett tőle.

– Mi a fenére gondol?

– Maga a múlt ősszel bosszúexpedíciót küldött a Mitchellhegy felőlünk

lévő oldalára még a tél beállta előtt. Három emberem esett el az egyik rajtaütésben.

– Na, várjunk csak egy percet! – vágott közbe az egyre dühösebb

fogoly. – Az embereivel maguk azóta zaklatnak minket a hegység északi oldaláról, amióta két éve beütött a nagy krach. Halottak itt, halottak ott, az élelmünk meg kámforrá válik… Mégis, mit kellett volna tennem? Hátra kellett volna dőlnöm, és hagynom, hogy kedvükre fosztogassák a

városomat?

– Legalább az esetek feléhez semmi közünk sem volt, mások csinálták.

El is kaptunk jó párat a Hordából maradt menekültekből, miután maguk szétrúgták a seggüket. Egyébként pedig bárki gyilkol bárkit, tisztában van

maga azzal, mennyire kietlen itt minden? Odaát a hegyek másik oldala roskadozik a terménytől és a legelőktől. Miután két évvel ezelőtt elszállt az áram, maguk barikádokat emeltek az úton, és aki nem épp orvos volt, vagy

nem nyerte el a maga személyes tetszését – mint az a csinos kis nővérke,

akit úgy hallottam, azóta el is vett feleségül –, azt elhajtották a francba…

John erre nem igazán tudott mit mondani. Az elhangzottak nagy része nem állt messze az igazságtól, hiszen Makala a szó szoros értelmében valóban „idegennek” számított, bár legalább már Black Mountain városán belül érte az EMP-támadás. Johnt mindennek ellenére feldühítette, ahogy Burnett lekezelően „csinos kis nővérkeként” beszélt az asszonyról.

– Ha sértegetni akar, csak rajta, de a feleségemet hagyja ki ebből! – szólt vissza élesen. – Először is, egy kardiológiai osztály főnővére, másodszor

pedig a támadás pillanatában már a városban volt. Számtalan életet mentett

meg „a nap” óta eltelt két évben, beleértve az enyémet is. Szálljon le róla, Forrest!

Burnett bólintott.

– Rendben. Elnézését kérem.

John, aki New Jersey-i gyerek volt, őszintén csodálta ezt az erre a régióra jellemző attitűdöt. A közhiedelemmel ellentétben a déli államok kultúrájában igenis voltak szabályok, amelyeket szinte mindenki

tiszteletben tartott. Ezek közé tartozott a nők tisztelete, amit John is alapvető illemszabálynak gondolt. Burnett az imént túllőtt a célon Makalát illetően, utána azonban egyből megkövette őt, amivel egyértelműen nagyot

nőtt John szemében.

– A túlélés volt a tét, Forrest. Ha mindenkit beengedtünk volna, aki a szoroson át vagy akár a hegyen túlról hozzánk téved a támadás után, tízszer annyi éhes szájat kellett volna etetnünk, és két hónapon belül egyetlen lélek sem maradt volna a városban. Kényszerhelyzetbe kerültem.

Nem jókedvemben csináltam, de meg kellett hoznom a kemény döntéseket,

mert ha nem teszem, mindannyian meghalunk. Fogadni mernék, hogy

maga is ugyanígy tett volna… Talán így is tett, és egészen máig birkózik

az efféle döntésekkel.

– Nos, igen, itt, nálunk is hasonló a helyzet.

– Ettől még persze nem volt és most sincs joguk fosztogatni a

készleteinket.

– Az öreg nagyi, aki megvizsgálta magát, annak idején az asheville-i Memorial Mission Kórházban dolgozott – válaszolt Burnett, mintha

biztonságosabb terepre kívánná terelni a beszélgetést. – Velem is voltak itt emberek, ahogy maguknál, mielőtt kitört ez az egész borzalom. Többnyire

helyi munkások a környező hegyekből, nem azok az újgazdag seggfejek,

akik az utóbbi időben szinte elárasztották Asheville-t. A legtöbbjük csak elkényeztetett köcsög, játsszák itt a nagy hippit, és a pár hektáros földek árát az egekig felverik, csak mert tetszik nekik a kilátás. Aztán hirtelen adóemelésre kezdtek ácsingózni a kis magánakcióikhoz, minket meg jól kiszorítottak. Ó, arra persze jók voltunk nekik, hogy elvégezzük a piszkos munkát, amíg minden ment a régi kerékvágásban… Az áramszolgáltatás összeomlása után azonban egyértelmű volt, hogy el kell húznunk a

városból, és szóba se jöhet, hogy visszamenjünk. Vegyük csak George esetét, aki majdnem agyonlőtte magát… A felmenői közel kétszáz éve élnek itt a hegyek között. Kiváló asztalos a pasas. A családjából a legtöbben az első télen éhen haltak, aztán a tavaly őszi rajtaütéskor a maguk egyik revolverhőse lelőtte a testvérét. Nagy szerencséje van, hogy George nem loccsantotta szét a fejét ott helyben, John.

– Ő bizonyára inkább a nyilvános kasztrálásomat pártolja – vetette oda

dühösen John.

– Ezzel ne viccelődjön, mert nem jár messze az igazságtól! Az ő

szemében mindez teljesen jogos bosszú. – John nem válaszolt. – A lényeg,

hogy mi is csak a túlélésért küzdünk, pont, mint maguk. Lehet, hogy szakadtabban nézünk ki, és a maga által megszokott udvariasság sem dívik

itt annyira, mint odalent Black Mountainban meg a főiskolán, ahol, úgy tudom, maga valami professzor volt „a nap” előtt. A különbség annyi köztünk, hogy az ittenieket keményebb fából faragták, és nem adják fel csak úgy a küzdelmet. Idefönn, a hegyek közt az emberek még értenek a régi mesterségekhez. Az atlantai turisták szemében, akik az országúton vezettek át a hegyeinken, vagy évente egyszer, karácsonykor dugták fel ide

az orrukat fenyőfát venni, persze vitathatatlanul furcsa népségnek

számítottunk. Valójában a fenyőbiznisz volt a legnagyobb bevételi

forrásunk a dohánytermesztésen kívül. Belegondolt már, hányan vesznek manapság fenyőfát, vagy próbálnak olyan földeken megélni, amelyek

generációk óta hasznavehetetlenek? – John megérezte, hogy most

bölcsebb nem közbeszólnia. – Hogyan maradjunk életben, ha a Black

Mountainhoz hasonló városok mind elszigetelik magukat? Túl sok ember

maradt túl kevés művelhető földre, az erdőkből pedig a seregnyi vadász pár hónapon belül kiirtott mindent… Egy éve nem ettem szarvashúst, és már az is igazi ünnepnek számít, ha valaki egy zsíros oposszummal tér haza.

John továbbra sem szólt semmit, csak próbálta eltitkolni, hogy a bögre

kávé, illetve a megkötözve és ágyhoz bilincselve töltött órák után a hólyagja lassan felrobban.

Burnett figyelmét nem kerülte el John feszengése, és egy kulcsot húzott

elő a zsebéből. Levette a bilincset John csuklójáról, majd az ajtó felé mutatott. John hálásan megindult kifelé.

– John! – Ő visszanézett. Burnett lazán a kezébe vette John .45-ösét. – Szép kis stukkere van. Nem szívesen lőném agyon vele, ha szökni

próbálna. George napját biztosan elrontaná, ha őhelyette végül én nyírnám

ki magát.

Még ha eszébe jutott volna is a szökés, az erdő széléhez tántorogva John

belátta, hogy a vállalkozás esélytelen lenne. Bárkik voltak is ezek a fosztogatók, bizonyára nyüzsögtek a közelben, és nyilván sokkal jobban ismerték a terepet, mint ő. A hegyi útkereszteződés körüli tisztáson lakókocsikból és összevissza leparkolt teherautókból tákolt tábor állt a járművek hátuljához erősített vászontetők alatt. Itt-ott tüzek lobogtak, az egyik fölött épp egy nyársra húzott disznó forgott – valószínűleg a Stepp család egyik tavaszi szopós malaca lehetett. John majdnem annyi gyereket

látott, mint felnőttet; többnyire elég rongyos társaságot alkottak, akárcsak a Black Mountain-i kicsik „a nap” utáni első télen: mindig arrafelé gyülekeztek, ahol valakinek sikerült elejtenie valamit az erdőben – az ilyesmi illatát a szél kivitte az utcára.

Miután elvégezte a dolgát, John lassan visszabicegett a kunyhóba, ahol

elszállásolták. Burnett bólintott, és a félautomata fegyvert a pisztolytáskába tette, amit pár órával ezelőtt még John viselt.

– Ölt embert, mielőtt mindez elkezdődött? – kérdezte Burnett, amikor John visszaült az ágyára.

– Sosem lőttem senkire gyilkos szándékkal a két fiatal srác kivégzéséig,

akik gyógyszereket loptak egy szanatóriumból. Azt hiszem, jobb, ha nem

kérdezem meg, mi mindenen ment keresztül Afganisztánban.

– Így igaz – válaszolt nyugodtan Burnett.

– Figyeljen, lépjünk túl ezen a „munkásosztálybeli őrmester a

hegyekből kontra az ezüstkanállal a szájában született ezredes” dolgon.

Nem a hegyek közt nőttem fel, de New Jersey-ben nekem is elég kemény

életem volt, jól ismerem a játékszabályokat. Ha ennyi elég hozzá, hogy gyűlöljön, hát csak rajta… Most már mindannyian ugyanabban a szarrá ment világban élünk, szóval mi a francot akar tőlem, ha végül mégis életben hagy? Vagy ez az egész csupán valami perverz agytorna a saját szórakoztatására, mielőtt felhúz az első fára, vagy szétlövi a fejem?

Burnett bólintott, és pár perc csend után felállt.

– A feleségem egy évvel azután hagyott el, hogy egy kézzel, egy

szemmel és a fél józan eszemmel visszatértem a háborúból. Volt egy fiunk… azt hallottam, mindketten halottak a rohadékkal együtt, akivel annak idején lelépett… Megölték vagy kivégezték. – Burnett hezitálni látszott. – Odalent éltek, Charlotte-ban. Jóval az események után hallottam, hogy csatlakoztak a Hordához.

John lehajtotta a fejét.

– Édes istenem! – súgta halkan maga elé.

– Talán épp maga vagy valamelyik embere lőtte le őket. A szarházi, akivel összejött, egy csöppet sem érdekel; remélem, hosszú és kínkeserves

halála volt. Ő viszont akkor is a feleségem volt, a fiam pedig ott volt vele.

Gyerekeket is öltek a Horda elleni csatában, John Matherson? A fiam akkor tizenkét éves volt.

John felnézett Burnettre.

– Nem, nem öltünk gyerekeket. Ha még voltak is velük gyerekek,

hátrahagyták őket az ütközet előtt, aztán később nyilván elmenekültek.

Forrest, ha a felesége köztük volt, maga is tudja, mit kellett tennem…

Kannibálok voltak, ez minden civilizált társadalom szabályait áthágja, azét legalábbis biztosan, amelyet épp újjá akarunk építeni. – Burnett nem szólt, csak bámult rá, mintha épp az élet és halál közti döntést mérlegelné. – Maga mit tett volna? – kérdezte végül John. – Mit tett volna, ha foglyokat

szed a kannibál barbárok soraiból?

– Most könyörög, Matherson?

– A francokat! – vágta rá élesen John. – Mondhatok bármit, úgyis maga

dönt. Az lesz, amit maga akar.

– Kinyírja az embereimet néhány megfújt disznó miatt.

– És megint ide lyukadunk ki. Ebben az eszeveszett világban maga

pontosan ugyanezt teszi: megöli az enyémeket. Lehet, hogy az egyik legjobb barátom most holtan fekszik a pár órája történt csetepaté miatt.

Amennyiben így van, tudnia kell, hogy az alkudozásnak vége, ha netán úgy

dönt, hogy elenged.

Burnett megindult az ajtó felé, majd visszafordult.

– Elbaszott egy világ jutott nekünk, Matherson. Afganisztán ehhez

képest maga volt a paradicsom. Amerika ezekben a percekben is egyre mélyebbre süllyed, ezredes. Gondoljon csak bele: Amerika az új

Afganisztán.

– Hát ezért harcoltunk odaát? – kérdezte John. – És ez ellen küzdünk most?

Burnett elmosolyodott, majd az arcára egy pillanatra ijesztő,

kifejezéstelen grimasz ült ki.

– Napnyugtakor megtudja, hogyan döntöttem – vetette oda Johnnak,

majd becsapta az ajtót, és kulcsra zárta maga mögött.

ÖTÖDIK FEJEZET

735. NAP

– Ott a fehér zászló! – súgta Burnett. – Még egyszer mondom: egyetlen rossz mozdulat, és mindenkinek annyi.

John látása az agyrázkódás utóhatása miatt még mindig kissé homályos

volt.

– Az embereim betartják, amit ígértek. A maga bandája miatt jobban aggódom.

A beszélgetés egy öreg, négykerék-meghajtású Polaris terepjáróban

folyt, amelynek a motorját különféle fémlemezekkel próbálták

valamelyest megerősíteni. John hátul ült Burnett-tel, az első üléseket felfegyverzett bandatagok foglalták el. Burnett néhány további járműve pár

száz méterrel hátrébb állt készenlétben, az emberek pedig a víztározó északi partvonala fölött szóródtak szét, mindkét szárnyon komoly

stratégiai szakértelemről téve tanúbizonyságot. John valójában még

mindig aggódott, hogy az egész csak egy csapda, egy kelepce, hogy a fosztogatók a legjobb emberei közül is leteríthessenek néhányat, mielőtt golyót eresztenek a fejébe.

A büdös kalyibában töltött háromnapos fogság után John már annak is

örült, hogy végre újra friss levegőt szívhat a szabadban. Maggie napjában

kétszer benézett hozzá, általában ugyanazzal a tanáccsal: maradjon ágyban,

és hagyja gyógyulni az agyrázkódást. Az ellátmány, amit kapott,

meglepően jó volt – a fogvatartói talán túlságosan is bőkezűek voltak vele, és nem fukarkodtak a Stepp famíliától lopott disznóhússal, amit

villámgyorsan feléltek, ahelyett, hogy ínségesebb időkre tették volna el, vagy épp megpróbálták volna beosztani. Johnnak nem volt egyszerű

megrágnia a húst: az állkapcsa az egyik oldalon a korábban kapott ütéstől

sajgott, a másikon pedig a rossz foga nem hagyta nyugodni. Maggie vetett

is rá egy pillantást, és készségesen felajánlotta, hogy „egy pillanat alatt kipöccinti”, John azonban rendíthetetlenül ellenállt.

Párszor maga Burnett is meglátogatta. A szóváltásaik általában rövidek

és csipkelődőek voltak, mintha a csapat még mindig nem döntött volna a sorsáról: a férfi éreztette vele, hogy a kivégzés lehetősége még mindig ott van a levegőben. John tudta, hogy mindez csak színjáték: Burnett látni akarja, hogyan reagál. Miért is pazarolnának értékes élelmet egy halálra ítélt fogolyra?

Aznap reggel aztán bekötötték a szemét, és kivezették a kunyhójából. Jól

hallotta a gúnyosan kiáltozó tömeget maga körül, és egy pillanatra egészen el is keseredett. Burnett egy szóval sem kommentálta az

eseményeket; Johnt egyszerűen belökték a Polaris hátsó ülésére, a konvoj

pedig elhagyta a tábort.

John nem szólt semmit, bár nagy kő esett le a szívéről. A kivégzése egyértelműen nyilvános esemény lett volna, egészen biztosra vehette hát, hogy nem csak az erdő egy távoli zuga felé autóznak, ahol tanúk nélkül végezhetnek vele. Érezte, hogy a Mitchellhegy gerincén kapaszkodnak felfelé. A pár órás út hosszú, göröngyös és igencsak fejfájós volt; a lefelé út egy hasonlóan rázós, valószínűleg alig használt erdei ösvényen vezetett.

A kocsi végül megállt, Burnett pedig levette róla a szemkötőt.

– Szóval elenged.

– Váltságdíj ellenében – kuncogta Burnett. – Annyi sót kértem az

életéért, ahány kiló. Élelmünk és lőszerünk van elég, a sót viszont nehezebb beszerezni.

John átgondolta a dolgot, és összességében még csak nem is

szégyenkezett. A régi időkben a foglyokat bevett szokás volt sóval kiváltani – ahogy ezüsttel is, azonban Burnett és csapata számára a sóval tartósított élelem sokkal nagyobb értéket képviselt. Az árucsere világában az ezüst nem volt több egyszerű fémnél (még ha Wagner doki egy ideje kísérletezett is vele, hogy feldolgozva antibiotikumot gyártson belőle), a sóval ellenben több száz kilogramm húst lehetett tartósítani, és ez fontos étrend-kiegészítő is volt egyben, különösen a forró nyári hónapokban.

Egy hosszú, a víztározó bal partjával párhuzamosan futó egyenes

útszakasz húzódott előttük – épp a pár nappal korábbi rajtaütés helyszíne –, John pedig meglátta a távolban felsorakozott embereit.

– Abban egyeztünk meg, hogy mindkét fél húsz-húsz kísérőt hozhat, és

a só az úton vár majd minket. Valami azt súgja, hogy az emberei sokkal többen vannak.

– Ahogy maguk is – pillantott vissza John a hátrább parkoló

járművekre.

A csontjaiban érezte a feszültséget. Bár a fogsága idejét végig egy mocskos kalyibában töltötte, tisztán hallotta a bandatagok beszélgetéseit és vitáit. George valóban végig arra a presztízsre hivatkozva forszírozta John kivégzését, amit azzal érdemelnének ki, ha a holttestét

figyelmeztetésként egyszerűen visszaküldenék a városba.

– Tulajdonképpen miért nem végzett velem? – kérdezte John.

– Megkívántam a sót – mondta Burnett –, és ez volt a legegyszerűbb módja, hogy szerezzek.

– Ennél többről van szó – válaszolta John, és mosolyt erőltetett az arcára. – Mi a valódi ok?

Burnett hátradőlt az ülésben, majd jelzett a két elöl ülő kísérőnek – egyikük éppen George volt –, hogy kémleljék ki a másik közeli erdei utat,

és szóljanak, ha tiszta a terep. Nem igazán örültek a feladatnak, de követték a parancsot.

– Hát akkor beszélgessünk – kezdett bele Burnett, majd olyat tett, ami megigézte Johnt: egy csomag cigarettát húzott elő a zsebéből.

Szentséges isten, eredeti Dunhill!

Burnett kinyitotta a dobozt, rágyújtott egy szálra, és felajánlotta Johnnak, aki szinte remegett már a látványától is. Végül megrázta a fejét.

– Úgy hallottam, kemény bagós volt – mondta Burnett.

– Látom, jó sokat tud rólam.

– Pár emberem egy ideig a városában lakott.

John vágyakozva nézett a cigisdobozra, aztán a napra gondolt, amikor végleg letette a bagót.

A függő mindig függő marad. Ha most egyetlen szálat is elfogadok, könyörögni fogok a következőért, és azzal a kezébe adom az irányítást.

John újra elutasítón megrázta a fejét, bár közben igyekezett jó mélyeket

szippantani a körülötte gomolygó cigifüstből.

Burnett vállat vont, és visszagyömöszölte a csomagot a katonai dzsekije

zsebébe.

– Nem csak egy halom sóra cserél, igaz? – kérdezte John.

– Úgy van. A labda most magánál pattog, Matherson, szóval itt az ideje,

hogy beszéljen. Ne feledje, még mindig meggondolhatom magam, és

golyót ereszthetek a fejébe a saját emberei szeme láttára, aztán a hulláját az út közepén hagyva szépen visszasasszézhatok a hegyen túlra.

– Háborút akar? Csak mert ezzel garantáltan megkapná.

– A táborunk teljesen mobil, ezt maga is jól látta. Ha úgy alakul, napnyugta előtt harminc kilométerre járunk innen. Az emberei egy helyben topognak, mi meg szépen csipegetjük majd őket minden oldalról… Be kell látnia, hogy a mobil offenzíva előnyösebb a statikus védelemnél, arra pedig messze nincs elég embere, hogy hadsereget küldjön a hegyen túlra, ahol egyébként is sokkal jobban ismerünk minden

talpalatnyi földet, mint maguk. Addig kóstolgatjuk majd a várost, míg bele

nem fáradnak, és fel nem adják, de közben mi azt veszünk el, amit csak akarunk.

– Vagyis az ütőkártyák mind magánál vannak.

Burnett elmosolyodott.

– Nagy részük igen. Ha összeáll ezzel az új kormánnyal Asheville-ben,

talán valamivel jobb helyzetbe kerül, de a madarak azt csiripelik, a hadereje felét mindenképpen besorozzák, vagyis a végén még

sebezhetőbbé válik.

– Akkor megint az eredeti kérdésnél tartunk – konstatálta John. – Mire

jó így a csere? Többről van itt szó, mint pár zsák sóról.

Burnett megvonta a vállát.

– Tippeljen!

– Tűzszünetet akar? – kérdezte John.

– Én inkább egy számunkra előnyös megállapodásnak mondanám.

– Ellenszolgáltatás nélkül senkinek nem teszek szívességet – fortyant fel

John. – Bár már a legelső alkalommal is elmondtam, most újra

elismétlem, hogy kristálytiszta legyen: ha kiderül, hogy a barátomat, Mauryt a maga emberei ölték meg – főleg, ha az a pszichopata George volt az –, akkor az egész ügy személyessé válik. Ha így alakul, számíthat a személyes bosszúmra.

– Vakmerő beszéd magától, tekintve, hogy itt és most agyonlőhetném –

mondta Burnett, majd elmosolyodva bólintott. – A barátjának kutya baja, a

tárgyalóm rákérdezett.

– Megspórolhatott volna nekem pár álmatlan éjszakát, ha kicsit előbb szól erről.

– Ezt hívják pszichológiai fölénynek, John.

– Aha, kösz. – John fellélegzett a hírek hallatán.

– Kezd kibújni magából a professzor ezzel az ellenszolgáltatásos

dumával, de igazából pontosan értem, mire gondol… Kíváncsi, miért érné

ez meg maguknak?

– Pontosan.

– Azon túl persze, hogy maga életben marad. – John bólintott. – Szeretném biztonságban tudni a déli határvidékünket – mondta Burnett, és

hátrafelé, a Mitchellhegy magas gerince felé intett a fejével.

– Hiszen ez már most is adott. Az embereim sosem kelnek át a hegyen,

ráadásul alig-alig maradt bármi az arrafelé lévő erdőkben, amire vadászni

lehetne. Ha ez a nagy félelme, akkor nincs oka aggodalomra.

– Nem maguktól félek, Matherson, sokkal inkább az új asheville-i

kormányerőktől. Nem zaklattuk őket, amikor a hadsereg Asheville-ben

állomásozott, bár felküldtek néhány felderítő egységet a 26-os autópálya mentén, egészen Johnson City városáig és vissza. Röhejes volt az egész…

Minden gond nélkül eltángálhattuk volna őket, csak nem akartunk bajt hozni a fejünkre, ők meg láthatóan nem óhajtottak üldözőbe venni minket.

Ez az új bagázs viszont… Még a rövidhullámú rádió is bemondta a

hírekben, hogy milliós hadsereget akarnak összetrombitálni. Gondolom, Texasba meg Kaliforniába küldik majd a szerencsétleneket, de külön

hangsúlyozták, hogy a hozzánk hasonló közösségek is rajta vannak a halállistájukon. Ha fedezék nélkül költöztetjük a tábort, egyetlen Apache helikopter elég, és pár száz emberemnek annyi…

– Apache helikopter?

Burnett mélyet szívott a cigarettájából, kipöccintette a még füstölő

csikket az ablakon, majd azonnal újat bányászott elő a dobozból. Szájába

vette, és egy régi, a 101-es légi hadosztály jelzésével díszített Zippóval meg is gyújtotta; egy félkarú emberhez képest ügyes teljesítmény volt.

– Ja igen, maga nem igazán követhette a híreket az elmúlt napokban. A

felderítőim négy helikoptert, köztük két Apache-ot láttak landolni a régi bevásárlóközpont parkolójában. A helyet védelmi állásokkal vették körül, mintha rendes katonai bázis lenne. Maga tudott erről?

– Ezt most hallom először – válaszolt őszinte meglepetéssel a

hangjában John. – Fredericks említette, hogy utánpótlást és felszereléseket várnak, de arról fogalmam sem volt, hogy Apache helikopterekre gondolt.

– Még mindig sivatagi rejtőszínekben – mondta Burnett. – Bizonyára a

Közel-Keletről rendelték vissza őket. Mindegy, a lényeg, hogy épp elég bajom van ezek nélkül is. Örömmel venném, ha szólna pár szót az

érdekünkben. Hagyjanak minket békén… ez is a megegyezésünk és az

ellenszolgáltatás része.

John a fejét rázta.

– Kétlem, hogy bármilyen befolyásom lenne Asheville-ben, de

meglátom, mit tudok kideríteni. Viszont ígérni semmit sem ígérek, Forrest.

– Maga nem járta meg Afganisztánt. Már akkor borzasztóan féltem a légi fölényben lévő ellenségtől, és ez máig nem sokat változott. A tálibokkal szemben is ez volt az egyetlen esélyünk. Szóval, én életben hagyom, és elengedem, maga pedig tárgyal az asheville-iekkel a nevemben, és ráveszi őket, hogy ne háborgassanak minket. Az apróbb disznó-és csirkelopásokon kívül mi sem zaklatjuk majd őket… – Burnett

rövid szünetet tartott. – És persze magukat sem.

– Nem fogok maga helyett tárgyalni – jelentette ki John. – Így is jó pár

gyilkosság van már a számláján.

– Bagoly mondja verébnek, Matherson. Hány embert is mészárolt le az

Old Fort-hágónál? Hányat végzett ki személyesen az után a két drogos kölyök után?

– Az egészen más helyzet volt – mondta halkan John.

– A holtak akkor is holtak maradnak, és lehet, hogy a feleségem meg a

fiam halála is a maga lelkén szárad. Az elmúlt három napban nem egyszer

fogott el a vágy, hogy kiegyenlítsem a számlát, és végezzek magával.

John mély levegőt vett.

– Akkor miért nem tette meg?

– Mert néha ugyanabban a csónakban evezek, mint maga. A magafajta tisztek bizonyára olvastak Machiavellit; meglepődne, hányan bújták az írásait a hozzám hasonló gyalogosok közül is a barakkokban. Szerinte a fejedelemnek a vezetettek érdekében felül kell emelkednie a hagyományos erkölcsökön. – John leplezetlen ámulattal meredt Burnettre. Az

megköszörülte a torkát: – Lehet, hogy egyszerű munkásgyerek vagyok, John, ez azonban nem jelenti azt, hogy nem olvasok. Ismeri a régi mondást, hogy a katonaság valójában csak a színtiszta borzalom ritka pillanatai között eltelt hosszú, unalmas hónapok sora? Az embernek elég sok ideje van olvasni. Azt fontolgattam, hogy a katonai pályán maradok, mielőtt ez megtörtént… – Burnett az üres ingujjára és a sebhelyes arcára mutatott. John őszinte tiszteletet érzett iránta. Sok szempontból

elképesztően jól játszotta a szerepét, bár, mint tudjuk, az igazán nagy vezetők mind pontosan tisztában vannak vele, mivel lehet a legjobban hatni a közönségre. Négyszemközt maradva vele, John rádöbbent, hogy Burnett

akár egy háborús irodalomról folytatott akadémiai beszélgetésben is

könnyedén tartaná vele a lépést. Szótlan, kínos pillanat következett, majd Burnett kihajolt a Polarisból, káromkodott, és köpött egy embereset. – Nézze, John, egyelőre ígérje meg, hogy nem jön a hegygerincen túlra, és

mi is megpróbáljuk ugyanehhez tartani magunkat.

– Megpróbálják?

– Látta az embereimet. Nem mindig könnyű kordában tartani őket,

nekem sem mindig sikerül.

– Tudnia kell, hogy ha egyetlen emberemnek is baja esik, üldözni

fogjuk a felelősöket.

– A hegy tetejéig, nem tovább.

– Ez kissé egyoldalú így, Forrest.

– Vagy így lesz, vagy sehogy. Én vállalom, hogy megpróbálom

lenyugtatni a kedélyeket ezen a fronton. Tennessee felé most úgyis sokkal

könnyebb zsákmányt szerezni… Jobb termőföldjeik és legelőik vannak,

mint maguknak.

John habozott. Jól tudta, hogy a paktumot illetően pillanatnyilag

nemigen kényszeríthet ki többet. Azt persze a lehető legkevésbé sem szerette volna, ha itt és most, egy karnyújtásnyira a szabadságtól, agyonlövik; egy ilyen lépés halálos tűzpárbajjal fenyegetett a két fél között. Mindazonáltal nem akart egyszerűen behódolni Burnettnek.

– A következőket vállalom: nem piszkáljuk magukat, ha megpróbálja

visszatartani az embereit. Emellett azt javaslom, bontsanak tábort, és vonuljanak északra.

– Ezt így is, úgy is megtettük volna, arra az esetre, ha netán átver, és még ma éjjel lerohan bennünket. Most figyelmeztetem: ha megpróbálják, senki nem jut át élve a hegygerincen. Sokkal jobban ismerjük a terepet, mint maguk, és figyelni fogunk.

John bólintott.

– Megértettem, és továbbra is azt javaslom, álljanak tovább. Hagyjanak

egy kis mozgásteret! A Craggy-hágóról úgyis folyton szemmel tarthatnak

minket… – Ez a tény egyébként mindig is nyugtalanította Johnt. A Craggy-hágó tetejéről a régi Blue Ridge hegyi út mentén egy jó távcsővel bárki gond nélkül megfigyelhette Black Mountain egész városát.

Ugyanakkor John tudta, hogy pár napon belül már légi egységekkel is

számolhat annak a titkos projektnek köszönhetően, amelyről Burnett

láthatóan nem sejtett semmit. Don Barber L–3-as felderítőgépének roncsát

szép lassan sikerült helyreállítani – az idős férfi a Hordával vívott csatában veszett oda, a hágónál. A városban még épp elég készséges pilóta akadt, akik újra repülni vágytak, s Don kipofozott gépével John végre százhúsz kilométeres körzetben figyelheti majd az eseményeket, beleértve a fosztogatók felségterületeit és megfigyelőállásukat a Craggy-hágó tetején.

– Évekkel ezelőtt sokat vezettem a Craggy felé. Úgy emlékszem, a

városházát is jól látni a tetejéről.

– Ez az egyik oka annak, hogy különösen szeretem az ottani állásunkat –

válaszolt Burnett. – Ha arra akar kilyukadni, hogy adjuk fel, szó sem lehet róla.

John tudta, hogy Burnett nem lesz hajlandó lemondani egy, a Craggy-hágóhoz hasonló előnyről vagy bármilyen hasonló posztról a Blue Ridge országút mentén, ahonnan nyolcvan kilométeres körzetben minden

mozgolódást szemmel tarthat. Talán valahogy közös előnyt faraghatnának

ebből, hogy elejét vegyék a jövőbeni bonyodalmaknak.

– Íme, az ajánlatom – vágott bele John. – Ha úgy látom, hogy

megtárgyalandó problémánk van, a régi autószalon melletti zászlórúdon jelzek majd: három amerikai zászlót húzok fel egymás alatt.

– És?

– Próbálnék tető alá hozni valamiféle közös megegyezést, amivel

megkímélhetjük magunkat a jövőbeni vitáktól. Ha beszélni akarok

magával, felhúzom a három zászlót. Ha kész találkozni, csak felhúz valami lobogófélét a Craggy tetején, és itt találkozunk. Ha maga akar beszélni, küldjön egy futárt a víztározó partján lejjebb álló

megfigyelőposztunkhoz. Eközben persze mindketten azon leszünk, hogy

az embereinket visszatartsuk… Maga nem engedi a közelünkbe azt az őrült

George-ot, én pedig elintézem, hogy a Stepp család ne kezdjen több magánakcióba.

– Miért akarnánk beszélni egymással?

– Most is azt tesszük, nem? Jobb, mintha továbbra is csak

gyilkolásznánk egymást.

– Jól van, legyen.

– Forrest, nem lesz zökkenőmentes a dolog, az egészen biztos. Épp egy

olyan helyzetet próbálunk megoldani, amely valódi háborúval fenyeget.

Mindkét oldalon vannak emberek, akiknek ez nem is lenne ellenére…

Ezért van szükség arra, hogy beszélhessünk, ha netán később felmerül valami, amit el kell simítanunk. Sokkal jobb, mint ha továbbra is csak lövöldöznénk egymásra, nem?

Burnett átgondolta a dolgot, majd bólintott.

– Rendben van, John, megegyeztünk. Most pedig tűnjön el innen, de gyorsan. Úgy érzem, mindkét oldal egyre idegesebb, és ma semmiképp sem akarom, hogy hiba csússzon a számításomba.

John – egy kissé még mindig szédülve – kiszállt a Polarisból, és egyből

igyekezett összekapni magát.

– Örülnék, ha visszakaphatnám a mellényemet és a pisztolyomat. Az

még az apámé volt, Vietnamban használta.

– A nagy lószart! – válaszolt Burnett egy ferde mosollyal. –

Hadizsákmány.

John vállat vont, és elfordult a kocsitól.

– Matherson!

John visszanézett: Burnett a kezét nyújtotta felé. John először azt hitte, kezet akar fogni vele, és válaszul maga is odanyújtotta a markát, de Burnett egy szál cigarettát nyomott a kezébe, és felnevetett.

– Sokat ad majd érte később, ha sikerül újra rászoktatnom. Van még pár

kartonnal – kacagott Burnett, majd odaszólt a sofőrnek, hogy szálljon be,

és lassan induljanak visszafelé.

– Mocsok mázlista egy rohadék maga, Matherson! – kiáltott fel Burnett

helyett a puskája csövét hanyagul John felé irányító George. – Golyót kellett volna eresztenem a fejébe, amikor még lehetett.

John okosabb volt annál, semhogy bármit is válaszoljon, és megindult a

tóparton vezető néhány száz méteres úton; lépésről lépésre érezte a megkönnyebbülés hullámait, ahogy közelebb és közelebb ért a saját

oldalához. Már Mauryt is látta a vezérdzsipben: fel volt kötve a bal karja.

Személyes vendettára ezek után nem volt szükség. Burnett bizonyára az első perctől tisztában volt azzal, hogy Maury életben van.

John lassított a léptein, és meg akart fordulni, hogy tisztelegjen, szimbolikusan mindkét fél számára jelezve, hogy az elmúlt percekben sokkal több minden történt annál, mint hogy néhány zsáknyi sóért cserébe

szabadon engedték.

Egy hirtelen mozdulat mentette meg. Váratlanul egy lövést hallott

eldördülni, és érezte az arca mellett mindössze pár centiméterrel elsuhanó

lövedéket. Azonnal a kavicsos útra vetette magát.

Újabb lövések visszhangzottak.

Burnett a kocsija mögött állt, kezében a .45-össel, John pedig egy pillanatra azt hitte, a férfi végül mégis elárulta őt.

A pisztoly újra elsült Burnett kezében, de ezúttal egyértelműen az út szélén kiterülve fekvő George volt a célpont. A test rángatózott még néhányat, miután Burnett beleürítette a tárat.

John egyből talpra ugrott, és integetni kezdett az őt váró

különítménynek.

– Ne lőjetek! Ne lőjetek! Semmi bajom!

Egy rémisztő pillanatra azt hitte, a helyzet irányítása elkerülhetetlenül kicsúszik a kezei közül. Az egyik embere valóban eleresztett vagy hat-hét lövést, mire maga Burnett is fedezékbe vetődött. A puszta gondolat is borzalmas volt: ha véletlenül épp most találja el valaki, a nyílt háború elkerülhetetlenül kitör. Burnett azonban hirtelen újra felpattant, és a saját emberei felé fordulva ugyanazt ordította, amit John az imént.

Mielőtt még tovább eszkalálódhatott volna a helyzet, John erőt vett magán, és a karját lengetve lekocogott az úton, miközben szünet nélkül kurjongatott, hogy senki se lőjön. A szeme sarkából mindkét oldalon mozgást látott az erdőben – immár a saját reagáló csapata kísérte. Itthon, újra itthon, mondogatta magában. Maga a gondolat is furcsának hatott: mintha ő egy fogságba esett középkori báró lett volna, akinek a megkímélése a törékeny béke egyetlen záloga lehet.

John szédülve, levegő után kapkodva érte el a dzsipet. Ed ült a kormány

mögött, Maury a hátsó ülést foglalta el. Nyakába kötött bal karja ellenére a jobb kezében ott virított az M1-es karabély.

– Tűnjünk el innen a francba! – üvöltötte John, miközben Ed besegítette

a dzsipbe. Aztán Ed rükvercbe kapcsolt, teljes gázzal végigsüvített az egyenes útszakaszon, és meg sem állt, amíg végül az első kanyar után rendes fedezékbe nem értek. Az út mentén, a kíváncsi szemek elől rejtve rengeteg kocsi parkolt. A város katonái, legalább százan, lassan kezdtek visszaszállingózni, és felkapaszkodni a járművekre. John épp elindult volna, hogy mindegyikükkel kezet rázhasson, amikor váratlanul ölelő

karok szorításában találta magát. Makala és Elizabeth egyszerre borultak a

nyakába, miközben zokogtak a megkönnyebbüléstől. – Kutya bajom, csak

pár horzsolás – mondta John, fájdalmas grimaszokkal az arcán, hiszen azok ketten nemigen hagytak rá lehetőséget, hogy figyelmeztesse őket a megrepedt bordáira.

– Egészen tegnapig halottnak hittünk, amíg meg nem jelent a

tárgyalódelegáció! – szipogott Makala. – Most is attól rettegtünk, hogy az

egész csak egy csapda, és így akarnak kicsalogatni minket a városból.

– Még mindig be tudjuk keríteni a rohadékot – harsogta Ed, kezében a

város két értekes rövidhullámú rádiójának egyikével. – A második század fent van a kőfejtőnél, készen állnak a hátbatámadásra.

– Ahogy ezeket a fickókat ismerem, ők is pontosan erre várnak…

Viszont az előbbi jelenet egy szerencsétlen hiba volt, a vezérük egyből le

is rendezte az ügyet. Most húzzunk el innen, amilyen gyorsan csak lehet, és menjünk haza!

John lenézett a kezében szorongatott teljesen ép cigarettára.

Elmosolyodott, egy pillanatig hezitált, majd Jenniferre és a neki tett ígéretére gondolt. Végül összemorzsolta a markában a cigit, és ledobta a

földre.

Aztán felállt, és figyelte, ahogy a reagáló egység tagjai visszatérnek a járműveikhez. Hála istennek, több lövés már sehonnan sem hallatszott.

Kiszállt a dzsipből, és megpróbált minél többekhez személyesen is

odamenni, hogy megköszönje nekik a segítségüket. Az egykori diákjai közül sokan megelőzték, és maguk jöttek oda hozzá – némelyikük

könnyes szemekkel –, hogy tisztelegjenek előtte, vagy éppenséggel

megöleljék afeletti örömükben, hogy a rémhírek ellenére mégis életben van.

John kiszúrta köztük Grace-t, odalépett hozzá, s már épp fenyegetően megrázta volna felé az ujját a parancsmegtagadásért korábban betervezett

szidás felütéseként, amikor mégis meggondolta magát, meglátva a lány szemében csillogó örömöt és őszinte aggodalmat.

– Annyira örülök, hogy életben van, uram – mondta Grace elakadó

lélegzettel, majd sarkon fordult, és hangos kiáltással parancsot adott a csapatának az indulásra.

Mielőtt maga is visszaült volna a dzsipbe, John még megvárta, hogy a

diákjai – vagyis a katonái – biztonságban beszálljanak a járművekbe, és elinduljanak vissza a városba.

– Mi a fene történt, John? – tudakolta Maury. – A saját szememmel láttam, ahogy eltaláltak. Meg voltam győződve arról, hogy véged van, aztán előttem is elsötétült minden. Mire elértünk odáig, ahol a lövés pillanatában álltál, már nem voltál sehol.

– Más is megsérült?

– Wilson Steppet lábon lőtték, de őt te is láttad az út közepén feküdni.

Azt mondja, ők nem sántikáltak semmi rosszban, és hogy a fosztogatók ütöttek rajtuk.

– Hiszel neki? – kérdezte John.

Maury megrázta a fejét.

– Van egy nagyobb gondunk is: Pat Stepp halott. Reggel találtunk rá, jobban mondva arra, ami maradt belőle a leégett kunyhóban.

– A pokolba az egésszel! – kiáltott fel John. Már-már elhitte, hogy sikerült előnyös megállapodást kötnie, a Stepp család azonban így

biztosan nem tartja majd be az új fegyverszüneti szabályokat. Elég csak a

Shelton Laurel-i mészárlásra{25} vagy a hasonló, generációkon átívelő

vitákra gondolni: az efféle ellentétek még százötven évvel az eredeti konfliktus után is ott feszültek a szemben álló felek leszármazottai közt. A határ menti fosztogatókkal kötött fegyverszünet dacára a Stepp család nyilván nem adja majd fel a saját bosszúhadjáratát, John pedig képtelen lesz hatni rájuk. Felsóhajtott. – Enyhe agyrázkódásom volt, és eltört egy bordám. Mi lenne, ha most hazamennénk? Elmesélem, mi minden történt… Meglepő, de még az is lehet, hogy az egész eset utólag a hasznunkra válik majd, bár azt mindenképp ki kell találnunk, hogyan mondjuk el az embereknek az öreg Pat halálát.

– Arra holnap reggel biztosan nem lesz idő – szólt közbe Ed.

– Hogyhogy?

– Fredericks tegnap délután Asheville-be rendelte a „válogatott városi vezetőket”, ahogy ő fogalmazott.

– Tudott róla, hogy fogságba estem?

– Persze. Az egész völgyben elterjedt a hír.

John átgondolta a dolgot, noha a fejét egyre nehezebb volt használnia.

– Most mindenképp hazamegyek – jelentette ki, amikor a jobbról

szorosan hozzábújó Makalára pillantott, aki átható tekintettel figyelte őt.

Elizabeth a balján foglalt helyet.

– Az már biztos. Legalább egyhétnyi ágynyugalom az agyrázkódás

miatt. – Makala részéről mindez érezhetően nem javaslat, hanem parancs volt.

– De mi lesz a holnapi megbeszéléssel?

– A fene egye meg ezt a pojácát! – szitkozódott Makala. – Azt hitte, meghaltál, és megpróbált összetrombitálni minket egy meghallgatásra. Ne reagálj semmit, és lássuk, mi lesz a következő lépése!

John ránézett, és elmosolyodott.

– Olvastál már Machiavellit?

HATODIK FEJEZET

736. NAP

A következő nap még a montreati szorosban megszokotthoz képest is

forrónak ígérkezett. John békésen átaludta az éjszakát, most a ház napos teraszán pihent a lenyitható kanapén. Hajnalban beugrott valaki, és beadott két friss tojást Johnnak – ezeket Makala reggeli gyanánt azonnal meg is sütötte. John kávéra, ami rendesen felébreszthette volna, persze nemigen számíthatott, és a tojásokat is csak óvatosan, a fogára különösen vigyázva tudta megrágni, Makala ugyanis megvétózta, hogy az agyrázkódásból való

felépülés időszakában még egy foghúzásnak is kitegye magát.

A nap vidáman sütött be a délre néző ablakokon, odakint csendes és békés volt a világ. A nyugalmat a telefon éles csörgése törte meg. Makala

felvette a kagylót, majd egy rövid beszélgetés után letette.

– Mesteri voltál – mondta John, s magasabb hangra váltva próbálta utánozni a feleségét, vitán felül nem sok sikerrel. – „Sajnálom, Mr.

Fredericks. Igen, köszönjük, John már jobban van, de erős agyrázkódást szenvedett. Legalább három napig ágyban kell maradnia, és sajnos nem vállalkozhat az utazásra.”

Makala elmosolyodott.

– Csak az igazat mondtam. Én magam jobban örülnék, ha legalább egy

hétig lábadoznál. Az öreg nagyinak, akiről meséltél, igaza volt; a szegycsontod mellett megrepedt az egyik bordád. – Makala vonásai

hirtelen elkomorodtak. – Egyetlen erősebb ütés vagy huppanás, és a borda

átszúrhatja a szíved vagy a tüdőd, szóval csak semmi kocsikázás abban a

nyavalyás dzsipben, amíg el nem kezd összeforrni!

– Igenis, asszonyom.

Makala megcsókolta a homlokát.

– Amúgy mit mondott Fredericks?

– Erőltette volna, hogy menj be hozzá Asheville-be, aztán visszakozott –

vont vállat Makala. – A többit te is hallottad. Egy óra múlva itt lesz.

– A felettesei nyilván a sarkukra álltak, ha ilyesmire szánja el magát…

Gondolom, fel kéne öltöznöm, és be kéne mennem az irodába.

– Csakhogy az nem fér össze azzal, amit az előbb mondtam neki a telefonban arról, hogy nem tudsz utazni, te bolond! Majd én szépen felültetlek az ágyban, kapsz egy tiszta inget, és meg is borotvállak. Úgy nézel ki, mint a mosott szar.

– De a fogságban legalább kaptam valódi kávét.

– Hogy micsodát?

– Most is ölni tudnék egy bögréért.

– Megemlíteni is kegyetlenség – válaszolt Makala, őszinte

vágyakozással a hangjában.

A kanapén ülve John meglátta, hogy Fredericks Humvee terepjárója

befordul a kocsifeljáróra. A sofőr eléggé hasonlított a pasasra, akivel John pár nappal korábban a bíróság épületének lépcsőin nézeteltérésbe

keveredett.

A meleg idő ellenére Dale most is a szokásos kék zakóját viselte, akár

egy egyenruhát, bár a nyakkendőt – talán az informális légkör

megteremtése céljából – ezúttal elhagyta; „a nap” óta eme ruhadarab amúgy is ritka látványnak számított. A vendéget Makala fogadta illedelmes

mosollyal, majd a teraszra vezette. Elizabeth korábban beleegyezett, hogy

egy esetleges érzelgős találkozást elkerülendő, inkább sétálni vigye Bent,

és végül Jent is sikerült rávenniük, hogy maradjon ki a dologból, bár ő

nagyon szerette volna megmondani a magáét „annak a rohadéknak”,

ahogy hamisítatlan déli hölgy módjára bájosan fogalmazott.

John üdvözlésképpen megpróbált felállni, Dale azonban mosolyogva

közelebb lépett, és kezet nyújtott neki.

– Ne fáradjon, hiszen ön a sérült! Maradjon csak, John!

Makala a gondos háziasszony szerepében pár perc múlva két bögre friss

mentateával tért vissza, majd az ajtót halkan becsukva maga mögött, kiment a szobából.

– Hogy érzi magát, John? Mikor meghallottam, mi történt, kész voltam

azonnal kiküldeni egy egységet a hegy túloldalára, hogy kihozzák onnan.

Na, az aztán csodás egy balhé lett volna, gondolta John, ám egyelőre csak szótlanul kortyolgatta a teáját. A kávétól, amivel Burnett pár napig kényeztette, messze állt ugyan ez az ital, panaszra azonban így sem volt oka.

– Végül is, mi történt? – kérdezte Dale, és figyelmesen előrehajolt, majd

egy kicsit elbizonytalanodni látszott. – Már ha egyáltalán tud beszélni róla… A felesége említette, hogy nem érzi túl jól magát.

– Annyira azért nem vészes. Nem végeztek velem azonnal, aztán amikor

megtudtam, hogy megszervezték a cserét a sóval, már biztos voltam

benne, hogy élve megúszom.

A kevlármellényt és a golyó okozta sérülést egyelőre nem hozta szóba,

ahogy azt sem, hogy a mellény nélkül már rég halott lenne.

– Sóért kiváltani egy foglyot… Micsoda barbár gesztus! Talán meg

kéne vitatnunk egy közös akciótervet ezzel kapcsolatban. Ideje már, hogy

elintézzük ezeket a… Minek is hívja őket? Fosztogatók? Én a közönséges

banditát pontosabbnak érzem.

John belekortyolt a teájába, és bólintott. Talán csak Makala első

benyomása miatt érezte így, de az ösztönei azt súgták, most jobb, ha egy darabig az agyrázkódásos beteg és a kimerült exfogoly szerepében tetszeleg.

– Lenne elegendő embere egy ilyen akcióhoz? – kérdezte végül. – A 26-os autópályáról letérve mostanság igen vad vidéken találja magát az ember… Tennesseetől Virginiáig szinte minden régióban tanyáznak

fosztogatók, sőt, valószínűleg azon túl is.

Dale elmosolyodott.

– Naponta újabb és újabb felszerelések érkeznek… Bluemont tényleg

mindent megtesz, hogy az ehhez hasonló helyeken visszaállítsa a rendet.

Az alapján pedig, amit magáról tudok, a mentőakció tökéletesen indokolt

lett volna.

– Köszönöm. Mint látja, végül nem volt szükség rá.

Hosszú szünet következett, miközben Dale elmerengve kavargatta

egyelőre érintetlenül hagyott teáját, majd egyszer csak újra Johnra nézett.

– Jó híreim vannak a behívókkal kapcsolatosan.

A hír hallatára John megpróbált kicsit felegyenesedni a kanapén.

– Azonnal továbbítottam az aggályait Bluemontba a feletteseimhez;

mostanra sikerült megbízható rádiókapcsolatot kiépíteni velük. Még az új

nemzetegyesítési miniszterrel is tudtam beszélni.

– Hogy kicsodával?

– A nemzetegyesítési miniszterrel.

– Sosem hallottam még ilyenről.

– Ez nem csoda, a hírek egyelőre lassan terjednek. Az elnök úgy

döntött, hogy a jól működő kormányzat visszaállításának feladata a

kontinentális Amerikában egy külön kormányhivatal létrehozását igényli.

– És mi van a védelmi minisztériummal? Az alkotmány érvénybelépésének napjától az a feladata, hogy megvédje a nemzetet.

– Amely feladat igencsak kockázatossá válik, ha az ország belső

biztonságáról van szó. Katonaemberként ezt magának is tudnia kell, John.

Két fronton vívjuk ezt a háborút. Az egyik oldalon idegenek törtek be az országunkba a humanitárius segítség álcája mögött, de mindannyian tudjuk, hogy bár eleinte talán valóban segíteni akartak, mára eszük ágában

sincs elhagyni a földünket. Ez a probléma nyilvánvalóan a hagyományos hadseregünkre tartozik. Az ország belsejében uralkodó törvénytelenség azonban mindig is az egyes államok saját hatásköre és felelőssége volt. Az

elnök döntése alapján ennek a feladatnak a megoldására egy új típusú nemzeti hadsereget kell létrehoznunk, amíg a védelmi minisztérium a határok biztosítására koncentrál.

– És ki a nemzetegyesítési miniszter?

– Jensen miniszter úr. Annak idején közép-nyugati szenátor volt,

tisztességes és megbízható ember, személyesen is ismerem. Ő indította el a

most is folyó nemzeti mozgósítási programot.

– Értem. Na és a bevonuló férfiak, nők… A nemzeti hadsereg esküjét teszik majd le, vagy valamiféle új egységet alkotnak majd?

– A megszokott módon az alkotmányra esküsznek fel az elnök

főparancsnoksága alatt, de a parancsokat a katonai parancsnoki láncon és

Jensen miniszter úron keresztül teljesítik – válaszolt hanyagul Dale. – Megpróbáljuk helyi szinten is felmérni, kik szolgáltak korábban a

hagyományos hadseregben, őket visszahívjuk, hogy segédkezzenek az új egységek kiképzésében és vezetésében. Részben ezért is akartam minél hamarabb beszélni magával és ezért is vagyok különösen hálás, hogy életben van.

– Pontosan miért? – kérdezte óvatosan John.

– Személyesen beszéltem magáról Jensennel. Mindarról, amit Black

Mountainban elért. John, bár túl van az ötvenen, úgy gondoljuk, az országának szüksége van magára. A munkája Black Mountainban már

befejeződött; valójában ezernyi összeomlott városnak szolgálhatna

példával, amit itt véghez vitt. Vezérőrnaggyá akarják kinevezni, sőt, Bluemont még a légi utazást is megszervezi, hogy maga mihamarabb

munkához láthasson a kormányhivatalban.

– Uramisten! – súgta halkan John. Ő mint vezérőrnagy? Egy

ezüstcsillagos előléptetést már visszautasított Mary rákbetegsége miatt, amikor annyi évvel ezelőtt ideköltözött. Tudatosan hagyta ott a katonaságot, és ezt a döntését soha egyetlen pillanatra sem bánta meg. No de egy vezérőrnagyi kinevezés?

– John, maga egy igazi csodát hozott itt tető alá, ezt mindenki tudja.

Gondoljon csak bele, mennyi mindent tehetne az országáért, a nemzet talpraállításáért, ha szövetségi szinten dolgozna Bluemontban.

– És mi lesz az itteniekkel? – kérdezte John.

– Erre nézve újabb jó hírrel szolgálhatok, Matherson vezérőrnagy – szakította félbe John gondolatmenetét széles mosollyal Dale.

– Egyelőre, kérem, ne hívjon így! – mondta John egy kissé hűvösen. – A

katonákat csak a hivatalos előléptetésük után szokás az új rangjuknak megfelelően szólítani, uram. – Dale ügyetlen kézmozdulatot tett, és halk bocsánatkérést motyogott maga elé. – Miféle újabb jó hírre gondol? – folytatta John, s igyekezett visszanyerni a hangja nyugodt tónusát.

– Sikerült felmentést szereznem a Black Mountainból behívott emberek

nagy részének, szóval nem kell aggódnia a biztonságuk miatt.

– Micsoda?

– Felmentések a katonai szolgálat alól a városából behívottaknak. Nem

volt egyszerű meggyőzni, de Jensen miniszter úr végül engedett; azt mondta, megfelezhetjük a kvótát, feltéve, hogy ön elfogadja az

előléptetést. Elmagyaráztam neki, hogy ha maga elhagyja Black

Mountaint, a védelmi szempontok megkívánják, hogy több embere

maradjon a városban. – Dale rövid szünetet tartott. – Egyelőre legalábbis.

– Egyelőre? Ezt hogy érti?

– Ha urambocsá további sorozásra lenne szükség a jövőben, maga és a

csapata Bluemontban már rég elvégezték a feladatukat. Bárhogyan is, a Black Mountainból, Montreatból és Swannanoából behívandók száma

száztizenhárom helyett jelenleg már csak ötvenhat. Továbbá meg kell beszélnünk azt is, hogy kik a harci tapasztalattal bíró veteránok a városban. Ha nincsenek a behívottak listáján, de önkéntesként jelentkeznek, nagy valószínűséggel egyből tiszti rangban léphetnek be az NFH-ba, és kiválthatnak maguk helyett egy-egy listán szereplő személyt. Emellett azt az ígéretet kaptuk, hogy az itt besorozott egység valószínűleg magával tartana Bluemontba, és a helyi védelemben segédkezne. Könnyű szolgálat

az olyan keményebb küldetések helyett, mint a pittsburghi, clevelandi vagy

chicagói lázadások leverése.

– Ki választja majd ki az ötvenhat embert? – kérdezte John.

– Természetesen maga – válaszolt továbbra is széles vigyorral az arcán Dale. – Maga ismeri a legjobban a közösséget, a személyes nehézségeket, és azokat, akiket anélkül hívhatunk be katonai szolgálatra, hogy

ellehetetlenítenénk a családjaikat.

– Ha jól értem tehát, én lennék a bíró, a sorozási tanács elnöke?

– Azt hiszem, keresve sem találhatnánk alkalmasabb embert a feladatra.

Olvastam róla, hogy a második világháborúban és a vietnami háború

idején is helyi sorozási bizottságokat állítottak fel. Ha akarja, egyes személyek helyett behívhat mást. Az eredeti lista összeállításánál kénytelenek voltunk az élelmiszerjegyet igénylők listájából kiindulni, ami

még akkor készült, amikor a hadsereg tavaly utoljára járt itt. Magam is aggódtam, hogy a lista hiányos, és biztos vagyok benne, hogy maga igazságot tehetne a kérdésben.

Tehát innen tudták a neveket, eszmélt rá John. Az Asheville-ben állomásozó hadtesttől

korlátozott

mennyiségben

lehetett

készételcsomagokat igényelni, azoknak azonban, akik kérték ezeket, fel kellett iratkozniuk az élelmiszerjegy-listára.

– John, én tudom, hogy maga öntudatos és igazságos ember. Emiatt is gondolom, hogy a közösség elé állítandó példaként a lánya nevét is a behívottak listáján tartja majd. Ha így tesz, Elizabeth a szárnysegédjeként szolgálhat Bluemontban. Hallottam, hogyan képezte ki az itteni egységeket, és hogyan harcoltak a Horda ellen, illetve hogyan védik azóta

is a közösséget. Úgy gondolom, az efféle tapasztalattal rendelkező fiatalok az alapvető kiképzést akár át is ugorhatják, és azonnal egy közvetlenül az

ön parancsnoksága alatti egységbe szerveződhetnek.

– Jól hangzik, Dale, és őszintén hálás vagyok az értünk tett

erőfeszítéseiért. Kérem, egy percig se gondolja, hogy nem értékelem a gesztust, de az az igazság, hogy jelenleg akkorának érzem a fejem, mint egy görögdinnye. Kellene egy kis idő, hogy átgondoljam a dolgot.

– Persze, John, csak nyugodtan. Aludjon rá egyet! Ha már jobban érzi magát, örömmel látnám vendégül vacsorára a kedves feleségével együtt; közben átbeszélhetnénk a dolgot. Mit szól? – John szótlan bólintással válaszolt. Dale felállt, mintha indulni készülne, és biztosította Johnt, hogy egyedül is kitalál. Lenyomta a hátsó ajtó kilincsét, majd megtorpant. – Erről jut eszembe… Hallottam, hogy pár régi diákjának sikerült egy elektromos generátort építenie, és már azon vannak, hogy rákössék a rendszerre a várost. Ez igaz?

– Hol hallott ilyesmit?

– Az efféle csodák híre gyorsan terjed. Ellenére lenne, ha

meglátogatnám őket, és megnézném, mire jutottak? Ha ezek a srácok

valóban akkora zsenik, amilyen a hírük, sokkal fontosabb projektjeim lennének a számukra Asheville-ben.

– Biztosra veszem, hogy örömmel körbevezetik a műhelyükben és az

erőműben.

– Köszönöm, John. Most pedig pihenjen csak nyugodtan!

A hátsó ajtó becsapódott Dale mögött, s rövidesen felberregett a

Humvee motorja.

Finom kopogás hallatszott, majd Makala dugta be a fejét.

– Szabad? – kérdezte mosolyogva, mire John bólintott. – Kimerültnek látszol. Később elmondod, mire jutottatok, most viszont, kedves betegem,

ideje szundítani egyet.

Makala pár perccel később kisurrant az elsötétített helyiségből, Johnnak

azonban sehogy sem jött álom a szemére. Túl sok mindent kellett

átgondolnia.

HETEDIK FEJEZET

738. NAP

– Ez tehát a hivatalos ajánlat – zárta le a Dale-lel folytatott beszélgetéséről szóló beszámolóját John a város főterén összegyűlt több száz ember előtt.

A városi tanács tagjai egy nappal Fredericks látogatása után külön is leültek Johnnal átbeszélni a fejleményeket. Az újonnan föléjük rendelt szövetségi kormányzót egyikük sem tudta egyértelműen megítélni:

ránézésre kellően barátságosnak tűnt ugyan, mégis mindannyiukat

aggodalommal töltötte el, hogy a Johnnál tett látogatása után Fredericks a

nap hátralevő részében Edet idézve csak a városban „szaglászott”.

Találkozott Paullal és Beckával a gátnál, majd tiszteletét tette a főiskolai campuson is, ahol végignézett egy gyakorlatot, melynek során az „ellenség” által elfoglalt épület biztosítását szimulálták a diákok. A gyakorlatra kijelölt épület a MacGregor Diákszálló volt, abban

rejtőzködött néhány „agresszor”. A tény, hogy a főiskolán Dale épp egy efféle eseménynek volt a tanúja, különösen aggasztotta Johnt; félt, hogy mindez hamis benyomást kelt Fredericksben, aki a látottak alapján méltán hihette, hogy a főiskola valamiféle katonai kiképzőtáborrá alakult.

Fredericks ezek után nagy feltűnést keltve körbekocsikázott a városban

a Humvee terepjárójával, szót azonban csak ritkán váltott az emberekkel. A

lakosok Fredericks jelenlétére adott reakciója John szerint valójában egészen normális volt. Az elmúlt két évben a közösség Johnnal

egyetemben megtanulta, hogyan maradhat fenn teljes egészében önmagára

utalva. Amit Eddel együtt sokan „körbeszaglászásnak” láttak, mind egy egyszerű szemle része volt, amit a parancsnokság átvételekor a vezetők meg szoktak ejteni. Az ismeretlen jövevényeket sokan a kezdetektől rossz

szemmel nézték, egészen addig, amíg nem bizonyítottak a közösség előtt.

Bár megvoltak a maga aggályai – Makala még mindig határozott

megvetést mutatott Fredericks irányában –, John továbbra is hajlott rá, hogy esélyt adjon az új vezetőnek.

– A rámenősebbek, akiknek sikerült annyi időre feltartaniuk ezt a

Frederickset, hogy a behívókról kérdezzék, mind kitérő válaszokat kaptak, John – számolt be a tapasztalatairól Ed. – Csak annyit mondott, hogy ti ketten már dolgoztok a „mindenki számára előnyös” megoldáson.

A hír tehát rögtön szárnyra kapott, a városi tanács pedig döntött a nyilvános gyűlés összehívásáról, amit a parkban szándékoztak megtartani,

amennyiben az időjárás is engedi. Makala ellenezte az ötletet: úgy vélte, túl megerőltető lenne John számára több száz ember előtt beszélni, amikor bármely pillanatban kitörhet a káosz – a férfi azonban mindenképp túl akart esni rajta, mielőtt Asheville-ben folytatná a tárgyalást. A városban még volt egy működő megafon, Makala pedig bejelentette, hogy John megszokott módszere helyett (a gyűléseken mindig állt, és fel-alá járkált a tömeg sorai között) ezúttal ülve fogja előadni a mondandóját.

A tömeg sokkal nagyobb volt, mint várta, ránézésre legalább ötszázan jöttek el. A State és a Main út mellett a legkülönfélébb járművek sokasága

parkolt – motorbiciklik és mopedek, öreg csotrogányok az ötvenes–

hatvanas évekből, traktorok, újrahasznosított sütőolajjal működő járművek

és egy nagy, utánfutós teherautó Swannanoából, amelyen minimum ötven

ember érkezett. Legalább tucatnyi jármű parkolt a környéken, tetejükön a szénből kinyert üzemanyag tárolására szolgáló furcsa vászonzsákkal; a szénégető berendezéseket utánfutón húzták maguk után. A működési elvük

máig nem igazán fért John fejébe, bár azt hallotta, hogy Japán utcáin rengeteg hasonló jármű cikázott a második világháború utolsó hónapjaiban.

A gyűlést immár hagyományosan Black tiszteletes nyitotta meg egy

imával, majd a közérdekű hírek felolvasása következett: hivatalosan is kihirdette Pat Stepp elhunytát, John kérésére azonban nem tért ki a halál okára, és gyorsan örömtelibb vizekre evezett a város három újszülöttjéről szóló bejelentéssel. Az egybegyűltek ezek után elénekelték a himnuszt, és

felesküdtek a zászlóra.

A tömeg elsőként rövid beszámolót kért a fosztogatók fogságában

töltött napokról. Mivel néhányan a Steppek közül is jelen voltak, John botor dolognak gondolta egy este két külön vita kirobbantását – végül egyszerűen annyit mondott el, hogy foglyul ejtették, váltságdíjként pedig néhány zsák sót követeltek érte. A sót a város tartalékaiból voltak kénytelenek elvenni, amiért John természetesen kárpótlást ígért a

közösségnek. John ezek után részvétet nyilvánított a Stepp családnak, és a határ menti őrség megkettőzését ígérte; a bosszúhadjárat helyetti tűzszünettel kapcsolatos beszélgetést viszont szerencsésebbnek ítélte a gyűlés utánra hagyni.

Bár helyenként nehezére esett felidézni a találkozás pontos részleteit, John végül rátért a Dale-lel folytatott megbeszélésére. Többször elnézést kért, amiért esetleg kihagyott ezt-azt, de Dale látogatása idején még érthető

módon nem volt túl rózsás állapotban. Beszámolója végeztével az

egybegyűltek kérdései következtek. John mély levegőt vett, és megkérte a

felszólalókat, hogy lépjenek előre, és beszéljenek hangosan, így mindenki

jól hallhatja majd a kérdéseiket. A megjegyzések hosszát közös

megegyezéssel maximum két percben szabták meg, hisz máskülönben

éjfélre sem értek volna a gyűlés végére.

A közösség sok szempontból visszatért a városi gyűlések

megnyitásának New England-i hagyományaihoz, leszámítva a bűnügyi

tárgyalásokat, amelyek most is „a nap” előtt megszokott módon folytak. A

bíró szerepét Norm Schiach, a város nagy tiszteletben álló ügyvédje töltötte be. Városi börtön nem volt, a részegeknek és egyéb bajkeverőknek

egyetlen helyiséget tartottak fenn a rendőrkapitányság épületében. A legsúlyosabb bűntettnek az élelemlopás számított, büntetésképp egyes

esetekben a városból való száműzést is alkalmazták. A koplalás

hónapjainak emléke még mélyen élt mindannyiukban, az élelemlopás épp

ezért majdnem a gyilkossággal egyenértékű, súlyos bűnnek számított.

John csak a Fredericksszel folytatott beszélgetés összefoglalásának

végén hozakodott elő a nagy hírrel, miszerint állást ajánlottak neki a szövetségi kormánynál. Elmondta, hogy az ajánlat értelmében a városból behívottak száma a felére csökken, amennyiben elfogadja a kinevezést. A

bejelentés alaposan felkavarta a kedélyeket, és beletelt pár percbe, mire a gyűlés rendjét sikerült újból visszaállítani. John nagyot sóhajtott magában.

Ernie Franklin fél tucat további résztvevővel a háta mögött azonnal talpra ugrott, készen a régi parlamenti játékra: a hozzászólására

hivatalosan engedélyezett két perc lejártával az utána következő

fennhangon átruházza rá a saját két percét, vagyis Ernie addig folytathatja a monológját, amíg a mondandója végére nem ér.

Az este így igencsak hosszúnak ígérkezett, és függetlenül a fejében lüktető fájdalomtól, Johnnak végig tartania kellett magát.

– Lássuk csak, jól értem-e én ezt… – vágott a közepébe Ernie

mindenféle felvezetés vagy bevezető nélkül. – Te vezérőrnagyként önként és dalolva elmész Bluemontba a kormánynak melózni, és az eddig katonai szolgálatra behívott itteniek felének nem kell bevonulnia. Így van, John?

– Igen. Ha önként jelentkezem, a városból csak feleannyi embernek kell

bevonulnia.

– És kiknek kell akkor is menniük, ha elfogadod az ajánlatot?

– Egy szóval sem mondtam, hogy elfogadom – javította ki John. –

Egyelőre csak magát az ajánlatot osztottam meg veletek.

– De végül is jelentkezni fogsz? Hisz mégiscsak vezérőrnagy lehetsz!

Gondolom, az aktakukacoknak most is elég szép fejadag jár, hiába ők hozták a fejünkre ezt az egész mizériát, mielőtt eltakarodtak a kis virginiai bunkereikbe… Talán még fizetés is dukál nekik.

– Ernie, ahogy az imént már mondtam, még nem döntöttem.

– De hát miért ne jelentkeznél? Vezérőrnagy lesz belőled, a behívottak felének nem kell bevonulnia, a másik felüket pedig könnyű szolgálatra magad mellé rendeled. Nekem piszok jó üzletnek hangzik, John, neked és

nekünk egyaránt.

A tömegből hangos, egyetértő morajlás hallatszott.

– Minden szempontot mérlegelnem kell, Ernie, és végtére is ez egy személyes döntés.

– Személyes? Több mint száz családot érint. Szerintem ez messze a te személyes döntésed fölött áll.

Egyszerre Maury Hurt tápászkodott fel, a karja még mindig a nyakába

volt kötve.

– Ernie, ki a fenének képzeled magad, hogy így megmondod, mit

kellene tennie? Ha engem kérdezel, az egész ajánlat bűzlik… Akár

elfogadja, akár nem, a végén John keményen ráfizet majd. Abból ítélve, ahogy belekényszerítették ebbe a helyzetbe, nekem valami azt súgja, nagyon nem kóser ez a kis megállapodás. Azt mondom, szavaznunk kéne:

vagy John döntésétől függetlenül beadjuk a derekunkat, és minden behívott

bevonul, vagy egyöntetű nemet mondunk a teljes sorozásra.

– Könnyen beszélsz, Hurt – vágott vissza Ernie. – A te gyerekeid nincsenek a listán.

A megjegyzés azonnal szenvedélyes vitákat és vádaskodást robbantott

ki. Black tiszteletes és Ed felálltak John mellett, és ordítva próbálták rendre utasítani az egybegyűlteket.

Ed végül felkapta a megafont, és kihirdette, hogy ha azonnal nem marad

csöndben mindenki, a gyűlésnek vége, és ha kell, akár erőnek erejével is kiürítteti a területet. A tömeg végül elcsendesedett, Ed pedig visszaadta a megafont Johnnak.

– Magam sem vagyok túl jó véleménnyel a behívottak számának

megfelezéséről. Fredericks a beszélgetés végén elejtette, hogy a

létszámcsökkentés csak „egyelőre” szól.

– Akkor adja írásba, amit ígér – szólt közbe újból Ernie. – John, ez a döntés azokról szól, akiket a legérzékenyebben érintene a behívás ma, ebben a szent pillanatban. A Horda elleni csatában már elvesztettem egy unokámat; nem fogom tétlenül végignézni, ahogy a többieket is elviszik. A döntésed igenis befolyásolja mindannyiunk sorsát.

– Lejárt a két perced, Ernie – jelentette be nyugodt hangon Black tiszteletes, a karórájára pillantva. – Jöhet a következő kérdés vagy hozzászólás.

– Átruházom az időmet Mr. Franklinre – jelentette be jó hangosan a közvetlenül Ernie mögött álló férfi.

John magában nagyot sóhajtott, majd erőt vett magán, és beletörődve bólintott.

– Szóval, mit mondasz, John? – erősködött tovább Ernie.

– Holnaputánra eldöntöm.

– Miért nem most rögtön? Ötvenhat család már ma éjjel nyugodtabban

aludhatna.

– Hé, Ernie, hátrább az agarakkal! – szólt közbe Lee Robinson, John korábbi szomszédja. A Hordával vívott csatában végül mindkettejük

otthona oda lett. – Az én fiamat is behívták, de átkozott legyek, ha csak azért megpróbálom belehajszolni a döntésbe a szerencsétlent, hogy fele-fele eséllyel megmentsem a gyerekem bőrét. John már így is épp eleget tett a városért. – Bár Lee hivatalosan nem kapott szót, a tömegen helyeslő

pusmogáshullám futott végig. – Emelje fel a kezét, aki kapott behívót, és hajlandó lenne önként bevonulni! – szólította fel az embereket Lee.

Black tiszteletes támogatta a javaslatot.

– Nagyszerű ötlet, Lee. Hányan állnának be a seregbe önként is azok közül, akiket behívtak?

John nem tudta megállni, hogy ne pillantson a Makala mellett álló Elizabethre, aki most is karjában tartotta a kis Bent. A fiúcska félálomban szendergett az anyjához bújva, Elizabeth pedig lassan felemelte a jobb kezét.

Johnt egyszerre mélységes büszkeség és torokszorító gyötrelem fogta el: a szülők jól ismert fájdalma, amikor az emlékeikben apró, ártatlan csemeteként élő gyermekük felnőve egy-egy súlyos vagy épp veszélyes döntés elé kerül.

A tömeg mintha egy emberként fordult volna Elizabeth, John Matherson

lánya felé. Egymás után lendültek fel a karok, egyeseké fürgén, másoké valamivel vonakodóbban. Ernie egyik unokája annak ellenére jelentkezett, hogy ő maga nem is kapott behívót.

A jelenlévők majdnem fele hajlandó volt önként bevonulni a seregbe.

Johnnak elszorult a torka a látványtól. A gyűlés résztvevői szinte kivétel nélkül harcoltak a Horda elleni csatában. Mindegyikük nézett már farkasszemet a halállal, és látta annak legrémisztőbb arcait, azokat is, amelyek csak a csatamezőn mutatkoznak meg. Mindannyian barátokat és családtagokat veszítettek el azon a napon. Az egyik jelentkező egy üres tekintetű, huszon-egynéhány éves fiatal fiú volt; John pontosan emlékezett, hogyan kellett erőnek erejével lefogni és visszatartani a srácot az öngyilkosságtól, amikor a barátnőjét holtan találta egy árokban az

autópálya mellett, a végső összecsapás helyszínén. A fiú képtelen volt túltenni magát az élményen, és azóta is tompa alvajáróként tengette a napjait. Valószínűleg örömmel fogadta a lehetőséget, hogy nemes halállal

fejezze be az életét.

– Ez sehogyan sem fair – mondta halkan John. A megafont kikapcsolta,

így csak azok hallhatták, amit mond, akik egészen közel ültek hozzá. Egy

bólintással jelezte az önkénteseknek, hogy letehetik a kezüket, majd ingatni kezdte a fejét. – Ernie, kaphatnék pár percet? – kérdezte, Ernie pedig nagy meglepetésére megenyhülni látszott. John nem tudta biztosan, hogy azért reagált-e így az aktuális vitapartnere, mert őt is meglepte a tömeg (köztük az egyik fia) válasza. – Ne csináljátok ezt velem – mondta John, továbbra

sem a megafonba. Helyette inkább felállt, hogy mindenki jól láthassa és hallhassa őt. – Nem akarok túl professzorosan fogalmazni, de ne feledjétek, hogy annak idején tanultam és tanítottam is az efféle dolgokat.

A múltban mindannyian közösen hoztuk meg a legnehezebb döntéseket,

még ha időnként egyedül rám vagy a városi tanácsra kellett is bíznotok a

dolgot, a két elveszett lélek, a gyógyszertolvajok halálos ítéletének napjától kezdve. Lee kérdése, hogy ki vállalná önként a szolgálatot, jogos

volt, az ilyen helyzetek azonban mindig a tömegakarat befolyásoló

hatásáról szólnak. A történelem megmutatta, hogy az efféle döntések tízből

kilenc alkalommal manipulálhatók, vagy határozottan rosszul sülnek el…

Páran felteszik a kezüket, mire egyeseknek hirtelen bűntudatuk támad, mások megijednek, hogy gyávának tartják majd őket, megint mások csak a

barátaik példáját követik… Bizony, vannak olyan szituációk, amikor óriási

hiba hagyni, hogy egy csoport az érzelmeitől vezérelve olyan döntésre határozza el magát, amelyet valójában magányosan és hosszas mérlegelés

után lenne csak szabad meghozni.

– Te mit gondolsz erről az egész behívós ügyről? – kérdezte Ernie.

– Magánemberként vagy a város vezetőjeként?

– Ne süketelj! Csak mondd meg, valójában mit gondolsz!

– Katonaember vagyok, a magamfajták pedig haláluk napjáig sosem

vetik le végleg az egyenruhát. Még mindig amerikainak nevezzük

magunkat. Egyesek talán csöpögősnek találják, de ebben a városban ma is

énekeljük a nemzeti himnuszt, és tisztelgünk a zászló előtt. Ennek fényében azt kell mondanom, hogy ha a behívás egy legitim kormányzat legitim parancsa, a nemzeti egység visszaállításának érdekében igenis végre kell hajtanunk.

A tömeg ekkor több csoportra szakadt, egyesek helyeslőn kiabáltak,

míg mások azt hajtogatták, hogy az elmúlt két évben néhány ingyenebéden

kívül szinte semmit sem kaptak a szövetségi kormányzattól, amelynek hivatalnokai egyszer csak a túlélők és a város védőinek közel felét isten tudja, hová vezényelnék. Megint mások azon a hangos véleményen voltak, hogy nem is létezik legitim kormányzat, és hogy a bluemontiak

elmehetnek a pokolba, amiért ezt az egész krízist az ország nyakára hozták.

A gyűlés gyorsan fülsértő káoszba fordult. Egy önkéntes fiatal lány az egyik barátjára támadt, amiért az nem jelentkezett, gyávának és árulónak nevezte, majd összeverekedtek, és többen megpróbálták szétválasztani őket.

John ezt jó ürügynek érezte a találkozó berekesztésére. Lehajolt a megafonért, és felállt, kissé megszédülve a fejébe szálló vértől. Párszor ki-be kapcsolta az eszközt, hogy magára vonja a tömeg figyelmét.

– Egy javaslat mindannyiunknak – jelentette be, mire a verekedéssel elfoglalt sokaság újból feléje fordult. – Ed, megtennél nekem egy

szívességet? Bezárnád a két bunyós bajkeverőt a részegeknek fenntartott szobánkba ma éjjelre, hogy lenyugodjanak egy kicsit? – „A nap” utáni első

évben az iméntihez hasonló hepaj egész egyszerűen elképzelhetetlen lett volna, hiszen a koplalás hónapjai alatt senkinek nem volt energiája a bunyózáshoz. A béke másik oka John drákói intézkedése volt: ugyanis az élelemkiadás napjaira vonatkozóan parancsba adta a pékséggé alakított pizzázóhoz beosztott őröknek, hogy az ételért potenciálisan kialakuló verekedések esetén éles lőszerrel lőjenek a tömegbe. A menü az efféle ételosztásokon általában két szelet kenyér volt polgáronként, a tésztában nagy adag fűrészporral. – Mára legyen elég ennyi – javasolta John. – Órákig vitázhatunk egymással, a helyzeten magán viszont nem

változtathatunk.

– Csatlakozom John Matherson indítványához – jelentette be gyorsan

Black tiszteletes. – Ideje berekeszteni a gyűlést. Egyre korábban kel fel a nap, és holnap mindannyiunknak sok dolga lesz.

John magában elmosolyodott a tiszteletes utolsó mondatán. A

városlakók reggelente már rég nem az ébresztőórák idegtépő csipogására

ébredtek. Télen mindenki korán feküdt, és későn kelt, míg a melegebb hónapokban, különösen a tavaszi vetés időszakában az egész város már a

hajnal első fényeinél talpon volt, hisz a többségre tizenkét vagy még több

órányi kemény fizikai munka várt.

John összenézett Ernie-vel.

– Jó lesz így? – kérdezte tőle.

Ernie látta a gyűlés berekesztését támogató kezeket, majd vonakodva elfogadta, hogy a közösség döntése ezúttal felülbírálta őt. – A

Fredericksszel való újabb találkozásod után szeretnénk igazi jelentést hallani, és megtudni, hogyan döntöttél a kinevezésed ügyében.

– Rendben van.

– Ezekről a bluemontiakról meg a nyavalyás parancsaikról is sokkal többet akarok tudni.

– Ők a kormány! A mi kormányunk! – kiáltotta valaki a tömegből.

– Maximum a te kormányod! – szólt vissza Ernie. – Én nem érem be egy

nyamvadt paranccsal a levelesládámban, ennél sokkal több bizonyítékot akarok látni, mielőtt ölbe tett kézzel végignézem, ahogy a gyerekeinket akaratuk ellenére az isten háta mögé vezénylik.

Ernie megjegyzése majdnem újabb irányíthatatlan vitát robbantott ki, Black tiszteletes azonban zseniális időzítéssel előrelépett, és átvette Johntól a megafont. A karját széttárva rövid áldást mondott, majd a gyűlések szokásos záróakkordjaként belekezdett a Miatyánk ba, amelynek

végeztével a tömeg szétszéledt.

John lassan az Edsel felé sétált, őszintén hálásan, amiért a gyűlést sikerült a tervezettnél hamarabb befejezni. A feje még mindig lüktetett a fájdalomtól.

– John!

– Ernie, bármi legyen az, nem várhat? – sóhajtotta, miközben a válla fölött hátranézett a lassan közeledő Ernie-re.

– Csak még egyetlen dolgot akarok abba a feldagadt fejedbe

beletuszkolni.

Johnnál már majdnem elszakadt a cérna az újabb célzott sértés miatt, amely egy estére tényleg több volt a soknál, amikor észrevette a mosolyt

Ernie arcán.

– A nyamvadt agyrázkódásodra gondoltam, John.

– Aha. Mondd, mit szeretnél! Tényleg nem vagyok valami jól.

– Tedd fel magadnak a kérdést: kik ezek a bluemonti emberek

valójában? Mi ugyan nem szavaztunk rájuk! Annak idején, amikor még magunk választottuk az efféle pojácákat, nemegyszer kiderült, hogy a legtöbbjük a földkerekség legkapzsibb és legostobább alakja. Ha rendesen

végezték volna a munkájukat, most nem lennénk ekkora slamasztikában.

– Senki sem mondta, hogy a képviseleti kormánynak könnyű dolga lesz.

– Pontosan. Sokakat nem is igazán lepett meg, amikor az egész rendszer

összeomlott, mint a kártyavár.

– Például téged sem?

– A fenébe is, John, nem ezt mondtam! A családommal mi legalább

előre láttuk a katasztrófát, és felkészültünk rá. A többiek, téged is beleértve, bíztak a kormányban, és lám, mára ötből négy ember halott a városban. Rosszabb arány, mint a pestis vagy a történelem bármelyik háborúja után.

– A lényeget, Ernie, és igen, tudom, hogy a fejem egyre csak dagad és

dagad…

– Igyekezz minél többet megtudni arról, hogy valójában ki áll a

bluemontiak mögött, és mire megy ki a játék ezzel a milliós katonai mozgósítással. – John bólintott. – Majd beugrom, ha megtudtál valamit.

John figyelmeztetőn felemelte a kezét.

– Ernie, kérlek, ne akarj nyomást gyakorolni rám! Először a városi tanácsnak számolok majd be, aztán később, ha szükséges, tartunk egy újabb nyilvános gyűlést. – Ernie egy pillanatig áthatóan nézett rá, és bólintott. – És Ernie… Legközelebb változtatni fogok a szabályokon.

– Miféle szabályokon?

– Fejenként két perc jár a hozzászólásokra, és kész. Ha több

mondanivalód van, írd le egy papírra, és add oda valakinek. Ezek publikus

gyűlések, nem egyszemélyes színházi monológok.

– Általában te beszélsz a legtöbbet, John. Neked szabad?

– A krízis eleje óta a város élén ragadtam… Te nem igazán ácsingóztál

a melóért, ha jól emlékszem.

Egy pillanatig haragos tekintettel meredtek egymásra, majd mindketten

halványan elmosolyodtak.

– Van vér a pucádban, Matherson – húzott elő egy szivart a zsebéből Ernie, és John felé nyújtotta.

– Ó, az isten szerelmére, ne adj épp most ilyesmit a kezembe! Ha visszaszokom, hamarosan térden csúszva fogok könyörögni a

következőért.

– Épp ezért ajánlom fel – válaszolt Ernie, széles vigyorral az arcán.

John nagy nehezen erőt vett magán, és megrázta a fejét. – Azért tudja, hol

szerezhet, ha akar egyet, vezérőrnagy úr.

– Csak simán John, szóval állítsd le magad! Rendben vagyunk?

– Sok szerencsét holnapra, John!

Ernie kezet nyújtott, majd elsétált. John különösen hálás volt Makalának,

amikor az behuppant a vezetőülésre, Elizabeth pedig hátul helyezkedett el,

karjában a még mindig mélyen alvó Bennel.

– Elizabeth, ha hazaértünk, és lefektetted a kislegényt, beszélnünk kellene.

– Haragszol, mert önként jelentkeztem.

– Üljünk ki a teraszra, és beszéljük meg!

Elizabeth az úton végig szótlan maradt, és hazaérve egyből bement a házba. Nem várta meg azt sem, hogy a szokásos módon beparkoljanak a kocsibeállóra.

– Ugye, tudod, miért csinálta? – kérdezte Makala.

– Igen, mert a lányom, és a többi maszlag. A mindenségit neki, van egy

gyereke, akiről gondoskodnia kell!

Makalával a teraszra sétáltak, és leültek. Csend volt, csupán az éjszaka nyugalmas zajai, békabrekegés és egy bagoly huhogása vette körbe őket.

Amikor a teraszon üldögélt, John általában mindig a kezébe vette

Nyuszkát, most azonban a párkányon hagyta – másféle beszélgetés

következett.

Elizabeth kijött a házból, és leült a kanapéval szemben álló, jó kemény székre. A hold megvilágította az alakját, John pedig nagyot sóhajtott – belülről ebben a pillanatban is az apák számára oly ismerős kettős érzés feszítette. A kislánya gyönyörű fiatal nővé cseperedett. „A nap” előtti időkben a város összes jelenlegi lakója kifejezetten alultápláltnak számított volna: mindenki vékony és inas volt, az emberek vonásai egyre

inkább a polgárháborús dagerrotípiákon szereplő, örökösen komor arccal

figyelő őseikhez hasonlítottak. A nők szinte mind rövidre vágva hordták a

hajukat, esetleg hátul kurta lófarokba fogták. A templomban vagy a zsinagógában azért még így is akadtak, akik igyekeztek kiöltözni, és ügyes

kezek által néhány mérettel szűkebbre igazított ruhákban feszítettek. Ahogy az élelmiszer-ellátás lassan, de biztosan stabilizálódni látszott, az állandó éhezés veszélye egyelőre elmúlt, a két éve elveszített világ viszonyaitól azonban még így is fényévekre voltak.

A terhesség és a Ben első hónapjai alatt átélt nagy aggodalom után Elizabeth a lehetőségekhez mérten valóban kikerekedett kissé, ezért is láthatta meg benne John a gyönyörű fiatal nőt és anyát. Mindamellett élénken emlékezett arra is, amikor Elizabeth négyéves kislány volt, apucinak szólította őt, és állandóan pusziért ostromolta, meg azért, hogy teadélutánt játsszanak a plüssállatkáival. Ha erősen lökte őt a hintán, a lánya túlcsorduló örömmel sikongatott, s azt kiáltozta, hogy így biztosan el fog repülni…

– Tudom, mit mondasz majd, apa – jelentette be Elizabeth.

– Nocsak! Valóban?

Makala lágyan megszorította John kezét: ezzel jelezte neki, hogy fogja

be a száját, és inkább hagyja, hogy a lány beszéljen először.

– Hát jól van, ne fogd vissza magad!

Makala újabb kézszorítása már nyílt rosszallást fejezett ki: nem tetszett

neki a hangnem, amit John megütött. Ahogy a lányát nézte, a férfi percről

percre dühösebbnek érezte magát.

Mégis, mit gondol, mi lesz az egyéves kisfiával?

A halott kishúga mindössze pár méterre pihent tőle a kertben. Ha

Elizabeth most beállna ebbe a rohadt hadseregbe – márpedig John

megérzése azt súgta, hogy ezt tervezi –, sosem térne vissza, ahogy oly sokan vesztek már oda oly sok korábbi háborúban azzal a naiv ígérettel búcsúzva el az otthoniaktól, hogy minden rendben lesz, és fölösleges aggódni.

– Apu, amikor megkérdezték, hogy ki jelentkezne önként, muszáj volt feltennem a kezem.

– Miért?

– Hogy támogassalak, azért. Mit gondolsz, hogy vette volna ki magát, ha a saját lányod nem jelentkezik önként? Azonnal meggyanúsítottak volna

azzal, hogy kivételezel velem, és esélyed se lett volna békésen végigvinni

a gyűlést.

Ez valamelyest váratlanul érte Johnt; bár a fejét lehajtotta, hirtelen mélységes büszkeség öntötte el.

– Köszönöm, angyalkám. De tudnod kell, hogy ezzel kényszerhelyzetbe

hoztad magad.

– Tisztában vagyok vele.

– Ennyi volt az egész? Csak ezért csináltad?

Elizabeth habozni látszott.

– Nem, volt még valami.

John a lánya arcát fürkészte.

– Micsoda?

– Tényleg szeretnék bevonulni.

John őszintén elkerekedett szemmel hajolt előre.

– Na de miért?

– Hiszen te is így tettél.

– Hogy érted ezt?

– Annak idején, amikor végeztél a főiskolán… Önként jelentkeztél a seregbe, és ha anya nem betegszik meg, tábornok lettél volna. Ha te is bevonultál, én miért ne tehetném meg? Mindig azt mondtad, hogy a hadsereg, az orvoslás, a tanítás és a papi hivatás a négy legnemesebb életpálya. Te magad a katonaságot választottad.

– Kicsikém, akkoriban ez máshogy működött… Nem álltunk hadban

senkivel.

– Az igaz, de lefogadom, hogy a haverjaiddal nap mint nap arról

ábrándoztatok, hogyan bizonyítanátok a bátorságotokat, ha valaha kitörne

a háború.

– Pontosan tudod, végül mit csináltam a seregben, Elizabeth. Kevesebb

mint száz órát voltam éles bevetésen, kilométerekkel a tűzvonal mögött, és

dühből egyetlenegyszer sem sütöttem el fegyvert.

– Amiért belül annyit kínzod magad utólag. Ne is tagadd!

– Ez egy teljesen új helyzet, Elizabeth. Egy olyan kormányért kellene harcolnod, amit nem ismersz, és amit nem mi választottunk. Egy olyan háborúba mennél, amiről szinte semmit sem tudunk. Évekbe, talán egy egész emberöltőbe is beletelhet, mire a dolgok visszatérnek a normális kerékvágásba… már ha egyáltalán visszatérnek.

– És én mit mondjak majd, mit tettem érte? – kérdezte Elizabeth.

– Van egy fiad, akiről gondoskodnod kell.

– Szerinted ebbe én nem gondoltam bele? Ezek szerint a teljes

hozzájárulásom mindehhez annyi, hogy teherbe estem, a gyerekem apja meg utána gondolt egyet, és agyonlövette magát a csatatéren. Szuper. Íme,

a hozzájárulásom az emberi civilizációhoz.

– Ben maga a jövő – mondta nyugtató hangon John.

– Igen – kezdte elcsukló hangon Elizabeth. – Te is tudod, hogy teljes szívemből szeretem, de úgy érzem, akkor is be kell vonulnom, hogy méltó legyek az apjához, és tegyek valamit az országért.

„Persze, mert Ben apja akkora hős volt! Egy értelmetlen vérfürdőben veszett oda, és nyilvánvaló volt, hogy ha lett volna választása, a srác az élet mellett döntött volna…” – vetette majdnem oda válaszképpen John.

Elizabethnek pedig – mint a tizennyolc éveseknek a történelem során általában mindig – esze ágában sem volt megkérdőjelezni a helyzet

mélyebb miértjeit… A saját szerepét illetően csordultig volt idealizmussal.

– Dulce et decorum est pro patria mori – sóhajtotta John.

– Ez meg mit jelent? – kérdezte Elizabeth.

John csak a fejét rázta. Szemtől szembe került hát az átokkal, amit minden háborút megjárt apa jól ismert. Önként bevonulni egy dolog – az

más, amikor a hadsereg viszi el a gyermekedet. Ahogy ott ücsörgött, Jennifer sírjától mindössze pár méterre, John hirtelen rádöbbent, hogy mind ez idő alatt csupán bűntudatot próbált kelteni Elizabethben, ami a legkevésbé sem volt tisztességes dolog. Már nem is a lányáról volt szó, hanem őróla, és John egyszerre elszégyellte magát, amiért ezt a stratégiát választotta – bár az adott pillanatban egyszerűen képtelen volt kontrollálni magát.

Nagyon sóhajtva folytatta:

– Nem állhatok az utadba. Csak annyit kérek, adj pár napot, hogy a végére járhassak ennek az egésznek.

– Én pedig arra kérlek, hogy ne próbálj nyomást gyakorolni rám, apa –

mondta nyomatékosan Elizabeth. – Ha ez minden, én lefekszem aludni.

Ben ma az utolsó csepp energiát is kiszívta belőlem, és holnap mennem kell póréhagymát szedni a csapattal.

Ezzel felállt, és puszit adott Makalának, majd az apjának is. Egy pillanatig habozott, majd közelebb hajolt Johnhoz, és olyan erősen ölelte

magához, hogy az majdnem feljajdult a mellkasába nyilalló fájdalomtól.

– Hé, a bordám még mindig nem a régi!

Elizabeth kaján mosollyal válaszolt, amivel mindig le tudta fegyverezni

az apját, majd bement a házba.

– Bár nekem nincs gyerekem – sóhajtotta Makala –, de ha lenne, olyat szeretnék, mint a lányod.

– Már hogyne lenne! Elizabeth anyjaként szeret.

– Tudod jól, mire célzok – súgta Makala, és megköszörülte a torkát. –

Már az első érvével lefegyverzett. Igaza van, és ezt te is tudod… – John kénytelen volt egyetértőn bólintani. – Menjünk aludni, John. Holnap reggel frissnek kell lenned a nagy kalandhoz, aztán este jön az újabb találkozó Fredericksszel.

Makala lassan feltápászkodott, és besétált a házba; hagyta, hogy John nyugodtan végigmehessen az esti rituálé lépésein: Nyuszkával a kezében mindig megállt Jennifer sírja mellett, és jó éjszakát kívánt a kisebbik lányának.

– Piszkosul belevaló egy nővéred van, Jennifer, bár, gondolom, ezzel nem mondtam újat – súgta maga elé John a sötétbe. – Istenem, nem bírnám

elviselni, ha őt is el kellene veszítenem!

NYOLCADIK FEJEZET

739. NAP

A nap épp felkelőben volt a Swannanoa-hasadék mögötti horizonton,

amikor John kiszállt hűséges Edseléből; a levegő hűvös volt, tökéletes szélcsend uralkodott. John nem tudta megállni, hogy ne vigyorodjon el, miközben befogadta az elé táruló, egészen csodás látványt, és elismerően

füttyentett is egyet.

Don Barber második világháborús felderítő repülőgépe, egy öreg

Aeronca L–3B állt előtte, teljes egészében felújítva. „A napot” követő

hónapokban a gépmadár a város mindent látó szeme és pótolhatatlan

segítsége volt. Egyetlen elektromos alkatrésze sem volt, a beindításához egy réges-régi

kézi

üzemanyag-befecskendező

rendszert

kellett

működésbe hozni: egy bátor önkéntes rántotta be a motort a légcsavarnál

fogva. A gépnek nélkülözhetetlen szerepe volt a Horda csapatmozgásainak

szemmel tartásában. Don, a pilóta folyamatosan jelentette a stratégiájukat és a bekerítő hadműveleteik pontos helyét a Swannanoa-hasadék körül, végül azonban John egyértelmű parancsának ellenszegülve megpróbált

alacsonyan szálló légi támogatást adni, csőbombákat dobott le, majd lezuhant a csatatérre. Nem élte túl a becsapódást, a feszített vászonból készült gép pedig azonnal lángra kapott; az egyik szárny tropára ment.

John mindenki mással együtt meg volt győződve róla, hogy a kár

helyrehozhatatlan.

„A napot” és az utána következő hónapok kaotikus viszonyait egyaránt

átvészelő repülőgép valóban igen ritka kincsnek számított, tapasztalt pilótákból azonban egyelőre nem mutatkozott hiány a városban, és mint a

pilóták általában, ők is csak akkor éltek igazán, ha rendszeresen

repülhettek. Billy Tyndall és bizonyos szempontból Maury Hurt – a

második világháborús dzsip tulaja – is ilyen pilóta volt, aki, noha repülési képzettséggel nem, háborús felszerelésekkel és műszaki hozzáértéssel

annál inkább rendelkezett. A csapathoz később Danny Mullen, a vietnami háborús repülőkre specializálódott gépész is csatlakozott, aki annak idején B–52-esek javításával foglalkozott, és azt állította, hogy ha az ember már dolgozott egy repülőn, akkor bármilyen típusba könnyedén beletanul.

Don lezuhant gépének roncsát egy elhagyott raktárépületbe szállították,

az Ingrams’ piac mellé. Apránként sikerült összeszedniük a szükséges szerszámokat

és

vászonanyagot,

sőt

még

lucfenyőből

készült

merevítőléceket is találtak az öreg Quinten garázsában, aki épp egy saját építésű repülőgépen dolgozott, mielőtt „a nap” után pár héttel elvitte a szívroham.

Két évvel és néhány ezer munkaórával később a helyreállított madárka

készen állt a tesztrepülésre. A csapat színválasztása a Maury műhelyéből beszerzett katonai zöldre esett, kiegészítve a D-napon repülő gépeken látható fekete és fehér csíkokkal. A gépet a felszállópályának is tökéletes sztrádához vontatták, bár a tesztrepülést magát pár napig – egy kellően tiszta és szélcsendes hajnal virradtáig – még halogatniuk kellett.

John komolyan aggódott, hogy a repülő javítási munkálatainak Black

Mountainon kívül is gyorsan híre megy majd, ezért képességeihez mérten

igyekezett mindenkit a lehető legteljesebb titoktartásra esketni az „egyes számú hangárban” zajló projekttel kapcsolatban. A munka nyilvánvalóan Dale figyelmét is elkerülte a városban tett látogatásakor, John pedig különösen elégedett volt, amiért a hangár dolgozói a jelek szerint tartották magukat az ígéretükhöz.

A kész repülő ünnepélyes kivontatásával a titkos projekt immár

publikussá vált. A tesztnap időpontja futótűzként terjedt a városban, néhány százan meg is jelentek, hogy a saját szemükkel láthassák a tesztüzemet: mind buzgón imádkoztak a vállalkozás sikeréért.

A rég várt pillanatért oly keményen dolgozó csapat tagjai szűk körben álldogáltak, és halkan a teszt következő lépéseiről vitatkoztak. Danny, Maury és még páran a repülési tapasztalattal rendelkezők közül azt javasolták, hogy Billy csak másodpercekre emelkedjen el a talajtól, alacsonyan repüljön néhány métert, majd óvatosan szálljon le – ezt a technikát „varjúszökkenésnek” nevezték.

– Az FAA{26} mindig is ezt ismerte el szabályosnak – indokolta valaki.

Billy nagyot sóhajtott.

– Az FAA ma már nem létezik.

Egy időben bizony a legtöbb pilóta halk mormogásba kezdett, ha valaki

szóba hozta az FAA-t, jelenleg azonban nem akadt olyan hivatalos repülési

felügyelő, aki ellenőrizhette volna a csapat munkáját, sem olyan profi pilóta, aki nyugodt szívvel vállalta volna az első tesztrepülés kockázatát. A helyzet megintcsak a régi időket idézte, amikor a felhők közé vágyók egy-egy régi magazinban talált tervrajz alapján próbáltak repülőgépet eszkábálni maguknak a házuk pajtájában, nyílt terepre vontatták, majd egy

rövid ima elmormolása után fel is szálltak vele.

– Ide figyeljetek! Vagy repül, vagy nem… Csak egyetlen módon tudjuk

kideríteni.

A csapat által alkotott kör összeszűkült Billy körül, Danny pedig végül

kezet nyújtott neki, és vállon veregette.

– Rendben van, de ha kitöröd a nyakad, marha mérges leszek, legfőképp

azért, mert újra tönkretetted a gépet!

John tisztában volt vele, hogy fölösleges lenne beleütnie az orrát ebbe a

vitába. Saját katonai tapasztalataiból tudta, mekkora szidásra számíthat egy ezredes egy őrmestertől, ha botor módon félbeszakítja egy pilóta és a vele

dolgozó földi személyzet megbeszélését egy fontos küldetés előtt.

Billy felesége a legkevésbé sem támogatta a vállalkozást; felszállás előtt

odaszaladt a férjéhez, és szorosan megölelte. Billy végül elszakadt tőle, és bemászott a szűk pilótaülésbe. A nő Johnra vetett tekintetének üzenete félreérthetetlen volt: ha bármi balul sül el, személyesen őt teszi érte felelőssé.

Danny előrelépett, és egy kiáltással jelezte Billynek, hogy kapcsolja ki a

gyújtómágneseket, majd vagy egy tucatszor megforgatta a légcsavart,

hogy az olajat eloszlassa a hengerekben, és egymás után háromszor

befecskendezést kért.

Danny újból végigszaladt az ellenőrizendő műszerek listáján, míg Billy

a csűrőlapot, az oldalkormány és a magassági kormány szabad mozgását,

valamint a kézi befecskendező zárását csekkolta.

– Mágnesek rendben, gyújtás, légcsavar szabad!

Danny a jobb kezével nagyot lökött a propelleren, majd oldalazva

hátrálni kezdett – a motor az első próbálkozásra beindult. Felhangzottak az el nem égett üzemanyag berobbanásának apró pukkanásai, és a kipufogó fekete füstöt kezdett eregetni. A gép majdnem lefulladt, ezért Billy állított kicsit a gázkaron. Újabb pukkanásokat hallottak, majd a motor lassan stabilizálódni látszott, és beállt az egyenletesen zúgó alapjáratra. A nézők hangosan ujjongani kezdtek, és John is egyre izgatottabbá vált: íme, egy újabb kapocs, amely összeköti őket „a nap” előtti világgal, egy újabb alapvető technológia, amely visszatér az életükbe.

Danny ekkorra már megkerülte a repülőt, és a jobb oldali ajtó mellett, félig a gépbe hajolva állt. A motor zúgását túlharsogva mondott valamit Billynek, olajnyomást, hőmérsékletet és gyújtómágneseket ellenőrzött, miközben egyszer-egyszer megint hangos pukkanás hallatszott a motor

felől. Danny végül becsukta a pilótafülke ajtaját, lehajolt, kihúzta a keréktámasztó éket, majd hátralépett.

Billy végignézett a tömegen; az arcán kisfiús, boldog vigyor terült szét.

Újabban erős bajszot és körszakállt növesztett, amitől egyre jobban emlékeztetett az első világháborús pilótákra. Felemelte a kezét, és tisztelgett – a jelen lévő veteránok, Dan, John és Maury mind viszonozták

a gesztust.

Billy felpörgette a motort; újabb pukkanások visszhangoztak, és sötét füst szállt fel a kipufogóból. A repülő szinte remegni látszott, mintha már alig várná, hogy végre elszakadhasson a földtől. Billy kinézett Dannyre a

pilótaülésből, és először két, majd egy ujját tartotta fel.

– A fordulatszám kétezer-száz – jelentette be Maury. – Szívem szerint megtoldanám még egy százassal, de végül is mindegy. Több kilométernyi

felszállópálya van előtte.

Billy felengedte a fékeket, mire a repülő hevesen meglódult, mintha hús-vér madárként visszavágyna oda, ahová valójában tartozik; mintha üzenni akarna, hogy az ostoba emberiség immár túl régóta tartja

kegyetlenül földhöz láncolva a repülők nemes fajtáját.

Danny a végletekig feszült volt.

– Úgy húsz-huszonöt csomónál járhat… – A motor ismét pukkant

néhányat, Danny mindegyik alkalommal grimaszolt, és mostanra már

szinte megállás nélkül szentségelt. A gép farka egyszerre felemelkedett, a

repülő maga pedig néhány méterrel elsodródott az autópálya két sávját elválasztó vonaltól. – Használd azokat a pedálokat, a mindenségit! – morogta maga elé Danny. A repülő ebben a pillanatban kecsesen

elemelkedett az aszfalttól, és nagyjából kétméteres magasságban siklott tovább, méghozzá egyre gyorsabban, most, hogy az úttól immár teljesen eltávolodott. A tömeg Danny és Maury vállát veregetve, lelkesen ünnepelt.

Danny futva próbálta tartani a lépést Billyvel, s közben hangosan kiabált,

hogy hátrébb terelje a sok embert. Billy finom mozdulattal maga felé húzta a kormányt, egyenes vonalban emelkedni kezdett, és egyre messzebb

került az autópályán összegyűlt csapattól, majd szinte beleolvadt a láthatárba. Aztán hirtelen az előbbinél is meredekebben kezdett emelkedni,

s közben lassan fordult is, közel harmincfokos bedöntéssel, sőt, apránként meg is haladta azt. Danny lélegzete csaknem elállt a rémülettől. – A fenébe is! – ordította. – Ésszel! – Billy folytatta a fordulót, és egy pillanatra nyoma veszett a fák mögött, az autópálya északi kanyarjában. Az egybegyűltek elcsendesedtek, majd újabb velőtrázó üdvrivalgásban törtek ki, amikor a gép végre feltűnt a horizonton, legalább harmincméteres magasságban. Egyenesen feléjük tartott. Amikor az úton ünneplőktől úgy százméteres távolságba ért, Billy előretolta a botkormányt, ereszkedni kezdett, és kábé három méterrel a fejük fölött zúgott el, újabb vad éljenzéshullámot indítva el. – Az ostoba állatja! Annak idején egy ilyen húzásért elvették volna a repülési engedélyét! – dühöngött Danny, de senki sem figyelt rá; a pillanat még Johnt is magával ragadta. A mutatvány után

Billy ismét emelkedni kezdett, és pár pillanatra többek arcára is

odafagyasztotta a mosolyt, ahogy a géppel egyre magasabbra és

magasabbra ért, miközben maximumra járatta a motort. – Átesés, a

mindenit neki, ne most kezdd ezt megint, Billy! – súgta maga elé feszülten

Danny. A repülő egy pillanatig orral felfelé szinte egy helyben lebegett, negyvenöt foknál is meredekebb szögben, majd zuhanni kezdett az egyik szárny felé dőlve. Aztán Billy levette a gázt alapjáratra, s a gép helyzete újra stabilizálódott. – Megtisztítani az utat! – kiabált Danny. – Le akar szállni! Mindenki tűnjön el az útról! – Danny még maga elé motyogott néhány, mások által nem is hallható instrukciót, miközben a repülő

továbbereszkedett, és nagyjából két méterrel siklott el John, Maury meg az

ő feje fölött. – Túl magas, túl magas! – nyögte Danny. – Hagyd siklani, hagyd még…! Ne tedd még le! – A gép továbbra is pár méterrel magasabban szállt a kelleténél, majd lehuppant, és egyből vissza is pattant az aszfaltról a kerekek fájdalmas nyikorgásainak közepette. Újból pár méterrel felemelkedett. – Ne erőltesd! – ordított Danny. – Hagyd csak siklani!

Orrával kicsit magasan, de a gép végre mégis vízszintbe került, és egy

nagyjából százméteres szakaszon tovább csökkent a repülési magassága.

Két apró, fehér füstfelhő szállt fel a kerekek alól, a gép maga kissé balra húzott, aztán egyenesbe fordult az úton, és megállt.

Billy egy erőteljes kormánymozdulattal megfordította a madarat, és

visszagurult vele pár száz métert, egészen a várakozó tömegig, majd végleg leállította a motort. Billy kinyitotta a pilótafülke ajtaját, s az egy-egy küldetés után sikeresen landoló pilótákat idézően feszített ott, egy nagyra nőtt kisgyerek vigyorával az arcán.

– A mindenségit neki! – kiáltotta egyszerre Maury és Danny, majd

mindketten szidalmakat zúdítottak Billy fejére, sorolván a hibákat a felszállástól kezdve a nagy bedöntésű fordulón és az átesésen át az aszfalton pattogós leszállásig. Billy nyugodt tekintettel várta, hogy a mondandójuk végére érjenek.

– Repül a kicsike, de még milyen szépen! – foglalta össze végül, mielőtt

részletezni kezdte volna a kalandjait. Felvetette, hogy a gép az újonnan felszerelt csereszárny miatt kissé balra húz, és felhívta a csapat figyelmét a jobb oldali szárny alatt nem megfelelően rögzített fedőanyagra, majd hozzátette, hogy kétezer-kétszázas fordulatszámra még egyenes vonalú

repülés közben sem tudta felpörgetni a motort. A félresikerült landolásért

viszont őszintén elnézést kért, és azzal magyarázta, hogy több mint két éve nem repült.

– Íme, az új légierőnk – nyugtázta a szavait John egy mosollyal, és Black tiszteletesre nézett. – Ideje hazamennem, hogy utánajárjak, mi a fene is folyik Asheville-ben.

– A vacsora kiváló volt, köszönöm – tette a szalvétáját illedelmesen az asztalra Makala, majd hátrébb tolta a székét.

A nap túlnyomó részében Johnt csaknem szétfeszítette a lelkesedés a sikeres tesztrepülés miatt, és végig próbált minél kevesebbet gondolni a Fredericksszel este esedékes találkozóra. Az illem mindennek ellenére azt diktálta, hogy indulás előtt vegyen egy gyors fürdőt a hideg patakban. Jen

– még mindig a ház igazi úrnője – egy elegáns kék ing mellett jó előre kikészítette neki az egyetlen vállalható nadrágját, a mellényre azonban John már határozottan nemet mondott: Fredericksnek talán jól áll, neki viszont semmiképp. Makala óvatosan megborotválta, közben rosszallóan

tudatva vele, hogy a begyulladt foga körül már láthatóan feldagadt az arca.

Makala a fogorvosnál esedékes újabb látogatásra is emlékeztette most, hogy az agyrázkódás utóhatásai lassan elmúltak.

A kiöltözés rituáléja Johnt sokkal inkább egy randevú előtti

készülődésre emlékeztette, nem pedig egy, a jövőjüket alapjaiban

meghatározó megbeszélésre. Az ilyenkor megszokott módon Makala

vezetett, John pedig az anyósülésen őrködött, ezúttal egy .12-es kaliberű

sörétes puskával az ölében. Végül megérkeztek Asheville-be – John

ragaszkodott hozzá, hogy ez alkalommal kettesben tegyék meg az utat; nem érezte volna helyénvalónak, hogy a testőrei végig kint várjanak rá az épület előtt.

Dale hálás bólintással köszönte meg Makala vacsorára vonatkozó

dicséretét.

– A hosszú lejáratú tartós élelem, amit még „a nap” előtt forgalmaztak,

egészen jó tud lenni – mondta. – Hála az égnek, hogy a FEMA{27} még a teljes összeomlás előtt felvásárolt nagyjából egymilliárdnyi fejadagot. A tejfölös, hagymás és gombás marhahús majdnem olyan jó, amilyenre emlékszem, az eperről már nem is beszélve. Csak egy kis víz kell hozzájuk, és készen is vannak.

– Mit meg nem adtunk volna csupán pár ezer ilyen fejadagért „a nap”

után – jegyezte meg halkan Makala, és Johnra pillantott.

John megpróbálta leolvasni Dale arcáról, hogy vajon tudatosult-e benne

Makala alig-alig leplezett szemrehányása.

– Honnan sikerült ennyi élelmet szereznie? – tette fel a kérdést a nő.

– Egyszerűen igényeltem kétszázötvenezer fejadagot. Épp most

érkeznek be a szállítmányok.

– Ó! Honnan? – folytatta a kérdezősködést Makala.

Dale elmosolyodott.

– Bárcsak megoszthatnám önnel, Makala, de sajnos egyelőre ez még

bizalmas információnak számít. – Dale felállt a bíróság étkezőjéből nyíló

privát szobában megterített asztaltól, és kedélyes mozdulattal az ajtó felé invitálta őket. – Menjünk át az irodámba; ott háborítatlanul beszélhetünk a hivatalos ügyeinkről.

– Én a tanácskozás helyett inkább sétálnék egyet a városban – jelentette

be Makala.

– Megengedi, hogy egy emberem elkísérje? – ajánlotta fel Dale. –

Asheville biztonságos városnak számít, de sötétedés után néha még mindig

akadnak problémáink. Ha meglátják ebben a csodás ruhában, nem

garantálhatom a biztonságát, ráadásul valamivel jobban tápláltnak is tűnik, mint az átlag helyi lakosság.

„Valamivel jobban tápláltnak tűnik…” – John nem tudta eldönteni, hogy Dale vajon leplezett sértésnek szánta-e a megjegyzést. Az Asheville-t a hadsereg bevonulása előtt irányító fejesek, na, ők tényleg „jobban tápláltak” voltak mindenki másnál. Amikor a hadsereg parancsnoka

vizsgálatot indított a városvezetés sötét ügyei miatt „a nap” utáni időszakban, sokan közülük azonnal elmenekültek jól megrakott járművekkel, ki tudja, pontosan hová. Az itteniek azt pletykálták, hogy a szökevények a dél-karolinai határ menti hegyvidéken szemben találták magukat egy ottani fosztogatóközösséggel… Bármi lett is a sorsuk,

látszólag senki sem hullajtott értük könnyeket.

– Tudok vigyázni magamra – mondta Makala, és előhúzott a táskájából

egy belső kakasos .38-as revolvert.

Dale meglepetten bámult a fegyverre, majd sóhajtott.

– Elnézését kérem, de emlékeztetnem kell, hogy a jövőben az épületbe történő belépéskor minden fegyvert szíveskedjen leadni a bejáratnál. Mi itt épp a szabályok újbóli megalkotásán és betartatásán dolgozunk, Mrs.

Matherson.

– Ó, hát persze! Elnézést! Teljesen kiment a fejemből, hogy nálam van.

– Makala minden további kommentár nélkül kisuhant az ajtón az épület főkapuja felé.

John csak mosolygott magában.

– Felettébb izgalmas egy nő, John. Gondolom, az elragadó báj mellett van keményebb oldala is.

– Olyan mindenkinek van, aki máig életben maradt – válaszolt még

mindig mosolyogva John.

A két férfi szótlanul vonult át a plafonról lógó villanykörtével

homályosan megvilágított előcsarnokon át Dale irodája felé. Amint

mindketten beléptek, Dale becsukta az ajtót, és felkapcsolta a halványan pislogó égőket a fejük fölött – a gesztus kissé sokkolta is Johnt. „A nap”

után ugyanis hosszú ideig az volt az emberek legelső mozdulata, ha bementek egy sötét szobába, hogy keresgélni kezdték a falon a

villanykapcsolót. Akkor pár pillanatig értetlenül álltak a jelenség előtt, majd előszedték az értékes gyufásdobozt a petróleumlámpához, feltéve, hogy még volt mit tölteni bele… Ha már nem volt, kénytelenek voltak elfogadni a sötétséget. A villany nemtörődöm felkattintásának valósága ezek után megdöbbentően hatott.

– Alacsony szinten éjjel is járatjuk a generátort, hogy ellássuk árammal

a kommunikációs eszközeinket, a villanykörték pedig csak pár wattosak.

Tudom, hogy ez olyan luxusnak tűnik, amihez jelenleg nincs hozzászokva.

Az este következő mozzanata a villanykapcsoló után végleg kibillentette

Johnt az egyensúlyából. Dale leült az íróasztalához, és a háta mögötti szekrényből egy üveg valódi, háború előtti skót whiskyt bányászott elő.

Kérdés nélkül két poharat tett az asztalra, majd pár cent italt töltött mindkettőbe, s az egyiket átnyújtotta Johnnak.

– A megújuló Amerikai Egyesült Államokra! – mondta Dale,

ünnepélyesen megemelve a poharát, John pedig önkéntelenül is követte a

példáját. Hirtelen a hivatalos tiszti vacsorák régi hagyományai jutottak eszébe, amelyeken mindig elhangzott egy-egy, a köztársaságra, az elnökre vagy az éppen jelen lévő díszvendég személyére vonatkozó köszöntő.

John belekortyolt a scotchba, és élvezettel sóhajtott fel. „A nap” óta nem kortyolt valódi, tizenkét éves skót whiskyt. Dale hátradőlt a székében, meglazította a nyakkendőjét, a lábát pedig feltette az asztalra. – A helyiek, azt hiszem, azt mondanák a jelen helyzetre, hogy ne kerülgessük tovább a

forró kását… Ideje komolyra fordítani a szót.

– Hová valósi, Dale?

– Massachusettsbe. Miért?

– Soha életemben nem hallottam errefelé ezt a kifejezést senkitől, ha azt

akarták mondani, hogy vágjunk bele a dologba.

Dale még mindig mosolyogva bólintott.

– Köszönöm, hogy felhívta rá a figyelmemet. Jól tudom, hogy vannak,

akik kívülállónak tartanak, és egy távoli szervezet küldötteként tekintenek rám. Itt, Asheville-ben is sokan morognak, hogy a régió vezetésével egy helybelit kellett volna megbízni… A közvetlenül előttem szolgálatot teljesítő katonai parancsnok jelentésével azért remélem, egyetért: ő azt állította, hogy az itteni megyei tisztségviselők közül jó néhányan alkalmatlanok voltak a feladatukra, mások meg nyíltan korrupciós

ügyekbe keveredtek, és saját magukról igyekeztek elsőnek gondoskodni, magasról tojva a magáéhoz hasonló isten háta mögötti közösségekre.

– Az olyanokra gondol, mint Black Mountain, Waynesville, Brevard és

Canton? Vagy ötven további várost felsorolhatok, ha akarja.

– Igen, a maga városához hasonló helyekre gondolok.

– Ezzel egyetértek, igen. Látom, hogy valóban olvasta a jelentéseket; én

magam is írtam párat a hadseregnek. Asheville vezetésének „a nap” után elegendő élelmiszere maradt a város eltartására, mi viszont tökéletesen magunkra maradtunk. Még azt a keveset is megpróbálták tőlünk elvenni, amit sikerült összekuporgatnunk, aztán amikor a gyilkolászós bandák

megjelentek a színen, és kezdetét vette az igazi káosz, a vezetők elzárták magukat a külvilágtól, eltorlaszolták a városba vezető utat, és csak magukra gondoltak segítségnyújtás helyett. Szóval, igen, meg tudom

érteni, hogy egyesek valódi vérfrissítést szerettek volna.

– Remek, örülök, hogy így látja a dolgot. Köszönöm! – Dale kezet nyújtott Johnnak, aki meg is rázta a baráti jobbot. Fredericks újabb italt ajánlott, John azonban visszautasította. Bármilyen fába vágja is a fejszéjét a következő beszélgetéssel, öt cent pia bőven elég volt, ráadásul az első

adag fele még ott hullámzott a pohárban.

– John, a szövetségi kormány azért küldött ide, hogy helyreállítsam a régió stabilitását. Ez Észak-Karolina teljes nyugati részét jelenti, egészen a 77-es autópályáig.

– Vagyis Charlotte is a maga hatáskörébe tartozik?

– Tulajdonképpen igen, de Charlotte még mindig senki földjének

számít. A túlélők törvényen kívüliek, és amint bebiztosítjuk magunkat itt, Asheville-ben, teszük majd náluk egy látogatást, hogy újra rendet teremtsünk.

– Ki az a „mi”?

– Ez még a távoli jövő zenéje. Jelenleg épp elég bajom van a

határvidéki fosztogatókkal, akik a múlt héten foglyul ejtették. John, őszinte leszek magával… A városa a túlélés és az újjáépítés mintapéldája lehetne,

és ezt most nem csak azért mondom, hogy a kedvében járjak. A bluemonti

kormányzat részben épp ezért figyelt fel a javaslatomra, hogy hívjuk vissza magát a szövetségi szintű szolgálatba vezérőrnagyként. Ezt azóta már nyíltan támogatják. John, az országának, a mi országunknak most minden tehetségre szüksége van az újjáépítéshez. Magának megvannak az

adminisztratív képességei, épp ezért várom kíváncsian a döntését. – Dale rövid szünetet tartott, ám továbbra sem hagyta abba a mosolygást. – Hallottam a tegnapi gyűlésről a katonai behívókkal kapcsolatban… Úgy tudom, elég viharos volt a hangulat.

– Erről meg honnan tud?

– Az emberek beszélnek, országunk hívószava a Nemzeti Felmentő

Hadseregbe pedig jelenleg igencsak népszerű témának számít.

Dale újabb adag whiskyt kínált, John azonban ismét visszautasította, és a

poharát felemelve mutatta, hogy egyelőre az első adagot sem itta ki. Dale

még pár centet töltött magának, majd visszatette az üveget a szekrénybe.

– „A nap” óta nem láttam ilyen üveget – árulta el John. – Az

italdiszkontot negyvennyolc órán belül teljesen kisöpörték, akiknek volt piájuk, azok azóta is marha nagy csöndben lapítanak, és nemigen

reklámozzák a dolgot. Maga honnan szerezte a whiskyt? – dobta fel lazán

a kérdést John.

– Ó, a pilótától vettem, aki az adminisztációs csapattal együtt engem is

felhozott a keleti partról.

– Vagyis a partvonal mentén már újra hozzá lehet jutni ilyesmikhez?

– Sokkal inkább, mint itt. Ahogy maga is nyilván tudja, Angliát nem érte

el az EMP-hullám. Mára valamelyest a kereskedelem is beindult, és, istennek hála, pár hónappal ezelőtt jó néhány valódi skót whiskyvel megrakott láda is befutott Charlestonba.

– Mi másuk van még?

– Charleston egy részében van rendes áramszolgáltatás, a Patriots

Pointnál horgonyzó anyahajó szolgáltatja. John, azon a hajón az ember úgy érezheti, mintha az egész katasztrófa meg sem történt volna. A számítógépek működnek, meleg vízzel lehet zuhanyozni, valódi főtt ételt adnak, nem pedig csak a túlélési fejadagokat… – A Johnból áradó

feszültséget megérezve Dale rövidre zárta a mondatot.

– Na és mi a helyzet a kórházakkal? Inzulinjuk van? – kérdezte John. –

Vagy már elfogyott?

Dale habozott egy pillanatig, nem értette meg rögtön a célzást, majd szomorú arccal bólintott.

– Sajnálom, John, olvastam erről az aktájában. A válasz: nem, a támadás

utáni első hónapokban ott is ugyanolyan pokoli volt a helyzet, mint maguknál, a nyári hőséggel együtt még talán rosszabb is volt, egészen a hadsereg hazaérkeztéig.

– Az aktámban olvasta…

– Úgy van. A háború kitörése óta most már két év eltelt, bizonyos rendszereket pedig lassan sikerül újra beüzemelni. Bluemontban tároltak néhány biztonsági adatbázist… Ne feledje, Bluemont mindig is az egyik visszavonulási pont volt egy potenciális, Washingtont és a kontinentális Amerikát érő támadás esetén! Mikor felvetettem a nevét, azt mondták, a pentagonbeli munkája idején készült aktája még érintetlen, ott említették, hogy van egy cukorbeteg kislánya. A fenébe is, John…! Ha a támadás után egyből Bluemontba menekítették volna magukat, és nem ragadnak itt, talán

minden máshogy alakult volna.

– Ezt most azonnal felejtsük el, Dale! – válaszolt John. Minden

alkalommal, amikor Jennifer halálára terelődött a szó egy beszélgetésben,

úgy érezte, mintha valami eltörne benne. – Én itt voltam, és Jennifer is itt volt, nem pedig Bluemontban. Az inzulin elfogyott, és ő meghalt. Ez a vége. – John fagyos tekintettel meredt a lehajtott fejű Dale-re.

– Sajnálom, hogy szóba hoztam.

John pár percig csendben ült a székében. Jennifer emléke volt a

leggyengébb pontja, Dale-nek pedig sikerült rövid úton rátapintania.

Persze sokszor belegondolt már, mi mindent tehetett volna másképp – az egyik legrémisztőbb fantáziálása az volt, hogy a támadás napján mindenki mást megelőzve meg kellett volna szereznie a helyi gyógyszertár teljes inzulinkészletét a mindössze öt ampulla helyett, amit a patikus egy teljes nappal később felajánlott neki. Vajon valóban képes lett volna ilyesmire?

Jól tudta, hogy a saját mélységes fájdalmától függetlenül ezzel áthágott volna egy erkölcsi szabályt. Másokat halálra ítélni azért, hogy a saját gyermekét megmentse, ez valami olyasmi volt, amivel később képtelen lett volna együtt élni.

– Talán inkább a felajánlott kinevezésről kellene beszélnünk, és arról, hogy ez pontosan milyen hatással is lenne a városomra… – terelte vissza a szót John a megbeszélés eredeti tárgyára.

Dale felkapta a fejét; láthatóan bánta a Jenniferre tett célzást.

– Ne haragudjon, John, hogy eszébe juttattam ezt a fájdalmas emléket!

Néha nagyon ügyetlen tudok lenni.

– Semmi baj – felelte John. Pár másodpercnyi kényelmetlen csend

következett, amit végül John tört meg: – Úgy emlékszem, azt kérdeztem, hol volt, amikor kitört a háború.

– Aznap egy jó pár terepszemléből álló körút egyik állomásán voltam egy kormányügynökség megbízásából, szerencsére épp nem messze

Bluemonttól.

– Melyik kormányügynökség?

– A Fehér Ház – mondta további magyarázat nélkül Dale.

– Ó! – Újabb kínos másodpercek következtek; mintha mindketten

elkeseredetten próbálták volna továbbszőni a beszélgetést, bár Dale

egyelőre láthatóan nem kívánta kierőszakolni Johnból a kormányzati

kinevezésével kapcsolatos döntést.

– Igaz, hogy az elnöki különgép lezuhant, mert nem volt megfelelően felszerelve az EMP-hullám elhárításához? – törte meg végül a csendet John.

– Valahogy úgy.

– Nagy kár.

Dale átható tekintettel fürkészte pár pillanatig, John azonban pislogás nélkül állta a tekintetét. A hangjából nem csengett ki megdöbbenés a tragikus hír hallatán; a válasza tökéletesen kimért volt. Míg a nemzet annak idején az aktuális hírességek minden egyes lépését árgus szemekkel figyelte – amely kategóriába az elnök vitathatatlanul beletartozott –, mostanság az emberek távolságtartással és hűvös érdektelenséggel

fogadták az efféle híreket. „A nap” óta eltelt időben ugyanis olyan szörnyűségeket tapasztalhattak meg, amelyek az elektromos hálózat

összeomlása előtt teljességgel elképzelhetetlenek voltak. Ez vezetett el oda, hogy a közvetlen környezetükön kívül zajló események már abszolút nem

ébresztettek bennük együttérzést.

Mikor egy város lakosságának fele, kétharmada vagy még nagyobb

része meghal – a nyugati világ történetében a tizennegyedik századi pestisjárvány óta nem látott arányban –, a túlélők érthető módon saját magukra és a családtagjaik életben tartására összepontosítanak, s beszűkült mindennapjaikon kívül a világ megszűnik létezni számukra.

– Na és az új elnök? – vetette fel végül John. – Ön szerint kellően rátermett?

– Alkotmányos utódlás történt. A legmagasabb rangú túlélő az

egészségügyi és humán szolgáltatási miniszter volt, de ezt már úgyis tudja.

Az alelnök a belbiztonsági miniszer lett.

– Idén választási év van. Mi fog történni?

– Ez nagyon jó kérdés, John. Először is, népszámlálást kell tartani.

Hogy ragaszkodunk-e az alkotmányban foglaltakhoz, és új elektori

kollégiumot hozunk létre, vagy beérjük az egyszerű nemzeti

népszavazással, az csak ezután dől majd el.

– Elektori kollégium – vágta rá egyből John. – Az alkotmánynak, az ország kőkemény alapjának és egyben a személyes iránytűmnek is

érintetlenül kell maradnia. Nem szolgálok olyan kormányt, amely

hatályon kívül helyezi. Igen, tudom, hogy be kellett vezetnünk a

statáriumot, de, hála istennek, azok az idők lassan múlóban vannak, a jó néhány régióban máig tomboló krízishelyzettől függetlenül. Ha kihúzzuk a saját lábunk alól az alkotmány szikláját, futóhomokon találjuk majd magunkat, amely mindannyiunkat magával ránt a sötétségbe.

– Könnyen beszél, John, de gondoljon csak bele a nehézségekbe, és tegye fel magának újra a kérdést: miért is van szüksége a kormánynak a szolgálataira? Előállhatok pár unalmas számadattal?

– Csak rajta!

– Egy évvel a támadás után Bluemontban elemzéseket végeztünk, és besorolási szempontrendszert dolgoztunk ki az egyes államok helyzetének értékelésére.

– Besorolási szempontok?

– Egytől ötig terjedő skálán értékeltük a különböző államokat. Az egyes

az adott szempontok alapján stabil régiókat jelentette, az ötös pedig a jelenleg ellenséges vagy magát semlegesnek valló, humanitárius segítségnyújtásra hivatkozó hadsereg megszállása alatt álló államokra vonatkozott, illetve azokra, amelyek területén máig törvénytelenség és anarchia uralkodik. Ez utóbbi kategóriára még mindig Florida a

legsúlyosabb példa.

– No és az eredmények?

– Az általunk egyes szintként definiált besorolást egyetlen állam sem érte el, még a szövetségi joggal összhangban működő helyi és állami kormányzattal rendelkező államok közül sem.

– Összhangban a szövetségi joggal? – kérdezősködött tovább John,

egyre óvatosabban.

– Ugyan már, John! Emlékszik a tizenharmadik alkotmánymódosításra,

{28} igaz? Arról viszont, gondolom, nem hallott, hogy egyes régiókban újjáéledt a rabszolgatartás… Például a városban, amit annak idején Charlotte-ként ismertünk. – Johnt nem lepte meg túlságosan a hír, úgyhogy

csak szomorúan bólintott. – Összesen tizenkét állam tart az ötös szinten.

Van néhány egyes szintű zóna, de egybefüggően egyes szintű, a támadás előtti viszonyokat idéző állam egyelőre nincs az országban. Büszke

vagyok, hogy egy nagyjából százhatvan kilométeres sugarú körben

Bluemontot egyes szintű terület veszi körül, összesen négy állam, Nyugat—

Virginia, Maryland, Virginia és Pennsylvania érintésével. Mára a

Baltimore és Ohio közti ősrégi vasútvonal néhány száz kilométeres

szakasza is használható. A helyiek vagy fél tucat vén gőzmozdonyt szedtek

elő a múzeumokból, és pofoztak ki újra, ha már úgyis ott árválkodtak egy

szénbányászati régió kellős közepén.

Hol van most a néhány évvel ezelőtti nagy szénellenes lobbi? – tette fel magában a kérdést John, de úgy döntött, jobb, ha ezzel nem terheli pluszban a beszélgetést.

– Visszakanyarodva a választási évvel kapcsolatos eredeti kérdéséhez: azt hiszem, ön is láthatja, hogy az alkotmány előírásainak teljes körű

betartásával lehetetlen feladat elé állítjuk magunkat. A népszámlálás elengedhetetlen,

az

adatok

alapján

pedig

új

kongresszusi

választókerületeket kell kijelölni. A képviselőházban a lakosság számának

drasztikus csökkenése miatt várhatóan jóval kevesebb hely lesz; maga is tudja, hogy a négyszázharmincöt képviselői hely sem az eredeti állapot volt. Egyesek szerint a szenátus példáját követve száznál nem is kellene több szék.

– Ezt jelenleg nem tudom megítélni – válaszolta John.

– Az ötös szintű államok szenátorairól akkor még nem is beszéltünk…

Mivel a támadás épp kongresszusi ülésnapra esett, a szenátorok és

képviselők túlnyomó többsége Washingtonban volt a csapás idején. Vajmi

kevesen jutottak el közülük Bluemontba.

– Összeült egyáltalán akár a szenátus, akár a képviselőház a háború kezdete óta?

– Még a gondolat is abszurd, hogy egyáltalán határozatképesek legyünk,

és így törvényessé tehessük az említett gyűlések bármelyikét. Mindeddig csak tanácsadói megbeszélésekre volt lehetőség a két kamara Bluemontba

menekített túlélőivel, és egy legitim választásig nem is igen tehetünk ennél többet.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy a választást határozatlan időre

elhalasztották?

– Reményeink szerint egy év múlva már fel leszünk készülve a feladatra

– vágta rá gyorsan Dale. – John, a kérdéseiből egyértelműen látszik, milyen szenvedélyesen hisz az alkotmányban.

– Ebben mindannyiunknak osztoznia kellene; az alkotmány az egyetlen

világítótorony, amit követhetünk, ha valaha újjá akarjuk építeni ezt az országot.

– Ez az egyik legfőbb oka, hogy szükségünk van a Nemzeti Felmentő

Hadseregre, az élén olyan szilárd meggyőződéssel szolgáló tisztekkel, mint ön. Vissza kell állítanunk az ország belső rendjét, John. Ha sikerrel járunk, azonnal átirányíthatjuk a figyelmet a nyíltan terjeszkedő Kínára.

Ha a szükség netán úgy kívánná, az NFH egyes egységeit

átcsoportosíthatnánk a nyugati partra, egyszer s mindenkorra megmutatva,

hogy Amerika nem viccel… A kínaiak erre visszavonulót fújnak, a

nyugati part védelmének láttán pedig Mexikó is kihátrál az országból: küldetés teljesítve, azonnal bele is kezdhetünk az alkotmányos kormányzat

újraszervezésébe.

John az utolsó gondolat hallatán elmerengve bólintott. Ez az ember az elmúlt hét óta határozottan összement a szememben, de az vitathatatlan, hogy az aktámat igencsak alaposan áttanulmányozta, gondolta John. A hadsereg kötelékében töltött idő alatt nem egy tanulmányt írt a katonai erő

bevethetőségének alkotmányos kereteiről, és bár a polgárháborúban

határozottan az északi államok igazának pártján állt, alkalmanként igenis zavarta, ahogy Lincoln az elnöki jogkörök határait feszegette az ország egységének fenntartása érdekében.

Lincoln kész volt meghozni az Unió{29} megmentéséhez szükséges rendkívül súlyos döntéseket, John pedig szentül hitte, hogy ha az elnök túléli a merényletet, a Konföderáció összeomlása után lemondott volna az alkotmányos korlátokat áthágó különleges jogköreiről, ezzel visszaállítva

a megfelelő hatalmi egyensúlyt – végül is legendásan becsületes ember volt.

Vajon a jelenleg regnáló, az alkotmány értelmében legitim elnök tisztességben és erkölcsi tartásban képes lesz felnőni Lincolnhoz? Ha nem, mivé válhat az irányítása alatt az NFH?

John ebben a pillanatban döbbent rá, hogy a kérdést egyetlen módon válaszolhatja meg: el kell fogadnia a kinevezést, el kell mennie

Bluemontba, és saját magának kell kiderítenie az igazságot. Ha nem tetszik, amit látok, még mindig lemondhatok a tisztségről, érvelt magában.

– Ha önként bevonulok, a múltkori ajánlata a városomból behívott

sorkatonák számának megfelezésére még mindig áll?

– Természetesen, John! – mondta felbátorodva Dale. – Hát persze, hogy

áll! A fennmaradó behívottak egy része pedig magával tarthat Bluemontba.

A lánya mindenképpen, de ha úgy kívánja, akár a felesége és a kisunokája

is. Az efféle intézkedések az ön rangját tekintve teljes mértékben indokoltak.

– Ó, valóban?

– Ugyan, John! Emlékszem, valahol olvastam, hogy Grant tábornok{30}

felesége a csatatéren mellette volt, hogy enyhítse a férje migrénes rohamait. Lincoln elintézte, hogy a fia a háború végén harcoló alakulat helyett Grant személyes szolgálatába kerüljön. Lee tábornok{31} kivonta a legkisebb fiát a harcokból, és vezérkari pozícióba helyezte. Tábornokok és admirálisok gyakran tettek így, és tesznek ma is.

– Nekem inkább Teddy Roosevelt{32} jut eszembe: a fiát Franciaország fölött lőtték le 1918-ban – felelte John. – Ezenkívül pedig, bár sok szempontból nem értek egyet Franklin Delano Roosevelt{33} döntéseivel, vitathatatlan tény, hogy a fia ott volt a harcok sűrűjében a Midway-szigeteken, amikor már mindenki sejtette, hogy a japánok a sziget lerohanását tervezik, és nyilvánvaló volt, hogy a fiút vagy megölik, vagy

foglyul ejtik. A dolog tehát mindkét véglettel működik.

Johnban már a válasza közben tudatosult, hogy Dale alaposan

áttanulmányozta a múltját; máskülönben biztosan nem állt volna elő ilyen

fürgén Lincoln, Grant és Lee példáival, hogy eloszlassa az ő esetleges bűntudatát a kivételezés miatt.

– Mit gondol, mikor tudna leghamarabb szolgálatra jelentkezni

Bluemontban? – kérdezte Dale, átugorva az elismert történésszel folytatott

vitát.

– A többi behívottal együtt – felelte John. – Ez a legutóbbi ajánlatából kiindulva azt jelenti, hogy nagyjából három és fél hetem lenne elrendezni a dolgokat.

– A hétvégén visszaáll a légi összeköttetés, John. Gondoljon csak bele!

Repülőgépekkel érkező transzportok a Bluemont melletti légi bázisról és

egy másik kapcsolati támaszpontról, Charlestonból. Az eredetileg a

tengerentúlra kiutalt felszereléseink nagy részét végre valóban

felhasználhatjuk itt, az Egyesült Államokon belül. Nagy eséllyel el tudjuk

intézni, hogy légi úton juthasson el Bluemontba, a csapata többi tagjával együtt, így nem kell megkockáztatniuk a veszélyes közúti transzportot.

– Rendben, ez jól hangzik.

– Ahogy az első találkozásunkkor említettem, mostanra már légierőnk is van… A kormány két Apache és két Black Hawk típusú helikoptert rendelt ki Asheville-be, hosszú távú szolgálatra.

– Hallottam róla – válaszolt John, bár azt nem állt szándékában elárulni,

hogy a gépek érkezésének hírét Forrest Burnett már megosztotta vele. – Szóval Apache-ok. Szerintem Texasban most nagyobb hasznukat vennék.

– Minden körzet kap legalább egy-két légi egységet a helyi biztonság fenntartásához. – John nem tudta, mit mondjon erre, ezért egyelőre nem felelt. – Apropó! – kiáltott fel még mindig mosolyogva Dale. – Én is hallottam ám a maguk különbejáratú légierejéről.

– Úgy látszik, maga sok mindent hall – felelt John.

Dale megvonta a vállát.

– Ez a dolgom. – Ez utóbbi megjegyzésében volt valami visszatetsző, John végül mégsem reagált rá. – Nagyszerű szerkezet, John. Nagyra

értékelném, ha időnként mi is használhatnánk.

– Ezt a városi tanáccsal kell megbeszélnie. Az efféle döntések már nem rám tartoznak.

– Ó, hogyne, de azért kérem, említse meg nekik a következő gyűlésen!

– Úgy lesz.

Dale az arcára fagyott mosollyal felállt, és kezet nyújtott Johnnak.

– Megengedi, hogy hivatalosan is bejelentsem az új szolgálati

kinevezését?

– Egyelőre várjunk még vele, Dale! Meg kell beszélnem a családommal

és a városi tanáccsal is. Pár napig még el tudná halasztani a bejelentést?

– Hogyne, John. Vagy inkább Matherson vezérőrnagy? – John

figyelmen kívül hagyta Dale gesztusát, amellyel már a hivatalos bejelentés

előtt az új rangján szólította meg. Mivel úgy érezte, hogy a találkozás hivatalos céljának elérésével a megbeszélésük a végéhez ért, felállt a székéből. A két férfi kezet rázott. John már majdnem megindult kifelé, amikor a pohara alján maradt két cent skót whiskyre tévedt a tekintete. A „nagy tanácskozás” végeztével örömmel húzta le a maradék italt. – Nyugodtan magával viheti az üveget, ha gondolja, John.

John csak mosolygott és a fejét rázta.

– Ó, semmiképp! Egyesek még korruptnak gondolnának.

– Hát jól van. Azt javaslom, tervezzünk be egy megbeszélést a jövő hét

derekára. És mielőtt elfelejtem: igencsak lenyűgözött a munka, amit az emberei a telefon-és energiahálózat kiépítésével kapcsolatban véghez vittek. Megkérdezné a munkálatok irányítóit, hogy lenne-e kedvük

meglátogatni, és esetleg néhány tanáccsal ellátni minket az asheville-i rendszerrel kapcsolatban?

– Meglesz.

John hamarosan kint is volt a folyosón. Nagy meglepetésére Makalát a

félhomályos előtérben előrebukó fejjel, már-már szundikálva találta az egyik székben.

– Szívem, ideje felkelni!

Az asszony hirtelen felriadt, elmosolyodott, és megcsókolta a férjét.

– Te meg mi a fenét ittál odabent? – kérdezte élesen.

– Skót whiskyt.

– Valódi skót whiskyje van? Tényleg?

John alig láthatóan bólintott. Makala nem szólt, amíg az épület

főbejárata felé sétáltak.

– Nem kéne visszavenned az őröktől kifelé menet a pisztolyodat? – súgta neki John.

– Tényleg azt gondolod, hogy betartottam azt az ostoba szabályt?

Viccelsz? – Együtt sétáltak ki a sötétben parkoló kocsihoz, egyetlen szót sem pazarolva az egyenruhás őrökre, akik úgyszintén nem vettek tudomást a jelenlétükről. – Az agyrázkódásod még nem jött teljesen rendbe,

ráadásul ittál is, szóval én vezetek – jelentette be Makala, és John tiltakozása ellenére kinyitotta a férje előtt a kocsi ajtaját.

A hazaút csendesen telt; John feszülten fürkészte a tájat, ölében a sörétes puskával, oldalán pedig egy pisztollyal. Nem is nyugodott meg, amíg el nem érték a Black Mountain határában emelt barikádot az 59-es lehajtó mellett. Amint áthajtottak az útzáron, végre fellélegzett.

– No és mi történt? – kérdezte Makala.

– Elfogadtam a kinevezést. Kötelességemnek éreztem.

Ezek után egyetlen szót sem szóltak hazáig. John otthon pár óráig még

elüldögélt Jennifer sírja mellett a kertben, míg Elizabeth, Ben és Jen odabent aludtak a házban. Mikor végül ő maga is ágyba bújt, már Makalát sem találta ébren.

KILENCEDIK FEJEZET

743. NAP

A BBC híradóját hallják, greenwichi háborús idő szerint hajnali három órakor.

A világ több pontján is komoly visszhangot váltott ki a virginiai Bluemontban székelő amerikai kormányzat kevesebb mint egy órával ezelőtti váratlan bejelentése, miszerint meghatározatlan számú, a köznyelvben neutronbombaként ismert taktikai nukleáris fegyver bevetését helyezik kilátásba – idézem –: „a kontinentális Amerika területén a szövetségi kormányzat fennhatósága

ellen

fellázadt

amerikai

állampolgárok

csoportjaival szemben”. A kormányzati szóvivő elmondta, hogy az említett fegyverek esetleges bevetése semmiképpen sem értelmezendő fenyegetésnek vagy – ismét idézem –: „a jelenleg is az Amerikai Egyesült Államok területén tartózkodó, a civil lakosság

támogatásában

segédkező

más

nemzetek

megfélemlítésére tett kísérletnek”. A bejelentés kitért arra is, hogy az említett nukleáris fegyverek bevetésére kizárólag a Sziklás-hegységtől keletre és a Dallas melletti Red-folyótól északra kerülhet sor. Ez egyértelműen jelzi a kínai és a mexikói kormányzatnak, hogy a fegyverek nem az amerikai földön állomásozó kínai és mexikói hadtesteknek szánt megfélemlítés eszközei.

A kanadai Radio Free ma arról adott hírt, hogy az NFH-ként ismert amerikai szövetségi hadsereg Chicago városában jelentős veszteségeket szenvedett el. A beszámolók egy egész zászlóalj megsemmisüléséről szólnak, valamint arról, hogy több száz katona a Chicago belvárosát ellenőrzése alatt tartó egyik lázadó csoport fogságába esett. Az ő sorsukról egyelőre nincs hírünk.

Adásunk folyamán később szakemberekkel vitatjuk meg a stúdióban az említett fegyverek természetét, valamint az amerikai kormány

bejelentésének

politikai

következményeit.

Riporterünknek sikerült elérnie Peter Ramsey ezredest, a Sandhurst Királyi Katonai Akadémia stratégiaihadviselés-professzorát, aki kérésünkre pontosabb leírást adott az úgynevezett neutronbombák működési elvéről és hatásairól. Az ezredes elmondása szerint az 1970-es években taktikai célokra kifejlesztett kisebb hatásfokú nukleáris fegyverekről van szó, amelyeket semmiképp sem szabad összetéveszteni a két évvel ezelőtti

elektromágneses

hullámokat

gerjesztő

nukleáris

fegyvertípussal. A neutronbombák a detonáció idején korlátozott hatókörön belül bocsátanak ki halálos intenzitású sugárzást, a robbanás epicentrumának minimalizálása mellett, hogy ezáltal kizárólag a néhány száz méteren belül elhelyezkedő épületekben okozzanak károkat. Az erőteljes sugárzás mindazonáltal perceken belül végez valamennyi élőlénnyel akár másfél kilométeres körzetben, vagy még azon is túl. A fegyvert városi bevetésre, nagyobb fizikai rombolás nélküli tömegpusztításra tervezték. A szövetségi

kormány

nagy

valószínűséggel

az

amerikai

nagyvárosokban kirobbant lázadások miatt fenyeget a bombák bevetésével, mivel ez idáig nem sikerült elfojtania őket.

Üzenet budapesti és prágai barátainknak: „A hegedű bágyadt sírása mély sebet ejt a szívemen.” Ismétlem: „A hegyedű bágyadt sírása mély sebet ejt a szívemen.”

Miközben leparkolt a városháza előtt, John a Weiderman dokinál

esedékes újabb foghúzási időpontja mellett azon a híren töprengett, amelyikről Ernie Franklin értesítette telefonon. Az öreg azt állította, hogy a BBC-n leadtak egy riportot a szövetségiek bejelentéséről, miszerint a „kormány” taktikai atombombákat készül ledobni a kontinentális Egyesült

Államokra. Észak-Korea és Irán lebombázása után az elmúlt évben

valóban sok újabb pletyka kapott szárnyra a nukleáris töltetek bevetéséről, ráadásul „a nap” után az India és Pakisztán közötti feszültség is atomháborúba torkollt: a két ország nagyobb városai szinte teljesen eltűntek a Föld színéről.

No de hogy a saját országunkon belül, amerikai polgárok sérelmére tegyünk ilyesmit? Őrültség. Ez bizonyára csak egy rémhír, semmi több.

Johnnak még kiszállni sem volt ideje, amikor Ed már rohant is elé a hivatalból.

– Már vagy húsz perce keresünk! Hol a pokolban voltál?

– Azt is jelentenem kell, ha vécére megyek, vagy ha teszek egy gyors reggeli sétát, mielőtt bejönnék ide? – Arról most inkább hallgatott, hogy valójában a montreati kapunál húzódott félre pár percre, mert fel akart készülni lélekben a fogásznál teendő látogatására.

– Hát nem hallod? – ordította Ed.

– Micsodát?

– Ezt! – mutatott vadul Mitchellhegy felé Ed.

A francba, már csak egy újabb rajtaütés hiányzik! John elfordította a fejét, és fülelni kezdett, azonban egy árva hangot sem tudott kivenni.

– Lehet, hogy még nem vagyok teljesen túl az agyrázkódáson, de én ugyan semmit se hallok.

Ed csöndben a hegy felé fordult, John pedig meglátta a State úton hetente kétszer kinyitó piac jól ismert bódéi körül összeverődött tömeget.

Az emberek mind a város kedves hegycsúcsát kémlelték, néhányan

izgatottan mutogattak arrafelé.

– Megint hallani! – kiáltotta Ed, ám John továbbra sem hallott semmit. –

Egy Apache. Épp szitává lő valamit!

– Micsoda?

– Úgy fél órája kezdődött az egész. Szerintem a fosztogatókat akarják kifüstölni a Craggy-hágónál.

John felnézett a hegyre, és végre kiszúrta a hágó fölött élesen elsuhanó

helikoptert. A gép elfordult, és ereszkedni kezdett a hegy túloldalán, majd eltűnt a szeme elől.

– Most rögtön hívd fel Billy Tyndallt! – adta ki a parancsot élesen. – Azonnal készítse fel a gépet a felszállásra.

– De John…

– Ed, kérlek, tedd, amit mondtam! Később elmagyarázom. Ha ezzel

megvagy, rohanj le az autókereskedés melletti nagy zászlórúdhoz! Szerezz

valahonnan három amerikai zászlót, és húzd fel őket egymás alá!

– Hogy mi?

John érezte, hogy visszazökken régi katonai rutinjába, és gyorsan

megismételte az utasításokat. Újra fürgén hozta a döntéseket, parancsokat

osztogatott, és elvárta, hogy vita nélkül, azonnal végrehajtsák őket.

– Ed, kérlek, tedd, amit mondtam!

John ezután bepattant az Edselbe, és a nagyjából egy kilométerre lévő

hangárhoz robogott. Az ajtót már nyitva találta – nagy szerencséjére Billy épp a felszállás előtti ellenőrzésnél tartott.

John kiugrott a kocsiból.

– Fel tudsz vinni most? Úgy értem, most azonnal…

– Persze, de mire ez a nagy sietség?

– Vigyél a Mitchellhegy fölé! Látni akarom, mi a fene folyik odafönt.

Billy csodálkozó arccal dugta ki a fejét a hangár ajtaján.

– Kissé szeles az idő odafönt. A hegy fölötti turbulencia csúnya

dolgokra képes ám egy afféle könnyű kis géppel, mint ez itt…

– Vagyis túl veszélyes lenne felszállni?

Billy hezitált.

– Mennyire komoly a dolog, John?

– Lehetséges, hogy pokolian.

– Hát jó, felszállunk, de nehogy itt felejtsd a hányózacskód, mert szükséged lesz rá.

Amint bemásztak a pilótafülkébe, Billy kurjantott egyet Dannynek, hogy

segítsen belökni a propellert. Utána végigszaladt az utolsó ellenőrzéseken, és kikiabált neki, hogy a kapcsolók élesek. A propeller készen állt az indításra, s a gép pár másodperccel később már az Ingrams’ piac parkolóján át taxizott velük, majd a Main út egy rövid szakaszán, amelyen,

mivel ez volt a repülő felszállópályája, egyetlen autó sem állt.

Felgördültek a lejtő tetejére, ott Billy egy pillanatra még megállt, újból ellenőrizte a kapcsolókat, és azt, hogy John is biztonságosan bekötötte-e magát, aztán gázt adott. A fejhallgatón keresztül könnyű volt kivenni Billy válogatott káromkodásait, kiközben a gép lassan túlgurult azon a ponton,

ahol az első tesztrepülés alkalmával elemelkedett az aszfalttól.

– Hány kiló vagy, John? – kiáltotta hátra Billy. – Bocs, de ezt még felszállás előtt tisztáznunk kellett volna.

– Nyolcvannégy.

– Ó, basszus! Hát jó, akkor kapaszkodj!

Még nagyjából százötven métert gurultak, mire végre sikerült

felszállniuk. A gép lassan egyre magasabbra kapaszkodott, és amikor az autópályát szegélyező fák lombjai fölé értek, Billy finoman északnak vette

az irányt.

– Te vagy az első utasom ebben a madárkában, John. Igazság szerint egy kicsit nyeszlettebb útitársnak jobban örültem volna.

– Csak nem akarsz visszatáncolni?

John azonnal tudta, hogy rosszul tette fel a kérdést; ebben a megfogalmazásban a feladat inkább kihívásnak hangzott, és Billy legjobb szakmai belátása helyett a gyávaságot meghazudtoló vakmerőségére

apellált.

Nem a legszebb húzás egy parancsnoktól egy ilyen pillanatban, gondolta John. Aztán kikukkantott Billy válla fölött, és megpillantott egy Black Hawk típusú helikoptert. A gép alacsonyan húzott el a Blue Ridge országút fölött, és ránézésre épp leszállási manőverhez készülődött.

Amikor a tőlük jobbra emelkedő Allen-hegy mellett suhantak el, John őszinte meglepetésére a repülőn nagyot lendített a turbulencia. Bár a hadsereg tisztjeként több száz órát töltött már el különféle

helikopterekben, ilyen könnyű és apró repülőgépben gyerekkora óta most

ült először. Kicsit megbánta, hogy mindenképp személyesen akart az

események végére járni. Akárhogy is, mostanra kellően belekeveredett a dologba.

– Figyelj rám, Billy! Ha úgy ítéled, hogy az öreg madárka tényleg nem

bírja a turbulenciát, bármikor visszafordulhatunk.

– Értettem, uram – felelte Billy egy halk kuncogás kísértében. – Csak azt

ne mondd majd, hogy nem figyelmeztettelek. Most köröznünk kell párat; így, hogy a hátsó ülésben trónolsz, percenként csak nagyjából száz métert

tudunk emelkedni, a hegy tetejéig pedig még majdnem ezerötszáz van hátra.

Mire tizenöt perccel később Billy a második teljes kört is befejezte a North Fork-i víztározó fölött, John görcsösen szorongatta a hányózacskóját, és szaporán törölgette a homlokán gyöngyöző

izzadságcseppeket. Már egészen közel állt hozzá, hogy engedjen a

rosszullét legújabb ostromának, noha a reggeli levegő ezernyolcszáz

méteres magasságban kellemesen friss és hűvös volt, ami leheletnyit javított a helyzeten. Egy hosszú, elegáns fordulat után Billy bejelentette, hogy elérték a Craggy-hasadék csúcsát, majd hozzátette, hogy mielőtt közelebb merészkednének, még szeretne úgy százötven méterrel feljebb kapaszkodni. A turbulencia nem könnyítette meg a dolgukat; John maga is

érezte, hogy a gépet oldalirányba vagy épp fel-le hintáztató láthatatlan széllökések miatt Billy egyre feszültebb. Egy váratlan légáramlat egészen kilendítette az üléséből Johnt, hogy aztán az ellenerő egy másodperccel később erőteljesen újra belepréselje.

– Azt hiszem, a mai sétarepülést egy komoly G erő-teszttel is

egybekötjük – nyelt nagyot Billy egy újabb durva széllökés után. – Odalent a földön csak homokzsákokkal teszteltük a szárnyak teherbírását.

Hamarosan kiderül, mennyit bír a csereszárnyunk.

– Köszi, hogy ezt megosztottad velem – felelte riadtan John, miközben

épp a használt hányózacskóját próbálta bekötözni.

Úgy másfél kilométerre délre lehettek a Craggy-hasadéktól, John tisztán

ki tudta venni a fekete egyenruhás katonákat az országút mellett, és a helikoptert, amely az imént földre tette őket. A gép épp felszállóban volt, és indult vissza Asheville felé.

A fekete egyenruhásokon kívül még legalább hat-hét ember volt odalent

– amikor Billy lejjebb ereszkedett a géppel, John látta, hogy mozdulatlanul fekszenek a földön. Hirtelen belécsapott a felismerés. Halottak voltak.

– A rohadt életbe! – suttogta maga elé.

– Mi? Azok fosztogatók? Kit érdekel? – felelt Billy a hadviselt emberek

hűvös hangján, azokén, akik nem először látnak életükben holttesteket. Az

igazat megvallva, Black Mountain lakói számára – a négyéves

kisgyerekeket is beleértve – egyáltalán nem volt ismeretlen a morbid módon kicsavart végtagokkal, vértócsák közepén mozdulatlanul heverő

holttestek látványa. Az első ránézésre nyolc főből álló katonai

különítmény tagjai szemügyre vették a repülőt; egyikük a vállához emelte

a fegyverét, és lassan célba vette őket. – Ne lőj, az istenit! – kiáltott fel Billy, majd egy kitérő manőverrel a jobb oldali szárnyat majdnem teljesen függőlegesbe rántotta, és igyekezett cikcakkban haladni.

Egy társa odalépett a gépre célzó katonához, és a repülő irányába intett.

A katona félig leeresztette a puskáját, de láthatóan még mindig a gép irányába tartotta.

– Menj át a hasadék túlodalára ott lent! – kiáltotta John, a Mitchellhegy

északi lejtője felé mutatva, ahol a két Apache helikopter hosszú, ovális pályán körözött, nagyjából tíz kilométerre tőlük. A kör egyik részénél repültek be, csaknem függőlegesen, majd felemelkedtek, és a következő

körnél újrakezdték a ciklust.

– Valamit nagyon igyekeznek pozdorjává lőni – mondta Billy, John

azonban ekkorra már tisztában volt vele, mi történik, és látta a helikopter golyószóróinak hátuljából felszálló füstöt is. A Sivatagi Vihar hadművelet

őrült kapkodása közepette sokszor volt tanúja hasonlónak, amikor egy-egy megsemmisített iraki konvoj járműveinek torz roncsai mellett suhantak el, ahol szanaszét hevertek a helikopterek húsz milliméteres lövedékei által szétszaggatott egykori utasok.

Lent, a Mitchellhegy lábánál láttak egy második robbanást – egy öreg

lakókocsi repült a levegőbe hatalmas tűzgolyóként; valószínűleg a

propángáztartályát érte találat.

Bár néhány kilométer még mindig elválasztotta őket az eseményektől, John számára most már nyilvánvaló volt, hogy fogolyként őt is ebbe a táborba hurcolták. Burnett ígéretével ellentétben tehát a banda mégsem szedte a sátorfáját: nem vonultak északnak. Egy ekkora tábor

elköltöztetése nyilván nem kevés benzint emésztett volna fel, Burnett pedig helyesen számított rá, hogy John sikeresen megnyugtatja majd a város vérbosszúért kiáltó hangjait.

– Ha lett volna két ilyen Apache-unk a Horda ellen, még rendes csatát sem kellett volna vívni! – jegyezte meg Billy. – Ezek meg egy halom értékes lőszert pazarolnak el néhány ócska tragacsra… – Az alattuk elterülő tisztáson itt-ott apróbb tüzek égtek, nagyjából tíz-tizenkettő. A második helikopter újra géppuskatüzet nyitott, ezúttal azonban már nem a járműveket, hanem a tisztástól pár száz méterre húzódó erdősávot célozta

meg. Pár pillanattal később John látta, hogy emberek bújnak elő a rejtekhelyükről, és szaladnak ki a fák közül a közeli erdei út másik oldala felé igyekezve. – Jézusom, hiszen ezek gyerekek! – kiáltotta döbbenten Billy. – Nézd! – A támadó helikopter kissé oldalra tért, sorozataival végigszántotta az utat, az emberek pedig legyek módjára hullottak,

robbantak fel, és roskadtak össze morbid hullahalmokba. – John, mi az istent művelnek ezek?

– Embereket gyilkolnak – felelte hidegen John.

Aktuális feladatának végeztével a helikopter emelkedni kezdett, és

északnak vette az irányt.

– A fenébe, társaságot kapunk! – rikkantotta hirtelen Billy. John kinézett

az elülső ablakon, és ordítani is alig maradt ideje, mert az első helikopter, amelyet a támadásra koncentrálva korábban szem elől tévesztett,

közvetlenül előttük termett, és egyenesen feléjük tartott. A másodperc törtrészéig Johnt elfogta az ismerős „mindennek vége” érzés, és meg volt

győződve róla, hogy pillanatokon belül vége az életének – ezzel párszor már szembe kellett néznie az élete során. Billy éles szögben jobbra rántotta az L–3-ast, a helikopter pedig fenyegetően suhant el mellettük. – A rohadék! Kíváncsi volt, hogy elkapom-e a kormányt, én meg bevettem a blöffjét. A fenébe is!

– Itt a második! – ordította John, amiben teljesen igaza is volt, csak ezúttal úgy tűnt, hogy a helikopterre szerelt géppuska is majdnem célba vette őket. A gyors sorozatnyi jelzőlövés úgy ötven méterrel előttük süvített el.

– Hogy dögölne meg!

– Csak felszólít, hogy tűnjünk el innen. Ha mást akarna, már rég halottak lennénk – állapította meg John.

– A pokolba az egésszel, John, én visszafordulok… Életemben először

lőnek rám a levegőben, ráadásul a saját nemzetem katonái, a rohadt életbe!

– Billy, van még abból a jelzőszalagból hátul a tárolórekeszben?

– Aha, miért?

John rövid időre kénytelen volt kikapcsolni a biztonsági övét, hogy hátrahajolva benyúlhasson a tárolórekeszbe, de végül sikerült egy közel kétméteres, világos narancsszínű szalagot előbányásznia. Leszakította róla

a gumit, hogy a szalagot letekerhesse, majd turkálni kezdett a zsebében .

A fenébe is, nincs tollam!

– Van egy filctollad itt hátul?

– Az oldalsó rekeszben, a térképek mellett. Egy zsírceruza.

– Remek. Most fordulj meg, és repülj el egyenes vonalban az égő

járművek fölött; próbálj meg az erdő mentén siklani! A felszálló füstből ítélve nem lesz könnyű manőver, de nem akarom, hogy az üzenet az erdőbe vagy valamelyik tűzfészekbe essen.

– Mi a fenét tervezel, John? Az a vadbarom az előbb szabályosan ránk

lőtt.

– Tudja, hogy kik vagyunk. Csak figyelmeztetni akart, hogy pucoljunk innen gyorsan. Nem fog lelőni.

Frappáns válaszként John utóbbi mondatára, hirtelen erős csattanás

hallatszott, és a hátsó műanyag ablakon, John mögött megjelent egy golyó

ütötte lyuk.

– Mi a büdös franc…? – döbbent meg Billy.

– Ez odalentről jött, semmi baj. Kanyarodj csak tovább!

– Az istenit, ez aztán mesés!

Az első helikopter visszatért, és a bal oldali szárnyukhoz közelítve egyre lassított. John tisztán látta az egyenesen rájuk meredő, fegyverét rájuk szegező géppuskás arcát.

John felemelte a kezét, és integetett neki. A katona csak bámult rá, majd

előrefordult, és egy újabb figyelmeztető sorozatot eresztett az L–3-as orra elé. John megragadta a jelzőszalagot, kifeszítette a térdén, és lóhalálában a következő üzenetet firkálta fel rá: „Forrest, nem mi voltunk. John M.”

John hirtelen rádöbbent, hogy az odalent menekülő túlélők a Craggy-hasadék tetejéről valószínűleg hónapok óta figyelték Black Mountain minden apró megmozdulását, vagyis nagy valószínűséggel az L–3-as

tesztrepülésének is tanúi voltak. Könnyen elképzelhető volt tehát, hogy a fosztogatók összefüggést vélnek majd felfedezni Black Mountain működő

repülőgépe és a katonai helikopterek mai támadása között. Ha John nem ütötte volna bele az orrát a dologba, a fosztogatók haragja valószínűleg egységesen Asheville-re összpontosult volna, most viszont, hogy az akció kellős közepén ő is elrepült fölöttük, Johnnak egyértelművé kellett tennie, hogy bár valóban a város gépe repült el felettük, magához a támadáshoz Black Mountainnak semmi köze sincs. Ha nem teszi, a fosztogatók a városi közösséget okolják majd, a mindeddig élelemlopásra szorítkozó rajtaütések pedig hamar gyilkos vendettákba csaphatnak át – már ha egyáltalán bárki életben marad az odalent zajló mészárlás után.

John egy határozott mozdulattal kihajította a jelzőszalag súllyal

megerősített végét a gép oldalsó ablakán. Odalentről közben újabb lövés dördült – a golyó ezúttal John fejétől alig egy méterre ütött lyukat a szárnyon. Ő elengedte a szalag súlyozatlan végét, és nézte, ahogy az üzenet földet ér az erdősáv mellett.

– Jól van, Billy, ideje elhúznunk innen a francba, de gyorsan!

John elfojtott magában egy rémült kiáltást, amikor Billy élesen jobbra kanyarodott, és a repülő testét bedöntve lenyomta az orrot, majd immár egyenes vonalban, a fák fölött alacsonyan szállva indult meg a Craggy-hasadék felé. Az egyik helikopter újra mellettük termett; a pilóta

szemkontaktust keresett, és a mutatóujjával először rájuk bökött, majd délnyugat, vagyis Asheville irányába intett.

John válaszként megrázta a fejét, és egyenesen dél felé mutatott. Feszült pillanat következett – a géppuskás katona újra rájuk nézett, fegyverének csöve ismét feléjük fordult. John töretlenül mutogatott dél felé. A helikopter gyorsított egy kicsit, és élesen elébük vágott; a rotor által felkavart turbulencia nyugatnak lódította az L–3-ast, mire Billy hangos szentségelésbe kezdett. A macska-egér játék még néhány percig

folytatódott: a helikopter újra és újra megpróbálta kikényszeríteni, hogy kövessék.

– Jól van, most tegyél úgy, mintha beadnád a derekad! – kiáltotta előre John Billynek. – Még úgyis túl alacsonyan vagyunk ahhoz, hogy átrepüljünk a hegy fölött.

– Hála istennek, John, végre egy épeszű ötlet – mondta Billy, miközben

Asheville felé fordult, és maga elé, egyenes irányba jelezgetett, a géppuskás katonát figyelve. Az válaszként bólintott, és megismételte a gesztust, nyomatékosítva, hogy kövessék a bázisra. A két helikopter ezután nagyjából százméteres távolságba vonult vissza, a három repülő pedig lassan a Mitchell-hegy magasságának felénél található Bullhasadék fölé emelkedett. A művelet ezúttal meg sem kottyant az L–3-asnak, bár a turbulencia a hegy déli lejtője fölött újra felerősödött, amikor megkezdték a Swannanoa-völgybe való ereszkedést. John a magasból jól látta Black Mountain városát – az otthonát – úgy tizenhárom kilométerre keletre, és az egyenesen előttük elterülő Asheville-t is.

A körzeti főváros keleti széléhez érve az egyik helikopter újra az L–3-as mellé repült, a pilóta pedig a réges-régen elhagyatottan álló, kiégett bevásárlóközpont parkolója felé bökött. Ezek szerint nyilván ott állították fel a műveleti bázist; mindkét Black Hawk a leszállóhelyen parkolt, nem messze tőlük pedig vagy fél tucat teherautó és legalább ugyanannyi Humvee sorakozott az aszfalton. Néhány, egyenként közel négyezer literes katonai üzemanyag-tároló kamiont is látni lehetett – ezekre nyilván a Black Hawk helikopterek tankolásához volt szükség.

Az egyik Apache még közelebb repült az L–3-ashoz, és a pilóta újból a

parkoló felé mutatott. Billy határozottan megrázta a fejét.

– Totális barom ez a faszi, ha komolyan azt hiszi, hogy lerakom itt a madárkát. Landolni még csak-csak sikerülne, de felszállni innen teljesen lehetetlen.

Billy válaszként százötven méteres magasságban körözve újra és újra az

alattuk futó I240-es autópályára mutatott, míg a helikopter pilótája végül belenyugodott a helyzetbe, és bólintott.

– Tudod, mit kell tenned, Billy. Ha leszállunk, ez a gép minden beleölt, kemény munkátokkal együtt örökre az övék marad. Tegyél úgy, mintha leszálláshoz készülődnél! Mennyire vagy jó lombszökkenésben?

– Annak idején imádtam csinálni, de újból hangsúlyoznám, hogy

akkoriban éppenséggel senki nem próbált lelőni közben.

– A döntés a tiéd. Te vagy a pilóta, és így a gép parancsnoka is.

– Marhára örülök, hogy ezt végre felismerted, John. Azt ajánlom, kösd

be magad, és kapaszkodj meg jól. Hogy van a hányingered?

John kuncogott egyet.

– Már túl vagyok rajta. Az előbb még rókázni is elfelejtettem a rémülettől.

– Nem téged féltelek ám, csak nem akarom, hogy összepiszkítsd a gépet… – Billy a 40-es és a 240-es autópálya találkozásánál elfordította a repülőt, és úgy tett, mintha leszálláshoz készülődne. Amikor elhúzott a jobbra álló, elhagyott Walmart áruház fölött, hátrakiáltott Johnnak, hogy ideje megkapaszkodnia. Aztán teljes fordulatszámra kapcsolt, lenyomta a gép orrát, és félelmetes zuhanásba kezdett, majd kecsesen átsiklott az áruház parkolója fölött kifeszített áramvezetékek alatt. Johnnak elakadt a szava a manővertől. – Ezt mindig ki akartam próbálni, és az FAA most már nem veheti el a jogsim! – kacagott Billy.

Bár Black Mountain légvonalban csak kábé tizenhárom kilométerre

volt, a nyomukba szegődő helikopter miatt ebből majdnem huszonnégy lett. Az Apache-csal az L–3-ashoz hasonlóan gyerekjáték volt a

manőverezés, ráadásul a helikopter egy helyben is képes lebegni, ha a helyzet épp úgy kívánja. Billynek tehát jobb híján ki kellett idegelnie az Apache pilótáját. John közben azon morfondírozott, hogy a helikopter pilótája vajon csak a tapasztalatlansága okán adja-e az irritáló idiótát, vagy komolyan élvezi a „ki tud jobban repülni” játékot.

Swannanoa fölé érve John már látta, hogy ez a „játék” minden

elképzelhető szempontból túlnő az egyszerű fogócska fogalmán. Az Apache pilótája egyre agresszívebb lett, amire Billy kénytelen volt a józan eszű repülés határait át-áthágó húzásokkal replikázni. Vízszintbe állította a gépet, hogy átrepüljön az autópályán átívelő egyik felüljáró alatt, amikor John, visszanyerve a lélekjelenlétét, hangos kiáltások közepette

óvatosságra intette.

Az utolsó pár kilométert már alig kétméteres magasságban tették meg a

40-es autópálya fölött. A helikopter széles kerülővel elébük vágott, és a pilóta keze már-már tisztelgésre állt – de Billy válaszként a középső ujját mutatta fel, majd a botkormányt élesen felrántva emelkedni kezdett. A gép erősen rázkódott a helikopter rotorja által kavart turbulenciától, ami egész biztosan az aszfalthoz passzírozta volna őket, ha Billy nem reagál időben.

– Ez a szemétláda péppé akart zúzni minket a végén! – ordította Billy.

John egyelőre nem válaszolt. Az elmúlt egy óra elképesztő feszültsége

után végre kellően el tudott lazulni ahhoz, hogy újra kinyissa a hányózacskót, és másodszor is kiadjon magából mindent. Közvetlenül a leszállás előtt erős keresztszelet kaptak, amitől Billy legalább olyan ideges lett, mint a legutóbbi elkerülőmanőver alatt. A gép az ideálisnál valamivel vadabbul ért földet – a bal szárny kissé lejjebb került a jobbhoz képest, és a botkormány az ellenkező irányba mutatott. A repülő végül továbbgurult az autópályán; az út nyugat felé vezető sávjában Ed ütött-kopott járőrkocsija és Maury dzsipje várta őket.

Nagy nehezen sikerült megállniuk az autópálya aszfaltján. Billy

kinyitotta az ajtót, ügyetlenül kikászálódott a pilótaülésből, és egyből vizslatni kezdte a gépet. Talált is egy golyó ütötte lyukat a szárnyon, és egyet, amelynél a lövedék a hátsó fülkén keresztül távozott, kitörve a felső

ablakot. A mustra végeztével aztán követte John példáját, és

összegörnyedve elhányta magát.

– Rohadjak meg, ha még egyszer repülök veled, John… – zihálta.

Ed, Danny és Maury a sávelválasztó elemeket átugorva rohantak feléjük,

és már messziről kérdésekkel bombázták őket. John még láthatóan az események hatása alatt állt; Ed segített neki megtámaszkodni – és a rendőrkapitány csak ekkor értette meg, mire utalt egy évekkel azelőtt lefolytatott beszélgetésükben öreg barátja, egy veterán tábornok. Ed a háborúban átélt legrémisztőbb pillanatáról faggatta az idős embert, aki arról volt nevezetes, hogy ő irányította az Omaha Beach-i partraszállás első hullámát, majd egészen az Elbáig vezette a zászlóalját 1945-ben. A kérdésre az öreg felnevetett, és annyit mondott, hogy őt a partraszállás levezénylésére képezték ki, és a hatalmas erőfeszítések közepette, hogy valamiképpen úrrá tudjon lenni a teljes káosz felett, nemigen maradt ideje megijedni. Amikor aztán később úgy alakult, hogy fel kellett szállnia egy felderítőpilóta gépével – na, az az élmény viszont halálra rémítette.

Johnt

nagyon

megrendítette

a

helikopter

pilótájával

vívott

„manővercsata”, ugyanakkor mélyről felbuggyanó dühöt is érzett

magában. Ed még mindig a karját fogva támogatta őt, és bár a sok zaj, ordítozás meg a nagy zűrzavar közepette John alig hallotta, mint mond neki a rendőrkapitány, végül megértette az Ed által tolmácsolt üzenetet: – Fredericks most azonnal beszélni akar veled…

– Még szép – bólintott John. Nekem is sürgős beszédem van vele!

Húsz perccel később be is fordultak az asheville-i bírósági épület előtti parkolóba. John a kocsiban gyorsan felvilágosította Edet mindenről, amit a gépről látott, és arról is, ami a leszállás előtt történt.

Kipattantak a kocsiból, és rögtön meg is indultak a bíróság bejárata felé.

A lépcsőn azzal az őrmesterrel találták szemben magukat, aki korábban összetűzésbe keveredett Johnnal. A fickó most lendületes lépésekkel tartott John felé, mintha egyenesen ütésre készülne. Ő lelassított, és hidegen meredt rá.

– Fiam, vagy most azonnal eltakarodik az utamból, vagy nagyon hamar

kiderül, hogy csak mutatóba nyomták-e a kezébe azt a fegyvert. – Az őr habozni látszott, mire John egyszerűen kikerülte. – Beszari egy pasas – morogta maga elé John, miközben továbbhaladtak. – Egy igazán dühös embernek már meg sem próbálja az útját állni.

– Nyugodj le, John! – súgta Ed.

– Azok után, amiket az imént láttam, nem igazán megy – csattant fel ő.

Beléptek a bíróság épületének hűvös sötétjébe; a villanykörték aznap délelőtt nem égtek. Az előcsarnokban újabb biztonsági őr állta el az útjukat.

– A fegyvereiket! – vakkantotta a parancsot már jóval azelőtt, hogy John és Ed odaért volna hozzá.

– Á, hogyne – dünnyögte John, majd a zsebébe nyúlt a félautomata Rugeréért, és lecsapta az asztalra. – Csak óvatosan, fiam! Csőre töltöttem.

Az őr megvető pillantással mérte végig, de nem szólt semmit, inkább Ed

felé fordult.

– A nagy büdös francokat! – dördült fel Ed határozott hangja az előcsarnokban. – A városom rendőrfőnöke vagyok, és tizenöt éven keresztül a fegyverem leadása nélkül járkáltam ebben az épületben, hacsak nem a tárgyalóterembe hívott a kötelesség. Maradjunk annyiban, hogy arra aztán várhatsz, fiam. – A tapasztalt rendőrkapitány megpróbálta

megkerülni az asztalt, mire az őr hátralépett, és kikattintotta a pisztolytáskája biztonsági csatját. – Ide figyelj, lerí rólad, mekkora amatőr vagy – vicsorgott rá a pasasra Ed. – Ha meg akartalak volna ölni, már réges-rég az ördög vagy épp Szent Péter előtt térdepelnél. Hagyd csak azt a pisztolyt, ahol van!

– Uram, lépjen hátra kettőt, forduljon meg, és emelje a kezét a feje fölé!

– Na rajta, próbáld csak meg! – Ed most már egyenesen vigyorgott. – A

háború előtt ki nem állhattam a magadfajta katonákat, most pedig végképp elegem van belőlük.

– Lábon fogom lőni, uram.

– Ó, igen? Lőj csak, te rohadék!

John ebben a pillanatban lépett be kettejük közé.

– Charlie, elég lesz! – Az őr mögött Dale viharzott ki az irodájából, két biztonsági emberrel a sarkában.

A katona egy pillanatra elkapta a tekintetét Edről, aki hangosan felkacagott.

– Te címeres barom! Rossz válasz, Charlie. Puff-puff, halott vagy! – Ed pisztolyt formázott a kezéből, és a mutatóujját az őrre irányította.

Dale egyik biztonsági embere, válaszként Ed gesztusára, valódi fegyvert rántott, s John egy rémes másodpercig tényleg azt hitte, hogy Ed barátjának annyi.

Dale megállt, és hagyta, hogy az őr védelmezőleg belépjen elé.

– Senki se mozduljon! – rikkantotta el magát John a jól bevált és ezúttal is hatásos parancsosztó stílusában, erős visszhangot verve a barlangszerű

előcsarnokban.

Hirtelen mindenki odakapta a tekintetét, Edet kivéve, aki teljes készenlétben állt, a kezét pedig mindössze pár centire tartotta a kikapcsolt biztonsági csatú pisztolytáskájától.

– Mindenki figyeljen rám, és szépen nyugodjunk meg! Mr. Fredericks,

legyen szíves megkérni a személyzetét, hogy tegyék el a fegyvereket. Ed, megengeded, hogy én vegyem ki a pisztolyod a tokjából, és az asztalra tegyem?

– Menj a picsába, John!

– Ed, kérlek, oldjuk ezt meg hideg fejjel! Rendben van, pajtás?

A rendőrkapitány egy ideig még meredten bámulta az imént fegyvert rántó őrt, de végül beleegyezőn bólintott. John odalépett a barátjához, és külön figyelt rá, hogy az asztalnál álló, láthatóan ideges őr és a Dale-t eltakaró két katona is jól láthassa, ahogy a hüvelyk-és mutatóujjával kiemeli Ed fegyverét a pisztolytáskájából, s leteszi az asztalra a saját Rugere mellé.

Mindannyian megkönnyebbülten lélegeztek föl, Dale pedig kilépett a két

biztonsági őr takarásából.

– John, beszélhetnénk az irodámban?

Ed végig fenyegető pillantásokat szórt a hátuk mögött figyelő katonák felé, mialatt John mellett követte Dale-t az irodába. Az őrök a szobába is velük jöttek, majd mozdulatlanul megálltak az ajtóban, amíg Dale egy kurta bólintással nem jelezte nekik, hogy leléphetnek.

– Nehogy véletlenül seggbe rúgjon az ajtó kifelé menet! – szólt oda nekik Ed, miközben elhagyták a szobát.

– A francba is! – csattant fel Dale az ajtó becsukódásának pillanatában. – Épp elég bajom volt már a mai napon a maguk előcsarnokbeli kis jelenete nélkül is.

– Hogy „a mi jelenetünk”? – hörrent fel indulatosan Ed. – Tizenöt éve vagyok rendőrfőnök. Soha nem ütközött a szabályokba, hogy magamnál tartsam a pisztolyomat ebben az épületben. A pokolba is, pár éve még egy incidens is történt idebent, és elhiheti, utána mindenki mocsok hálás volt nekem, hogy nálam volt a pisztolyom… Egyedül akkor kellett letennem, ha tanúskodni mentem a tárgyalóterembe. Engem csak ne akarjon

lefegyverezni egy fekete egyenruhás kidobóember, különösen, ha olyan ostoba, hogy válaszként egy pillanat alatt szétlőhettem volna a seggét.

– És maguk ketten persze már rég halottak lennének – vágott vissza jegesen Dale. – A két katona, akiket az imént sértegettek, képzett biztonsági szakember, és tudják a dolgukat.

– A személyes testőrei talán, Mr. Fredericks? – kérdezte erélyesen Ed, de Dale nem válaszolt. – Hát, ha olyan marhára magasan képzettek, akkor valami nyilván kiment a fejükből az imént. – Ed felhúzta a jobb nadrágszárát: egy Ruger csillant meg alatta, épp olyan, amilyet John is hordott a bokájához erősítve. – Ez aztán az elsőrangú biztonsági személyzet, Dale. – Fredericks hidegen meredt rá. – Megtarthatom, vagy hívja a gorilláit?

– Azt javaslom, most azonnal hagyja el az irodámat – felelte Dale, és mintha halvány mosolyra húzódott volna a szája, bár John jól látta az álarc mögötti ridegséget.

– És ha nem teszem?

– Akkor kivezettetem. A szabályaink szigorúak, és be is tartatjuk őket.

Az épületbe tilos lőfegyvert behozni.

– Akkor rajta, hívja az embereit, és lássuk, mire mennek!

– Az isten szerelmére, Ed – szólt közbe John. – Ideje lehiggadnod. Nem

azért vagyunk itt, hogy a bíróság épületén belül érvényes fegyverviselési szabályokról vitázzunk. Sokkal súlyosabb dolgok vannak napirenden.

– Te is ki akarsz dobni, John? Ez parancs? Csak mert átkozott legyek, ha mindezek után a kisebbik pisztolyomtól is megválok.

John nyugtatón karolta át a rendőrfőnök vállát, aki az elmúlt két év minden szörnyűsége közepette mindig hűségesen mellette állt.

– Ed, a jelenlegi helyzet rendezése érdekében kérlek, most engedj egy kicsit.

– Épp ez volt a bajunk „a nap” előtt. Folyton csak engedtünk, és belementünk a dolgokba. Mást se csináltunk, csak mindig „engedtünk egy kicsit”, közben meg szépen lépkedtünk hátrafelé. Láthatod, hová juttatott minket az egész… – Monológja közben Ed egy pillanatra sem vette le a tekintetét Fredericksről.

Dale nem mozdult, de John látta, ahogy egyre csak sápad, a szemében pedig elfojtott düh csillogott.

– Tíz másodperc, és hívom a biztonságiakat – mondta.

– Áhá, máris jöhet a Gestapo, mi?

– Mit beszél? Hogy merészeli?!

– Ed, kérlek, csillapodj le! – súgta John a lehető legmegnyugtatóbb hangján, amit a jelen helyzetben produkálni tudott. – Kérlek, segíts nekem megoldani ezt a helyzetet!

Találkozott a tekintetük. Ed végül bólintott, és egyetlen szó nélkül kisétált az irodából, hangosan bevágva maga mögött az ajtót.

– A barátja igazán forrófejű, John.

– Nem egyszer mentette már meg az életemet. Segített egyben tartani a

városunkat, és őszintén szólva minden oka megvan arra, hogy dühös legyen.

Dale kinyitotta a szekrényt, és az üveg skót whiskyre mutatott.

– Azt hiszem, a mai nap után mindkettőnkre ráfér egy korty. – John elutasítón rázta meg a fejét. – Az ország még mindig hadban áll, és bizonyos szabályokon változtatni kell. Az egyik ilyen, hogy a biztonság érdekében az épületen belül csak a kijelölt személyzet viselhet fegyvert.

– Tehát megváltoztak a szabályok. Az ártatlan civilek legyilkolásával kapcsolatban is?

– Üljön le, John! Hosszú napja volt.

– Ebben rohadtul igaza van, különösen azután, aminek pár órája tanúja

voltam. A nagyarcú pilótáját a kis magánakciójával már meg sem említem.

– Hallottam, hogy fent volt azzal a géppel. Mi az isten vitte rá, hogy beleüsse az orrát az akciónkba?

– A terület, amit támadott, olyan térséggel határos, amiért felelősnek érzem magam. Ennyi.

– John, hadd adjak egy jótanácsot! Vannak pillanatok, amikor a hozzánk

hasonló pozícióban lévő vezetőknek maguk helyett valaki mást kell a frontvonalra küldeniük. Mindemellett katonaemberként azonnal látnia kellett volna, hogy egy hadászati akcióról van szó. Felelőtlenség volt beleártania magát, ezt pontosan tudja.

– Egy hadászati akció a maga parancsára? – tette fel hidegen a kérdést

John.

– John, a személyével kapcsolatban… Hála istennek, hogy a pilótáim mind elsőrangú kiképzést kaptak. Az egyikük rádión jelentette a gépük feltűnését, amire azonnal megtiltottam, hogy lelőjék. Ha nem teszem, a pilóta gond nélkül letörölte volna magukat az égboltról, jogosan gondolva, hogy a repülőjükkel együtt a bandához tartoznak. Az egész mai akció az ő kifüstölésükre irányult.

– A bandához tartozunk? – fújtatott hangosan John. – Kért már jelentést a pilótáitól az akció óta? Látta a géppuskára szerelt kamerák felvételeit?

– Az első kérdésére a válasz az, hogy egy rövid rádiójelentést leszámítva nem, a másodikkal kapcsolatban pedig fel kell világosítsam: ma már nem használunk géppuskára szerelt kamerákat.

– Miért?

– Mert a technológiai háttér jelenleg nem adott hozzá. Épp az Államokba végre-valahára visszatérő légi egységeket próbáljuk nagy nehezen kipofozni, hogy amint felszállhatnak, ki is rendelhessük őket valahová. Amíg a gép repül, a géppuskakamera az utolsó tétel a listán.

– Istenemre mondom, remélem, hogy ebben még változik a

hozzáállásuk.

– Miért?

– Mert amikor megjelentem a színen, a maga elsőrangú pilótái nem épp

a bandák vagy a gyilkos gonosztevők járműveire koncentráltak, hanem az

erdősávot és az ott rejtőző fegyverteleneket, nőket, gyerekeket és időseket sorozták. – John leállította magát, és próbált megnyugodni. Jól tudta, ahhoz, hogy újra szenvedélymentes és higgadt lehessen, minél gyorsabban gátat kell vetnie az érzelmei által tüzelt reakcióknak, ahogy hosszú éveken keresztül tanulta. Végül mély levegőt vett. – A saját szememmel láttam az utolsó sorozatot. A pilóta célba vette az erdő egy szakaszát, mire a rejtőzködő civilek pánikba estek, és a búvóhelyeiket elhagyva menekülni kezdtek. Teljesen egyértelmű volt, hogy nagy részük nő és gyerek, de így is kérlelhetetlenül agyonlőtték őket.

– Hányan voltak?

– Harminc-negyvenen minimum. Szinte mind odavesztek.

Dale szótlanul emésztette a hallottakat, miközben az állát szokásához híven V alakban összeérintett ujjain nyugtatta. Úgy tűnt, mélyen a gondolataiba merül.

– Hmm. Erről nem kaptam jelentést.

– Mi volt egyáltalán a küldetés? De még ezelőtt: miért volt szükség a támadásra?

– Hát nem hallotta?

– Mit?

– Egy Johnson Citybe tartó ellátmánykonvojunkat megtámadták a Mars—

dombtól északra. Két emberem meghalt, hatan megsebesültek, egy

járművem megsemmisült. Mindez még tegnap délután történt.

– A Mars-domb… az már Madison megye. Azt beszélik, az ottani határ

menti fosztogatók egy teljesen külön csoportot alkotnak.

– Ezt honnan tudja?

Jelen helyzetében John úgy érezte, jobban teszi, ha nem merül bele túlságosan a részletekbe.

– Dale, két éve bajlódom ezekkel a dolgokkal. Maga mennyi ideje is van

itt? Egy hónapja? – A szövetségi kormányzó nem felelt. – Javasolhatnám, hogy próbálja meg kicsit jobban megismerni a helyi viszonyokat, mielőtt ellencsapásokkal sújtana bárkit is? Madisonban és Haywood megyében van egy őrült, aki azt állítja, hogy közvetlenül Istentől kapja a parancsokat; szerinte az Úr szabja meg a banda útvonalát, és időnként a gyilkolást is parancsba adja nekik. Valószínűbbnek tartom, hogy az ő csürhéje ütött rajta a konvoján. De még ha így történt is: egy járműkonvojra mért egyszerű rajtaütés magának elég indok arra, hogy válaszként többtucatnyi civilt mészároljon le? Egyáltalán honnan tudhatta biztosan, hogy azt a csoportot támadja, amelyik lerohanta az embereit az autópályán?

– Egész biztosan tudom.

– Dale egyre élesebb hangon beszélt, és láthatóan felzaklatta, hogy kétségbe vonják az ítéletét. – Felküldtem egy drónt, hogy ellenőrizze őket a támadás előtt.

– Szóval drónjai is vannak?

– Természetesen. Az autópályán történt rajtaütés után néhány órával kiküldtem egyet felderítésre. Pár járművet láttunk a Mars-domb irányából a felé a tábor felé tartani, amit ma a parancsom alapján megtámadtunk. A támadásnak üzenete volt a régió számára, mégpedig az, hogy mostantól a

hivatalos szövetségi műveleteket és konvojokat nem lehet veszélyeztetni.

Ha vissza akarjuk állítani a rendet a körzetben, ezt az üzenetet mindenkihez muszáj eljuttatnunk.

– Arra vonatkozóan azonban semmilyen megerősítése nem volt, hogy valóban ők voltak-e a támadók. Jól értem?

– John, most védeni próbálja ezeket az embereket?

– Nem, Dale – felelt halkan John, végig fenntartva a szemkontaktust –,

de én a maga másodkézből kapott bizonyítékaival szemben a saját szememmel láttam, ahogy az emberei ártatlan civileket lőnek halomra.

– Ha a fosztogatókkal cimborálnak, akkor nem ártatlan civilek. Ha azok

lennének, már rég előjöttek volna a régió félreeső zugaiból,

élelmiszerjegyet igényeltek volna, és letelepedtek volna a kormány által kijelölt biztonságos területeken. A hadsereg, amely előttem járt itt, megadta erre a lehetőséget, ahogy én magam is. Amikor mindezek ellenére a konvojomra támadtak, jogosnak éreztem, hogy a lehető

legerőteljesebb üzenetet küldjem nekik arról, hogy a dolgok igenis változóban vannak errefelé.

– Dale, az emberei civilekre lőttek. Emberekre, akik már a háború előtt is itt éltek. A közülük máig életben maradtak még mindig a sajátjuknak tekintik ezt a földet. Az pedig, hogy a drónja, amelyen ezek szerint van kamera, míg a helikopterein nincs, kiszúr két, a környéken csatangoló járművet, nekem vajmi kevés bizonyítéknak tűnik. Ezek az emberek sokkal ravaszabbak annál, semhogy egy konvoj elleni támadás után két órával csak úgy felbukkanjanak a közelben.

– Meghoztam a döntésemet, és kiállok mellette – felelte Dale, majd szünetet tartott. – Persze lehet, hogy előbb ki kellett volna kérnem a véleményét; láthatóan sokkal jobban ismeri ezeket a fosztogatókat, mint mutatja.

– Mire céloz?

– Mindenképp elég furcsa, hogy egyszer csak foglyul ejtik, aztán négy

nappal később úgy sétál ki az erdőből, mintha mi sem történt volna.

– Mire akar ezzel kilyukadni, Dale? – ismételte meg a kérdést John, ezúttal jóval nyomatékosabban.

– Szokatlan ügy volt, ez minden. Jelentést kellett volna tennie nekem a fogsága alatti eseményekről. Utólag úgy tűnik, sokkal több dolog történt ott, mint amit a legutóbbi beszélgetésünk során elmondott. Ha máshogy lenne, most nem védelmezné őket ennyire. – Dale pillanatnyi szünetet tartott. – Megegyezett velük valamiben?

– Nem kaptam értesítést, hogy ezentúl minden lépésemet jelentenem kell

magának.

– Itt én képviselem a kormányt. Ha nyíltabban viselkedett volna velem, talán elkerülhettük volna a mai eseményeket.

John szótlanul és dühösen meredt Dale-re, aki a balul elsült akció után a felelősség és a bűntudat áthárításának klasszikus technikájával

próbálkozott.

– Belátom, hogy a hegy túloldalán élő fosztogatók szívós bandát alkotnak, ráadásul gyakran rabolnak élelmet és üzemanyagot a

lakosságtól, és elveszik, amire éppen szükségük van. Igen, gyilkoltak is, ahogy mi is megöltünk párat közülük, de hogy nyílt gyilkosságra vetemednének egy disznóért, egy véka gabonáért vagy pár liter

benzinért… Ez nem az ő stílusuk, és nem is az enyém. Egy felfegyverzett konvoj lerohanása sokkal inkább vall egy nyugatabbi fosztogatócsoportra, valamelyik zakkant futóbolonddal az élén. Az északiak, ahogy én látom, csak a túlélésre játszanak, akár maga vagy én. – John rövid szünet után folytatta: – Az ellentéteink dacára ezek az emberek az én szememben amerikai polgárok maradtak.

– Az enyémben pedig egyszerű fosztogatók, ahogy a helyiek is hívják őket. Az országban száz meg száz különböző néven futnak, de igazából mind egyformák. Az én feladatom az, hogy vagy visszatereljem őket a kormányzati fennhatóság alá, a törvények által diktált szabályok betartásához, vagy pedig…

– Vagy pedig mi, Dale? És ha már itt tartunk, mit tud a pletykáról, hogy a kormány neutronbombákat vet be a kontinentális Amerikán belül?

– Tény, hogy a helyzet bizonyos városokban teljességgel menthetetlen.

Na de hogy valóban bevessék őket? Ugyan már! Mindketten jól ismerjük a

fenyegetősdi szabályait, ennél pedig nem mondhatok többet. – Dale sóhajtott, és belső frusztrációjának jeleként széles mozdulattal tárta szét a karját. – De kanyarodjunk vissza a jelenbe… Én is sokkal szívesebben alkalmazom a meggyőzést, mint azt a módszert, amire ma reggel

kényszerültem.

– A húsz milliméteres géppuskagolyók számomra a meggyőzés

igencsak kegyetlen és végérvényes eszközeinek tűnnek.

– A francba is, John! – Dale hangja immár egészen hideg volt. – „A nap”

óta kitette a lábát akár egyetlenegyszer is a kis városkájából?

John az iménti, helyenként határozottan kellemetlen beszélgetés után kissé megdöbbenve nézett Dale-re, aki sok szempontból a háború előtti, örökösen mosolygó, tipikus bürokratákra emlékeztette.

– Folytassa csak!

– Mert én bizony igen, és láttam olyan jelentéseket, amiket maga soha.

Amerika összes nagyvárosa romokban hever, a legtöbbjük kiürült

pusztaság, a maradékot pedig a maga által csak fosztogatóknak nevezett bandákhoz hasonló könyörtelen csürhék irányítják. Chicagóban több mint

ötvenezren alapítottak diktatúrát egy ütődött vezetésével, aki úgy nevezi magát, hogy „Nagyságos”. És mit tesz a foglyaival? A szerencsésebbeket egyszerűen lehajítja a Sears Tower{34} tetejéről, a többieket pedig a Michigan-tó partja mentén keresztre feszítteti. Ha a bluemonti vezetés valóban a neutronbombák bevetése mellett dönt, remélem, ő kapja majd az elsőt. Saint Louisban emberáldozatokról és valamiféle szektáról szólnak a jelentések… azt mondom, oda is beférne egy atom. Akarja látni a jelentéseket, John? Akarja tudni, mi maradt az országunkból?

John szomorúan ingatta a fejét.

– Igaza van, én végig csak itt dekkoltam. A Hordát viszont ez a város állította meg, és épp eleget láttam az aljasságokból, amelyekre az igazán kétségbeesett emberek képesek.

– Épp ez ellen harcolok én is – vágta rá élesen Dale.

– Szóval lehetséges, hogy a városok lebombázása mellett a gyerekek és

nők legéppuskázása is része lesz a rekonstrukciós programnak? Akár itt, nálunk is?

– John, egy katonai bevetésről beszélünk. Iraki veteránként ezt értenie kellene. A pilóták erős ellenállást és lövéseket jelentettek odalentről, és másodpercek alatt kellett dönteniük a válaszlépésekről. Repülő és földi egységek közti harcoknál mindig csúszhatnak hibák a számításba,

beleértve időnként azt is, hogy a saját honfitársainkat találjuk el. Ezt maga is tudja.

– Képezze ki jobban az embereit! – mondta végül elutasítón John. – Teljesen tisztán láttam, hogy gyerekek, nők és öregek voltak odalent.

Higgye el, látták a pilótái is.

– Látja, épp ezért van akkora szükségünk magára, John, hogy

rávilágítson ezekre a dolgokra.

– És mivel beszélni akart velem, utasította a pilótáit, hogy nehezítsék meg a dolgunkat, amennyire csak lehet. Így aztán kis híján mindketten meghaltunk, mikor végre megpróbálkoztunk a leszállással.

– John, azonnal beszélni akartam magával az esetről. A pilótámmal kissé elszaladt a ló, ez minden.

– Ha végül mégis Asheville-ben landolunk, elkobozta volna a repülőnket?

– Dehogyis – felelte elegáns természetességgel Dale, miközben megint

a háta mögötti szekrénybe nyúlt a skót whiskyért, és ismét megkínálta Johnt.

– Köszönöm, most kihagyom. A gyomrom még mindig nem az igazi a

repülőút után.

Dale újabb italt töltött magának, majd visszatette az üveget a szekrénybe.

– Kivizsgálom az ügyet, és jelentkezem. Ezek a kölykök könnyen belelkesülnek, ezt mindketten tudjuk. Az emberem valószínűleg csak felismerte, hogy egy remek pilótával van dolga, aki az utolsó felvonás tempóját is bírni fogja az üldözés után, ez minden.

– Mondja meg neki, hogy legközelebb tartsa meg a tisztes távolságot.

– Mert különben mit tesz?

– Dale, ez már így is egy hosszú nap volt. Az igazat megvallva, nem erre számítottam. Úgy gondolom, ideje hazamennem.

– Rendben van, John. – Dale kezet nyújott neki. – Nincs harag?

– A személyes kalandommal kapcsolatban nincs. Azért, ami a civilekkel

történt, igen, nagyon is van harag. Szeretném, ha alaposan kivizsgálná az esetet. Higgyen nekem, tapaszatalatból beszélek. Most már nem számít, hogy valóban ők támadták-e meg a konvoját, vagy sem. Bosszút fognak állni, maga pedig sikeresen kirobbantott egy háborút a területe északi határa mentén.

– Nos, ha magára támadnának, ne habozzon azonnal hívni! – John csak

bólintott. – És vezérőrnagy úr… Mikor jelenthetem be hivatalosan is, hogy elfogadta a kinevezést? Lassan elkezdeném a bluemonti út tervezését. – Dale úgy tette fel a kérdést, mintha az előző húsz percben folytatott beszélgetés el sem hangzott volna. – A transzportrepülőket nem lehet csak úgy hipp-hopp idevarázsolni.

– Ezt inkább majd máskor beszéljük meg – javasolta John.

– Miért ne most?

John felnézett, és átható pillantással meredt Dale-re.

– Őszintén szólva, azért, mert a ma reggel látottak után jelenleg nincs túl sok kedvem ilyesmiről cseverészni.

John nem várt választ, hanem egyből az ajtó felé indult. Az

előcsarnokban felvette a Rugerét, és beszállt a még mindig rettentő dühös Ed mellé a járőrkocsiba.

– Ed, egy árva szót sem akarok hallani… Egyetlen szót se. Csak tűnjünk el innen a francba!

TIZEDIK FEJEZET

743. NAP

John a nap hátralévő részét a városházán töltötte, és egyelőre mélyen hallgatott az asheville-i utazásról meg a reggeli repülőúton történtekről.

Billy ezzel szemben sokkal készségesebbnek mutakozott, így hamarosan az egész város tisztában volt az eseményekkel, amelyeknek Johnnal együtt tanúja volt a levegőben. A lakosok igencsak vegyesen reagáltak: egyesek felháborodtak a város repülőgépét ért támadáson, de a fosztogatók sorsáról értesülve sokan csak a vállukat vonogatták.

John délre városi gyűlést hívott össze, és zárt ajtók mögött

összefoglalta, mi történt a fosztogatók táborával, illetve megosztotta a megjelentekkel a Dale-lel folytatott legutóbbi megbeszélés részleteit.

– Be kell vallanom valamit – jelentette be a mondandója végéhez közeledve. – A fogságom alatt nem hivatalos fegyverszünetet kötöttem a fosztogatókkal. Elegem volt az újabb és újabb halálos áldozatokat követelő rablótámadásokból, és bár sem a fosztogatók vezére, sem én nem vagyunk képesek tökéletesen kontrollálni az embereinket a disznó-vagy csirkelopások, meg a hegyekben működő illegális szeszfőzdék

üzemeltetésének kapcsán, de Forrest Burnett, a vezetőjük becsületes ember benyomását keltette. Ő maga Afganisztánban harcolt veterán, hadirokkant.

Megegyeztünk, hogy kölcsönösen igyekszünk feloldani a közösségeink között feszülő ellentéteket.

– Én ismerem Forrestet – vágott közbe Ed –, annak idején Burnsville-ben lakott. Jó gyerek. Az egyik unokatestvérem beházasodott a Burnett famíliába, így időnként nekem is volt némi dolgom velük. Úgy hallottam, Forrest még 2001-ben, rögtön a New York-i terrortámadás után bevonult a hadseregbe önkéntesként. Irakban aztán súlyosan megsebesült… vagy inkább Afganisztán volt? Mindegy is, valamelyik a kettő közül. Mikor visszatért, már nem volt teljesen rendben: egy karját és egy szemét vette el a háború, ez bárkit kikészített volna. Az a poszttraumatikus dolog, vagy mi… Itthon aztán összezörrent párszor a törvénnyel, de a helyi zsaruk mind tudták, min ment keresztül, és nem nagyon szívóztak vele. Azt mondod, ő a fosztogatók vezére?

– Legalábbis ezt állítja – mondta John.

– Egy kérdés, John – szólt közbe Black tiszteletes. – Miért hallgattad el előlünk mindezt, amikor visszatértél a fogságból?

– Hibáztam. Már látom, hogy őszintének kellett volna lennem, de mivel

az idők során annyi Stepp esett már el a rajtaütésekben, nyilvánvalónak tűnt, hogy a North Fork fölöttiek nem néznék jó szemmel, ha hirtelen csak úgy elásnánk a csatabárdot. Könnyen hihették volna, hogy a saját szabadságomért alkudoztam… Személyesen akartam elmenni a North

Fork-i klánokhoz, hogy szemtől szemben beszélhessek velük, és még azelőtt elsimíthassam ezt a dolgot, mielőtt nyilvánosan is bejelenteném. Az események azonban megelőztek.

– A fenébe is, John! – vágott közbe Maury. – Fogolyként a saját szabadulásod érdekében azt ígérsz meg, amit akarsz, mármint

természetesen a hadi szabályzat betartásával… Ezzel mind tisztában vagyunk.

– Forresttel abban maradtunk, hogy a csapata hamarosan tábort bont, és

északnak vonul; ezt ezek szerint nyilván nem tartotta be. Ahogy mind tudjuk, a Steppek a hétvégén valóban megpróbálkoztak a vendettával, és szépen bele is sétáltak a fosztogatók csapdájába, ahonnan Forresték végül egyetlen könnyebb sérülttel futni hagyták őket. Maguk a Steppek is beismerték, hogy a fosztogatók az utolsó szálig lemészárolhatták volna őket, de nem tették. Talán nagy hiba volt, hogy nem avattam be a Stepp klánt már jóval korábban a fegyverszünet részleteibe. Ne haragudjatok! – John megvonta a vállát, és kibámult az ablakon. Pár pillanatra mindannyian elcsendesedtek.

– Tehát az volt a terved, hogy kivársz, amíg valamelyest elcsitulnak a fosztogatókkal kapcsolatos indulatok – foglalta össze az elhangzottakat Black tiszteletes, hogy megtörje az egyre kínosabb csendet –, és hivatalosan csak később jelented majd be a fegyverszünetet? Miénk a hegy innenső oldala, az övék a másik?

John hátranézett a válla fölött, helyeslőn bólintott, és megkönynyebülten lélegzett fel. Az elmúlt két évben nem először fordult elő, hogy a megfelelőnek ítélt pillanatig információt tartott vissza, ez a mostani helyzet viszont igazi kemény diónak bizonyult. A fosztogatókat mindenki törvényen kívülinek tartotta a szó hagyományos, ősi értelmében véve is: a törvények nem védték őket, az életük nem ért egy fabatkát sem.

Amint megtudta, hogy a csapatot egy veterán katona, ráadásul egy rokona vezeti, Ed, aki a mai napig a legszenvedélyesebben érvelt a fosztogatók és egyéb banditák bűntudat és kegyelem nélküli

megleckézetése mellett, hirtelen gyökeresen megváltoztatta az álláspontját.

Pár percig a hegy északi oldalán élő régi barátairól szónokolt – elmondta, milyen tisztességes, keményen dolgozó emberek, és hogy az elmúlt év összetűzései mindent összevetve talán mégis csupán tragikus félreértések voltak, amelyeket békés tárgyalások útján is meg lehetett volna oldani a kölcsönös rajtaütések helyett.

– Szóval, mit tanácsoltok, mit tegyünk? – kérdezte Black tiszteletes Edre és Johnra meredve.

– Ez hamarosan kiderül – mondta John. – Forresttel kitaláltunk egy jelzőrendszert, amelynek a segítségével szükséghelyzetben bármelyikünk kezdeményezhet személyes találkozót a másikkal. Ezért küldtem el ma reggel Edet, hogy a régi autószalonnál húzzon fel egymás fölé három amerikai zászlót. Most már csak a választ kell megvárnunk. Sokért nem adnám, ha tudnám, hogy Forrestnek nem esett baja. Istenemre mondom, remélem, hogy jelentkezik, és nem hiszi azt, hogy bármi közünk volt a reggeli támadáshoz… Ha netán halott lenne, és valamelyik forrófejű

embere vette át a helyét, már most megmondom, hogy rajtaütések tekintetében kemény nyár elé nézünk. Persze még ha életben maradt, akkor is dönthet úgy, hogy szájtépés helyett inkább harcol, ami legalább olyan kegyetlen hónapokat vetít előre a hegyoldalon… Ha így alakul, folyamatos határőrzési szolgálatra kell majd átcsoportosítanunk az eddig kiképzett embereink jelentős részét a földekről és az újjáépítési munkálatokról. Biztosan csak azt tudom, hogy a Craggy-hasadéknál, ahonnan Forresték figyeltek minket, most egy osztag asheville-i katona állomásozik. Ez azt jelenti, hogy nem tudhatjuk, Forrest értesült-e egyáltalán a jelzésemről, vagy hogy végül eljutott-e hozzá az üzenetem, amit a repülőről dobtam le neki.

– Vajon miért hagytak katonákat odafönt? – kérdezte Maury.

John ebbe még nem igazán gondolt bele eddig. Talán Fredericks is többet tudott a közte és Burnett közt lefolyt eseményekről, mint mutatta, hogy aztán így próbálja meg elvágni a kettejük közti kommunikációt?

Talán mindez csupán kisebb terv volt egy nagyobb szabású akción belül?

– Fogalmam sincs – felelte John. – Talán kiszúrtak odafönt pár fosztogatót, és egyből le is rohanták őket. – Végignézett a csapaton, de pár percig senki sem szólalt meg.

Végül Maury kezdett bele újból:

– Úgy gondolom, ez az ügy egyelőre maradjon köztünk… Túl sok

egymással is konfliktusban álló dolog merült fel. John, az emberek még mindig dühösek a behívók miatt. A legtöbbjük őszintén számít rá, hogy elfogadod a kinevezést, és ezzel legalább a családok felét kihúzod a pácból, amiért persze rettentő hálásak is neked. A fosztogatókkal esett kalandról az egész város tud, és mindenki számít a bosszútámadásra. Mit javasolsz?

– Jelenleg nem tehetünk mást, mint hogy minden reagáló egységünket teljes készenlétbe helyezzük, egyet pedig felküldünk a víztározóhoz, hogy segítsenek szemmel tartani a Stepp családot és a birtokaik környékét. Két további osztagot kérek ide, a városházára. A főiskolán, a városban és a Swannanoában lévő többi mozgósítható egységünket most rögtön értesíteni kell a készenléti állapotról. Ha Burnett helyében lennék, és láttam volna a repülőnket, majd a Craggy-t elözönlő egységeket, bizonyára azt hinném, hogy átvertük őket, és eljött a visszavágó ideje. Az egyetlen reményünk, hogy észrevette a jelzésünket, és addig nem támad, amíg a dolog végére nem jár. – John a tanácstagok helyeslő bólintásai közepette nézett körbe a teremben. – Jól van, ideje munkához látni! Én magam már

indulok is a régi Ford autókereskedéshez. A hangár attól csak pár méterre van, ott elértek telefonon, ha történik valami.

John visszament az Edselhez. Makala most is ragaszkodott a

vezetőüléshez; az ajtók becsapódtak, a Fredericksszel elköltött vacsora óta kettejük közt felgyülemlett feszültség pedig megállíthatatlanul felrobbant.

John egyetlen szó nélkül hallgatta végig az asszony Fredericksre szórt válogatott sértéseit, majd a saját döntésével kapcsolatos szitokáradatot is a kétes kinevezés elfogadásával kapcsolatban. Makala ezek után kitért arra is, hogy mekkora ostobaság volt a teszteletlen repülővel a nyílt csatatér fölött való furikázás, majd visszakanyarodott John látszólag végleges elhatározásához, miszerint elfogadja a Dale által kínált előléptetést. Nem átallott jó néhányszor célozni arra is, hogy Johnnak a fogság alatt szerzett agyrázkódása talán nagyobb galibát okozott a fejében, mint eddig gondolták.

Legalább fél óráig álltak így a zászlórúd melletti parkolóban, mire Makala végre belefáradt a sérelmei sorolásába. John már megtanulta, hogy az efféle helyzetekben a legjobb stratégia az, ha csendben kivárja a monológ végét.

A hangárból egyszer csak Billy rohant ki, hangosan kiáltozva: a városházáról keresték telefonon, így aztán Johnnak nem maradt ideje reagálni Makala panaszáradatára. Szinte megkönnyebbülten pattant ki a kocsiból, hogy sietve kövesse Billyt a hangárba, de kevesebb mint egy perc múlva már vissza is tért.

– Felvinnél a víztározóhoz?

– Hogy micsoda?

– Két férfi jelent meg odafönt a fosztogatók képviseletében. Forrest Burnett túlélte a támadást, és beszélni akar velem.

– Te pedig elég ostoba vagy ahhoz, hogy személyesen odamenj?

John behajolt az autó ablakán, és puszit nyomott Makala arcára, de a nőt ez nem hatotta meg.

– Tán valaki mást kellene küldenem magam helyett?

Makala oldalra sandított, majd mereven maga elé bámulva beindította a

motort.

– A fosztogatók majdnem betörték a koponyádat. Az agyrázkódásod még mindig nem jött helyre, ma reggel pedig csaknem szitává lőttek a levegőben, aztán meg az idióta asheville-i pilóták akartak letörölni az égboltról. Mégis, mi a bús fenét kéne reagálnom minderre, John Matherson?

John mosolyt erőltetett az arcára.

– Most beérném egy egyszerű „szeretlek”-kel. A többiről később még bőven lesz időnk vitázni.

– Időnként igazán manipulatív gazember tudsz lenni – csattant fel Makala, majd csikorgó kerekekkel befordult a State útra, nyugat felé. Jobb keze azonban hamarosan már a férjéét szorította.

A víztározó duzzasztógátja mellett álló határ menti figyelőállomáshoz érve John lelassította a lépteit. Meglátta a két fiatal őrt; integettek neki, hogy jöjjön közelebb.

– Úgy fél órája jöttek elő abból az irányból. Egyiküknél fehér zászló volt, a másikuk ezt adta át, uram.

A pár éve még John történelem-előadásán elsőéves hallgatóként

kuksoló fiatal srác átnyújtotta a jelzőszalagot, amelyet John reggel dobott ki a repülőből. Ákombákomszerű üzenete alatt mindössze pár szó virított: „Találkozó ma, azonnal. Különben minden paktumnak annyi. Forrest.”

– Bármi más?

– A két pasas eltűnt az erdőben. Úgy érzem, azonnal célba vesznek, amint kidugjuk a fejünket a sánc fölött, önt is beleértve, uram.

Nagy kő esett le John szívéről, amiért végül sikerült rábeszélnie Makalát, hogy a reagáló egységgel együtt inkább a kocsinál várakozzon.

– Szép munka, fiam – mondta John, majd meglengette a szalagot a figyelőállás homokzsákjai fölött, és felállt.

– Uram! Lelőhetik! Holtbiztos, hogy távcsöves puskákat állítottak ránk.

John megpróbált a fiatal srácra mosolyogni, majd kilépett a bunkerből,

és lassan megindult a tó nyugati partján vezető régi bekötőúton. Alig ért a bunker látókörén kívül, amikor zajokat hallott maga mellett, hamarosan pedig két fiatal férfi – magas, keménykötésű legények, egyikük egy M4-es gépfegyverrel, a másik egy teleszkópos vadászpuskával – bújt elő egy közeli rejtekhelyről. Szótlanul, csupán kézmozdulatokkal jelezték neki, hogy haladjon tovább az úton. Nagyjából nyolcszáz métert sétálhattak így, amikor az út elkanyarodott, és egyre meredekebbé vált.

– Nem akarok ünneprontó lenni, de ha arra játszotok, hogy egészen a birodalmatok szívéig elballagok így, csalódást kell okoznom. Hasogat a fejem, és sajnos már az erőm sem a régi.

A két fegyveres nem válaszolt, csak újból jeleztek neki, hogy haladjon

tovább.

Vajon most újra a karjaikba sétálok, ezúttal ráadásul önként és dalolva?

– töprengett John. A két pasas akár a támadás két keserű túlélője is lehetett, akik bosszúvágyból elhatározták, hogy a saját szakállukra szervezett akcióban végeznek vele, ő pedig szépen beleesik a csapdájukba.

Összességében nagyon is valószínű volt, hogy Burnett nem élte túl a helikopterek légi csapását, és ha így volt, John jogosan érezhette címeres ökörnek magát. Makalának igaza volt: újabban túl gyakran vállalt efféle kockázatot, és maga sem igazán értette, hová lett a korábban oly nagy hasznára vált ösztönös óvatossága.

Az út hirtelen kanyart vett, John pedig döbbenten torpant meg.

Jó pár terepszínűre festett, négykerék-meghajtású járművel találta szemben magát. El sem tudta képzelni, hogyan voltak képesek idáig eljutni velük a fosztogatók az elhanyagolt, réges-rég használaton kívüli erdei dűlőutakon. A legelső járműben meglátta Forrestet: sápadt volt, akár egy szellem.

– Forrest?

– Úgy bizony, Matherson. Ide figyeljen, most nincs időm az

udvariassági körökkel szarakodni. Szívességet kell kérnem, ráadásul nagyot.

– Miről van szó?

– Csak nézzen be hátra!

John bólintott, majd szinte rögtön leesett neki, hogy erre valójában nincs semmi szükség. A síró gyerekek és a kínoktól nyöszörgő emberek jajkiáltásait – jelenlegi világuk oly jól ismert emberi zajait – onnan is tökéletesen hallotta.

Végül mégis vetett egy pillantást Burnett kocsijának platójára, ahol véres kötésekkel borított gyerekek zsúfolódtak össze. Néhányan közülük halkan sírdogáltak, és tágra nyílt, rémült szemmel néztek rá. A háború újabb áldozata, egy nagyjából tizenkét éves fiú hosszan John arcába bámult. Egy apró csecsemőt tartott a karjában – a kislány ernyedten lógó tagjaiból John azonnal tudta, hogy halott. A kocsi lenyitott platójáról vér csöpögött az erdei útra.

A többi járművet ezek után már fölösleges lett volna szemrevételeznie.

Határozottan kinyitotta az ajtót Burnett mellett.

– Húzódjon arrébb, Forrest!

– Rendben, csak adjon rá egy percet. Ezúttal nem úsztam meg, én is kaptam egyet a gyomromba, a pokolba is…

John támaszt nyújtott Burnettnek, és meglátta a törzse köré csavart, véráztatta kötést. A vérfolt szerencsére a bal oldalán éktelenkedett, érintetlenül hagyva a férfi máját. John óvatosan segített neki arrébb csúszni az ülésen, majd a ridegen bámuló sofőrre pillantott.

– Induljon már, az istenért!

– Hová?

– A városba, maga idióta, a kórházba. Gyerünk!

A földút igencsak rögös volt a rengeteg törmeléktől, egyes szakaszait pedig szinte teljesen elmosták az esőzések. John arca minden egyes döccenésnél megrándult, mert a kocsi folyamatos rázkódásától a gyerekek fájdalmas sírásban törtek ki. A bekötőút egyenes szakaszát elérve aztán végre gyorsabban haladhattak, Johnnak azonban hirtelen eszébe villant valami.

– Itt álljon meg! Hadd szálljak ki!

– Miért? – kérdezte fojtott hangon Burnett.

– Szeretne újabb golyót kapni? Egy teljes reagáló egység áll

készenlétben odalent. Mi sem tudtuk, mire számítsunk a mai találkozóval kapcsolatban… Jelzek, ha biztonságban tovább jöhetnek.

– Ugye nem ver át, Matherson?

– A pokol legmélyebb bugyrában égjek el, ha igen – vágta rá John, majd kiugrott a kocsiból, és egészen addig futott előre az úton, amíg a figyelőállás látóterébe nem ért. Felemelt kézzel integetni kezdett. – Járművek jönnek! Minden rendben van!

Visszanézett a vezérkocsi felé, és jelzett a sofőrnek, hogy elindulhat.

Bár addigra szinte teljesen kifulladt, John a vezérautó előtt kocogva vezette a konvojt; repedt bordájába minden egyes levegővétel és lépés után belenyilallt a fájdalom. Oldalra pillantva meglátta a reagáló egység fedezékből előbújó tagjait – azonnal jelzett nekik, hogy engedjék le az amúgy tüzelésre kész puskáikat.

A bunkerhez érve szitkozódások közepette kapta fel a telefont, és várta meg, míg a városi kapcsolótáblánál őrködő Mabel végre felveszi a kagylót.

– Itt Matherson! – ordította a telefonba. – Sebesültek érkeznek a városba.

Sokan. Nem kell aggódni, nem ellenségek. Általános riadót kérek. Az orvosi csapat azonnal nyissa meg a fő kórházépületet! Csipkedjék magukat! A sérültek nagy része gyerek. Nincs vesztegetni való idő! – Lecsapta a telefont, és visszarohant a vezérkocsihoz. Saját reagáló egységének tagjai ekkorra már rég letették a fegyvereiket; a platókon fekvő sebesültek láttán többen zokogni kezdtek közülük. – A fenébe is! – kiáltotta John. – Mindannyian tudtok elsősegélyt nyújtani. Sírást befejezni, ugorjatok fel a platókra, és segítsetek a szerencsétleneken! Páran maradjanak is a kocsikon, hogy a városba menet jelezhessék a

lakosoknak, hogy nincs veszély!

Újra felbőgtek a motorok, John pedig visszaszállt Forrest mellé a vezérkocsiba.

A

város

felé

indulva

épp

egy

rég

elhagyott

szabadidőközpont mellett haladtak el, amikor hirtelen meglátta a viharvert Edselét maguk előtt, az út közepén.

Mennyi minden változhat egyetlen hét alatt! – gondolta elkeseredetten.

Legutóbbi ittjártakor majdnem golyót eresztettek a fejébe, amikor az övéi felé bicegett az úton; most meg egy sérültekkel teli karaván élén halad, ugyanazzal a fosztogatóbandával, amellyel az elmúlt év folyamán annyi összetűzése volt.

John kihajolt az ablakon, és őrült módjára integetni kezdett az út kellős közepén álldogáló Makalának. Az Edsel mögött immár ott sorakozott a tartalékos osztagokat szállító négy terepjáró is – valaki nyilvánvalóan önhatalmúlag mozgósította őket, miután John a két ismeretlen fegyveres kíséretében eltűnt a szemük elől az erdei úton. Úgy ötven méterrel a terepjárók előtt John újból megállította a sofőrt, és kiszállt. Ezúttal levegő

után kapkodva inkább csak gyalogolt – ha jobban szedi a lábát, még azt hihették volna, hogy szökni próbál, ami könnyen elhamarkodott lövésekhez vezethetett volna.

– Makala, itt most rád van szükség! – kiáltotta.

A nő odaszaladt hozzá.

– Jesszusom, mégis, mi a fene folyik itt, John?

A férfi a vezérkocsi felé mutatott, de az érzelmek erőt vettek rajta.

– A reggeli légitámadás sérültjei. Már telefonáltam a városba; a kórházban készülnek a fogadásukra. Menj csak, és nézd meg te is, mit tettek velük! – A hangjába zaklatottság vegyült. Bár az elmúlt két évben számtalanszor találkozott a halállal, John őszintén szerette volna hinni, hogy a rémségek ezen korszakának lassan vége szakad. De most csak még több szenvedés vette körül, a halott kislányt szorongató, sokkos állapotban lévő kisfiú láttán pedig úgy érezte, nem bírja tovább.

Makala ellépett John mellől, és a szája elé kapta a kezét, amint elé tárult a teherautó platóján lévők látványa. Pár másodpercig döbbenten állt, majd visszanézett a férjére.

– Mindenki, aki a reagáló egységből részt vett a felcserképzésen, azonnal ide hozzám! Gyorsan! – Ezzel fel is pattant az egyik teherautóra.

John a kocsi ablakán át újra benézett Forrestre, aki kétségkívül most is az ájulás szélén állt.

– Hála istennek, hogy hozzánk fordult! Tartson ki, katona! Most rögtön

kórházba visszük az embereit. Csak tartson ki!

Forrest viszonozta a pillantását, és egy apró bólintás kíséretében kinyújtotta felé véres kézfejét. John megszorította, majd odakiáltott a járművek vezetőinek, miközben visszaindult az Edselhez: felszólította őket, hogy tisztítsák meg az utat, és konvojba rendeződve induljanak meg utána.

Miután nagy nehezen sikerült megfordulnia az ormótlan Edsellel,

felpörgette a motort. Padlógázzal süvített végig a kanyargós úton, egészen a négysávos 70-es útig, amelyen az utolsó pár kilométer már a sérültek számára is valamivel elviselhetőbb volt – ezek a szerencsétlenek végül is egy közel ötven kilométeres göröngyös földúton való zötykölődésen voltak túl, hogy kikerülhessék a Craggy-hasadéknál őrködő asheville-i katonákat.

A főútra kanyarodva John lassított, hogy a fosztogatók hat platós teherautója ne maradjon le túlságosan, majd újra tövig nyomta a gázt. Az Edsel megrepedt kipufogójából fekete füst tört elő. Black Mountainba érve az elhagyott gyógyszertár mellett az út újra összeszűkült, John pedig ráfeküdt a kocsija dudájára – távolról már hallani lehetett a városházán felszerelt öreg szirénát. A belváros lakói – „a nap” előtt is okleveles és az azóta kiképzett orvosokkal, nővérekkel együtt – mind igyekeztek eljutni az előre kijelölt mozgósítási pontjaikra. Mivel csak kevesen voltak tisztában az aktuális eseményekkel, a jó öreg Edsel közeledtére sokan kérdéseket kurjantottak John felé, aki ezúttal kénytelen volt válasz nélkül elsuhanni mellettük, a nagy sietségben majdnem beleütközve egy teherautóba, amely épp a Cherry útról kanyarodott el a tűzoltóság felé. John vadul káromkodott, és átkozta a felelőtlen sofőrt. A jármű megpróbált kitérni az útjából, ő pedig pár másodpercig komolyan mérlegelte, hogy utólag személyesen rúgja majd szét a sofőr seggét. Amikor aztán elhúzott a kocsi mellett, John Black tiszteletest szúrta ki a volán mögött, mire egyszerűen tovább nyomta a dudát, és jelzett a barátjának, hogy kövesse.

Magát a kórházat, amely a Hordával vívott csata után ezernél is több sérültet látott el, másfél évvel korábban az egykor virágzó

bútorkereskedésben rendezték be, a város főterével szemben. A csata utolsó sebesültjeinek elszállítását követően az épületet Makala

irányításával kitakarították, majd némi gyógyszerrellátmánnyal együtt lezárták egy, a várost sújtó esetleges újabb katasztrófa, csata vagy járvány esetére. John megállt a kórház előtt, és jelezte a mögötte közeledő

kocsinak, hogy parkoljon le az utcán.

Makala meg sem várta, hogy a jármű teljesen megálljon, már le is ugrott a platóról – John könnyeket látott a szemében. Nővérként – bár most orvosi szerepkörben – általában mindig profi maradt, és megőrizte a hidegvérét az efféle helyzetekben, a relatíve nyugodalmas hónapok azonban valamelyest őt is megpuhították.

– Uramisten, John, legtöbbjük még csak gyerek! – A férfi képtelen volt

válaszolni. Egyetlen rövid pillanattal később mintha átkattintottak volna egy kapcsolót Makala szívében: újra visszanyerte a lélekjelenlétét, és visszabújt a profi gyógyító maszkja mögé. – A sérültek besorolása itt! – kiáltotta. – Kérem a besorolási táskát, és valaki hozzon ki ide egy asztalt!

Haladjunk, egy-kettő! – A reagáló egységek nemrégiben kiképzett

felcserei már ugráltak is le a járművekről, rohantak teljesíteni a parancsokat. Makala végignézett a kocsisoron; a zajos motorokat lassan mindegyik sofőr leállította, így a hangját már messzebb is tisztábban lehetett hallani. – Mindenki figyeljen rám! – kiáltotta. – Egy pillanatra álljanak meg! A sérülteket olyan gyorsan visszük majd be a kórházba, ahogy csak lehet, de megkérném a sofőröket, hogy ezt a feladatot hagyják meg az itteni személyzetnek. Nem szeretnénk súlyosbítani a már amúgy is épp elég komoly sérüléseket.

Bár a felesége pillanatnyilag levette a válláról az irányítás terhét, John érezte, ahogy a sokk rettentő hullámai összecsapnak a feje fölött.

Súlyosbítani a már amúgy is komoly sérüléseket? Ezek az emberek átvészeltek egy nagyjából ötven kilométeres pokoli exodust. Egyiküket sem szíjazták hordágyhoz óvatos kezek másodpercekkel azután, hogy golyót kaptak, és nem repültek velük mentőhelikopterrel a legközelebbi kórházba.

Pillanatokkal később Wagner doki is berobogott; villámgyorsan

lepattant a motorbiciklijéről, és futólépésben indult a kórházban előre kijelölt helye felé. John ugyanekkor látta meg régi fogorvos barátját is a rendelője felől a kórház felé igyekezni, egyik kezében egy értékes üveg éterrel, a másikban orvosi táskával. Utánarohant, és csatlakozott hozzá.

Makala átnézett az utca túloldalára, a parkban gyülekező civil tömegre.

A helyiek a temérdek hasonló helyzetet modellező gyakorlat után már jól tudták, hogy nem szabad közelebb jönniük. A tűzoltóság és a városháza előtti parkolóban a sziréna hallatán a katonai egységek is elfoglalták a helyüket, bár még nem lehettek biztosak benne, hogy valóban katonai akció készül.

John elkapta Grace Freeman, a campusszázad másodparancsnokának

tekintetét, amikor a lány a városháza irányából az eligazítási pont felé futott a lejtőn. John kiáltva utasította, hogy minden felcsert küldjön a kórházba, a mozgósított katonák fele pedig menjen az úttestre a bámészkodók távoltartása céljából. Utóbbi feladatba Ed is besegített.

Makala időközben belekezdett a hordágyak cipelésében segédkező

önkéntesek toborzásába, néhány tucat polgár azonnal válaszolt is a hívására. Az asszony beküldte őket a kórházba, ahonnan pár pillanat múlva máris hordágyakkal szaladtak elő.

– Mindenki figyeljen rám! – kiáltotta Makala. – Először minden sérültet egy felcser vizsgál meg, hordágyra csak ezután emeljük. Ha gerincsérülés gyanúja merül fel, képzett orvosi asszisztenst kérek a sérült mozgatásához, és merevített hordágyat kell használni. Most pedig hajrá!

John a vezérautóhoz ment, és behajolt az ablakon.

– Gyerünk, Forrest, ideje magának is bemennie.

A férfi arcán halvány mosoly futott át.

– Hé, ezredes, vagy a fene tudja, milyen rangban van éppen… Az igazi

tisztek mindig az utolsók, emlékszik?

John nagyot nyelt, és újra megszorította Burnett kezét. Most is jól látta a férfin a vörös, nedves kötést: a sebe folyamatosan vérzett. John pár pillanatig tétovázott, ne bírálja-e felül, és ne adja-e egyszerűen parancsba, hogy kettes besorolású sérültként azonnal vigyék be a kórházba. Aztán a válla fölött hátrasandítva látta, ahogy Makala és az asszisztense már neki is láttak a munkának: épp az első hordágyon érkező sérültet vizsgálták. A nőnek – a Hordával vívott csata óta először – újra vállalnia kellett a létező

legszörnyűbb felelősséget: neki kellett kiválasztania, ki kap azonnali ellátást, és kinek kell várnia, mivel a sérülései nem életveszélyesek.

Emellett ő döntötte el azt is, kik azok, akikre a biztos halál vár, mert olyan súlyos állapotban vannak, hogy a kezelésükre fordított idővel és energiával számos könnyebb sérültet menthetnek meg. Rajtuk már csak Black tiszteletes imái segíthettek.

Makala magához vette a besorolási táskát, amit az imént kért, majd kihúzott belőle egyet az alján megbúvó régi rúzsok közül, és kicsavarta.

Az első hordágyon egy nyolc év körüli kislány kuksolt; rezzenéstelen arccal szorította a jobb térde alatti, vérrel átitatott kötést. A sípcsontja teljesen abszurd szögben állt, és láthatóan kitüremkedett a sebből.

Makala egy kettest írt a kislány homlokára: azonnali ellátásra volt szüksége, hogy megelőzzék az artériás vérzést. Mivel a kórház

végtagrekonstrukciós lehetőségei igencsak korlátozottak voltak, a

gyermekre később nagy valószínűséggel amputáció várt.

A kislány után egy huszonéves fiatal nő következett; törött karja az oldalán lógott, ám vért alig-alig láttak rajta. Makala pár megnyugtató szót suttogott neki. A lány mosolyogni próbált, és bólintott, Makala pedig rajzolt egy egyest a homlokára. Valószínűleg hosszú órákat kell majd várnia, míg valaki végül ellátja, de az elvérzéstől vagy a sokkhatás következtében beálló haláltól legalább biztosan nem kell tartania.

Egy másik hordágyon kisfiú feküdt meztelenül, szinte magzatpózban kucorogva. Úgy vinnyogott, mint egy sérült kiscica, amikor Makala a sebeit vizsgálva megpróbálta felemelni a kezeit; végül néhány, a kórházból éppen kiszaladó nővért is segítségül kellett hívnia a feladathoz.

Pár pillanatig csendben tanulmányozta a fiúcskát, majd puszit nyomott a homlokára.

– Hamarosan meggyógyítanak – duruzsolta neki, aztán John szeme

láttára egy hármast rajzolt a homlokára. Már nem lehetett rajta segíteni.

Arra a kevés fájdalomcsillapítóra és altatószerre, amijük még megmaradt, a kettes besorolásúak műtétjeihez volt égető szükség. Makala a könnyeit törölgetve felállt, és a következő sérült hordágya felé mutatott: egy újabb egyes.

A fiú, akit John az egyik teherautó platóján látott, karjában a mozdulatlan csecsemővel, még csak most került sorra. Az utca másik oldalán összegyűltekkel együtt mindenki némán figyelte, ahogy sztoikus arccal Makalához lép. Mindannyian jól hallották a szavait.

– Néni, ő itt a kishúgom. Csak ő maradt nekem. A családom meghalt.

Kérem, gyógyítsa meg!

Makala letérdelt mellé, és a csecsemőt takaró sálat letekerve óvatosan megvizsgálta a babát. A kislány oldalán hatalmas, szörnyű seb tátongott.

Már régen elvérzett, az arca szürke volt.

– Megfoghatom őt egy pillanatra, hogy megvizsgáljam? – súgta

Makala.

– Igen, asszonyom.

Az asszony a karjába vette a babát, és úgy tett, mintha valóban vizsgálná, miközben a sálat óvatosan próbálta visszatekerni a törzsön éktelenkedő

sebhely köré.

– Azt hiszem, a húgod igazán különleges eset. Téged hogy hívnak?

– Vincent McNeillnek.

– Vincent, most azonnal el tudom vinni a húgodat a doktor bácsihoz. Ő

majd segít neki, mert tényleg nagyon-nagyon különleges eset. Jó lesz így?

A kisfiú tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Tényleg? Meg fog gyógyulni? Akkor csendesedett el, amikor

átjöttünk a hegyen.

– Különös gondunk lesz rá. Nagyon bátor fiatalember vagy, Vincent. A

barátom most megmutatja, merre kell menned, hogy a doktor bácsi a te karodon is segítsen. – Makala az asszisztensére pillantott. – Sokkhatás alatt van, de kettes. Kerüljön a sor elejére. Még van egy kevés Valiumunk, kapjon egy adagot.

A fiatal lány, szintén John egyik régi tanítványa, csak nagy nehezen tudta visszanyelni a könnyeit, mialatt a kórház felé vezette a kisfiút. Vincent váratlanul hátrafordult. Makala kétségbeesetten igyekezett eltakarni előle a sállal a húga fájdalomtól eltorzult vonásait, és elrejteni az apró testet ért szörnyűséges sérüléseket.

– Nem! – ordított fel Vincent, majd zokogva összeesett.

– Vigyétek be gyorsan! – kiáltotta Makala.

Néhányan a közelben álldogáló tömegből azonnal átvágtak a katonák sorfalán, és a fiúhoz rohantak, hogy felsegítsék. Makala csak szorította a halott kislányt, majd maga is zokogni kezdett, tekintete körbejárt a döbbenten bámuló sokaságon.

– Hát ez a gyerek is az ellenségünk? – kiáltotta kétségbeesetten. – Isten kegyelmezzen a lelkünknek! Uramisten! – szipogott tovább, a kislány holttestét ölelve.

John elengendte Burnett kezét, és odarohant hozzá, bár Black tiszteletes már megelőzte, és Makala gyenge ellenállását megtörve átvette tőle a gyermeket. John letérdelt a felesége mellé, és átölelte. Az asszony keservesen sírt, John pedig erősen magához húzta, és próbálta

megnyugtatni az ölelésével.

Black tiszteletes, karjában a halott kislánnyal, a tömeg felé fordult.

– Mindannyian imádkozzunk! Imádkozzunk ezekért az emberekért, és azért, hogy véget érjen ez az őrület! – Ezek után megfordult, és lassan bement a kórházba a gyermekkel. John még mindig szorosan ölelte Makalát.

– Istenem, John, a mi Jenniferünkre gondoltam. Ugyanazt láttam a kisfiú szemében, mint a tiédben, amikor meghalt… Miért tették ezt ezekkel a szerencsétlenekkel?

John felnézett. A hordágyakon fekvők hosszú sora messzire kanyargott;

várakozó, sírdogáló sérültek voltak mindenütt. Az utca túloldalán többen sírva fakadtak, mások térde borulva imádkoztak. Mintha az együttérzés megrendítő hulláma öntötte volna el a várost – a pár órával ezelőtt még ellenségnek tekintett kívülállók szenvedése immár a helyiek fájdalma és kínja is volt.

– Makala, vissza kell menned – súgta a feleségének John, miközben előre-hátra ringatta, mintha egy kisgyereket vigasztalt volna. – Neked ez a szakmád, és tudod, hogyan segíthetsz rajtuk, én viszont nem.

Makala nagy levegőt vett.

– Húzz fel, kérlek! – súgta. Sikerült feltápászkodnia, majd vett egy nagy levegőt, bólintott, és teljesen a saját lábára állt. Az asszisztens, akivel az imént beküldte a fiút a kórházba, szipogva tért vissza mellé.

– Gina, koncentrálj! Most nem adhatjuk fel! – könyörgött neki Makala. – Gyere, segíts nekem! – John hátralépett, ahogy Makala újra a kezébe vette az imént a földre ejtett rúzsdarabot, és egyből a következő hordágyon fekvő sérült fölé hajolt. – Kettes. Próbáld meg kideríteni a vércsoportját! – Aztán öreg férfi érkezett a saját lábán; John egészen az agyáig látott a koponyáján tátongó óriási lyukon keresztül. Makala hármast írt a homlokára, és magához intett egy segítőt, hogy vezesse be az épületbe.

Most egy gyomorlövéses, már-már csontsovány huszonéves fiatalember került sorra; nem is volt eszméleténél, egyértelmű hármas. Majd egy újabb kettes; bár a nyaki ütőeret valaki lóhalálában összevarrta, egyre csak szivárgott belőle a vér, és úgy tűnt, a nyomás bármelyik pillanatban szétfeszítheti. Aztán jött a következő… a következő… és a következő.

John visszatért a kisteherautóhoz, és ismét megfogta Burnett kezét. A férfi hangja igen gyenge volt, de még el tudta mondani, mi történt odafönt a hegyen. Végig tagadta, hogy bármi közük lett volna a katonai konvojt ért rajtaütéshez. Néhány embere épp a Madison megyei szektaszerű

fosztogatócsoporttal folytatott kereskedelmi tárgyalásokról tért vissza; távolról szemtanúi voltak az eseményeknek, és rögtön siettek vissza a táborhelyre.

– Miért nem szedték a sátorfájukat, és mentek északra, ahogy ígérte? –

kérdezte John.

Burnett erőtlenül felnevetett.

– Tudja, mennyi benzinem bánta volna, ha nekiállok ötven járművet és

négyszáz embert nyolcvan kilométerrel arrébb költöztetni? Egy rohadt katasztrófafilmbe is beillett volna az a jelenet, az biztos. Csak blöfföltem magának akkor, John, mert látni akartam, hogyan reagál. Aztán meghallottuk a helikoptereket, én pedig tudtam, hogy istentelen nagy szarban vagyunk… – John csak bólintani tudott. – A kis felderítőgépüket látva először azt hittem, maguk is benne vannak. Igen, figyeltük az első

tesztrepülésüket is a múlt hétvégén. A Craggy-hasadék nagyon pöpec kis fészek volt a kémkedéshez… Szóval, igen, először meg voltam róla győződve, hogy benne vannak. Azért, ugye, kapott pár golyót a madárkájuk?

– Néhányat igen. Az egyik majdnem levitte a fejem, pont mögöttem ütött

lyukat.

Burnett panaszosan kuncogott egyet.

– Egy karral is megy még a célzás.

– Maga volt az?

– Még szép. Most már persze örülök, hogy elvétettem a célt, ahogy annak is, hogy ledobta azt a szalagot. Rábíztam magam a sorsra, és hittem az üzenetének. Emellett végignéztem, ahogy az Apache-ok eljátszadoznak

a gépével.

Burnett feje hátrabillent, mire John megszorította a férfi csuklóját, a másik kezével pedig ellenőrizte a pulzusát: egyre gyengébb volt, néha ki-kihagyott – a sokk egyértelműen kezdett erőt venni a férfin. A mellette ülő

sofőr mind ez idő alatt egyetlen szót sem szólt. John hirtelen rádöbbent, hogy ő is súlyosan megsérült, és épp az imént távozott el észrevétlenül.

Jézusom, ezeket aztán tényleg kemény fából faragták, gondolta John.

Viharverten és alultápláltan is foggal-körömmel küzdöttek a túlélésért.

Black Mountain városa nagy részben kiváló taktikai elhelyezkedésének, hegyeinek és egyetlen földrajzi bejáratának köszönhette, hogy „a nap”

után relatíve sikeresen talpra tudott állni. Ezeknek az embereknek azonban a hegyekben, szűk völgyekben és medencékben megbújva is sikerült életben maradniuk, éppen úgy, ahogy az őseik is legyőzték a vadont százötven évvel korábban.

– Felcsert! – kiáltotta el magát John.

Burnett erre halványan magához tért.

– A tiszteket utolsónak, Matherson!

– A picsába ezzel, Forrest! – Egy hordágyas csapat rövidesen a kocsi mellett termett. John kinyitotta az ajtót Burnett oldalán, majd a járművet megkerülve a sofőrhöz sietett. Odaérve hozzá, egyszerre hátrahőkölt. A férfi törzsének bal oldala a hóna alatt vörös színben úszott. A vére a kocsi padlójáról a nyitott ajtón keresztül egyenesen John bakancsára csöpögött.

A sofőr egyetlen szó nélkül elvérzett, amíg a nők és gyerekek elsőbbségének hagyománya értelmében a sorára várt. John a

legszívesebben felordított volna. Az, hogy egy efféle sérüléssel hogyan volt egyáltalán képes autót vezetni ez az ember, teljesen érhetetlen volt számára. Megérkezett a második hordágyas csapat, John azonban csak a fejét rázta. – Neki már késő – sóhajtotta.

Újból megkerülte a kocsit, és visszament oda, ahol a csapat épp Burnettet emelte ki az ülésről, és fektette hordágyra. A harmatgyenge Forrest még most is tiltakozni próbált, és követelte, hogy előbb a nőket és a gyerekeket lássák el.

Makala odalépett mellé, lenézett rá, és a zsebéből egy ollót halászott elő.

Óvatosan levágta a kötést, így elébük tárult a Burnett bal oldalán, a bordák alatt tátongó lyuk. Makala mély levegőt vett, és elővette a rúzst.

– Kettes – mondta nyomatékosan John. A felesége habozni látszott. – Ő

Forrest Burnett. Kettes.

Forrest ködös tekintettel nézett föl rá.

– A tiszteket utolsónak – suttogta újra és újra.

– Úgy van, Forrest, maga az utolsó. Nyugodjon csak meg! – John újra

Makalára nézett. – Kettes, és most azonnal hozzá kell látni!

Makala bólintott.

– Veterán! – hajolt le hozzá, szinte kiabálva a kérdést. Burnett megmozdult, és elmosolyodott. – Mi a vércsoportja?

A férfi zavartan nézett föl rájuk.

– Katona, mi a vércsoportja? – kiáltott rá erélyesen John.

– A pozitív – súgta Burnett, majd elvesztette az eszméletét.

– Azonnal vigyék a műtőbe! – kiáltotta Makala. – Készítsék elő! Ha senki nem ér rá megoperálni, magam kezdem el, amikor itt kint befejeztem a dolgom. – John hálásan bólintott. – Valószínűleg a lépe kapta a találatot – mondta halkan Makala. – Rengeteg vért vesztett, John. El kellene engednünk.

– Három éve is ezt tanácsoltad volna? Mielőtt minden a feje tetejére állt?

– Makala nem válaszolt. Kívülről nézve továbbra is derekasan végezte a munkáját, John azonban látta rajta az általános sokk jeleit, és hogy valójában már alig-alig képes kézben tartani az irányítást. Most a csendben várakozó tömeg felé fordult; sokan még mindig imádkoztak. – Emberek,

figyelmet kérek! Véradókra van szükségünk! A többség tudja a saját vércsoportját. 0 pozitívok ide! Az A, B és AB csoport tőlem jobbra álljon, külön sorokba! Mondják be a felcsernek a vércsoportjukat, hogy

felírhassuk a homlokukra. Vérre van szükségünk!

Ötvenen szinte azonnal előreléptek, John torka pedig újra elszorult a látványtól. A Horda ellen vívott csatát követő szörnyű napok jutottak eszébe, amikor az alultápláltságtól így is, úgy is az éhhalál szélén állók mintegy utolsó földi gesztusként önként ajánlották fel a vérüket a sérültek megmentésére.

Makala közben végzett az utolsó sérülttel is; az idős hölgy csak mosolygott a hazugság hallatán, hogy hármasként hamarosan ellátják majd.

– Ön igazán jó lélek, nővér – súgta Makalának –, de tudom, hogy még

ma találkozom a Teremtővel. – John az idős hölgyre nézett, és felsóhajtott.

Maggie volt az, aki a fosztogatók táborában az agyrázkódását

diagnosztizálta. John odalépett hozzá, és megfogta a kezét, mire a nő

halványan elmosolyodott. – Hát maga az. Köszönöm, amit értünk tesz – mondta. John képtelen volt válaszolni. – John?

– Igen, asszonyom.

– A kocsikat vissza kell küldeni. Még legalább ötven sebesült várakozik odafent a táborban. A nőket, a gyerekeket és a legsúlyosabb sérülteket küldtük előre.

– Máris intézkedem.

– Miattam meg kár aggódni – rebegte Maggie, amikor átsegítették egy

hordágyra, és elindultak vele a helyre, amelyről mindenki csak rettegve suttogott: a haldoklók terme felé.

John Makalára nézett, aki erre odalépett hozzá, és a vállára dőlt. Ő

gyengéden átkarolta.

– Ötvenhárom ember zsúfolódott össze ezeken a kocsikon. A megtett út

borzalmai után majdnem a felük hármas. Ha az első, a legfontosabb órában elláthattuk volna őket, három-négy eseten kívül mindenkit megmenthettük volna. – Megremegett a zokogási inger újabb hullámától. – Ó, istenem, lehet, hogy azt a csöpp kislányt is megmenthettem volna, ha időben odaérek!

Az érzelmek lassan Johnon is erőt vettek. Néhány ampullával több inzulin, és talán Jennifernek sem kellett volna meghalnia. Mivel tudta, hogy most is emberek százai figyelik, nagy levegőt vett, és kényszerűen tovább játszotta a ráosztott szerepet.

– Ideje munkához látnunk – jelezte Makalának, aki szótlanul bólintott.

– Ne haragudj a vita miatt, John!

John megcsókolta a homlokát.

– Az én hibám volt. Szeretlek.

– Ugyanezt akartam mondani – nézett fel rá Makala, és elmosolyodott.

Aztán egy sóhajtás kíséretében lassan kibújt a férje öleléséből. – Be kell öltöznöm a műtéthez – vett erőt magán. – Tényleg ennyire fontos neked, hogy megmentsük ezt a Forrestet?

– Még szép, hogy az.

– De miért? Hiszen hajszál híján megölt.

– Azért, mert tisztelem. Azt tette, amit tennie kellett, ahogyan én is. Ha másért nem, hát azért, mert annak idején a fél karját és a fél szemét adta ezért az országért.

Makala lágyan megcsókolta az arcát.

– Én is meg akarom menteni. Mindent megteszek, amit csak tudok. – John lassan hátralépett. – Telefonálj be a Memorial Mission Kórházba, ők elég jól el vannak látva altatószerekkel, antibiotikumokkal és

fájdalomcsillapítókkal, nekünk pedig mindre szükségünk lesz. Annyi még

itt is van, hogy a legfontosabb műtéteket elvégezzük, de a többiek szenvedésének enyhítésére messze nem futja. Már most is aszpirint adunk ki elsődleges fájdalomcsillapítóként, legalábbis azoknak, akiknek nem súlyos a vérzésük. Az ezüstből kivont antibiotikum-készleteink még megvannak, de szeretnék erősebb gyógyszereket is, főleg a hasi

sérülésekhez.

– Épp az előbb akartam felhívni őket. Tudod, ugye, hogy ez mit jelent…? A gyógyszerek kiadásához engedély kell, vagyis Asheville tudni fogja, hogy ellátjuk a sebesülteket.

– Tudom. Üzenem annak a kis mocsoknak, hogy nyugodtan dugja csak

ide a képét, és nézze meg a saját szemével, mit művelt.

Makala újabb csókot nyomott John arcára, majd besietett a kórházba.

John végignézett a városlakókon – sokan még mindig a véradóhely előtti

sorokban álldogáltak.

– Önkéntesekre van szükségem, sofőrök kellenek a teherautókhoz. Még

több sérült van odafent a táborban, őket is le kell hoznunk. Minden kocsira két felcser jut. Egyet én magam fogok vezetni – kiáltotta el magát John.

Ed a semmiből hirtelen mellette termett, és a fejét rázta.

– Nem, John, te itt maradsz.

– A nagy büdös francot!

– John, ideje újra valódi vezetőként viselkedned! Túl sokszor viszed vásárra bőröd, és nem hagysz nekünk egy nyugodt perce se. Amint Asheville megtudja, hogy mit csinálunk, valószínűleg eszement balhé lesz.

Én kölyökkorom óta vadászom ebben az erdőben, úgy ismerem az összes

ösvényt és csapást, mint a tenyeremet. Majd én lehozom a sérülteket.

John nagy meglepetésére Ed mögött a Stepp família néhány tagja tűnt fel.

– A mocskos rohadékok! – morogta az egyikük. – Nem nagyon

szeretjük, ha mások kötözködnek olyanokkal, akikkel mi szoktunk. Egy férfi lőhet férfira, no de gyerekekre és nőkre?! Jobban ismerjük az ösvényeket bárkinél. Lehozzuk a sebesültjeiket.

Johnnak ideje sem volt vitába szállni. Ed és a Stepp fiúk már benn is voltak a teherautókban, az önkéntes felcserek pedig további kötszerért, tiszta vizes palackokért és más felszerelésekért rohantak.

John elcsendesedve, túlcsorduló büszkeséggel a szívében figyelte, ahogy a tehergépkocsik kigördülnek a kórház elől.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

744. NAP

– John! Jönnek! – szólt a swannanoai úton felállított barikádnál, valamivel az autópálya 59-es kijáratától nyugatra strázsáló Maury hangja a telefonvonal másik végén.

– Mijük van?

– Fredericks egy Humvee terepjáróban ül, utána egy M35-ös katonai teherautót látok, egy jól felfegyverzett osztaggal, ennyi.

– Rendben.

– És John! Az 55-ös kijárathoz küldött felderítőm épp most jelentette, hogy a dombon túl komoly utánpótlás várakozik. Egy tucat teherautó, hat Humvee kevlárponyvával, és most kapaszkodj meg: egy Bradley.

– Hogy micsoda?

– Jól hallottad. Egy Bradley harckocsi, az a bazi nagy páncélozott személyszállító hadi jármű. A felderítőmhöz az eldugott ösvényeken egy mopedes kissrác is befutott; állítja, hogy mind a négy helikopter bemelegítve, felszállásra készen áll az asheville-i parkolóban. Úgy tűnik, a pasasnak elege lett a finomkodásból.

– De mindebből egyelőre csak a Humvee és az egy szem teherautó közelít?

– Ahogy mondod.

John önkéntelenül elmosolyodott. Fredericks legalább mutatott némi kurázsit.

– Rendben van, semmi baj. Engedjétek át!

– Biztos vagy benne, John?

– Ez most a józan tárgyalás ideje, Maury. Csak beszélünk és

imádkozunk, hogy ne is legyen szükség semmi másra.

– Te tudod.

John letette a kagylót, és mosolyogva nézett fel az irodájában összegyűlt városi tanácstagokra.

– Nem maradt más hátra, mint várakozni – mondta. – Annyit kérek tőletek, hogy hadd legyek én a szószóló. Rendben van?

John Makalára pillantott, aki az előző nap reggele óta szemhunyásnyit sem aludt, és most is a fehér, vérfoltokkal pettyezett orvosi köpenyét viselte. John finoman felvetette, hogy talán magára kaphatna valami mást, de néma csend volt a válasz, amiből megértette, hogy nem érdemes erőltetnie a dolgot. Black tiszteletes is nyilvánvalóan sokkos állapotban volt, üres tekintettel bámult maga elé. Ed és a többi önkéntes sofőr még pirkadat előtt megérkezett az újabb sebesültekkel, és ehhez a város üzemanyag-tartalékait használták fel. Azok közt, akiket sikerült lehozniuk a hegyről, a legtöbben csak könnyebben sérültek meg, és olyan szülők is akadtak köztük, akiknek a gyermekei az első konvojjal érkeztek a városba.

A tiszteletes szívszaggató feladata volt, hogy közölje a családokkal, ha a gyermekeiket végül nem sikerült megmenteni. Az expedícióból visszatérő

öt teherautó ezúttal négy halottat hozott, ráadásul az utolsó járművön rajtaütöttek az asheville-i katonák: a kocsi kigyulladt az éjszakai országúton, egy Stepp is odaveszett.

John kérését, hogy ne akarjanak belekotyogni a Fredericksszel való tárgyalásba, Black tiszteletes fagyos tekintettel fogadta; a tanács tagjai így bele sem szólhattak a küszöbönálló megbeszélésbe. A tiszteletes „a nap”

óta Black Mountain közösségének betonbiztos pillére volt. A düh egyetlenegyszer sem sütött el fegyvert a kezében, és mostanra temetések százain volt túl, ráadásul csodálatos feleségével, Portiával együtt mindketten elvégezték a betegápolói és az orvosi asszisztensi tanfolyamot is. Minden vészhelyzetben bátran siettek a város segítségére, beleértve a rettegett járványokat, amelyek az összeomlást követő évben söpörtek végig az országon. Az erkölcsi tartást is ők erősítették a közösségben. A Jennifer halálát követő hetekben John egész családjának pótolhatatlan támaszt jelentettek: minden áldott nap meglátogatták őket egy ima vagy pár vigasztaló szó erejéig. John most először látta a tiszteletesen a hosszú ideje felgyülemlett és elfojtott haragot.

A katonai jármű bekanyarodott a parkolóba, John pedig a tiszteletesre nézett.

– Barátaim! Könnyen lehet, hogy nem lesz több esélyünk békésen megbeszélni a dolgokat, és elejét venni az újabb mészárlásnak. Ezért kérem, hogy próbáljunk nyugodtak maradni – mondta halkan, miközben lassan felállt, és az ablakhoz lépett.

Dale a megszokott kék zakójában, ingében és nyakkendőjében szállt ki a

Humvee terepjáróból, a teherautóról pedig egy csomó állig felfegyverzett katona ugrált le. John a saját egységeit bölcsen arra utasította, hogy a State út távolabbi oldalán alkossanak élő kordont, közvetlenül a kórház előtt, hogy a parkoló üresen maradjon. Az emberei már így is kellően idegesek voltak, ő maga pedig attól tartott, hogy egyetlen szándékosan vagy épp véletlenül elsütött fegyver könnyedén a Lexington Green-i esethez{35}

hasonlatos konfliktust és tűzpárbajt robbanthatna ki.

A katonák óvatosan néztek körbe; a vezetőjük ugyanaz az őrmester volt,

akivel John nem igazán szimpatizált. Dale mondott neki valamit, mire az egység szétoszlott, és laza kordont alkotott a két jármű körül. A kormányzó egy helyben állt, mintha valamiféle fogadóbizottságra vagy hivatalos üdvözlésre várna. A percek csak nyúltak, a helyzet egyre kínosabb lett.

– Ó, istenem, ez nevetséges! – tört ki az egyelőre mozdulatlan Johnból a feszültség, majd mérgében hangosan megkocogtatta az ablaküveget.

Amikor Dale hirtelen a hang irányába kapta a tekintetét, John a bejárati ajtó felé kezdett mutogatni, jelezve neki, hogy találja már fel magát, és jöjjön be.

Dale arca vörösbe váltott a dühtől, egy perc további álldogálás után azonban végül elszánta magát, és belépett az épületbe. Mabel kidugta a fejét a kapcsolótábla szobájának ajtaján.

– Johnt keresi? Az irodájában van, a folyosó végén – tájékoztatta hűvös hangon az idegent, majd John előzetes utasításának megfelelően azonnal visszatért a munkájához, mintha Fredericks látogatásának az égvilágon semmi jelentősége nem lenne.

John résnyire nyitva hagyta az irodája ajtaját, Dale pedig lassan benyitott.

– John, mi a francot… – Dale szava hirtelen elakadt, amikor egyszerre

szemben találta magát a csendben figyelő városi gyűlés teljes tagságával. – Jobban örülnék, ha négyszemközt beszélhetnénk.

– Amit nekem mondana, nyugodtan elmondhatja előttük is. Ők együtt a

városi gyűlés, vagyis a várossal kapcsolatos összes döntésben szavuk van.

– Ez személyes ügy, és kizárólag kettőnkre tartozik.

– Tegnap nagyon is publikussá vált.

– Ragaszkodom hozzá, hogy négyszemközt beszéljünk, a többiekre

később külön szakítok időt.

– Ez itt nem így működik, Dale. – Pillanatnyi csend következett, majd John elmosolyodott. – Továbbá, amennyiben elfogadom a kinevezést, és elutazom Bluemontba, Black Mountain városát a tanács jelen lévő tagjai irányítják majd, és ha netán Ernie Franklin is befurakszik a soraik közé, magának garantáltan nem lesz könnyű dolga.

Dale felmérte a helyzetet. A feszültség pár pillanatra valamelyest oldódni látszott, mert néhányan jól hallhatóan kuncogni kezdtek John Ernie-vel kapcsolatos megjegyzésén: az öreg ragaszkodott hozzá, hogy részt vegyen a tanácskozáson, függetlenül attól, hogy nem volt tagja a tanácsnak.

– A kinevezésről is szót kell ejtenünk, John. Tegnap reggel óta elég sok minden történt, és úgy gondolom, ez az ügy csak kettőnkre tartozik.

– Úgy van, baromi sok dolog történt, Dale, és vagy a közösség vezetői

előtt vitatjuk meg őket, vagy sehol.

Dale szigorú arcot vágott, és lassan egy borítékot húzott elő a mellényzsebéből, majd átnyújtotta Johnnak.

– Nyissa ki! – mondta határozott parancsként.

John átvette a levelet, és letette az asztalra, szándékosan bontatlanul. A tekintetét közben egy pillanatra sem vette le Dale-ről.

– Magától? Bluemontból vagy talán valaki mástól? – kérdezte.

– Azt javaslom, olvassa el, Mr. Matherson, utána beszélhetünk a tartalmáról.

John tüntetőleg várt még egy percet, mielőtt végül újra a kezébe vette, és kinyitotta volna a borítékot. Gyorsan átfutotta a levelet, majd az asztalra dobta, ahonnan Black tiszteletes vette föl.

– John, ez egy jogi dokumentum, amely kizárólag magának szól, nem pedig egy közösségi gyűlésnek.

– Letartóztatási parancs főbenjáró bűncselekmények miatt – jelentette be hangosan Black, magasra tartva a dokumentumot. – Egy lista is szerepel benne, nagyjából húsz névvel. Forrest Burnetté az első.

John állta Dale pillantását.

– Ezt nem gondolhatja komolyan, Dale. Főbenjáró bűnök? Mégis,

miféle törvények értelmében?

– Szövetségi jog. A fosztogatók államhatárokon átlépve portyáztak, ami

még a háború előtti időkben is a szövetségi kormányzat hatáskörébe tartozott. A háború kezdete óta veszélyeztetik a nemzetbiztonságot, továbbá szövetségi tiszteket öltek, kettőt közülük tegnap éjjel. Ez épp elég jogalap.

– Az első pont talán jogos, de mocskosul ajánlom, hogy egyértelmű

bizonyítékai legyenek arra nézve, hogy az utolsót is valóban ők követték el.

– Amikor pár napig náluk vendégeskedett, a házigazdái beszéltek róla,

hogy néha Tennesseebe is átugranak fosztogatni, ez pedig államközi bűncselekménynek minősül.

Honnan a pokolból hallott Fredericks bármiféle beszélgetésről, amit a fogsága alatt ő a fosztogatókkal folytatott? Talán beépített kémei voltak köztük, és végig pontosan tudott mindenről, ami történt?

– Íme, a válaszom. Tegnap éjjel egy sebesülteket szállító konvojt váratlan támadás ért. Később egy másik kisteherautón is rajtaütöttek, egy Black Mountain-i lakos vezette, aki szintén sebesülteket, köztük több gyermeket igyekezett a városi kórházba szállítani. A maga emberei lőttek először; a konvoj tagjai jogos önvédelemből viszonozták a tüzet a számukra ismeretlen támadókkal szemben.

– Én más jelentést kaptam – vágta rá jegesen Dale. – Ők ütöttek rajta az én katonáimon, és ők lőttek először.

– Mégis, miféle tárgyalás vár ezekre az emberekre? – szólt közbe Black

tiszteletes.

Dale elmosolyodott.

– Ugyanolyan, amilyet maguk biztosítottak a Horda elfogott tagjainak, a gyógyszertolvajoknak és egyebeknek.

– Ezek mind a statárium alatt történtek – vágott vissza John. – Azt az időt pedig már sikerült magunk mögött hagynunk.

– Nekem nem – válaszolta Fredericks. – A szövetségi kormány a nemzeti szükségállapot elvárásainak megfelelően jár el. E pillanatban én képviselem itt a kormányt, és követelem a listán szereplők azonnali átadását. Ön is tudja, mi következik, ha nem működik együtt.

– Miféle törvény ez? – ugrott talpra Black tiszteletes. – Maga a gyerekekre leadott sortüzet törvényesnek nevezi?

– Tragikus járulékos kár – mondta Dale.

– Menjen el a kórházba, maga rohadék, és nézzen szembe a járulékos kárával! – ordította Black, Johnnak pedig egy pillanatra megfagyott a vér az ereiben, mert azt hitte, a tiszteletes menten Fredericksre támad.

Barátságuk hosszú évei alatt John még sosem hallotta, hogy Black egyetlen szitokszót is kiejtett volna a száján, vagy hogy nyilvánosság előtt ennyire elvesztette volna az önuralmát. A tiszteletes most remegett a dühtől; végül Makala lépett oda hozzá, és súgta oda neki, hogy üljön vissza.

– Ó, el fogok menni a kórházba, igen – felelt Dale, s az arcára mintha

ráragasztották volna a görcsös mosolyt. – Tudom, hogy Burnett is ott van, valószínűleg sok másikkal együtt a listáról. Le fogom tartóztatni őket, és velem jönnek Asheville-be.

– Semmi effélét nem fog tenni – mondta Makala, minden egyes szót pikírten, hűvös hangon kiejtve. – Az én felügyeletem alatt állnak, a közösség közegészségügyi és biztonsági igazgatójaként pedig nem

bocsátom el őket.

– A közössége pedig az én fennhatóságom alatt áll, Mrs. Matherson – mutatott Dale a dokumentumra, amely az asztalon hevert. – Erről megfelelő módon értesítést is kaptak. Előre hálás vagyok az

együttműködésükért. Most pedig, ha megbocsátanak, tennem kell a

dolgom mint a körzet hivatalos szövetségi direktora. – Dale nem várt a választ, hanem sarkon fordult, és anélkül, hogy bármelyikükre vetett volna egy pillantást, kiviharzott a szobából.

Fredericks váratlan távozásán mindannyian megdöbbentek, most az

egész terem Johnra emelte a tekintetét.

– Maradjatok itt! – közölte ő kurtán. – Tiszteletes, hívja fel Mauryt az 59-es kijáratnál! Mondja meg neki, hogy azonnali jelentést kérek, ha a helikopterek felszállnak. A lényeg, hogy küldjön valakit, és szóljon nekem. Mindenki más maradjon itt!

John sietve elindult az ajtó felé, s bár hangja élesen és parancsolóan csengett, Black tiszteletes még így is felpattant, hogy vele tartson – végül Ednek és Makalának kellett visszatartania. John gyűlölte, hogy Dale sarkában kell loholnia, aki ekkorra már rég az épület előtt osztogatta a parancsokat az alakulatának. A nyilvánosság pillanatnyilag nem tett túl jót a helyzetnek, Johnnak viszont mindenképpen meg kellett állítania valahogy Frederickset, különben perceken belül kitör a harc… és vele az újabb öldöklés.

Dale-t utolérve, John megragadta a férfi vállát, mire a biztonsági különítmény egyik tagja egyből ráemelte a fegyverét.

– Lépjen el a direktortól! – ordította. – Most!

– Szóval így hívatja magát velük? – kérdezte gúnyosan John, miközben

közömbösen meredt a fekete ruhás katonára, a jól ismert inkompetens őrmesterre. Dale a gesztuson megdöbbenve először megpróbálta lerázni magáról John kezét, neki viszont egyelőre nem állt szándékában

elereszteni őt. – A magáé a döntés, Dale. Mi legyen? – súgta. – Öt másodpercen belül agyonlövet, és akkor tízen belül mindannyian golyóval a fejükben fekszenek az aszfalton, vagy fogjuk magunkat, és szépen átbeszéljük ezt a dolgot. – John feltűnően a városháza melletti tűzoltóság tőlük jobbra eső épületének teteje felé pillantott. Reagáló egységének tizenkét legjobb embere figyelte odafentről az eseményeket, a fegyvereik egyelőre leengedve, készenlétben. – Ha megöl, parancs ide vagy oda, mindannyiukat lemészárolják. Most el fogom engedni a vállát, és mindketten úgy mosolygunk majd az embereinkre, mintha csak egy buta félreértés történt volna. Aztán elsétálunk a parkba, leülünk, és barátian elbeszélgetünk egymással. Maga dönt.

John az ismeretségük kezdete óta először látott leplezetlen gyűlöletet Fredericks szemében. A hetek óta tartó macska-egér játék után a lefegyverző, tapasztalt kormányhivatalnok maszkja alól egy röpke

pillanatra elővillant a politikai stratéga és a karrierista sokkalta sötétebb tekintete.

– Miért is ne, John? – súgta vissza Dale. – Most pedig vegye le rólam a mocskos kezét, maga rohadék.

John elmosolyodott, és engedett.

Dale a katonáira nézett, és tudta, hogy ha másért nem, az emberei életéért valahogy muszáj lesz mentenie a menthetőt.

– Csupán egy apró félreértés volt. Minden rendben van – mondta egy mosoly kíséretében.

John újból a tűzoltóság tetejére nézett.

– Grace, ne reagáljuk túl a dolgokat! Üljetek csak le nyugodtan! – John magában kuncogott a biztonsági különítményt vezető őrmester

meglepetésén: a fickó most vette észre, hogy a tetőről tucatnyi jól képzett, felfegyverzett harcos figyeli őket; olyanok, akik két évvel azelőtt egyszerű

főiskolai diákok voltak csupán. – Az őrmestere totál amatőr – duruzsolta John. – Sötét, mint az éjszaka. Az én parancsnokságom alatt legfeljebb a konyhafelügyelőségig vagy a vécépucolásig vihetné… – John a városi park felé intett, amely rövid sétára volt tőlük. Dale egy pillanatig még tétovázott, majd fürgén lépést tartva vele, elindult John mellett. Meg akarta őrizni a maradék tekintélyét az egysége előtt. John egy padra mutatott, és Dale-t meg sem várva kényelembe helyezte magát rajta. – Ha az iménti események után kéri, hozathatok valami hideg innivalót valakivel – mondta egy mosollyal. – Pia viszont nincs, csak víz. Persze ha szeretné megkóstolni a helyiek által „fehér villámnak” becézett italt, biztosan keríthetünk hozzá egy befőttesüveget.

A tetőről figyelő emberek látványa nyilvánvalóan megrázta Dale-t, aki mindeddig ostoba módon meg volt győződve róla, hogy még itt, John városának szívében is teljes mértékben uralja a helyzetet. Mindez tovább erősítette Johnban a gyanút, hogy Fredericksnek semmilyen éles bevetési tapasztalata nincsen. Adott esetben Dale teljes osztagát pár másodperc alatt elintézhették volna, mint egy bosszantóan zümmögő legyet. Bár a fekete egyenruhás

katonák

első

ránézésre

valóban

ijesztőnek

tűntek,

összességében elég elszomorító képet festettek az úgynevezett Nemzeti Felmentő Hadsereg felkészültségéről. Egy, a Hordához hasonló banda valószínűleg felfalta volna őket reggelire.

Az egyértelműen megrendült Dale kigombolta a gallérját, meglazította a

nyakkendőjét, majd megrázta a fejét.

– Maga sem dőlt be az italnak, amikor velem tárgyalt. Gondolja, hogy

ennyire ostoba vagyok?

– Csak egy helyi baráti gesztus volt, semmi több – mosolygott rá John.

– Jól tudja, hogy Burnett és a listán szereplő többi bandita nélkül nem mehetek el innen.

– Maga pedig jól tudja, hogy nem adom ki őket, pontosabban a közegészségügyi és biztonsági igazgató, aki épp gondjukat viseli, nem engedi ki őket a kórházból.

– Ó, igen, a felesége. Látom, minden parancsát kérdés nélkül teljesíti.

Vagy talán éppen fordítva van?

John erre őszintén felnevetett.

– El se tudja képzelni… – A tréfás megjegyzés végül kevésnek bizonyult

a már meglévő feszültség megtöréséhez.

– Nálam van az elfogatóparancs. Maga is tudja, hogy terroristák, mégis

menedéket ad nekik. Azt hiszem, tisztában van vele, hogy a törvény előtt ez mit jelent.

– Terroristák, Dale? Még emlékszem a háború előtti időkre, amikor politikailag inkorrekt lett így hívni a valódi terroristákat, és a szót ironikusan azokra kezdték el használni, akik nem voltak azok… Maga is láthatja, mindez hová juttatott minket. – John a föléjük hajló utcalámpára, majd a sarkon álló, kiégett bankra mutatott; a teljes csend világára utalt, és a nemzetére, amelynek a feje fölött lekapcsolták a villanyt. Dale hallgatott.

– Ez lenne hát a következő lépés, Dale? Mindenkit terroristának bélyegzünk, aki valahogy túlélte „a napot”, ha nem hódol be automatikusan a központi kormányzatnak?

– Magának sem okozott különösebb gondot kivégezni a Horda több mint száz tagját. Úgy hallottam, a csontvázaik még mindig egy régi kamionos pihenőhely körül hevernek.

– Pontosan tudja, hogy az más helyzet volt. Ők akkorra már minden emberségüket elveszítették. Egy szabadon őrjöngő sátáni, kannibál csürhe voltak: ha nem öljük meg őket, ők ölnek meg minket. Az ilyen bandák mára szinte teljesen eltűntek. Hogy Burnett és az emberei terroristák? Nos, a gyomorlövések iszonyatos fájdalmától ordító, haldokló gyerekek, akiket tegnap elláttunk, nekem nem igazán tűntek annak. Sokkal inkább

embereknek néztek ki, akik egykor a polgártársaink voltak, ellentétben a söpredékkel, akiket annak idején ki kellett végeznem.

– A határ menti fosztogatókkal tudomásom szerint már több mint egy éve háborúban állnak, az én egyik megbízatásom pedig az, hogy

ártalmatlanítsam őket. Azt hittem, örül majd neki, hogy elintézem őket maga helyett.

– Uramisten! – csattant fel John. – Ugye nem ez állt végig az egész mögött? Megöli őket, hogy engem lenyűgözzön, és megoldja a problémámat? Istenem, csak nehogy ide lyukadjon ki! – Dale nem szólalt

meg. – Vagy pont a megfélemlítésünk volt a cél? Magánál vannak a nagyágyúk, mi védtelenek vagyunk, ideje hát beállni a sorba?

– Háborús cselekmény volt, Matherson. Ha túl akarjuk élni ezt az egészet, össze kell foltoznunk az országot. A kínaiak Mexikóval együtt itt vannak a mi földünkön. Ami Oroszországból megmaradt, az seregnyi élesített nukleáris fegyverrel figyeli minden lépésünket: ha gyengeséget lát, lecsap. Egyedül a partjaik mentén, a Csendes-óceánban és a Jeges-tengerben strázsáló atom-tengeralattjáróink miatt félnek megadni a kegyelemdöfést. Erőt és egységet kell sugároznunk az országon belül, és meg kell mutatnunk: bármire képesek vagyunk, hogy újra talpra állítsuk a nemzetet.

– Mert különben?

– Az elnök maga jelentette ki a körzetek újraszervezésével megbízott adminisztratív tisztek eligazításán, hogy a lázadások leverésének módszereit illetően szabad kezet kapunk. Minden kormányzónak egy éve van a helyzet rendezésére a régiójában, majd valaki más lép a helyébe, és higgye el, vannak, akik sokkal drákóibb megoldásokkal élnének, mint én… – John egyelőre nem válaszolt. Dale a klasszikus beosztotti dumát vetette be: ő csak elvégzi a munkát, „különben más végzi el”, ezért követte kérdés nélkül a parancsokat. – A fosztogatók háborúztak magával, aztán háborúztak velem. Én belementem a játékba, és megvívtam a harcot, ahogy parancsba kaptam… Éppen úgy, ahogy maga is tette a Hordával.

– Háborúztunk? Igaz, megöltük néhány emberüket, és ők is lelőttek párat közülünk, de a Hordának még csak a közelébe sem értek. Sőt, rá kellett jönnöm, hogy sokkal jobban hasonlítanak ránk, mint más fosztogatóbandák. Talán ha egy évvel hamarabb rájövünk, hogyan

tárgyalhatunk egymással, sok hibát elkerülhettünk volna.

– És persze most nagyjából ezerrel több éhes szájat kellene etetnie.

John bólintott.

– Lehetséges, de mi a maga válasza minderre? Lemészárolni az összeset

a gyerekekkel együtt, hogy aztán ne fájjon a feje az ellátásuk miatt?

– Vagy alávetik magukat a törvényeknek, vagy vége. Más alternatíva nincs.

– Ezt nem tudom elfogadni.

– Nekem viszont el kell fogadnom. Hallotta a chicagói híreket? Mit szól hozzá?

– Csak egy mélységesen ostoba vadbarom küldhetett félig kiképzett kölyköket egy ilyen helyre harcolni, Dale. Valójában ki a franc vezeti az NFH-t? Az isten szerelmére, a rómaiak óta tudjuk, hogy az efféle feladatokra legalább három évbe telik kiképezni a katonákat. Emellett lefogadom, hogy a szarházi, aki az egészet irányítja, nem harcolt a srácok mellett, akiket aztán lemészároltak, foglyul ejtettek, és kivégeztek…

– Az a szarházi, ahogy az imént nevezte, a maga parancsnoka is lesz –

vágott vissza Dale.

– Már ha bevonulok.

Dale mérlegelte a megjegyzést, és egy pillanatra elcsendesedett.

– Mi van akkor, ha a bevonulása nem egy egyszerű kérés, ahogyan először felvetettem, hanem parancs? Engedelmeskedne, John?

– Ez fenyegetés akar lenni?

– Egyáltalán nem – mondta lefegyverzően Dale. – A tartalma viszont most már valóságos, ahogy az is, hogy letartóztatási parancsom van Burnett és további tizenkilenc ember ellen főbenjáró bűnök elkövetése miatt, és szilárd szándékom, hogy teljesítem a velük kapcsolatos küldetésemet.

– Ha nem működöm együtt, én is terroristának számítok? – Dale nem reagált. – Tehát minden felülről érkező parancsot teljesíteni kell, függetlenül attól, hogy erkölcsileg helyes-e, vagy helytelen. Amerika tényleg idáig süllyedt volna? Vajon csak centiről centire csúszott ki a kezünkből az irányítás, már az országot ért támadás előtt, hogy aztán most teljes gázzal, egyszer s mindenkorra a tátongó szakadékba zuhanjunk?

Mikor a Sivatagi Vihar hadművelet előtt Németországban állomásoztam, több olyan férfival és nővel találkoztam, akiket egyszerűen csak „jó németeknek” hívtak. Elbeszélgettünk a fiatalságuk emberpróbáló éveiről, és bevallották, hogy a vezetőik eleinte egyáltalán nem keltették rossz emberek benyomását. Ó, igen, a zsidókkal kapcsolatos dogmáik

aggasztóak voltak, de senki sem hitte igazán, hogy nagy baj lehetne a dologból. Mindemellett Hitler és bandája a nemzeti büszkeség és egység visszaállítása mellett társadalmi rendet és munkát ígért mindenkinek. „Ein Volk, ein Reich, ein Führer. ” Hát mi sem vagyunk különbek náluk, Dale?

– Ez mit jelent?

– Járjon utána, ha visszaér az irodájába, aztán nézzen bele a tükörbe is!

– Nem igazán tetszik a hangneme, John – felelt ellenségesen Dale.

John csak mosolygott.

– Dale, ugye tisztában vele, hogy jelen pillanatban minden ütőkártya az én kezemben van? Nem engedhetem, hogy elvigye Burnettet. Makala egy érdes szélű repeszgránátdarabot műtött ki belőle, ami szétroncsolta a lépét.

El sem tudom képzelni, hogy volt így ereje átvergődni a hegyen: igazán szívós fickó. Végül négyegységnyi vérre volt szüksége, de ha vérmérgezést kap, akkor vége. Makala mostanra már egészen ügyes sebész, de a háború előtt egy egész orvosi csapat dolgozott volna Burnetten, hogy megmentsék. Hetekbe telik, mire a feleségem kiengedi a kórházból.

– Nem tudja, vagy nem akarja kiengedni?

– Jelen pillanatban nem látok különbséget a kettő közt.

– Én viszont igen, ráadásul nagyot. Ha most „humanitárius okokra”

hivatkozva azt mondja, nem adhatja ki nekem Burnettet, és ezzel mindkettőnk tekintélyét megmenti az emberek előtt, hajlandó vagyok belemenni a játékba. Ettől függetlenül Burnett továbbra is bűnös; az ügye már lezárult: a bíróság épülete előtt akasztjuk fel a listán szereplő többi banditával együtt. Ha egy hétig még játszadozni akar, tőlem megteheti, így mindkettőnket megkímél a nyílt konfrontációtól.

– Á, értem. Tehát tárgyalás nélkül végeznék ki őket. Hát idáig jutottunk, Dale?

– Maga is így csinálta, John! – kiáltotta hirtelen felpattanva Dale, mire a katonai teherautó mellett idegesen várakozó őr feszülten felkapta a fejét. – A Horda tagjainak talán volt tárgyalásuk? Ki a francnak képzeli magát, hogy azt hiszi, megmondhatja, mit tehetek meg, és mit nem? A nemzetegyesítési miniszter és az elnök írta alá a felhatalmazásomat, a feladatom pedig az, hogy ezt a körzetet egyes biztonsági szintre emeljem.

Burnettnek és a hozzá hasonlóknak végük van. Vagy beáll a csapatomba, John, vagy tudja, mire kényszerít.

John ülve maradt, de nem erőltette tovább a mesterséges baráti mosolyt.

– Jól van, azt hiszem, ezúttal elég világosan fogalmazott.

Mindazonáltal… sokkal jobban kellene értenie hozzá, hogyan is húzhatja ki a seggét egy potenciálisan végzetes szituációból. Most már nem a Fehér Házban vagy valami hasonló helyen csücsül, akárhol és akárki alatt szolgált is annak idején. Ez nem valami szaros közönségszolgálati meló, ahol elég jártatnia a száját a sajtótájékoztatón, hogy aztán a kínos kérdéseknél azt mondja, lejárt az idő. Most tizenkét fegyverese áll tizenöt méterre tőlem, és bár véleményem szerint a legtöbbjük teljesen

hasznavehetetlen katona, nem akarom bántani őket. Higgye el, most is legalább száz felfegyverzett emberem figyeli minden egyes mozdulatát, meg a katonáéit is, készen az azonnali válaszlépésre. Szeretném, ha békésen tennénk pontot a dolog végére, és nagyon ajánlom, hogy ebben maga is partner legyen. A parancsnokság első számú szabálya: az emberei élete a legfontosabb. Ha parancsnokként mégis kénytelen feláldozni őket, annak pokoli erős oka kell, hogy legyen, és magának személyesen is ott kell lennie velük az első sorban. Szóval, vállalja a halált itt és most, az összes emberével együtt, Burnett letartóztatásának teljesen értelmetlen küldetéséért?

– Miért védi ilyen vehemensen, a mindenségit neki? Ez az ember pár héttel ezelőtt szemrebbenés nélkül agyonlőtte volna, ahogy valószínűleg maga is őt, ha az egyik a területére vezetett rajtaütésük során a célkeresztjébe kerül.

– A hadakozásnak régen szabályai voltak, Dale. Nehéz elhinni, belátom,

de léteztek valódi háborús tradíciók, és most nem a kibaszott

harcérintkezési szabályokra gondolok, amelyek annyi galibát okoztak a csapatainknak a Közel-Keleten, és oly sok remek srácunk életébe kerültek… Én az ötven, hetven évvel ezelőtti szabályokra célzok.

– Nocsak, a történelemprofesszor előadása következik?

– Úgy bizony, Dale, mivel a maga kiemelt pozíciójában ezekkel nagyon

is tisztában kellene lennie. – John sóhajtott, és megrázta a fejét, majd jelezte Dale-nek, hogy üljön vissza. Az továbbra is állva maradt. – A harctéri ellenségek esetében az „ő vagy én” törvénye érvényesül, Burnett-tel pár héttel ezelőttig kizárólag így találkoztunk. Ezek után azonban életbe lép a következő szabály, amelynek a betartását egy civilizáltabb korban a legtöbb nemzet valódi szerződésekkel garantálta: a harctéren megsebesült katona nem ellenség többé, vagyis rálőni is tilos. Ha fogságba esett, ugyanazt az ellátást kell kapnia, mint a vele szemben harcolóknak. Voltak, akik ebben kibékíthetetlen ellentmondást láttak: az egyik percben meg akarjuk ölni, a másikban már saját kezűleg gyógyítjuk. Mások viszont így látták garantálva azt, hogy a háború őrületében is civilizált emberek maradhassunk, legalább alapszinten, ezzel is csökkentve a szörnyűségeket.

Én magam is ebben hittem. Emlékszem egy videóra, amit nem sokkal „a nap” előtt néztem meg a számítógépen; egy felcser volt rajta, aki, bár lövést kapott egy mesterlövésztől, mégis képes volt tovább végezni a munkáját. Néhány perccel később az embereim elfogták a mesterlövészt, aki eltalálta. Tudja, mit tett a felcserem?

– Jaj, hadd találjam ki – mondta szarkasztikusan Dale. – Ellátta a lövészt.

John bólintott, és abban a pillanatban el is szorult a torka az eset emléke és a szóban forgó felcser, valamint az összes valaha mellette szolgáló katona kiképzése felett érzett büszkesége miatt. Vajon az elmúlt két év szörnyűségei olyannyira súlyosan eltorzítottak mindenkit, hogy a helikopter pilótái ösztönösen lőttek mindenre, ami mozgott? Már a puszta gondolat is mélységesen nyugtalanító volt.

– Burnett a foglyom, és a szavamat adtam neki, hogy mindenkit, akit magával hozott, beleértve őt magát is, a megfelelő ellátásban részesítem.

Segítségért fordult hozzám azok után, amit maga tett vele. A városom közössége feltétel nélkül a gondjaiba vette őt és az embereit. Az utazás valószínűleg még azelőtt megölné, hogy maga fellógathatná Asheville-ben. A válaszom tehát az, hogy nemcsak egyszerűen nem tudom kiadni magának, hanem megtagadom az erre vonatkozó parancsát. Az ellene és a

társai ellen felhozott vádakat majd később megvitatjuk. Még ha a gyanúsításai beigazolódnának is, a támadásban teljesen vétlen,

kiszolgáltatott civilek legéppuskázását az én egykori világomban háborús bűnnek hívtuk, Dale. – Egy darabig nem érkezett válasz. – Érthetően fogalmaztam, Mr. Fredericks? A tettét háborús bűnnek tartom, és így is fogok róla jelentést tenni. Ha pedig Forrest Burnettnek, a 101. légi szállítású hadosztály sebesült veteránjának valaha is törvényes tárgyalása lesz, itt fog rá sor kerülni, és nem Asheville-ben, ahol az ügyét meggyőződésem szerint nem pártatlan bírák előtt tárgyalnák.

– Vagyis szembemegy a fennhatóságommal.

– Hogy hogyan értékeli a döntésemet, az már a maga dolga.

– Azt hittem, bízhatok magában, és hogy együtt dolgozhatunk,

Matherson. Esélye volt nemzeti szinten tevékenykedni, és valódi változást hozni az ország életébe. – John csendben maradt. – És ha egy paranccsal térek vissza, hogy azonnal jelentkezzen szolgálatra Bluemontban?

– Dale, lehetséges, hogy ez az egész csak maga miatt van? Félretolja az útból a folyton láb alatt lévő ólomkatonát, és bedugja valami bürokrata patkánylyukba? Egyáltalán, valós lehetőség volt az előléptetés, amikor először felajánlotta?

– Most hazugnak nevez?

– Nem, Dale, csak feltettem egy kérdést, amihez minden embernek joga

van. – Dale hallgatott. – Figyeljen ide, úgy egy percen belül a következő

lehetőségek egyikével fejezzük be ezt a kis beszélgetést… A

díszhuszáraival együtt megpróbálják megrohamozni a kórházat, ami nem

fog sikerülni, bár azt garantálhatom, hogy ha lövöldözésre kerül a sor, maguk fogják először meghúzni a ravaszt. A másik lehetőség az, hogy a több száz ember szeme láttára, akiknek a nagy részét a katonái nem is látják, szépen kezet rázunk, maga beül a terepjárójába, és visszakocsikázik Asheville-be. Ha ez utóbbi mellett dönt, ígérem, jobban elmélyedek a Burnették elleni vádak jogalapjában, és tájékoztatom, amennyiben találok bármit, amivel valamennyit még megmenthet a tekintélyéből.

Dale újból a tűzoltóság tetejére pillantott, ahol John egysége immár fedezék mögött guggolt, kivéve Grace-t, aki, kezében egy M4-es

géppuskával, továbbra is jól kivehető volt, mert állva maradt.

A szakaszparancsnokot látva Johnt furcsa szomorúság fogta el. Egy kölyök volt csupán, végzős főiskolásnak kellett volna lennie; épp a záróvizsga-időszak környékén járt az idő. Ehelyett ma Grace a Horda ellen vívott csata és egy tucat kisebb, későbbi összetűzés tapasztalt katonájaként egy volt a város sokat látott, professzionális harcosai közül.

Még Burnett egyik emberét is ő lőtte ki az elmúlt télen, amikor a fosztogatók élelem reményében rajtaütöttek a városon – és máig szemernyi megbánást sem mutatott a vele nagyjából egykorú lány meggyilkolása miatt. Az efféle pillanatok mindig a The Man He Killed{36}

című Thomas Hardy-verset juttatták eszébe. – Elkövettem azt a hibát, hogy bíztam magában, amikor idejöttem, John.

– Dehogyis, Dale. Egyszerűen azt gondolta, hogy most is keresztülviheti az akaratát, mikor bárki, akinek van valódi harci tapasztalata, pontosan tudta volna, hogy az ellenfél halálzónájába lépni mindig végzetes hiba.

– Ezt megjegyzem, ha netán lenne következő alkalom – mondta Dale egy valódi mosoly kíséretében, bár a hangjától felállt a szőr John hátán. – Fredericks ezzel felpattant, és a bürokraták jól bevált trükkjét ügyesen alkalmazva könnyed mosollyal kezet nyújtott Johnnak, igaz, a kézfogásban szemernyi melegség sem volt. – Akkor három nap múlva várom az irodámban, hogy szolgálatra jelentkezzen – tette hozzá végül, és a szája hivatalnoki vigyorra húzódott.

– Tessék? – A kijelentés ezúttal Johnt érte váratlanul.

– Ó, erről elfelejtettem szólni – folytatta Dale, majd hirtelen mozdulattal benyúlt a zakója zsebébe.

– A maga helyében én ezt csak szépen lassan csinálnám – súgta John. –

Különben a minket figyelők közül valaki még azt találja hinni, hogy nem egy darab papírt rejteget a zakója alatt, és talán, tényleg csak talán azt is kinézi magából, hogy az aktatologatás mellett a valódi fegyverekhez is konyít valamit.

Dale arcára újból kiült az átható gyűlölet, John pedig elmosolyodott.

Fredericks egy újabb borítékot vett elő, pár pillanatra feltartotta a levegőbe, hogy mindenki jól láthassa, majd hivatalos mozdulattal átnyújtotta Johnnak.

Ő egyelőre nem nyitotta ki a levelet.

– Mi áll benne?

– Ez a hivatalos parancs, amelynek az értelmében három nap múlva szövetségi szolgálatra kell jelentkeznie, John Matherson. Ez már nem önkéntes szolgálat: besorozták a hazája védelmében, Bluemontból

transzport érkezik majd magáért. Eldöntheti, hogy a feleségét magával viszi-e, de azt ajánlom, vigye, ugyanis a besorozás hatálya, idézem, „a nemzeti szükségállapot fennállása a nemzetegyesítési miniszter irodájának és az Egyesült Államok elnökének meghatározása szerint”, vagyis

könnyen évekre duzzadhat. A másik dokumentum a borítékban az ötvenhat

ön által kiválasztott önkéntes behívása; ez tulajdonképpen az ön első, vezérőrnagyként meghozott hivatalos intézkedése a Nemzeti Felmentő

Hadsereg szolgálatában. A besorozottaknak magával egy időben kell szolgálatra jelentkezniük. A másik ötvenhat embertől továbbra is hajlandó vagyok

eltekinteni,

hogy

még

egyszer

utoljára

zavartalanul

tetszeleghessen a város hősének szerepében. Ezek alapján tehát három nap múlva reggel kilenc órakor számítok a megjelenésükre a bíróság épülete

előtt. Ha nem lesznek ott, jól tudja, mi fog történni – mosolyodott el Dale.

– Amennyiben eljön, nem jelentem a mai kis incidensünket. Ha nem jelenik meg, sejti, mi következik. A döntés ezúttal a magáé, John – mondta, és sarkon fordult. Miközben a Humvee felé tartott, barátságosan integetett Grace és a tűzoltóság tetejéről figyelő alakulat felé, majd a saját embereinek is jelzett, hogy szálljanak vissza a teherautóra.

A járművek megfordultak, és a Montreat úton megindultak az autópálya

irányába. John szinte érezte a városközpont járdáin összegyűlt emberek kollektív megkönnyebbülését.

Lassan visszasétált a városházához, a kezében szorongatta a borítékot, és megpróbált úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, bár

tisztában volt vele, hogy Dale utolsó húzása valóban az ő oldalára pattintotta a labdát.

Amikor beért az épületbe, a tanácstagok azonnal körülzsongták;

egyesek vállon veregették, mások kérdésekkel ostromolták. Egyedül Makala érezte, hogy valami nem stimmel.

John Don Kingre, a főiskola rektorára nézett.

– Don, ma este szükségem lenne a Gaither-kápolnára. Szóljon a

srácoknak, hogy mindenki jelenjen meg a gyűlésen, aki behívót kapott!

Kezdjünk, mondjuk, hatkor, hogy még elég fényünk legyen. Richard, elszaladnál Mabelhez, és megkérnéd, hogy telefonáljon körbe a városban?

Mindenki, aki behívót kapott, jöjjön el este a kápolnába!

Makala egyetlen szót sem szólt. Elég jól ismerte a férjét ahhoz, hogy tudja, mikor jobb megkímélni őt még a kérdésektől is.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

744. NAP

John belépett a Montreat Főiskola Gaither-kápolnájába – a helyre, amelyhez oly sok kedves emlék kötötte. Bár néhanapján előfordult, hogy a heti szertartások kissé vontatottra sikerültek, olyan is volt, hogy elsírta magát az igehirdetések alatt, kiváltképp, ha Black tiszteletes vagy régi barátja, a Horda elleni csatában elesett Abel tiszteletes prédikált – ők ketten képesek voltak a főiskolás srácokat és John intellektuális lelkét egyaránt mélyen megérinteni a szavaikkal. A kápolna mindemellett számtalan koncertnek, felolvasásnak és vendégelőadásnak is otthont adott, a diplomaosztó utáni hetekben pedig jó néhány diákpár tartotta itt az esküvőjét, akik a campuson, sőt, nemegyszer John óráin ismerkedtek meg

egymással. Amikor az 1930-as években a környező hegyekben felütötte a

fejét a gesztenyepenész, a beteg fákat mind kivágták, a lenyűgöző textúrájú faanyagot pedig a kápolnába építették be, egészen az utolsó fapadokig. A gesztenyefa építészeti felhasználásának szerelmesei minden évben

felkeresték a kápolnát, John pedig történészként élvezettel vett részt a látogatásaik alkalmával szervezett túrákon, és örömmel hallgatta a sztorijaikat a Gaither-kápolnához hasonló, megszentelt épületekhez tett zarándokútjaikról.

Úgy egy hónappal „a nap” után Makala iránt is itt parázslott fel benne először valami, a hálánál erősebb érzelem: ő volt az a nővér, aki megmentette az életét, amikor elvágta az ujját, és összeszedett egy veszedelmes Staphylococcus-fertőzést. Elizabeth a kis Bennel a karján most is ott állt mögöttük, Jen nagyi lassan lépkedett mellette – botját a kocsiban hagyta, mert úgy érezte, hogy illendő büszkén, peckesen járnia még akkor is, ha a makacsságáért utólag kínzó hátfájással fizet majd. A kápolnát majdhogynem teljesen megtöltötte a száztizenhárom behívott és a családjaik. John kiszúrta köztük a korábbi főkönyvtárost, Kevin Maladyt, akit tagbaszakadt fizimiskája és vállig érő, hosszú fekete haja miatt mindenki csak Conannak, a barbár könyvtárosnak hívott. Kevin a régi szebb világban még meggyőzően imitálta is a szerep eredeti, híres megformálóját, {37} a háború előtti társadalom egy újabb feledésbe merült ikonját, akinek a sorsáról semmit sem lehetett tudni.

A férfi most egyszer csak felállt, elmosolyodott, és John

megdöbbenésére a jelenlévők felé fordulva hangosan elkiáltotta magát:

– A főparancsnok megérkezett! Zászlóalj, vi-gyázz!

A Horda ellen vívott csata veteránjai és a város védelmi egységeinek tagjai azonnal talpra ugrottak. Johnt tagadhatatlanul nyomasztotta, hogy egy efféle eseményre épp a campus kápolnájában, az imádság, a meditáció és a béke házában kerül sor. Útmutatásért kérdőn Black tiszteletesre pillantott, de az is csak állt ott, és mosolygott rá, miközben bátorító gesztussal jelezte neki, hogy nyugodtan foglalja el az emelvényt. Útban a padsorok között, John megállt a tiszteletes mellett, és mindenekelőtt egy közös ima levezetésére kérte, majd fellépett a pódiumra.

– Amerikai polgárokként két hagyományunk van, amelyekről sosem

szabad

megfeledkeznünk.

Ezek

azokat

az

alapvető

értékeket

szimbolizálják, amelyekben hiszünk.

John ezzel az amerikai zászló felé fordult, felemelte a kezét, és belekezdett a hűségeskübe.{38} Hamarosan a többiek is csatlakoztak hozzá; egyesek épp csak elsuttogták a szavakat ezekben a zavaros időkben, mások határozottan szavaltak.

Bár Johnnak rémes énekhangja volt, Grace szerencsére segített neki a himnusz első szavaitól, és utána mindannyian együtt énekelték – Johnnak újra elszorult a torka a gesztus érzelmi súlyától. Sosem tudta megérteni a dalt egyes körökben övező cinizmust, sem azokat az embereket, akik egyenesen gúnyt űztek a közösségéből, amiért ők „a nap” óta újult elkötelezettséggel énekelték a nemzeti imádságot, és töretlenül kiálltak mellette. A New York-i terrortámadások utáni hónapokban szinte minden sarkon a himnuszt lehetett hallani, ezért egy idő után egyesek gúnyolódni kezdtek rajta, pocskondiázták, és megváltoztatták volna, azon az alapon, hogy a szöveg a háború üzenetét hirdeti – vagy csak mert a szószólókból, akik hátat fordítottak minden patrióta megnyilvánulásnak, általánosságban hiányzott a hazafias érzület. Black Mountain városában szerencsére még az aktuális krízis napjaiban sem sikerült gyökeret vernie ennek a gondolkodásmódnak.

A „kórus” a himnusz végére ért, John pedig az összegyűltek felé fordulva egy percig a tekintetével mustrálta a hallgatóságát, és kereste a fiatal arcokat, akik két évvel ezelőtt még a történelem-előadásain ültek.

Eszébe villant sok olyan diákja is, akik egy jobb világban talán már végzett főiskolásként álltak volna előtte mostanra, önálló életük rögös útján lépkedve, ahelyett, hogy a veterán temetőben fekszenek.

A főiskolai campuson rendezett gyűlésen a városból érkező tömeg miatt

csak állóhelyek maradtak, sőt, odakint, a parkolóban is legalább százan gyűltek össze. A kápolna ablakait egy-egy hűsítő fuvallat reményében kinyitották, így John beszámolójának a hangjai gond nélkül eljutottak az odakint álldogálókhoz is.

A himnusz vége előtt Johnt furcsa idegesség fogta el. Bár jól képzett tisztként és saját bevallása szerint rátermett professzorként tisztában volt a nyilvános beszéd valamennyi bevált trükkjével, és jól tudta, hogyan tartsa fenn a közönség figyelmét, mostani mondandója, amit kénytelen volt a szomszédai és a barátai elé tárni, semmiképp sem hozta könnyű helyzetbe.

Ezúttal nem egy csata előtt kellett lelkesítő beszédet tartania, mint amit annak idején a Horda közeledtének hírére harsogott el. Ez most gyökeresen más, a feketefehér válaszok helyett a szürke minden árnyalatát felvonultató, összetett helyzet volt.

John Makalára és a családjára pillantott – valaki tiszteletből lefoglalt nekik néhány ülőhelyet az első sorban –, majd köszörült egyet a torkán.

– Barátaim, súlyos híreket hozok. Eljött az igazán nehéz döntések ideje, amelyeket ezúttal nektek kell majd meghoznotok. Én hamarosan

elmondom, amit el kell mondanom, utána pedig elmegyek, hogy nélkülem

is megvitathassátok a dolgokat. Ezennel felkérem Black tiszteletest, hogy moderálja a vitát, miután távoztam innen. – John Ernie-re, majd a több teljes padsort elfoglaló Franklin-kontingensre pillantott, és halványan mosolyogni próbált. – És Ernie, ezúttal komolyan vesszük a kétperces szabályt, vagyis senki nem ruházhatja át másra az idejét!

Ernie dühösen nézett vissza rá, végül azonban őt is ellágyította a termen áthullámzó finom nevetés és a döntésnek szóló, itt-ott felhangzó taps. Az öreg elmosolyodott, felállt, és elfogadón intett, majd visszaült a helyére.

– Már kiosztottam néhány noteszlapot, ne aggódj!

John bólintott, és úgy érezte, sikerült valamelyest oldania a gyűlés résztvevőinek feszültségét. Eljött azonban az idő, hogy elmélyedjenek az aktuális problémákban.

– Ahogy nyilván mindannyian tudjátok, Dale Fredericks, az asheville-i szövetségi kormányzó ma reggel letartóztatási paranccsal jelent meg a városban az úgynevezett határ menti fosztogatók csoportjának egyes tagjai ellen, akik közül négyen, beleértve a vezérüket, Forrest Burnettet is, jelenleg kórházi ellátásra szorulnak. A parancsok szerint ezek az emberek főbenjáró bűnöket követtek el, és a szövetségi szabályok értelmében gyakorolt jelenlegi hadijog szerint nagy valószínűséggel akasztás vár rájuk. – A hallgatóság összesúgott, és míg az egybegyűltek többségét megijesztette a bejelentés, innen-onnan egyetértő hangok is hallatszottak, mondván, hogy a fosztogatók úgysem érdemelnek mást. – A parancs teljesítését megtagadtam, de úgy érzem, magyarázattal tartozom az érveimet illetően, hiszen tudom, hogy e döntésem mindannyiunkra

hatással lesz. Tudjátok rólam, hogy mielőtt ebbe a városba költöztem, ezredesi rangban szolgáltam az Egyesült Államok hadseregében. Az igazságos hadviselés szabályai szerint a harctéren magát megadó

ellenséggel tisztességesen kell bánni, a tárgyalás nélküli kivégzés gyakorlata pedig kifejezetten tilos.

– Nekünk is pont ezt kellett volna tennünk a guantánamói

fogolytáborban rohadó szarháziakkal! – ordította be valaki a Franklin klán irányából, mire jó néhányan bólogatni kezdtek.

– Csakhogy most nem Guantánamóról vitázunk – felelte John –, hanem

a saját közösségünk jövőjéről próbálunk dönteni. De hadd hozzak fel egy másik érvet! Burnett és mindenki más, aki tegnap vele együtt jött a városba, hivatalosan nem fogoly. Nem támadtuk meg őket, és egyiküket sem akció közben fogtuk el. A saját szememmel láttam a táborukra mért légi csapást; kérdezzétek csak meg Billy Tyndallt, ha kételkedtek a szavamban, ott van hátul… Az egész egy erkölcstelen, brutális katonai túlkapás volt, egy olyan civilekből álló közösség ellen, amelynek a tagjai annak idején a szomszédaink voltak a Mitchell-hegy túloldalán, és akiktől „a nap” után csakis azért szigeteltük el a magunkat, mert a saját városunk számára sem volt elegendő élelmünk. Tegnap szemtanúja voltam, ahogy menekülő gyerekeket, nőket és időseket géppuskáznak halomra, és

undorodtam az egésztől. Akik közületek harcoltak Amerika valamelyik korábbi háborújában, jól tudják, hogy katonáink a földön és a levegőben egyaránt a legvégsőkig elmentek, sokszor halálos veszélybe sodorták magukat, hogy méltó módon küzdjenek. Azonban az ártatlanokat még akkor is megkímélték, ha azok történetesen az aktuális ellenfeleik családtagjai voltak. A légitámadás után nem sokkal üzenetet kaptam, hogy a víztározó melletti egyik megfigyelőállásunknál találkozzak a támadás sebesültjeit és halottait szállító járműkonvojjal, amelyet később közületek is többen láttak. Forrest Burnett a büszkeségét félretéve megadta magát, és segítséget kért, hogy a temérdek sebesült gyereknek legyen esélye megmenekülni. – John lelki szemei előtt most megjelent a halott kishúgát sokkos állapotban ringató kisfiú arca, és egy pillanatra elhallgatott.

Makala nemrég mondta el neki, hogy az éjjelt már ő sem élte túl. Bár valójában nem volt életveszélyes sérülése, a sokk néha képes teljesen megfosztani az embert az életerejétől. Makala zokogva közölte a hírt, majd higgadtabban hozzátette, hogy talán jobb is, hogy a kisfiú a húgával együtt ment el, hiszen az édesanyjuk belehalt a kislány szülésébe, az apjukat pedig a Madison megyei fosztogatókkal vívott összecsapásban vesztették el. Már hallotta is Makala távoli és hideg, hivatalos hangját: „Vincent valószínűleg egész hátralévő életében pszichiátriai eset lett volna.

Talán tényleg így volt a legjobb.” Az efféle esetek, kezdve saját gyermekével, Jenniferrel, oly sok más szörnyű, értelmetlen halállal együtt máig kísértették Johnt. – Ha úgy érzitek, hibát követtem el azzal, hogy befogadtam a segítségre szorulókat, és Burnett-tel egyetemben a védelmembe vettem őket – folytatta John –, szóljatok most, és azonnal félreállok.

Egyszerre Ernie hangja zendült fel a kápolnában.

– Rendben van, John, elismerem: a tisztességes utat választottad. Jól hallottad, egyszer az életben végre tényleg igazad volt.

Miután Ernie ez egyszer – ritka alkalom a közösség életében – nyíltan John mögé állt, és publikusan is a támogatásáról biztosította, az ellentábor fennmaradó hangjai, ha egyáltalán voltak még ilyenek, végleg

elhallgattak.

– Köszönöm, Ernie – felelte John.

– Azért ne nagyon szokj hozzá! – vetette oda az öreg, mire a teremben

újra egy árnyalattal vidámabb lett a hangulat.

John a jegyzeteire pillantott; azért írta le előre, amit mondani készült, mert úgy érezte, olyannyira fontos a téma, hogy a saját érdekében muszáj a kulcsszavakat papírra vetnie.

– Azon szabályok alapján tehát, amelyeket a kiképzésem során

megtanultam, nem szolgáltattam ki a szövetségi fennhatóságnak a hozzánk segítségért fordulókat. A szövetségiek ráadásul egyértelműen a tudtomra adták, hogy a fosztogatók sorsa eldőlt: a letartóztatási listán szereplők tárgyalása már lezajlott, az ítélet pedig nyilvános kivégzés. – Egyelőre senki sem szólt közbe, végül sokan helyeslőn bólintottak. John körbenézett a teremben. – Ha bárki úgy érzi, hogy ezzel kapcsolatban szavaznunk kell, most szóljon! – Az emberek kérdőn néztek egymásra, de senki sem állt fel.

Hamarosan jelezték, hogy szinte mindannyian egyetértenek Johnnal, a gyűlés

tehát

nyugodtan

folytatódhat.

A

közösség

jóváhagyása

megelégedéssel töltötte el őt. A temérdek szörnyűség ellenére a barátai és a szomszédai láthatóan máig megőrizték magukban az erkölcs és a fair play értékeit, amelyektől amerikai egy amerikai. – Köszönöm, hogy elfogadjátok a döntésemet. Akkor most rátérek az igazán kemény

kérdésre, amellyel foglalkoznunk kell, illetve arra, hogy miért kértem külön, hogy a szolgálatra behívottak mind jöjjenek el ide ma este. – Mire a mondat végére ért, a kápolna síri csendbe burkolózott. John összehajtott borítékot vett elő a farzsebéből, majd kihúzta belőle a leveleket, amelyeket Dale a parkban adott át neki. – Ez itt – mutatta fel a lapokat – a múlt hét elején behívót kapott száztizenhárom embernek szóló hivatalos felszólítás, amelynek értelmében három nap múlva kivétel nélkül szolgálatra kell jelentkezniük az asheville-i szövetségi épület előtt, ahol besorozzák majd őket az NFH-ba, vagyis a Nemzeti Felmentő Hadseregbe. Ezek után kiképzőközpontokba és egyéb egységekbe osztják majd be őket szükség szerint. Azok, akik nem felelnek meg az elsődleges fizikai felmérésen, a körzet helyi adminisztrátorának javaslatára továbbra is szolgálatra kötelezhetők. A jelen felszólítást megtagadókra a szövetségi kormányzat megvetéssel tekint, és az 1224A számú parancsban foglaltak alapján büntetést szab ki rájuk. – John itt pillanatnyi szünetet tartott. – Ez azt jelenti, hogy e személyek ellen dezertálás bűntettéért elfogatóparancsot adnak ki, és árulás vádjával állítják őket hadbíróság elé, amely az Egyesült Államok alkotmányának értelmében főbenjáró bűn.

E szavak hallatán terem egy kitörő vulkán erejével bolydult fel; Ernie azonnal talpra ugrott.

– Mi a ménkű, John! Tiszteletes úr, kérem, bocsásson meg a

szentségtörésért az Isten házában, de ez az egész csak egy kupac lószar!

Nemrégiben még azt mondtad, egy egész hónapunk van, és hogy ha önként jelentkezel a szolgálatra, csak ötvenhat embernek kell bevonulnia.

Mi a fenét süketelsz most itt nekünk?

John csitító gesztusként mindkét karját kinyújtotta az emberek felé, azonban így is beletelt néhány percbe, mire valamelyest sikerült lenyugtatnia a kedélyeket.

– Ernie, amennyiben önként jelentkezem, a behívottak számát megfelezik, ez továbbra is áll. Itt és most nem fogok belemenni a szövetségi

kormányzó,

Dale

Fredericks

mögöttes

szándékainak

megvitatásába, bár nekem már az első pillanattól fogva gyanús volt az ajánlata. A behívási kvóta az behívási kvóta. Az én személyem

természetesen szorosan kötődik ehhez a városhoz, és vele együtt hozzátok, barátaim. Együttes erővel találtunk utat, és jutottunk előre a mostani szörnyűséges időkben. A dolog másik odala azonban nyilvánvaló: ha tőlünk ötvenhéttel kevesebben vonulnak be, kétségtelen, hogy máshonnan ennyivel többen fognak. Még mindig kizárólag a saját közösségünk túlélésére gondolunk, de a rólunk lekerülő terhet másoknak, például Weaverville, Hendersonville vagy Fletcher városának kell majd felvennie.

Azok a települések szenvednek majd helyettünk, ahová annak idején mindannyian átjártunk kiruccanni, sőt, talán rokonaink vagy barátaink is élnek ezekben a városokban… Ha mi kevesebb embert küldünk, másoknak többet kell majd. Hozzáteszem, hogy amikor az ajánlat először szóba került, Fredericks közölte velem, hogy a lányom nem kerül harcoló alakulathoz, hanem alattam szolgálhat majd Bluemontban. Ezt az ajánlatot később kiterjesztette a Black Mountainból behívott egység nagy részére is, akiket így szintén a közvetlen parancsnokságom alá osztottak volna be kisegítő személyzetként, vagyis valószínűleg nem kerültek volna a harcok közelébe.

– Tehát ha elfogadod a kinevezést – kiáltotta be valaki a kápolna hátuljából –, a behívott srácaink és rokonaink fele itthon marad, a múlt heti gyűlésen önként jelentkezőkből pedig bőven ki lehet tölteni a kvótát! John, azt hiszem, egyértelmű a válasz a dilemmánkra.

Az odavetett megjegyzések zűrzavarában páran egyenesen azt

kurjongatták John felé, hogy a közösség érdekében muszáj elmennie. Ő

lehajtotta a fejét, s végül Ernie volt az, aki egy harsány kiáltással mindenkibe belefojtotta a szót, és utasította a tömeget, hogy hallgassák meg, mit szándékozik válaszolni John.

Ő újra felnézett; a tekintete egy pillanatra elidőzött a családján. Kivett egy lapot a dokumentumok közül, és magasra tartotta a feje fölött.

– Ezt személyesen nekem címezték. Nem fogom szóról szóra

felolvasni; tulajdonképpen ugyanaz áll benne, mint a száztizenhárom behívott levelében. Tehát már nem érvényes az ajánlatuk, hogy önkéntes alapon jelentkezhetek a nemzeti szolgálatra vezérőrnagyként, hanem engem is behívtak az NFH-ba.

– Azt hittem, megegyeztetek! – kiáltotta valaki a karzatról. – Úgy volt, hogy ha önként bevonulsz, a fiataljaink fele mentesül a szolgálat alól.

John megrázta a fejét.

– Ezúttal engem is ugyanúgy behívtak, ahogy közületek sokakat, és a parancs szerint a többi behívottal együtt három nap múlva, reggel kilenckor kell besorozásra jelentkeznünk az asheville-i bíróság épülete előtt. Ugyanakkor a levél, amit a kezemben tartok, kimondja, hogy bár én is szerepelek a behívottak listáján, vezérőrnagyként fogok visszatérni a szolgálatba, és ha megjelenek a sorozáson, a mozgósított fiatalok felének nem kell bevonulnia, a fennmaradó egység pedig velem jön majd

Bluemontba. Legalábbis ezt az ígéretet kaptam.

– Akkor legyen így, John! – ordított be valaki a parkolóból. – És küldd haza a lányomat! Hadd maradjon velünk!

John némán körbepillantott a kápolna alkonyi fényekben játszó falain.

Egyelőre úgy tűnt, senki sem csatlakozik a bekiabálóhoz. Ő mély levegőt vett, újra felemelte a levelet, és kettétépte.

– Megtagadom a parancsot.

A terem ezúttal valóban felrobbant: sokan éljenezve ugrottak ki a padokból, mások átkozták a nevét, és gyávának titulálták, megint mások azzal vádolták, hogy családokat ítél nélkülözésre. Egyesek nyílt árulónak kiáltották ki, míg többen éppen azt ünnepelték, hogy igazi patrióta módjára mer szembeszegülni egy bürokratával, aki megpróbálja egymásnak

ugrasztani a közösség tagjait, hogy aztán John távozása után

besurranhasson, és megkaparinthassa az irányítást.

John a káosz percei alatt csendben álldogált, mintha a kivégzőosztagra

várt volna, amely végre véget vet a szenvedéseinek. Közben végig a családjára fókuszált: Makalára, aki a büszkeség könnyeivel a szemében nézett vissza rá, aztán Elizabethre, majd Jenre, aki támogatón bólintott felé, végül a szegény kis Benre, aki a körülötte zúgolódó felnőttektől való félelmében kétségbeesetten sírt.

Most Black tiszteletes lépett előre, feltartotta a kezét, és egy hangos kiáltással elcsendesített mindenkit, hogy John elmagyarázhassa a döntését.

– Köszönöm, Richard – súgta neki John, mielőtt újra az egybegyűltek felé fordult. – Jogotok van tudni, miért tettem, amit tettem, hiszen a döntésem a közösségünk ötvenhét családjára közvetlen hatással lesz.

– Még szép, hogy jogunk van tudni! – kiáltotta egy hang, de a többiek azonnal lehurrogták.

John hálásan bólintott, és újból megköszörülte a torkát.

– Több mint harminc évvel ezelőtt örömmel álltam az országom

szolgálatába, és esküdtem fel az Egyesült Államok alkotmányának

védelmére. Abban az időben akkor is követtem a főparancsnokom

utasításait, ha nem értettem teljesen egyet a döntéseivel, mert erkölcsös parancsok voltak, amelyek megfeleltek az alkotmányban és a hadviselési szabályokban foglalt eszméknek. Itt, előttetek most először vallom be nyilvánosan, hogy az Asheville-ben székelő, úgynevezett szövetségi direktorunkat, Dale Frederickset mélységesen megvetem, és a képességeit egy ilyen fontos pozíció betöltésére a legelső találkozásunk óta kétségbe vontam. – Immár ez is publikus volt tehát; Makala rámosolygott, és helyeslőn mutatta fel a hüvelykujját. – A törekvést magát, hogy a nemzeti kormányzat a modern kor leghalálosabb csapása után újra egyesíteni kívánja az országot, nagy örömmel fogadtam. Amikor az országunk egy

zászlóalja egy évvel ezelőtt a városunkba ért, nemzetünk katonáit tárt karokkal fogadtuk, és számtalan olyan hagyomány feltámadását láttuk bennük, amelyek egykor összetartották a népünket. Akkor is ugyanebben reménykedtem, amikor végül Texasba vezényelték őket, én magam pedig

Asheville-be mentem, hogy találkozzam az új szövetségi kormányzóval.

Azt reméltem, hogy az ő érkezése a nemzet újjáéledő összetartásának egyértelmű jele, és hogy végre megindulhat a folyamat, amelyet

mindannyian szívből támogatunk: a nemzet újbóli felemelkedése.

Mindezek helyett azonban csak lenézéssel és gyűlölettel tudok

Fredericksre gondolni. Túl sokat láttam a fajtájából a hatalom

szentélyeiben „a nap” előtt. Mindennek ellenére eleinte úgy éreztem, el kell fogadnom az illetékességét, ami mindannyiótok számára kemény döntés lett volna. Az útmutató eszmei iránytűm azonban mindig az a

szabályrendszer maradt, amelyet annak idején tisztként is követtem, és amit közületek sokaknak igyekeztem megtanítani is itt a campuson. Az egész egyetlen, végtelenül egyszerű kérdéshez vezet vissza: jogszerűek és erkölcsösek-e a parancsok, amelyeket kapok, legyen szó bármilyen, akár időleges, akár kényszerű jogrendről. Az elmúlt hét folyamán

egyértelművé vált számomra, hogy Fredericksből hiányzik az erkölcsi tartás, aminek okán sajnos ugyanezt az ítéletemet kénytelen vagyok azokra is kiterjeszteni, akik őt a jelen posztjára kinevezték. A parancsaik nem jogszerűek, és semmilyen mércével mérve nem erkölcsösek. Amit Mr.

Fredericks

ma

reggel

megpróbált

rám

és

a

közösségünkre

rákényszeríteni, az szembemegy a katonai jogrend hagyományaival: olyan

emberek kiszolgáltatására utasít, akiket nemhogy nem a harctéren ejtettünk foglyul, hanem önként kerestek meg minket, humanitárius segítséget kérve civilek számára, s egyúttal saját magukat is a védelmünk alá helyezve. Ezt nem fogadhatom el, és nem teljesíthetem. Persze ha ez lett volna az egyetlen aggályom, még mindig belemehettem volna a szövetségi

kormányzó teljesen nyilvánvaló lekenyerezési húzása mögötti játékba, amely egyértelmű kísérlet volt az eltávolításomra, hiszen olyan vagyok, mint egy Fredericks oldalába fúródott, bosszantó tövis. Még így is elfogadhattam volna tehát az ajánlatot, amely a behívottak felének mentességet biztosít a szövetségi szolgálat alól. Hát nem látjátok a háttérből irányító kezeket? Mentesség a szolgálat alól? Ugyan meddig? A kérdést már az első alkalommal feltettem, amikor az ajánlat szóba került, de csak kitérő választ kaptam. Egy napig? Egy hétig? Egy hónapig? Vagy

tán egy évig? Nem bízom az olyanok szavában, akik efféle porhintéssel élnek, és félek, hogy amint kiteszem a lábam a városból, a szolgálat alól felmentetteket is behívják. A játék egyidős az első írott történelmi feljegyzésekkel. Ha nem tudod eltaposni a kellemetlen ellenfelet, léptesd elő, és így söpörd el az útból; ha már nincs útban, vidd véghez, amit eredetileg terveztél. Nem vagyok hajlandó részt venni ebben, még akkor sem, ha a döntésem miatt most kétszer annyiótokra nehezedik a kötelező

szemzeti szolgálat súlya. Fontos, hogy mindezt nem a saját döntésem szakmai igazolásaként mondom most nektek. A történtek után hányan gondolják itt őszintén, hogy Fredericks betartja majd az ígéretét? Mi akadályozza meg abban, hogy egy héttel az első kontingens és az én távozásom után ne küldjön ki újabb behívókat az itthon maradottaknak…

vagy ennyi erővel akár kétszázzal több embernek is, ezzel nemcsak a rátermett védelmi erőitől, hanem az őszi aratást elvégezni képes munkaerőtől is megfosztva a közösségünket, bekényszerítve minket a szövetség jármába és fennhatósága alá? – A felvetés hallatán többen is egyetértő bólogatásba kezdtek. – De nem ez a legfőbb érvem, amiért megtagadom a parancsot – folytatta gyorsan John. – Gondolom, közületek

sokan figyelik a világból érkező híreket. Az elmúlt hetekben a BBC

adásaiban több beszámolót is hallottam a Chicagót uraló, a Hordához hasonlatos bandák kifüstölésére indított nagyszabású offenzíváról, amelyről az Amerika Hangja rádióban sosem közöltek híreket. Néhány nappal ezelőtt a BBC hírül adta, hogy az NFH egy teljes zászlóalja elveszett, és legalább százan estek fogságba, akiket még ugyanaznap keresztre feszítettek, vagy a mélybe löktek a Sears Tower tetejéről. Ez egy Samuel nevű elmeháborodott bandavezér egyik kedvenc kivégzési

módszere. Már az is épp elég tragikus, hogy az efféle történeteken mostanság meg sem lepődünk, hisz az Old Fort-i hágónál mi magunk is szembenéztünk a Hordával, amelynek a tagjai egyetlen nap alatt képesek voltak ezreket lemészárolni közülünk. Egy fontos különbség van a mi csatánk és a chicagói krízis között: nekünk legalább volt időnk kiképezni a védelmünket, és felkészülhettünk az ellenség érkezésére, hogy aztán irányított csapatként, polgárokból álló hadseregként ütközhessünk meg vele. Azok közületek, akik még teljesítettek katonai szolgálatot a háború előtt, vagy azok, akik tanultak hadtörténelmet, jól tudják, hogy teljes, legalább nyolcszáz főből álló amerikai zászlóaljat csatában több mint ötven éve nem semmisítettek meg. Ez azelőtt is csak a kiválóan képzett ellenfeleknek sikerült, olyan eseményekkor, mint az Ia Đrăng-i csata{39}

1965-ben, a chosini víztározónál vívott ütközet{40} 1950-ben és az 1944-es ardenneki offenzíva.{41} Az erről szóló híreket mélységesen aggasztónak találom, mert azt mutatják, hogy ezt az úgynevezett NFH-t megfelelő

kiképzés és hozzáértő vezetés nélkül vetik be. Nem vagyok hajlandó kiszolgálni egy olyan rendszert, amely „a nap” fiatal túlélőit golyófogó húsbábnak használja. Annyi mindent elvesztettünk az elmúlt időszakban: a fiatal férfiak és nők életét éppen, hogy még nagyobb becsben kellene tartanunk. Ha mégis harcba küldjük őket, arra csakis a legfenyegetőbb szükség esetén kerülhet sor, megfelelő kiképzéssel és felszereléssel együtt.

– John itt rövid szünetet tartott. – Őszintén szólva, már a kezdetektől gyanús volt, hogy egy új hadi egységet hoznak létre az évszázados tapasztalattal rendelkező amerikai nemzeti hadsereg mellett. Az egész ügy más félkatonai szervezetekre emlékeztetett a múltból, és az eredmények, amelyekről a BBC hírei is szólnak, csak erősítik az aggályaimat.

Másodsorban azt is bejelentették, hogy az elnök engedélyezte a nemzeti újjászervezési

miniszternek

a

nukleáris

fegyverek,

úgynevezett

neutronbombák bevetését a saját földünkön. A parancs egyértelmű

diplomáciai fenyegetés a szomszédaink, Mexikó és a nyugati partot megszálló Kína számára. Akár bevesszük, hogy ők szigorúan csak

humanitárius okokból vannak itt, akár nem, a fenyegetés valódi, ahogy az a fenyegetés is, hogy az első EMP-csapás utáni keserű ellentámadások és ellen-ellentámadások sora igenis kirobbanthatja a nukleáris háború második hullámát. Személy szerint én nem fogadhatom el, hogy a kormányunk a saját országunk területére mérjen nukleáris csapást, hacsak azt egy, az országon kívüli szervezet előbb meg nem teszi. Az erről szóló egyezmény az Egyesült Államokban már több mint fél évszázada

érvényben van, ugyanúgy, ahogy mérges gázt sem vetettünk be az első

világháború óta… Mindezen megfontolások alapján tájékoztatni fogom az

asheville-i szövetségi kormányzót, hogy nem teszek eleget a behívásnak, és nem jelentkezem szolgálatra. – John mosolyt erőltetett az arcára. – Innentől kezdve az úgynevezett szövetségi kormányzat szemében Forrest Burnetthez hasonlóan immár én is törvényen kívülinek számítok. – A termen nyugtalanság futott végig, amiért John a bluemonti kormányra „úgynevezettként” hivatkozott. – Ennek értelmében azonnali hatállyal lemondok a városi tanácsi tagságomról, és azzal együtt a védelmi erők főparancsnoki posztjáról is. A döntéseim következményeit ezek után visszavonultan, egyszerű magánemberként viselem. Megtiszteltetés volt az utóbbi két évben Black Mountain városának közösségét szolgálni.

Igyekeztem a lehető legjobban végezni a munkám, mindannyiótok

érdekében. – John elcsendesedett, és láthatóan elérzékenyült. –

Bocsánatotokat kérem minden rossz döntésemért; imádkozzatok

útmutatásért ezekben a nehéz időkben. Köszönök mindent, amit eddig tettetek, és azt is, hogy a legsötétebb órákban összefogtatok. Egyik személyes hősöm, Winston Churchill szavait idézve, aki saját korának legsötétebb napjaiban mondta ezt: remélem, utatok tágas, napsütötte fennsíkra vezet majd. Isten áldjon benneteket.

John ezzel lelépett az emelvényről, és az első padsorban, a színpad mellett várakozó családjához lépett: életének három legfontosabb

asszonya egyszerre állt fel, és ölelte magához őt, majd a család az Elizabeth karján szendergő Bennel együtt kifelé indult a padsorok között.

Johnék kisétáltak a templomból. Egyetlen szó nélkül szálltak be a kocsiba, és zötyögték végig a Montreat-völgybe vezető rövid hazautat.

John segített Elizabethnek ágyba dugni Bent, amíg Makala csukott ajtó mögött sugdolózva beszélgetett Jennel, és segédkezett neki a lefekvésben.

John ezek után kiment a megszokott helyére, ahol üldögélni, imádkozni és meditálni szokott, útközben felkapva Nyuszkát az ablakpárkányról. Csak bámulta Jennifer sírját.

– Remélem, jól döntöttem, angyalkám. Remélem, te is egyetértesz odafönt.

TIZENHARMADIK FEJEZET

747. NAP

A BBC híradóját hallják, greenwichi háborús időszámítás szerint hajnali három órakor.

A virginiai Bluemontban megalakult amerikai szövetségi kormány ma bejelentette, hogy neutronbombát dobott Chicago városára. A nagy részben már ezelőtt is romokban álló metropoliszt ért újabb fizikai pusztításhullám okozta károk mértékéről és az emberáldozatok számáról egyelőre nincs adatunk. A kormányzat szóvivője elmondta, hogy miután a város állítólagos irányítója, a magára csak „Nagyságos” Samuelként hivatkozó vezető több száz, az egyik NFH-zászlóaljból foglyul ejtett katonát végeztetett ki, akiket a törvénytelenség és egyéb romlottságok elfojtására vezényeltek a régióba, a kormánynak a taktikai nukleáris töltet bevetésén kívül nem maradt más lehetősége.

Az amerikai kormány lépését a világ minden táján elítélték. A Kínai Népköztársaság szóvivője határozottan kijelentette, hogy az Egyesült Államok nyugati partján jelen lévő kínai egységek szigorúan humanitárius okokból tartózkodnak amerikai földön, Kína pedig nyílt fenyegetésnek veszi Amerika kormányának bebizonyosodott hajlandóságát arra, hogy saját népét sújtsa nukleáris támadással. A szóvivő Pekingben hozzátette, hogy az atomfegyverek minden hasonló, a kontinentális Amerika területén tartózkodó kínai személyeket is érintő bevetését Kína nyílt támadásnak tekinti, és arra teljes ellencsapással reagál. A mexikói kormány támogatásért fordult a kínai vezetéshez, arra az esetre, ha az amerikaiak hasonló nukleáris fegyvereket vetnének be, idézem: „Texas, Arizona és Új-Mexikó egykori államhatárain belül”, idézet vége.

Üzenet következik ottawai és montreali barátainknak: „Babilonnak vizei mellett.” Ismétlem: „Babilonnak vizei mellett.”

A kápolnában tartott gyűlés másnapján újabb általános városi

tanácskozásra került sor a parkban, azonban John ezen már nem vett részt.

Korábbi kötelességei közül a gyűlésekre rohanást éppenséggel a

legkevésbé sem sírta vissza: nincs több végeláthatatlan vita és megbeszélés!

Már alacsony beosztású tisztként is rettegett az ilyesmitől, és bár a professzori

munkáját

őszintén

szerette,

az

elhúzódó

tanszéki

értekezletektől és egyéb bizottsági ülésektől továbbra is a hideg futkosott a hátán. Ahogy egy régi mentora bölcsen megjegyezte annak idején: minél triviálisabb a probléma, annál valószínűbb, hogy a megoldásához teljes bizottságokat kell majd összehívni.

Mivel Makala továbbra is a tanács tagja maradt, ő Elizabethtel együtt elment a gyűlésre. Addig John végre elengedhette kicsit magát: levette a polcról Martin Gilbert zseniális Winston Churchill-életrajzát, a The Wilderness Years t. Sok szempontból a könyvből sugárzó megnyugtató útmutatás miatt döntött e mellett a kötet mellett, és igazán élvezte a majdnem négyórányi egyedüllétet; a tavaszi vetési időszak óta először tudott végre valóban pihenni. Jen párszor lábujjhegyen kisurrant hozzá, hogy megkérdezze, szeretne-e egy teát vagy egy salátát a tavasz első

zöldségeiből. Bár a saláta bűzlött a vad póréhagyma bántóan tolakodó szagától, John illendőségből mégis elfogadott egy tállal, és óvatosan csipegetett belőle, míg Jen elhelyezkedett az egyik székben, és a kora esti melegben elbóbiskolt.

John mélységes szeretettel nézett az anyósára. Jennek nem Makala, hanem Mary, John első felesége volt az egyetlen gyermeke, így már csak

Ben és Elizabeth maradtak neki, ők ketten voltak a vér szerinti rokonai ezen a világon. Amikor Makala bekerült a családba, Jen „kívülállóként” is meleg szívvel ölelte magához, éppen úgy, ahogy annak idején Johnnal is tette, amikor az faragatlan New Jersey-i gyerekként beállított az életébe, hogy később a vejévé lépjen elő.

John a csontjaiban érezte, hogy Jen már nem lesz sokáig velük.

Az asszony világéletében kecses, elegáns déli hölgyként élt, mintha egy másik, előkelőbb társadalmi miliőből csöppent volna közéjük. Mindig is ellentmondásos személyiség volt – erős kézzel és remek stratégiai érzékkel vezette a családi Ford márkakereskedést, emellett azonban mélységesen büszke volt rá, hogy fiatalasszony korában a férjével együtt anyagilag támogatott egy buszt, amely Asheville-ből az 1963-as híres washingtoni menetelésre{42} tartott – ezt a déli kultúrkörben, ahol nevelkedett, bizony nem mindenki nézte jó szemmel. Az autókereskedést bojkottálták, a forgalom az egy évvel azelőttinek a felére esett vissza.

Amikor évekkel később Johnnak elmesélte a történetet, Jen hangosan nevetett az embereken, akik annak idején kiközösítették: akkor ugyanis már ők hirdették a legnagyobb pofával, hogy valójában milyen őszintén mellette álltak.

A napsütésben békésen szunyókáló Jen mérhetetlen nyugalmat árasztott,

John pedig a könyvét a földre téve lassan maga is álomtalan szendergésbe merült.

– John?

Félig kinyitotta a szemét. Makala hajolt fölé gyengéden, és megcsókolta a homlokát. John elmosolyodott, majd ásított egyet, miközben igyekezett feltápászkodni a székben.

– Ez a gyűlés… – kuncogott Makala. – Örülök, hogy végül nem jöttél el.

– Miért?

– Az égvilágon mindennek elmondtak, azért. Egyesek szerint aljasabb hazaáruló vagy, mint Benedict Arnold, {43} mások meg igazi hősnek tartanak.

– Ez a része a legkevésbé sem érdekel. Mit döntöttek a behívottakról?

Makala elmosolyodott.

– Hat ember. Egész pontosan hatan jelentkeznek szolgálatra.

– Micsoda?

– Hatan, John.

– Ezt úgy mondod, mintha jó hír lenne – lihegte John. – Ők maguk tudják, mivel kell majd szembenézniük?

– Maury Hurt és Danny, a két veterán megmondta nekik feketén-fehéren.

Te is tudod, hogy Dannyt még a vietnami háború alatt hívták be. Elmesélte, hogy annak idején szívből gyűlölte a behívóégető hippiket, de annak alapján, amit később a vietnami háború mögötti mocskos politikai ügyködésről megtudott, mára azt kívánja, bárcsak ő maga is még időben

közéjük állt volna. A Sivatagi Vihar veteránjaként Maury arról beszélt, hogy egy hivatásos békeidőbeli hadsereg, amilyen még a támadás napja előtt

a

miénk

is

volt

Irakban

és

Afganisztánban,

teljesen

összehasonlíthatatlan egy behívottakból összetákolt társasággal. Végül azt is kijelentette, hogy ő maga is megtagadná az NFH-ban való szolgálatot.

Kettejük véleménye elég sokat nyomott a latban.

– Mit szóltak az éjjeli BBC-adáshoz?

– A hír nagyon felbolydította a dolgokat – felelt Makala. – Egyesek kiálltak amellett, hogy ha ez a Samuel nevű őrült kicsit is hasonlít a Horda egykori vezérére, akkor az atomcsapás még túl emberi megoldás is volt.

Mások veled értettek egyet, és az egészet visszalépésnek tartják, amely újra a katasztrófa szélére sodor. De a legtöbben az NFH elveszett zászlóaljának a sorsára koncentráltak.

John talpa a terasz hideg kövezetéhez ért. Jen még mindig aludt, John pedig fél füllel hallotta a konyhában sürgölődő Elizabethet, aki Bennel csacsogott az édesanyák és totyogós gyermekeik sajátos, közös nyelvén.

Mindketten tökéletesen értették a másikat, a külvilág meg csak fülelt, mosolygott, és egyetlen árva szót sem tudott kihámozni a vidám halandzsából. John a kertbe nyíló ajtó felé mutatott, Makala pedig követte.

– A többiek tisztában vannak azzal, hogy mindez mit jelent? Ha két nap

múlva nem jelentkeznek Asheville-ben, mindannyiukat dezertőröknek

nyilvánítják majd, a nyilvános kivégzés terhe mellett. – John nagyot sóhajtott, és arcát a tenyerébe temetve lehuppant a Jennifer sírja melletti padra. – Sose hittem volna, hogy valaha idáig jutunk. Fredericks nem fogja ölbe tett kézzel nézni ezt az egészet. Mint az ilyen karrieristák általában, ő is magasról leszarja, ki kerül éppen az útjába. Túl sok hozzá hasonlót láttam a Pentagonban, és máshol is, különösen a szolgálatom utolsó pár évében… Azok a barátaim, akik az egész pályafutásukat készek voltak kockára tenni, ha egy parancsot erkölcstelennek éreztek, mint például Bob Scales, az utóbbi időben már-már kiveszőben vannak…

Gondolom,

Fredericks

jelenti

majd

a

parancsmegtagadásomat

Bluemontnak, ahol rögtön igyekeznek elrettentő példát statuálni belőlem.

Na de hogy számol el a többiekkel? Vajon hogyan írja bele a jelentésébe, hogy

több

mint

százan

küldték

el

a

pokolba

a

kollektív

parancsmegtagadással? Az ilyesmi egyenlő a kudarccal, és abban a játékban, amit ő játszik, ez bizony a pozíciójába kerülhet. Fölülről rögtön félreállítják, főleg, ha az egész nyilvánosan történik, és nem söpörheti a szőnyeg alá. Le akarja majd rendezni a dolgot, még mielőtt Bluemontban tudomást szereznek a helyzetről… Hatszázötven kilométer távolságból úgyis azt ír az akció utáni végső jelentésébe, amit akar, különösen, ha nem marad senki, aki megkérdőjelezhetné a meséjét.

– Mire célzol?

– Támadni fog.

– Azokkal a fekete ruhás nyomorultakkal? Hányan lehetnek összesen?

Talán százan? Egy óráig sem tartanának ki ellenünk.

– Jól tudod, hogy egy ilyen összecsapást mi sem úsznánk meg

veszteségek nélkül – vágta rá gyorsan John. Makala ránézett, és végül bólintott.

– Tudom – súgta halkan –, de azt kell mondjam, még így is ez a kisebbik rossz. Mindazok után, amiket erről az NFH-ról mondtál, mit gondolsz, hány srácunk térne vissza karácsonyra Dale ígéretének

megfelelően, ha a kormány isten tudja, hová küldi őket? Vagy ha már életszerűek akarunk lenni: öt év múlva hányan lesznek még életben közülük?

John felemelte a fejét a két tenyeréből.

– Egyetlen javaslatom lenne, Makala.

– Egy javaslatod? A gyűlés megszavazta, hogy a jelenlegi „krízisben”, aminek immár hivatalosan is kikiáltották, te térj vissza mint katonai főparancsnok.

– Úgy gondolom, ezt rossz ötlet lenne elfogadnom. Szavazással

visszahívnak engem, én belemegyek a dologba, Fredericks szemében pedig egyszerre az egész város felelősségre vonható.

– Norm Schiach is pont ezt mondta. Emlékszel rá? Annak idején jogászként szolgált a seregben, szóval elég sokat konyít az efféle ügyekhez. Mindennek ellenére ő is arra szavazott, hogy ha Dale valóban megtámad bennünket, te vedd át a katonai parancsnokságot. Bárhogyan is… Mi a javaslatod?

– Üríttesd ki a kórházat, akár mozdíthatók a sérültek, akár nem! Az Assembly Inn hotelt fél szemmel már rég kinéztük, alkalmas hely lehet egy második vonalbeli kórház számára, ha netán elvesztenénk az irányítást Black Mountain fölött, és valahová vissza kellene vonulnunk. Montreat legalább kiválóan védhető utolsó erőd lehetne.

– Miért?

– Fredericks ismeri a kórház pontos helyét, és légiereje is van. Ha hirtelen rajtaütéssel próbálkozik, ahogy a fosztogatókkal is tette, jó előre evakuálnunk kell a belvárost. Burnett kiadatásának kudarca jókora csorbát ejtett a renoméján, ezért is gondolom, hogy először ránk fog lecsapni…

talán egy éjjeli villámtámadás formájában, hogy elfogja Burnettet.

Meglepetésként akar lerohanni, hogy fitogtathassa az erejét. Azzal takarózik majd, hogy valójában nem ellenünk lép fel, hiszen mi igazából csak egy korábbi közös ellenségünket bújtatjuk. Ha néhány társával együtt sikerül elfognia Burnettet, másnap már könnyedén megoszthatja a

városlakókat. Ezek után elég sarkon fordulnia, és bejelentenie, hogy a konfliktus megoldódott, minden meg van bocsátva, miért is harcolnánk tovább… És igen, még így is lesznek veszteségeink, amiket persze az én nyakamba varr majd, hiszen én egy makacs bajkeverő vagyok. Ezek után elég megtoldania az egészet egy ajánlattal, hogy amennyiben önként feladom magam, továbbra is mindenki büntetlenül beállhat a sorba… Csak

el kell ismernem, hogy vezetőként tévútra vittem a közösséget.

John elhallgatott, és elfordította a tekintetét.

– A körmönfont kis szarházi – mondta Makala John mellé huppanva. –

Maury, Ed és sokan mások is nagyjából ugyanerre jutottak. A kórház kiürítése el is kezdődött.

John elmosolyodott. Még szép, hogy a veteránok tisztán látják a helyzetet, és már munkához is láttak.

– Egyesekben felvetődött, hogy esetleg bemehetnél Asheville-be, és tehetnél még egy kísérletet a békés megoldásra.

– Te mit gondolsz? – kérdezte John.

– Tíz perccel az érkezésed után a bíróság lépcsői fölött lógnál. – John elmerengett. – Te most komolyan mérlegeled, hogy feladod magad? – döbbent meg Makala.

– Megfordult a fejemben. Még most is kikényszeríthetnék valamiféle megegyezést, hogy kevesebb embernek kelljen bevonulnia. Bluemontban aztán meglátom, kiket találok… talán régi barátokba botlok még a háború előttről. Őszintén szeretném hinni, hogy öreg barátom, Bob Scales kijutott a fővárosból, és valahol most is él és virul. A rendes hadseregben ma is örömmel szolgálnék vele. Ha ő ott lenne Bluemontban, valóban tehetnék valamit az országért.

– Nem jutnál el odáig. Fredericks elrettentésként azonnal felkötne a bíróság előtt, másnap pedig rögtön megszegné, akármiben állapodtatok meg. Ha csak rágondolsz, hogy bemenj abba a városba, amíg az a cifra seggfej vezeti a kócerájt, azonnal bezáratlak Eddel egy cellába. A gyűlésen mellesleg az is eldőlt, hogy ha megpróbálsz Asheville-be jutni, a barátaid letartóztatnak.

John erre nem tudott mit felelni. A barátai az életüket kockáztatták miatta, ez pedig kellemetlen érzésekkel töltötte el. Sóhajtott egyet, és a fejét rázta.

– Javasolhatom, kedves, hogy indulj el, és segíts a kórház kiürítésében?

Nagy munka lesz, és nincs rá sok időnk. Már jóval korábban mondanom

kellett volna. Hivatalosan továbbra sem fogadom el a katonai

parancsnoksággal kapcsolatos felkérést, de ha Ed és még páran beugranak estefelé Kevin Maladyvel és a többi századparancsnokkal, talán

összedughatjuk a fejünket, és kieszelhetünk valamit.

A támadásra pontosan John jóslatának megfelelően került sor. A két Black Hawk kicsivel hajnali három után suhant át a város fölött – erről ők nagyjából tíz perccel hamarabb kaptak értesítést a John javaslatára előretolt rejtett megfigyelőállásból, amely a helikopterek leszállóhelyévé átalakított asheville-i bevásárlóközponttól egy köpésre volt.

A két helikopter nagyjából fél perc különbséggel ért földet a Black Mountain-i városháza előtti parkolóban, és tette ki az egy-egy osztagnyi katonát, akiket szállított. Az első gép alapjáraton forgó rotorral a földön maradt, míg a másik a levegőben körözött fölöttük. Az első osztag fele tüzelésre kész fegyverekkel berontott a városháza épületébe. Lövések dördültek, a John kezében lévő telefonkagylóban pedig hirtelen

megszakadt a vonal – oda lett az egyetlen kapcsolat a swannanoai barikáddal.

– Szétlőtték a kapcsolótáblát, a rohadt életbe! – csattant fel John.

A második osztag csatárláncba fejlődött, és sietősen megindult a kórház felé, amit végül a városházához hasonlóan üresen találtak.

John a főiskolásokból álló első század néhány tagjával és Maury Hurttel egy elhagyott, jól álcázott lakásból figyelte az eseményeket a régi barkácsüzlet fölött, amelynek ablakai egyenesen a kórházra és a városházára néztek. Egyelőre mindannyian a kacagás rájuk törő

hullámaival küszködtek, bár a városházát lerohanó akciócsoport

lövéseiből John számára egyértelműen kiderült, hogy az osztagok

hivatalos felhatalmazást kaptak a gyilkolásra.

A kórházat felemelt fegyverekkel lerohanó osztag tagjai elkezdtek kifelé szállingózni az épületből; mozgásukból az éjjeli sötétség ellenére is ki lehetett érezni az általános bizonytalanságot. John őszintén remélte, hogy az akciót ezzel ennyiben is hagyják, vagyis a katonák zavartan és szentségelve szépen visszaszállnak a helikoptereikbe, és meg sem állnak Asheville-ig. Maury végig ellenezte John tervét, szerinte ugyanis a jelenleginél sosem kínálkozik majd jobb alkalom megkaparintani az egyik, vagy akár mindkét Black Hawkot… Arra, hogy ennek érdekében hajlandó lenne-e agyonlőni a kétosztagnyi katonát, arról már nem is beszélve, hogy az Apache-ok valószínűleg jóval azelőtt ellentámadásba lendülnének, hogy ők a Black Hawkokkal felszállhatnának, csak kitérő

választ adott.

John egyelőre csupán üzenetet szeretett volna küldeni Fredericksnek, és semmiképp nem akarta magára vállalni, hogy nyílt háborút kirobbantva ő

húzza meg először a ravaszt – ezt a felelősséget mindenképp Dale-nek akarta meghagyni.

Az osztagok visszamentek a helikopterekhez. Bár a városban senkinek sem volt éjjellátó felszerelése, a rajtaütés eredménytelensége miatt összezavarodott katonák így is jól kivehetőek voltak a fogyó hold hajnali fényénél; néhányuk épp a városi parkban álló nyilvános vécé apró épülete mellett állt meg tanácskozni.

– Gyerünk… Szálljatok vissza, és tűnjetek a fenébe! – szűrte át a fogai közt John.

A pillanat valójában sokkal feszültebb volt, mint azt az odalent tanácstalanul várakozó katonák gondolták. John egyetlen lelket sem hagyott a városházán; túl nyilvánvaló volt, hogy az osztagok foglyok reményében elsőként veszik majd célba az épületet. A városháza és az út túloldalán álló kórház közvetlen környezetében viszont száznál is több Black Mountain-i katona állt lesben, akik mára mind valódi, képzett gyilkosnak számítottak. A Horda elleni csata és számos kisebb összecsapás túlélőiként – többek között épp a fosztogatók ellen – jó néhány hideg, magányos éjszakát átvirrasztottak már a völgy két természetes bejárata közelében megbúvó rejtett őrhelyeken. Ami a fegyvereiket illeti, a vadászpuskáktól „a nap” előtt még illegálisnak számító automata

fegyverekig változatos volt a felhozatal; arzenáljuk egy részét a Horda meggyilkolt tagjaitól zsákmányolták. A kannibáloktól annak idején egy gránátvetőt is szereztek, egy másik, házi készítésű gránátvetőt pedig John a legjobb afganisztáni és iraki veteránokból álló kis létszámú egységre bízott.

A parancsa teljesen világos volt: senki sem nyithat tüzet, hacsak direkt nem kezdenek lőni rá, vagy John be nem gyújtja a két zöld jelzőfáklyát – azért zöldeket, mert mostanra csak ilyenek maradtak a város tartalékai között. John keserű tapasztalataiból és a történelmi példákból persze jól tudta, hogy a parancs ereje és a jelenlegihez hasonló pillanatok feszültsége két teljesen különböző dolog. Egyetlen véletlenül elsütött fegyver bármelyik oldalon, egyetlen fegyelmezetlen vagy épp egyenesen részeg, dühös katona… Ha ennyi felfegyverzett, egymás iránt egyre mélyülő

gyűlölettel viseltető férfi és nő egymásnak feszül, bármi megtörténhet.

A földön lévő helikopter rotorja gyorsulni kezdett, a jól ismert suhogó hang egyre erősebben visszhangzott az épületek közti nyílt téren. A katonák beugrottak, a gép pedig lassan felemelkedett. Még el sem hagyta teljesen a parkolót, a második helikopter nyugat felől már jött is a helyére, felkapcsolta a fényeit, és leereszkedett, hogy a hátramaradt katonák is beszállhassanak. Újabb lövések dördültek, amikor az utolsó katona után a helikopter géppuskása még egy hosszú sorozatot eresztett a városháza épületébe. A Black Hawk végül felszállt, és beleveszett a sötétségbe.

John megkönnyebbülten lélegzett fel, majd hátradőlt, és felkészült a várakozás perceire. Bevett katonai csel volt ugyanis, hogy az ellenség nagyjából negyed óra múlva újra lecsap a helyre, amelyen korábban egyszer már rajtaütöttek. Az asheville-ieknek nyilván volt éjjellátó felszerelésük, John csapatának pedig nem. Addig nem nyugodhatott meg teljesen, amíg az előretolt felderítő nem jelentette, hogy mind a négy helikopter földet ért Asheville-ben – a várva várt hír végül majdnem fél óra múlva futott be. Mivel a telefonhálózat kapcsolótábláját a városházán kilőtték, Johnnak igen sokáig kellett bizonytalanságban várakoznia, amíg végre meghallotta a főtér felől puffogva közeledő moped motorjának berregését. A motoros eleinte körbe-körbe hajtott, és nyilvánvalóan maga se tudta, pontosan hová is kellene mennie, míg John végül az ablakon kihajolva oda nem kiáltott neki. A futár közölte, hogy mind a négy helikopter leszállt az asheville-i bázison.

John ezután kihirdette, hogy a légiriadónak vége. Kevin Malady kisétált a főtérre, és kétszer egymás után megfújt egy sípot. A rejtekhelyekről egyelőre csak néhányan bújtak elő, a többiek az előzetes parancsnak megfelelően továbbra is láthatatlanul a helyükön maradtak, mivel John attól tartott, hogy Asheville-nek az ismertnél talán jelentősebb légiereje is lehet. Több repülő vagy helikopter is állhat lesben a város másik oldalán, sőt akár Johnson Cityből vagy Greenville-ből is behívhatnak légi támogatást. John tisztában volt vele, hogy a bürokratikus rendszer folyamatai valószínűleg akadályokat gördítenének az efféle „kölcsönzött légierő” beszerzése elé, de erre a hipotézisre egyetlen embere életét sem állt szándékában feltenni. Egyértelműen figyelmeztette a városlakókat, hogy az ég immár valószínűleg nem a barátjuk, és könnyen meglehet, hogy minden pillanatban figyelő szemek követik őket.

John kilépett a barkácsboltból, és az égre nézve meztelennek érezte magát. A hajnal első fényei lassan felderengtek a horizonton, miközben Kevinhez ment, bólintott, és kezet rázott vele.

– Szép munka – mondta neki, majd egyből el is indult a városháza felé.

Kevin utánakiáltott, hogy eszébe ne jusson kinyitni az ajtót, John pedig hangtalanul átkokat szórt saját magára. A katonáknak kifelé jövet éppenséggel lehetett idejük egy Claymore aknát vagy más rögtönzött robbanóeszközt telepíteni az ajtóra, ezért Kevin behívott néhány afganisztáni veteránt a terep biztosítására. Hosszú, feszült negyed óra következett; a keleti égbolt a sötétségből lassan indigókékbe és mélyaranyba úszott át. A két tapasztalt, most leginkább komornak és dühösnek látszó katona végül kiballagott az épületből, és bejelentette, hogy tiszta a terep.

John

belépett

az

épületbe,

és

megállt

a

város

szerény

telefonközpontjának maradványainál.

– A mocskos rohadékok! – A kapcsolópultot több teljes tárral lőtték szitává. Ezzel az egyetlen, valójában indokolatlan tettel sikeresen megbénították a város kommunikációját, John hirtelen belegondolt, mennyivel is veti ez vissza a város elmúlt két évben nagy nehezen felépített infrastruktúráját.

Az ő irodáját felforgatták, a szekrényeket kirámolták, dokumentumok tűntek el. Majdnem nyíltan szórakoztató volt látni, hogy a katonák a rég használhatatlan, hosszú ideje csak porfogóként a sarokban árválkodó számítógépet is magukkal vitték.

Felfordított asztalán egy kartonboríték állt, rajta a „John Matherson részére” felirattal.

Kézbe vette a levelet, mire az egyik veterán rögtön közbelépett, és türelemre

intette.

M16-os

gépfegyverének

csövével

óvatosan

megnyomogatta, és megfordította a borítékot, majd ő maga nyitotta fel, és végül átnyújtotta Johnnak.

Milyen mélységesen szánalmas egy világba süllyedünk vissza, gondolta John, ha újra efféle elővigyázatossági rítusokat kell felélesztenünk. A szobában túl sötét volt ahhoz, hogy elolvashassa az üzenetet, és mivel nem akart zseblámpát használni, a borítékkal a kezében járta végig az épület többi részét.

Nagy szerencséjükre a hobbirádiósok által „a nap” után is használható alkatrészekből

összetákolt

rádiós

berendezéseket

már

korábban

átköltöztették a másodlagos főhadiszállásra, amit az aktuális krízis megoldásáig a Gaither Hall pincéjében rendeztek be. A főiskolai campus sokak számára nem volt a legkedvezőbb helyszín, ám taktikai szempontból a Gaither Hall szerencsés választásnak bizonyult az elhelyezkedése és a környező bőséges lombfedezék miatt.

John a túlságosan is könnyen felismerhető Edselét a ház garázsában hagyta, és azt tervezte, hogy a kocsi jó ideig ott is marad. Saját autó híján tehát kiállt a barkácsbolt elé, és Bartlett egyik megbütykölt Volkswagen furgonjára kezdett várakozni; ezek a járművek afféle tömegközlekedési eszközként szolgáltak a közösségben. Bár Bartlett hű maradt kissé különc önmagához, a furgonokon díszelgő, az 1960-as évek stílusában felfestett békeszimbólumokat már ő is kissé furának tartotta – néha mélységesen ironikusan hatottak.

Míg John a furgonra várt, visszament a barkácsboltba, ahol nyugodtan

fel merte kapcsolni a zseblámpáját, így elővehette Fredericks üzenetét.

John!

Magának és a követőinek a döntése, miszerint megtagadják az NFH-ba való bevonulást, mely jogos kötelezettségük lenne, törvényen kívül helyezi mindannyiukat, azokkal együtt, akik bújtatják. Mindezt őszintén sajnálom. Azt reméltem, a közösség javáért együtt tudunk majd dolgozni. De ha e levelem eljutott önhöz, akkor a követőivel együtt nyilvánvalóan elrejtőzött. Ön is jól tudja, hogy nincs hová bújnia. A mozgósításra való jelentkezés

határideje

ma

délre

módosult.

Amennyiben

engedelmeskednek a parancsnak, biztosra veszem, hogy igazságos és méltányos megegyezésre juthatunk, amelynek részeként minden vádat elejtünk maguk ellen. Tudom, hogy e levelet mindössze pár perccel a katonáim kivonása után olvassa.

Mivel a telefonhálózata már nem használható, vonjon fel egy fehér zászlót az autópálya 59-es kijáratánál, a város határában, és ezzel egy időben szállítson el minden akadályt az úttestről; a mindkét irányba szabad közlekedés visszaállítása jelzi számomra, hogy békésen kívánja megoldani a jelen krízishelyzetet. A munkálatoknak a hajnal beálltával meg kell kezdődniük.

Ne kövessen el több hibát! Katonaemberként tisztában kell lennie a katonai hierarchiával, és azzal, hogy mindannyian csak apró fogaskerekek vagyunk az államvezetés rendszerében. Ideje, hogy azt tegye, amit elvárnak öntől.

Dale Fredericks,

a 11. adminisztratív körzet direktora,

a Karolina-államok körzete,

Amerikai Egyesült Államok

John összegyűrte a papírt, és késztetést érzett, hogy egyből ki is hajítsa.

Kevés dolog volt az életében, ami valóban kihozta a sodrából: az emberek mint fogaskerekek analógiája az egyik volt közülük. Annak idején egy túlzottan lelkes kiképzőtisztje előszeretettel ordította ezt a fülébe a kiképzőtáborban, nevezett őrmester ugyanis örömét lelte abban, hogy megkeserítse azoknak a tartalékos tiszti kinevezésük kapujában álló katonáknak az életét, akik előtt pár hónappal később már egész hátralévő

életében tisztelegnie kellett. A hidegháború alkonyán, németországi szolgálata

alatt

is

állandóan

ezt

szajkózta

egy

túlbuzgó

szakaszparancsnoka. Az elképzelés ugyanakkor teljesen életidegen volt, és azt feltételezte, hogy a polgárok mind egy óriási mechanikus szörnyeteg részei csupán, legyen szó az államról, egy cégről vagy egy fáradhatatlanul törtető vállalatról. Az üzenete egyértelmű volt: az ember vagy beáll a sorba mint apró fogaskerék, vagy a gépezet kíméletlenül eltapossa.

John végül a zsebébe gyűrte a levelet, majd Mauryra és Kevinre nézett.

– Teljes mozgósítás! A vonalas kommunikációnknak lőttek, de

korábban is boldogultunk már nélküle, hát most is megoldjuk valahogy.

Bár kifejezetten ilyen helyzetet még sose modelleztünk, a légitámadás esetén végrehajtandó teendőkről sokat beszéltünk. Délelőtt teljes légi és szárazföldi támadásra számítok.

Ezzel átadta a levelet a barátainak.

– A mocsok a rohadt fogaskerekekkel jön… Szívből gyűlölöm az ilyet

– válaszolta Maury.

– Azonnal evakuálni a teljes belvárost; indítsátok be a szirénát! A civileket a terv szerint az ismert búvóhelyekre szállítjuk, a harcoló alakulatok pedig foglalják el a védelmi pozíciókat!

A Hordával vívott összecsapás után John számos éjszakát töltött különféle helyzetekben hasznosítható haditervek kidolgozásával a zavaró határ menti rajtaütésektől – amelyek időnként halálos áldozatokat is követeltek, ahogy párszor a fosztogatók támadásaival is megesett – egészen egy nyílt termonukleáris csapás esetén aktuális elrejtőzésig. Volt forgatókönyve többek között egy repülőkkel vagy helikopterekkel rendelkező agresszor támadására is. Ha a Horda annak idején rendes felderítő kört repült volna fölöttük egyetlen teljes felszereltségű és lőszertartalékokkal is bíró Apache helikopterrel, így feltérképezve a védelem stratégiáját, akkor a csata igencsak komoran alakult volna.

Arra azonban sosem gondoltak, hogy a fosztogatók vagy más hasonló

bandák helyett a saját kormányukkal kell majd szembenézniük. John még

mindig remélte, hogy csupán egyetlen, nem a rendszer egészét

reprezentáló, hatalommániás, ámokfutó hivatalnokkal van dolguk.

A következő nyolc órában kiderül, hogy az egész csak blöff volt-e Dale részéről.

Maury és Kevin indulás előtt sebtében tisztelegtek, John pedig

ösztönösen viszonozta a gesztust. Akár tetszett neki, akár nem, akár hivatalosan elfogadta, akár nem, újból ő volt a védelem főparancsnoka.

Önkéntes nyugdíjba vonulása végül valamivel több mint egy napig tartott, és bár oly sok szempontból gyűlölte a feladatot, mélyen magában valami izgalmas bizsergést vélt felfedezni. Újra azt érezte, hogy maga irányítja a sorsát. Elgondolkodva vakarta meg az állát; a foga még mindig sajgott, de ezzel most nem volt ideje foglalkozni.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

748. NAP, 9:15

– Bástya egyes a Király hármasnak, két Indián és két Ragadozó a levegőben! Egyenesen felétek tartanak.

John a rádióvevő kétszeri kattintásával jelezte, hogy megkapta az üzenetet, de szóban nem válaszolt. Bár Fredericks állítása szerint a helikoptereken nem volt fedélzeti kamera, éjjellátó szemüvegeik és rádiós nyomkövetőik nyilvánvalóan voltak. A „Bástya egyes” kódnév az

Asheville-re néző országút mentén felállított új megfigyőállást jelentette.

A pozíciót eredetileg még a fosztogatók létesítették több mint egy évvel korábban, és jelenleg is ők teljesítettek benne kihelyezett megfigyelői szolgálatot: Black Mountain korábbi ellenségei közül hárman. Az állás maga egy jól álcázott bunker volt, amelyet avatatlan szemek még másfél méterről sem fedeztek volna föl egykönnyen.

– Kapcsoljátok be újra a szirénát! – kiáltotta John, miközben a főtéren keresztül sietve elindult saját megfigyelőállása, a barkácsbolt fölötti lakás felé. A városi tanácsból mindenki a Gaither Hall pincéjébe húzódott vissza, és bár ragaszkodtak hozzá, hogy velük tartson, John kötelességének érezte, hogy személyesen is tanúja legyen a küszöbönálló eseményeknek.

Még mindig remélte, hogy Fredericks beéri majd egy kör fenyegető

erőfitogtatással. A nyílt támadás neki sem állt érdekében, lépései pedig látszólag mind a megfélemlítés stratégiájának részét képezték. A Black Hawkok letesznek pár katonai egységet, az Apache-ok pedig köröznek néhányat a város fölött – ha Fredericks megelégszik ennyivel, talán még ebből az igencsak elmérgesedett helyzetből is józan ésszel ki lehet keveredni.

– Mintha már hallanám is őket – mondta Maury, kihajolva a barkácsbolt fölötti, második emeleti ablakon.

– Marha gyorsak, az biztos – felelte John, és üres tekintettel bámult a távolba. – Te utaztál már ilyen gépen, nem?

– Aha. Bár az élmény maga elég ijesztő, mégis minden alkalommal óriási adrenalinbomba az egész.

– Épp ez az, amiért a fiatal srácok újabb és újabb bevetéseket vállalnak… Az éles akciók, a süvítő golyók mind ugyanígy hatnak rájuk, közben pedig azt hiszik, hogy őket úgysem találják majd el… Istenem, add, hogy Dale csak blöfföljön! – Most már John is hallotta őket. Gyorsan közeledtek, a rotorok ütemes zúgása visszhangot vert a kihalt utcákon.

Egyre hangosabbak és hangosabbak lettek, majd hirtelen éles fénycsóva zúgott el az ablakuk előtt. – Jesszus! – Johnnak alig volt ideje felkiáltani, amikor az egyszerre kioldott rakéták első sorozata becsapódott a városháza és a tűzoltóság épületébe. Valami ruhatépésre emlékeztető hang hallatszott. Eszeveszett zajhullám söpört végig fölöttük, majd villant valami, és két újabb robbanás rázta meg a városháza épületkomplexumát.

A lökéshullámok betörték a John feje fölötti ablakokat, és szilánkokkal terítették be a szobát. Az első Apache közvetlenül a rejtekhelyük fölött suhant el, mire John ösztönösen a padlóra vetette magát. A helikopter vészjósló morajlással siklott át a város főtere fölött, aztán az előtte gomolygó füstfelhőt

kikerülendő,

élesen

jobbra

kanyarodott.

Fegyverropogás visszhangzott, majd két újabb rakéta csapódott a városháza épületegyüttesének romjaiba. Az akció végeztével jobbra tartva a második helikopter is egyre magasabbra kezdett kapaszkodni.

A földről közben több irányból is lövések dördültek, válaszul a helikopterek pusztítására – ha véletlenül célba találtak is, a gépekben már csak egészen minimális kárt tehettek. A város védelmi egységei John határozott parancsát megszegve nyitottak tüzet, igaz, a haragjuk teljesen érthető volt az ilyen méretű, indokolatlan agresszió láttán. Ezek a gépek már nem egyszerű vietnami Hueyek{44} voltak; az Apache-okat kifejezetten földi célpontok elleni támadásokra tervezték, a háború előtti amerikai hadsereg legjobbjaiként pedig képesek voltak szinte bármilyen, földről indított ellentámadással dacolni a legkisebb kár elszenvedése nélkül.

Na és a Black Hawkok? John őszintén remélte, hogy az Apache-ok által véghez vitt pusztítás után Fredericks nem próbál meg újból csapatokat tenni velük a főtérre, ami egy felettébb ostoba és rövid kamikazeakcióval ért volna föl, a tér környékén ugyanis minden irányban hemzsegtek a város Frederciks embereinél sokkalta jobb kiképzésben részesült védői.

– Hátrébb kéne húzódnod az ablaktól, John – figyelmeztette Maury az északkeleti égbolt felé mutatva, ahonnan az Apache-ok egyenletes magasságot tartva újra közeledtek. Johnt egy dermesztő pillanatra teljesen elvakították a lézercélzók jól ismert, éles fényei. Levetette magát a padlóra, és a hátsó szoba felé kúszott. Ha a helikopterek azzal az arcfelismerő programmal is fel voltak szerelve, amelynek a fejlesztéséről „a nap” előtt annyi pletykát lehetett hallani, akkor az iménti gyors lézerletapogatással a pilóták egy pillanat alatt tökéletes képet kaphattak az épületről, a fedélzeti számítógép pedig – amennyiben egyáltalán létezett, a memóriájában John profiljával és arcképével – könnyen megerősíthette a személyazonosságát, ami megpecsételte volna az épület és a benne rejtőzők sorsát. Képtelenség volt megmondani, hogy „a nap” előtti időkből pontosan milyen high-tech berendezések maradtak használhatók a Közel-Keleten, hogy most Amerika földjén vessék be őket újra.

Pár másodperccel később a helikopterek golyószóróinak sorozatai szilánkokra törték a barkácsbolt ablakait, és néhány valóban rémisztő

másodpercig John úgy hitte, a legrosszabb félelmei válnak valóra.

Amennyire csak tudott, összekuporodott, aztán hirtelen egy zöld festékkel teli, felrobbanó doboz tartalma és temérdek apró üvegszilánk borította be.

Ha egy rakétával vették volna célba a szobát – döbbent rá a könnyelműségére John –, a barátaival együtt mind halottak lettek volna.

A két Apache elzúgott fölöttük. John jól hallotta a rotorok suhogásának lüktető ritmusát, ahogy a gépek emelkedni kezdtek, majd szétváltak jobbra és balra, a következő sorozatra készülve.

– John, asszem, ideje elpucolnunk innen! – kiáltotta Maury. – Megvárjuk, amíg elhúznak fölöttünk, aztán kiszaladunk a hátsó ajtón, le a Cherry úton. Ott majd meghúzzuk magunkat valahol, amíg alább nem hagy a vihar.

John egyetértőn bólintott, és a betört ablakkeret fölött kipillantva nézte, ahogyan az Apache-ok újabb délnyugat–északkelet irányú sortűzhullámot szabadítanak a városra. A kórház lángokban állt, bár az előző este szerencsére már minden sérültet sikerült evakuálni az értékes gyógyszerkészletekkel együtt. A pilóták lelkiismeretére gondolva John őszintén remélte, hogy ők is tisztában vannak ezzel; ha nem így volt, menthetetlenül a pokol legmélyebb bugyra várt rájuk, miután három rakétát küldtek az épületegyüttesbe, majd egy kissé magasabbra irányzott negyediket a postahivatalba.

Mire a helikopterek elszálltak fölöttük, John és Maury a hordozható rádióberendezést cipelve már ki is surrantak John korábbi kedvenc törzshelye, az antikvárium hátsó ajtaján. Az egyik Apache következő

sortüze a State utat vette célba, és gyújtóbombákkal itt-ott kisebb tüzeket okozott rajta. A második gép ezek után lekanyarodott a város olyannyira szeretett utcája, a Cherry út felé, és kilőtt néhány ablakot, majd hirtelen távoli robbanás hallatszott.

Bizonyára az üres Ingrams’ piacot és a mellette álló raktárépületet támadják, gondolta John. Korábban az L–3-as felderítőrepülőt is ott tárolták. A kincset érő gépet Billy az elmúlt éjjel sietve elszállította az autópálya mellett futó országúton, és elrejtette a Ridgecrest melletti elhagyott konferencia-központ tágas csarnokainak egyikében.

Az Apache-ok rotorhangjai távolodtak. John pár perc várakozás után óvatosan kimerészkedett a Cherry útra; a szívét jéghideg düh öntötte el. A Cherry út. Milyen fenyegetést jelentett ez bárkire is? Régiségboltokkal, éttermekkel, művészgalériákkal teli turistanegyed volt a város szívében, amely már akkor hívogató és barátságos érzéseket keltett benne, amikor évekkel ezelőtt először tette be a lábát Black Mountainba Maryvel és két apró csemetéjükkel. Az EMP-támadás napján, kora délután is itt sétált végig, kezében egy csomó Beanie plüssállatkával Jennifer tizenkettedik születésnapjára – emlékeiben az utca az országát jelképezte egy régi, sokkal ártatlanabb korban. Csakis az öncélú puszításvágy tehetett bárkit is képessé ilyesmire, amit tovább tetézett a lassan összeomló nemzet dühe és frusztrációja, a nemzeté, amelynek tartópillérei észrevétlenül talán már „a nap” előtt is roskadoztak.

John azonban szomorúság és könnyek helyett most csak elsöprő, jeges haragot érzett.

– A Black Hawkok! – kiáltotta el magát Maury, egyenesen a fejük fölé mutatva.

A csapatszállító helikopterek valóban megjelentek, messze a fegyvereik lőtávolán kívül, legalább háromszáz méterrel a Black Mountain belvárosában egyre terjeszkedő tűzvész és pusztítás fölött.

– Megfigyelnek, egyelőre csak megfigyelnek – nyugtatta John, majd meglátta, ahogy az egyik gép először észak, majd kelet felé kanyarodva megindul a Montreat-völgy felé. – Ne, csak azt ne! – súgta mintegy önmagának, egy pillanattal később azonban már hallotta is a lövések és robbanások távoli visszhangját. – Megpróbáljuk a hátsó földutakat a dzsipeddel? – tette fel a kérdést John.

– Tegnap búcsút mondtam a régi színének, és terepszínűre fújtam. A házamnál áll.

– Jól van, gyerünk! – javasolta keserűen John, mire kocogva megindultak Maury háromsaroknyira álló háza felé, ahonnan remek kilátás nyílt a parkra és a Tomahawk-tóra.

Percekkel később igazán kockázatos döntés elé kerültek: a Black Mountainból a montreati kőkapuhoz vezető egyetlen út pár száz méteres, biztonságos lombtakaró nélküli szakaszán könnyű prédává válhattak a helikopterek számára. A kapu után aztán újból letérhettek egy ritkábban használt útra, és megint fedezékben haladhattak.

A helikopterek gépfegyvereinek ropogását egyértelműen hallani lehetett, válaszként pedig fel-felhangzottak a földön védekező egységek lövései. Füst szállt fel, és John szíve egyre hevesebben vert: Jen régi háza csupán egy rövid sétára volt az egykor még oly békés völgyben álló főiskolai campustól. Dale pontosan tudta, hol áll a ház – netán odaáig süllyedt volna, hogy azt is felvette a célpontok listájára? John parancsba adta Jennek, hogy Bennel együtt vonuljon le a főiskola épületeinek pincéiben berendezett közösségi óvóhelyek egyikére, mivel Elizabethnek szolgálatra kellett jelentkeznie az egységénél. Makala az Assembly Inn hotel alagsorába menekített kórházban dolgozott, és – hacsak a helikopterek nem voltak Hellfire rakétákkal{45} is felszerelve – ott mindannyian biztonságban voltak. Kérdés, hogy ha az Apache-oknak láthatóan voltak standard levegőföld rakétáik, akkor mi a biztosíték, hogy nincs egypár nekik a halálos Hellfire-ból is…

– Kapaszkodj! – kiáltotta félig kacagva Maury, ahogy alacsonyabb fordulatszámra kapcsolva lekanyarodott az útról, és keresztülhajtott a nyári ifjúsági tábor hagyományos helyszínén, a montreati kapu előtt, majd egy hegyi patakon átvágva elkezdett felfelé haladni a rémes állapotban lévő földúton. John életében először kénytelen volt belátni, hogy Montreatba mégsem csupán egyetlen úton lehet bejutni, a Maury által választott csapást azonban egyértelműen csak őrültek vagy teljesen kétségbeesettek használhatták sikerrel, amennyiben birtokoltak egy strapabíró, négykerék-meghajtású terepjárót. Kicsivel később végre újra egy aszfaltúthoz értek; John kérésére Maury lassítás nélkül elhajtott Jen háza mellett. Az épület egyelőre érintetlennek tűnt, bár egy régi kunyhó – ahogy a helyiek hívták – már lángolt a közelben; John nem tudhatta, hogy vajon nem egy elhibázott gyújtóbomba miatt gyulladt-e ki, amelyet eredetileg az ő otthonának szántak.

A szíve még jobban összeszorult, amint a Louisiana útra térve meglátta a campusról felszálló füstöt. A völgy irányába tartó egyik Black Hawk hirtelen elhúzott fölöttük, mire mindketten lebuktak a kocsiban.

Bár a helikopter rotorjának hangjai egyre távolabbról zúgtak, messze a magasban John még mindig hallotta a másik, támadásra kész sólyomként fölöttük köröző harci gépet.

Milyen furán működnek az emlékek! – gondolta magában, miközben kölyökkorában látott rajzfilmek képkockái villantak fel előtte.

Felderengett neki, ahogy a mesékben a zuhanórepülésbe kezdő sólyom vagy más madár hirtelen második világháborús bombázóvá változik – ha a madár a rosszak oldalán állt, Stuka{46} lett belőle, ha a jókén, általában egy dupla farkú P–38-as.

Vajon a Black Hawkok most tényleg a rossz oldalon állnak? John szíve képtelen volt elfogadni a gondolatot. Csupán eszközök voltak egy elszabadult ámokfutó kezében.

A dzsip befordult a campus irányába, elhagyva a szerény erőművet, amely pár héttel korábban még annyi remény és inspiráció forrása volt, és csakis a legkiválóbbat szimbolizálta mindabból, amivé John országa egyszer majd újra válhat. Ekkor látta meg, hogy immár a Gaither-kápolna is lángokban áll.

Maury dzsipje sebesen kapaszkodott felfelé a dombon, és befarolt az épület előtti útszakaszra. John hangosan felüvöltött dühében. Egykori diákjai csapatokba szerveződve máris a tetőn dolgoztak: fejszékkel és feszítőrudakkal bontották a zsindelyezést, és fáradhatatlanul adogatták fel a létrákon a vízzel teli vödröket. Voltak, akik most is az eget kémlelve őrködtek, kezükben a legkülönfélébb fegyverekkel, harcra készen.

Néhányan távcsövekkel pásztázták a látóhatárt, vagy épp a magasan fölöttük köröző megfigyelő helikopterre fókuszáltak. Egy ösztönszerű

megérzés azt súgta Johnnak, hogy Fredericks személyesen figyeli őket, a földi fegyverek számára elérhetetlen magasságból.

Grace gépfegyverrel a vállán szaladt oda hozzá, és szalutált – kormos arca elárulta, hogy mindeddig a tűzoltásban segédkezett.

– Jelentést kérek. Legelőször is: veszteségek?

– Három halott, uram – felelt Grace, és elcsuklott a hangja.

John a lány vállára tette a kezét.

– Koncentráljon, főhadnagy! Segítsen nekem! Kik azok?

Grace gyorsan elhadarta a neveket, köztük egy idős professzorét, aki a kápolnában esett össze, amikor az első találat után először csaptak fel a lángok az épületben.

– Összpontosíts, Grace! Ez a feladatod, emlékszel? Összpontosíts, és irány vissza!

– Uram, a parancsnoki pozíció a pincében még mindig működik. Kérik, hogy személyesen jelenjen meg náluk.

Amit az imént mondott a főiskola egységeinek vezetésével megbízott fiatal főhadnagynak, az most visszapattant rá. Újra feléledt benne a gyötrő

kétség: vajon még mindig a pár héttel korábbi agyrázkódással magyarázható a felelőtlensége, vagy valóban nem tudja már a régi formáját hozni? Hiszen több mint negyvenöt perce nem adott helyzetjelentést; még szép, hogy ideje lenne megtennie, és egyben megtervezni a következő lépéseket. A helikopterek első csapása csak felpuhítási stratégia volt; egy szárazföldi offenzíva mostanra messze maga mögött hagyhatta az autópálya mentén előretolt megfigyelőállásukat, és egyenesen a város felé tarthatott.

– Csak így tovább, Grace! Remekül végzitek a dolgotokat. – John megveregette a lány vállát, és viszonozta a tisztelgését, mielőtt leszaladt volna a pincehelyiség betört ablakú ajtajához.

A kommunikációért felelős csapat odabent gubbasztott; mind megkönnyebbülten néztek fel rá, amikor belépett. A temérdek kábelt nagyon ügyesen, a pinceablakokon keresztül, aztán a fák ágain vezették ki, majd a szomszédos előadótermeknek otthont adó épület tetején rögzítették.

A vezetékeket kizárólag a földről lehetett észrevenni, ha valaki egyenesen fölfelé nézett – ha azonban néhány másodpercnél hosszabb ideig sugároztak, egy megfelelően felszerelt egység könnyedén bemérhette a pontos pozíciójukat. Hellfire rakéták, üzemanyag-levegő bombák vagy egyéb komolyabb robbanóanyag nélkül igencsak nehéz lett volna kifüstölni a csapatot, de a próbálkozás is menthetetlenül a John szívének oly kedves kápolna végleges pusztulásával járt volna. Már tervezte, hogy az első adandó alkalommal átköltözteti a parancsnoki központot egy kevésbé becses épületbe, amilyen például a fiúkollégium is volt – egy tömbszerű beton-és téglaház még a hatvanas évekből, amelyhez még azok sem igen kötődtek érzelmileg, akik éveket húztak le benne.

– Kaptunk jelentést az előretolt megfigyelőktől? – kérdezte John.

A vonalak egyik operátora – Mabel a postahivatalból – fél füléről lecsúsztatta a régimódi fejhallgatót, és felpillantott Johnra.

– Az előretolt állás jelentése szerint a két Apache leszállt a bázison, nyilván újra felfegyverzik őket. Az autópályán egyelőre semmi mozgás, ahogy a 70-es országúton és sehol másutt sem. Az utóbbi tíz percben folyamatos jelet fogunk valakitől; azt állítja, hogy ő Fredericks. Az elsődleges hullámhosszunkon sugároz, vagyis időnként felülírja és zavarja az adásunkat.

John fejhallgatót kért, és felvette. Mivel évekkel korábban apró fülhallgatókat használt, az érzés meglehetősen furcsa volt, arról nem is beszélve, hogy a modell, amit a kezébe nyomtak, még a hatvanas évekből, ha nem korábbról származott.

Eleinte csak fehér zajt hallott, pár másodperc múlva viszont felcsendült egy ismerős hang: tagadhatatlanul Fredericks volt az.

– Ugyan már, John, ez még csak az első menet volt. Beszéljünk, mielőtt visszaküldöm a gépeket!

A fenébe is. Most mitévő legyek?

Fredericks valószínűleg tényleg a fejük fölött körözött, és ha John csupán pár másodpercben is válaszol a hívására, a rádiós lokátorral felszerelt gépek azonnal bemérik a pontos helyzetüket, az Apache-ok pedig egyetlen rakétával végeznek az összes sráccal a kápolna tetején.

Az a csalfa remény, hogy az egész még valahogy megállítható, így is majdnem rávette Johnt, hogy válaszoljon – ha a békés megoldás már mégsem lehetséges, legalább személyesen küldheti el Frederickset a fenébe… Ez utóbbi lehetőség sem volt kevésbé csábító.

Dale csak játszott vele, és próbálta rávenni, hogy hibázzon.

John Mabelre pillantott, majd levette a fejhallgatót, és visszaadta neki.

– A kód neve zűrzavar – mondta jelentőségteljesen. A csapatok számára ez volt az előre megbeszélt jelzés arra, hogy az öreg hobbirádiók és kézi egységek segítségével váltsanak át az első biztonsági frekvenciára. A rádiókészülékeket még a Franklin klán gyűjtötte össze, és tartotta karban „a nap” előtt; nagy meglepetésre épp egy nappal korábban ajánlották fel őket Johnnak és a városnak. Mabel bemondta az egyszavas jelszót, majd azonnal megszakította az adást, és a többiekkel együtt kikapcsolta a berendezést. A rendszert csak fél óra múlva indíthatták újra, addig pedig megszakadt az összes rádiós kapcsolatuk.

Ha az Apache-okat valóban épp a bázison tankolták és szerelték fel lőszerrel meg újabb rakétákkal, akár húsz percen belül újra visszatérhettek.

John mostanra már összerakta, mire is játszott Fredericks. Szárazföldi támadásra még órákig, sőt talán napokig nem kellett számítaniuk; kizárt, hogy a kormányzó kockára tegye az igencsak korlátozott haderejét. A fosztogatókra mért váratlan és halálos rajtaütés meghozta az étvágyát, most pedig eggyel magasabb sebességre kapcsolt. Amíg az üzemanyaga és a lőszere kitart, csak az Apache-okat fogja bevetni, azt remélve, hogy Johnnal egyetemben a városvédőket is megtörheti.

Ha Bluemont jelentést kér, Fredericks őszintén mondhatja majd, hogy veszteségek nélküli akciókat vezet, és illedelmesen további üzemanyagot, illetve lőszert igényelhet, míg az akcióról magáról elhitetheti, hogy az a helyi lázadások elfojtásának lehető leghatékonyabb és legkisebb anyagi ráfordítással járó módja. Összességében tehát eredményes munkát végez, ami papíron mindig jól mutat.

John elharapott káromkodások közepette viharzott ki a kommunikációs szobából a kápolna előkertjébe. Minden lélegzetvétel gyötrelmes volt, és az állkapcsa is sajgott, de koncentrálnia kellett, és nem foglalkozhatott a fájdalommal.

A diákoknak sikerült ugyan megfékezniük a tüzet, ám itt-ott még mindig zsindelydarabokat kellett lefeszegetniük le a tetőről, hogy hozzáférjenek a parázsló tűzfészkekhez. Az öreg, kiszáradt gesztenyefa könnyen égett.

A tetőn sürgölődő és éber őrszemként strázsáló fiatalok látványa az angliai csata{47} londoni polgárságának hősies erőfeszítéseire emlékeztette Johnt, megfakult, fekete-fehér képeket idézve fel benne a szeretett Szent Pál-székesegyházukat védő lakosokról. A dolgozókat és a bármelyik pillanatban vészkiáltásra kész őrszemeket figyelve mélységes büszkeség töltötte el. Tekintete a völgy túloldalán álló Assembly Innre vándorolt, amelynek pincéje a kórháznak adott új, titkos otthont. Nagy rémületére kiszúrta Bartlett néhány öreg Volkswagen kisbuszát az épület bejárata felé száguldani; a vén hippi most épp mentőautó-vezetőként szállította ide a városi sérülteket. A fölöttük köröző Black Hawk nyilván minden lépésüket árgus szemekkel figyelte.

– Maury, most azonnal indulnunk kell! – kiáltotta John. Miközben az épület előtt parkoló dzsiphez rohant, még egyszer felpillantott az égre: a Black Hawk továbbra sem tágított. Maury beletaposott a gázba, és megkerülte az egyik kollégiumi épületet, míg John végig a helikopteren tartotta a szemét. – Állj meg a régi tornateremnél! – kérte John. – Én itt kiszállok, te viszont hajts tovább a másik irányba, keress jó fedezéket a parkoláshoz, aztán próbálj meg gyalog eljutni az Assembly Innbe.

Maury vigyorogva bólintott, John pedig kiugrott a kocsiból. A dzsip egyből tovább is robogott, John azonban még vagy fél percig fedezék nélkül, szabadon állt az út mellett, a magasban köröző Black Hawkot bámulva. Aztán sarkon fordult, és bement a tornaterembe. John ezúttal a helikopter feltételezett követőberendezéseivel kalkulált, és egyenesen remélte, hogy odafönt is jól látják, ahogyan az elhagyott épület felé veszi az irányt. A csarnokszerű kosárlabdapálya csak úgy kongott az ürességtől, a sötétségben nyirkos és dohos szag terjengett. Az épület helyére a főiskola vezetése már „a nap” előtt valami egészen mást tervezett, a támadás óta eltelt két évben pedig senki nem vette semmi hasznát. John úgy öt percig ácsorgott a pályán, és hirtelen szinte legyőzhetetlen vágy fogta el, hogy rágyújtson. Már-már Ernie is hiányozni kezdett neki, a zsebeiben virító szivarjaival – most aztán igazán jól jött volna egy szál.

John végül kisurrant a terem egyik hátsó ajtaján, és felnézett az égre. A helikopter időközben valamivel közelebb húzódott Black Mountainhez.

John mély, nehéz lélegzetet vett, majd beszaladt a kisebb táncmulatságok kedvelt helyszínéül szolgáló pajta mögé. A Susan-tóba ömlő apró patak fölött átívelő híd helyett inkább leereszkedett a mederhez, és a lombok takarásában kelt át a vízfolyáson. Egy percig guggolva megpihent pár elhagyott autó roncsa között az út távolabbi oldalán, az Assembly Inn oldalsó bejáratáig hátralévő utolsó néhány métert pedig sprintben tette meg.

Ha Fredericksnek voltak is eszközei a követésére, John ezúttal tényleg mindent megtett, hogy figyelő tekintetét lerázza magáról.

A pincéből kialakított ideiglenes kórház ajtaján belépve totális káosz fogadta. Az Assembly Inn annak idején egy konferenciáknak otthont adó, nívós hotelnek számított, amely épp „a nap” előtt nem sokkal esett át egy komoly felújításon. Az épület maga hosszú múltra tekintett vissza, a második világháború első hónapjaiban például ellenséges diplomatákat szállásoltak el itt, „a nap” óta viszont nemigen használták semmire.

Turisták és konferenciák persze már rég nem voltak, a támadást követő év radikális népességfogyása után pedig a szállást keresők egyszerűen mások elhagyott házaiba költöztek be. A diákok a Susan-tó másik oldalán, a campus jól ismert, relatíve komfortos biztonságában maradtak. Az egybekelt fiatal párok nem csupán egymással, hanem kedves barátaikkal, sőt még a városban maradt főiskolai személyzettel is egy épületben éltek.

A főiskola afféle régimódi kommunává alakult King rektor úr és Black tiszteletes vezetése alatt, míg a Susan-tó másik odalán álló Assembly Inn elhanyagoltan és egyre rosszabb állapotban leledzett. Az épületet magát egy visszavonulási terv részeként nagyjából egy évvel ezelőtt második vonalbeli kórháznak és menekültközpontnak jelölték ki, arra az esetre, ha Black Mountain városát lerohannák vagy elpusztítanák, a hotelt azonban mindennek ellenére eddig nem készítették fel a feladatra, eltekintve a tavalyi jégviharban betört ablakok bedeszkázásától.

Az elmúlt huszonnégy órában az épületet végül újra birtokba vették a városlakók; a harmincnyolc még életben lévő sérült fosztogató és a családtagjaik átköltöztetését, akik a hegyeken átkelve kértek segítséget a városlakóktól, Makala szervezte meg. A betegszállítás a város utolsó üzemanyag-tartalékainak majdnem teljes kiapasztásával járt, bár a lépés helyénvalóságát senki sem kérdőjelezte meg. Szerencsére a városi kórház gyógyszerekből és orvosi kellékekből felhalmozott készleteit is sikerült kimenekíteni a kórház eredeti épületéből és a tűzoltóságról.

A reggeli első támadás után pár tucat sérültet azonnal behoztak, Makala pedig újra élet és halál ura lett: vörös rúzzsal jelölte meg a sebesültek homlokát a sebeik súlyosságától függően, ami alapján az igazán rászorulók azonnal a műtőbe kerülhettek. A műtőt magát egy annak idején tanteremnek használt szobában alakították ki, amelyet egy keletre néző

ablakon át minden reggel bearanyozott a napfény. A homlokukon vörös egyest viselőket az előcsarnok hátsó részébe küldték várakozni, a tragikus hármasokat pedig egy másik hátsó irodahelyiségbe vitték, ahol matracokkal és a felsőbb emeletek régóta üresen álló szobáiból beszerzett enyhén penészes lepedőkkel berendezett szerény komfort várta őket. Az épület előtt vagy a tetőn senki nem húzott fel vöröskeresztes zászlót – ezzel csak magukra vonták volna Fredericks figyelmét.

Amikor John végigsétált a zsúfolt folyosón, Makala felpillantott rá egy fiatal, egyértelműen előrehaladott terhes, de látható sérülés nélküli tizenéves lány ellátásának munkálatai közepette.

– Megindult a szülés, drágám – világosította fel mosolyogva Makala a lányt, és erősen megszorította a reszkető fiatal nő kezét. – Valószínűleg még órákba telik a dolog, szóval amint kicsit megnyugszanak itt a viszonyok, azonnal keresünk neked egy kényelmes ágyat. Ismerek egy nagymamát, aki annak idején bábaasszony volt, ő majd segít neked. Jó lesz?

A lány verejtéktől gyöngyöző arccal próbált visszamosolyogni Makalára. Egy idős házaspár – talán épp a nagyszülei – két oldalról közrefogta, majd egy rejtőszínű egyenruhába öltözött, de felcseri karszalagot viselő fiatal nővér lépett hozzájuk, hogy eligazítsa őket a biztonságos termek felé.

Makala mosolyogva nézett a férjére, majd szinte átrepült a kettejük közt lévő pár méteren, és jó erősen magához ölelte Johnt.

– Halálra aggódtam magam miattad egész éjjel – sóhajotta. – Hála istennek, hogy egyben vagy.

– Itt hogy állnak a dolgok? – kérdezte John.

– Lehetne rosszabb is, de azért elbízni sem szeretném magam. – Az asszony közelebb hajolt hozzá. – „A nap” előtti viszonyokhoz képest tulajdonképpen újra a középkorban vagyunk – suttogta mély fájdalommal a hangjában. – A hármasok többségét annak idején biztosan megmenthettük volna, és… John, a városban mindenki pontosan tudja, mit jelent, ha hármast írok a homlokára… Rémülten pislognak rám, és egyre csak azt kérdik, hogy: „Ugye, én nem hármas vagyok?” Majdnem mindegyiküknek hazudnom kell. A francba ezzel az egésszel!

Makala szorosan átkarolta Johnt, akinek a teste egyre görcsösebben megfeszült, amikor kinézett a nyitott ablakon. A helikopterek ezúttal Montreat felé tartottak.

– Figyelem! – kiáltotta el magát John, s egy kicsit még Makalát is megijesztette, amikor mély, öblös hangja hirtelen megtörte a csarnokot betöltő suttogás alapzaját (mivel kórházban voltak, mindenki ilyen halkan tartotta illendőnek a beszélgetést még a jelen tragikus körülmények között is). – Meglehet, hogy a következő pár perc emberpróbáló lesz…

Szeretném, ha mindannyian egy csapatként dolgoznánk együtt. A Susan-tóra néző szobákból minden sérültet át kell segítenünk a hátsó termekbe, az ablakoktól a lehető legtávolabb. Akinek járműve van a közelben, itt az idő, hogy elpucoljon vele. Nagyjából egy perc maradt rá, úgyhogy mozgás!

John tekintete Makala mellett a fiatal terhes lányt támogató öreg házaspárra tévedt; a lány egy összehúzódás alatt előrehajolt, és hangosan felsikoltott. John odaszaladt hozzá, egy határozott mozdulattal arrébb tolta az idős családtagokat, és a karjába vette a kismamát. A mellkasába nyilalló fájdalmat elnyomva azonnal a hátsó terem felé vette az irányt, majd a lányt nem túl finoman letette a földre.

Makala maga is lendületbe jött, és utasításokat kiáltozva rohant be a műtőbe, amelyet a fényigény miatt a lehető legvilágosabb, keletre néző

szobában rendeztek be. John az egyik ablakon át meglátta a Kilátó-hegy felől közeledő Apache-ot; a helikopter a völgyre szabadítandó újabb sortűzre készülve egyenletes magasságban repült, mögötte pedig már meg is jelent a második gép.

Ezt csak nem adhatta parancsba az a mocsok!

– Vigyék őket! – ordította Makala. – Vigyék ki őket most azonnal!

A műtőben három sebész dolgozott az egymás mellett fekvő

sebesülteken. Az egyikük Wagner doki volt, egy fiatal asszisztenssel az oldalán, aki fürgén adogatta neki az eszközöket, miközben a doktor épp egy kisfiú fölé hajolva készült kihúzni valamit az apró, törékeny testből, amely megnyitva tátongott előtte.

– Doki, kifelé! Most! – ordította John.

– Most nem lehet! – kiáltotta vissza Wagner, még mindig a fiú mellkasában kutató fogóra koncentrálva.

John a sebészről Makalára nézett, aki épp két, a vérzés elállításával bíbelődő nővért lökött el az útból, hogy kimanőverezhessen a szobából egy szétroncsolt karú idős férfi rögtönzött kerekes hordágyával. John újra kipillantott az ablakon. Az Apache-ok már a Kilátó-hegy közelebbi lejtője fölött siklottak ropogó gépfegyvereikkel, golyózáport zúdítva a főiskolára, és a Susan-tó tükrét felkavarva egyenesen feléjük tartottak.

John a földre teperte Makalát, és egymást ölelve szorosan a szoba külső

falához simultak; a fejük fölött harminc centire lévő ablaküveg egy pillanattal később apró szilánkokra robbant szét. Wagnert szinte azonnal kettészelte egy húsz milliméteres töltény, amely az asszisztenssel és a műtőasztalon kiterítve heverő fiúval is végzett, akit épp meg akartak menteni. A szoba egy pillanatra a süvítő húsz milliméteres lövedékek becsapódásainak

elviselhetetlen

zűrzavarává

változott,

záporozó

üvegszilánkokkal, mindenfelé fröccsenő vérrel, sikolyokkal és őrült hisztériával. John előtt hirtelen a New York-i terrortámadás utáni években készült internetes videók villantak fel a terroristákat tizedelő, gépágyúkkal felszerelt amerikai repülőkről; alattuk ott sorakoztak a szinte orgazmikus, kárörvendő és aljas kommentek. Bár a terroristák valóban az ellenségeik voltak, és megérdemelték a halált, John lefogadta volna, hogy az internetes hozzászólók közül senki sem látott még embereket közvetlen közelről cafatokra szakadni, amikor a húsz milliméteres golyók felrobbannak a testükben.

Makala már nem félelmében, hanem a látványtól elborzadva sikított, mire John még erősebben ölelte magához, és a mellkasával eltakarta az arcát, saját testét élő pajzsként használva préselte a falhoz a feleségét. De hol lehetett Elizabeth és Ben ebben az őrült felfordulásban? Elizabeth a campuson teljesített szolgálatot, a kommunikációs központból kifelé jövet John még látta is egy pillanatra, ám beszélgetésre nem volt idejük. Ben, hála istennek, a lánykollégium alatti óvóhelyen kuksolt.

John kikukucskált az ablakkeret fölött, majd azon nyomban újra a padlóra vetette magát. A második helikopter rendkívül közel követte az elsőt, amelyik időközben éles manőverrel tért ki a völgyet északnyugatról határoló hegyek elől. Újabb sortűz zúdult a szobára, amelyben ekkorra már semmi meggyilkolható vagy elpusztítható nem maradt: mindhárom műtőasztal megsemmisült. A helikopter elhúzott fölöttük, John pedig felállt, és Makalát is egyből talpra rántotta.

– Futás! – kiáltotta John. – Menekülj a hátsó részbe! Egy rakéta, és mindannyian halottak vagyunk. Menj, és húzd meg magad, amíg el nem tűnnek!

Makala tágra nyílt szemmel nézett körül a szobában. John a két évvel korábbi megismerkedésük óta először látta a tekintetén, hogy a pusztítás borzalma teljesen megbénítja. Végül ő lökte ki a folyosóra, ahol szintén totális káosz uralkodott. Már hallotta is a visszatérő helikoptereket, és pár másodperc múlva újra ott visszhangzott a fejében a szétszakadó ruhaanyag hangjára emlékeztető ricsaj – azonban ezúttal a golyózápor célpontja nem az Assembly Inn volt. John rövid időre kidugta a fejét az egyik résnyire nyitott vészkijáraton, és látta, ahogy az öreg tornaterem épülete puszta törmelékké porlad. Az Apache ezúttal két rakétát is beleküldött az épületbe, lerobbantva a tető egy részét, és temérdek apróbb tüzet lobbantva fel odabent.

John komoran elmosolyodott.

Szóval csak látta a kis mocsok, ahogy bementem! – gondolta keserűen.

Talán kifogyóban voltak a helikopterek rakétakészletei, az utolsó kettőt pedig személyesen neki tartogatták… Ha valóban így történt, Johnnak ezzel a húzással sikerült megmentenie a kórházban rejtőzőket.

Miután az Apache-ok a két újabb csapást követően továbbrepültek a völgy felé, John guggolva kisurrant az ajtón. Egyetlen perc sem telt bele, távolról újabb robbanásokat hallott – a gépek ott folytatták a Black Mountainban korábban elkezdett puszítást, ahol abbahagyták.

John visszament a folyosóra, és az egyik raktárhelyiségben meglátta Makalát, ahogy épp egy pár csipesszel próbált elzárni egy idős hölgy karjában feszülő artériát. Bár a nőnek láthatóan erős fájdalmai voltak, egészen békés hangon beszélt Makalához, dicsérte a kiváló munkát, amit végzett. Makala összeszorította a csipeszt, és megkérte a hölgyet, hogy az ép kezével tartsa erősen, majd megnyugtatta, hogy hamarosan elkötik az artériát. Ám az idős asszony – John szemében teljesen szürreális gesztusként – az ép karjával először szelíden megsimogatta Makala arcát.

John azt is hallotta, amikor azt mondta a feleségének, milyen gyönyörű, és hogy imádkozni fog érte. Makala közelebb lépett a hölgyhöz, és finoman megölelte, közben pedig újra szipogni kezdett. Az idős nő felnézett Johnra, aki hirtelen ráeszmélt: egy régi ismerős volt a bankból, mindössze pár éve ment nyugdíjba.

– John, remélem, jól van – mondta a hölgy megnyugtató hangon. – Azt hiszem, a feleségére ráférne még egy ölelés, mielőtt újra elrohan valamerre.

A nő hangneme őszintén megdöbbentette Johnt. Visszamosolygott az ismerős asszonyra, megköszönte neki a kedves szavakat, majd Makala vállára tette a kezét, és lassan maga felé fordította.

– Szívem, most el kell mennem, neked pedig segítened kell az embereken. Szeretlek. – A felesége erősen magához szorította Johnt, majd nagyot sóhajtott, és hátralépett. Bár mostanra szinte csak maszkként viselte a szenvtelen profizmust, Makala egy pillanatra valóban visszanyerte a lélekjelenlétét. Ahogy a veterán katonáknál is lenni szokott, a traumatikus sokk, a rémálmok és a sikoltva ébredés majd csak ezután következik, jelen pillanatban viszont a nő még képes volt tenni a dolgát. – Szeretlek – súgta ismét John. – Vigyázz magadra!

– Te is, John.

Mielőtt a férfi újra belevethette volna magát az őrületbe, az idős hölgy ránézett, és elmosolyodott.

– Az Úr oltalmazni fogja magukat – mondta. – Én pedig a fél szememet Makalán tartom a kedvéért.

A megjegyzést hallva Johnon majdnem teljesen erőt vett a meghatódottság, és visszament, hogy megcsókolja az idős nő homlokát, mielőtt visszaindult volna a csatába.

Mauryt és a dzsipjét egy mellékúton, néhány saroknyira az Assembly Inntől délre találta meg. Bemászott a dzsipbe, és további lövéseket hallott – amikor hátrafordult, most is látta az egyik Black Hawkot: a kézifegyverek lövedékeinek hatókörén kívüli magasságban körözött, és fényjelző

lőszerekkel meg gyújtóbombákkal ostromolta a campust, itt-ott kisebb tüzeket lobbantva fel.

– Jól van, ideje elterelni a rohadék figyelmét – jelentette ki John. Maury csak vigyorgott rá, miközben rükvercbe váltott, és egy magánház kocsifeljárójára hajtva megfordult.

– Merre megyünk?

– Végig a Montreat úton, de készülj, hogy gyorsan lekanyarodhassunk valamelyik mellékútra.

– Rendben.

A biztonságot adó lombok takarásában ráfordultak a hegyszoroson át vezető főútra. A kapuhoz közeledve John szólt Maurynak, hogy lassítson, ő maga pedig felállt a dzsipben, és feszülten figyelte az égboltot. A hangok alapján úgy tűnt, az Apache-ok a harmadik körüket is befejezték Black Mountain városa fölött, és hamarosan visszaindulnak Asheville-be további lőszerért. Az egyik felfegyverzett Black Hawk viszont még mindig a fejük fölött lebegett valahol, és bár John ezúttal egyértelműen azt akarta, hogy észrevegyék, semmiképpen sem örült volna neki, ha az élete utolsó kínos meglepetéseként egy Black Hawk dübörög elő a fák takarásából, és csap le rá meg a barátjára.

A megfigyelő Black Hawk tehát a közelben maradt, és még vagy harminc másodpercig lassan Montreat fölött körözött. Maury áthajtott a dzsippel a kőkapun, és továbbhaladt a főúton a város felé. A köröző

helikopter egyszer csak kanyarodni kezdett, és délnek fordult.

– Jól van, most pedig villámgyorsan keressünk fedezéket! – kiáltotta John, mire Maury élesen bekanyarodott a montreati kőkaputól valamivel délre eső táborba, a lombokkal elfedett túrautak és lovaglóösvények közé, amelyek tökéletesen alkalmasak voltak arra, hogy az ember a fölülről vizslató szemek elől elrejtőzzön a sűrűjükben. John őszintén remélte, hogy a helikopteren nincs infravörös felszerelés; ha volt, Maury kocsijának felforrósodott motorja és kipufogója könnyen a halálos ítéletüket jelenthette.

A másik Black Hawk kelet felől hirtelen elősuhant, és élesen felkapta az orrát. John és Maury feszült pillanatokat éltek át; mintha a helikopterek egyre utánuk tapogatóztak volna, hogy végre kiugrasszák őket a bokorból.

John úgy érezte magát, mint egy űzött mezei nyúl, és tudta, hogy a mindössze pár méterre álló vadász ellenére a saját érdekében teljesen mozdulatlannak kell maradnia. A gép hamarosan egyenes röppályára állt, és továbbrepült pár száz métert, majd egy helyben lebegve még kilőtt egy elhagyott élelmiszerboltot az út távolabb eső részén, mielőtt folytatta volna a keresést.

Különféle félreeső mellékutakon John és Maury végül beértek a városba. A State út északi részén nyíló mellékutcán parkoltak le, majd az úton átsurranva visszamentek John első megfigyelőállásába, a barkácsbolt fölé. A belváros jelentős része szét volt lőve, legalább egy tucat épület még most is lángolt. A Horda annak idején szerencsére nem jutott el a belváros közelébe, a velük vívott csata így csak Black Mountain keleti határában járt nagyobb pusztítással. A helikopterek által a városra mért légi csapások eredményét szívszaggató volt látni. Bár a boltok már rég bezártak, a tulajdonosok – amennyiben még életben voltak – most is kétségbeesetten próbálták oltani a tüzeket, hogy megmentsék azt a keveset, amijük még megmaradt.

A tűzoltócsapatok szigorú parancsba kapták, hogy az óvóhelyeket és kórházakat veszélyeztető tüzeket leszámítva ne vonuljanak ki sehová. A Cherry út néhány lakója, meglátva az egyik mellékutca felől a barkácsbolt hátsó bejáratához lopódzó Johnt, kiáltozni kezdett neki, és a segítségét kérték. Ő megállt.

– Az isten bocsássa meg, de most nem segíthetünk – kiáltotta. – Jelenleg minimális embertömegre is azonnal tüzelnének odaföntről. – Senki nem vitázott tovább, vagy vágott szidalmakat a fejéhez azért, amiért ilyen sötét helyzetbe sodorta a várost, pedig félig-meddig maga is úgy érezte, hogy minden szemrehányást megérdemelt volna.

Visszaérve a megfigyelőállásra, a nedves, megpörkölődött fa szagát magába szíva felmérte a károkat, majd az egykedvű arccal üldögélő két vén hobbirádióshoz fordult, akik a rádiós kommunikációt figyelték.

– Hírek?

– Az országúti megfigyelőnk szerint három helikopter leszállt. Azt is mondták, hogy látszólag fogytán lehet az üzemanyag-tartalékuk.

John csak bólintott. Az asheville-iek az elmúlt két napban kétségkívül fölöttébb pazarlóan viselkedtek, és több üzemanyagot használtak el, mint amennyit John hosszú hónapok alatt összesen kiutalt volna különféle építő

jellegű munkálatokra. Az előretolt állásokból bevetésekre induló Apache-egységek esetében a hadseregnek a régi időkben mindig gondja volt rá, hogy a gépeken legalább egy-két bevetésre elegendő üzemanyag, lőszer és rakéta legyen, mielőtt a parancsnokok a készletekből kifogyva utánpótlásért a felettesek zaklatására kényszerültek volna. A Sivatagi Vihar hadművelet során, a második világháború óta látott legnagyobb légitámadás részeként, Irak belsejében egy teljes légi dandár számára hoztak létre előretolt bázist, rengeteg helikopterrel és az új mobil üzemanyagtartályok garmadájával együtt, így szedték végül darabokra az Iraki Köztársasági Gárda hátsó védvonalát. Az egész akció a vietnami háború hosszú évei alatt kifejlődött levegőföld típusú hadviselés demonstrációja volt.

Fredericks tartalékai mostanra valószínűleg fogyóban voltak, John legalábbis ezt feltételezte. Egy támadás a fosztogatók ellen négy helikopterrel, nagyjából egy tucat újabb bevetés a város ellen a kora reggeli óráktól kezdődően… nyilván megcsappantak az üzemanyag-és lőszertartalékai… Újabb légi csapásoktól nem kellett tartaniuk, egyelőre legalábbis biztosan nem.

– Most jött a jelentés, hogy a negyedik helikopter is leszálláshoz készülődik – szólt az egyik rádiós.

John bólintott.

– Megvan még a hullámhossz, amit használnak?

Az öreg bólintott.

– Üzenetet fogunk sugározni. Kapcsolja adásra a rádiót!

– John, be fognak mérni minket, ahogy az előretolt felderítőegységet is bemérték.

– Fredericks már lent van a földön, vagy épp most készülődik leszállni.

Itt az ideje, hogy üzenjünk neki, aztán gyorsan a vonatsínektől délre költöztetjük át az egész kócerájt. – A rádiós vigyorogva bólintott, és átadta Johnnak a mikrofont. – Fredericks, hall engem?

Egy pillanatig csak fehér zaj zúgott a rádióból, majd valaki egy kattanással bekapcsolta a saját adóegységét.

– Ki beszél?

– Azt pontosan tudja.

Szünet.

– Ha fél percnél tovább nem válaszol, vége a beszélgetésnek – mondta élesen John.

– Maga hívott engem – felelt Fredericks.

– Csupán közölni akartam, hogy a mai nap után nem nyugszom, amíg maga életben van, és nagyon remélem, hogy ezt most az emberei is hallják. A vezetőjük megszegte az emberiesség, a hadviselés, valamint a saját országunk és alkotmányunk legalapvetőbb szabályait. Ha megtagadják a parancsait, nem esik bántódásuk. Ha azonban továbbra is őt szolgálják, ugyanolyan bűnösök, mint ő, és a világ szemében nem tagjai többé Amerika múlt-és jövőbeli közösségének. – John még azelőtt kikapcsolta a rádiót, hogy Dale válaszolhatott volna. – Hadd rágódjanak ezen egy kicsit – mondta hidegen. – Várjatok húsz percet, és kódolt üzenetben szóljatok az egységparancsnokoknak, hogy ma este hatkor találkozunk az Ingrams’ piac épületében. Ideje visszavágni. Most visszamegyek a kórházba.

Bár egyelőre semmi jel nem utalt rá, hogy újabb légi csapás fenyegetne, Maury óvatosan manőverezett a kocsival, amíg egy sarokra az Assembly Inntől végül megálltak. John innen gyalog folytatta az utat.

Azt hitte, ennyi idő után már hozzászokott a dologhoz; a munkájának a Horda ellen vívott csata és a számtalan kisebb összetűzés után alapvető

része volt, hogy szinte naponta sebesülteket és haldoklókat látogatasson.

Volt már gyomron lőtt sérültnél, és olyan diáknál is, aki fájdalomcsillapítók nélkül nézett szembe a halállal, s annyit kért csupán, hogy ölelje meg, és imádkozzon vele együtt. Eddig is túl sokat látott, a mostani helyzet azonban mégis más volt. A kórházat, közel száz fővel a falai közt, nyílt és direkt támadás érte, s a bent lévők nagy része a várost pusztító sortüzek következtében eleve sérült és harcképtelen volt.

A folyosó falait száradó vörös vérfoltok pettyezték… Az Assembly Inn mögötti terület szabadtéri hullaházzá változott. A támadás több mint hetven áldozata egymás mellett feküdt, pokrócokkal és véres lepedőkkel letakarva. A holttestek mellett még mindig a sokk hatása alatt álló családtagok és barátok ücsörögtek; John sokukat felismerte, és mélységesen elszörnyedt, amikor egy korábbi diákját is megpillantotta köztük, aki egy lány élettelen kezét szorongatta: a fiatalok alig egy hónapja házasodtak össze.

A látvány megérlelt benne egy gondolatot, miközben lassan leült Forrest ágya mellé egy ablaktalan raktárhelyiségben, amelyet a délutáni forróság, a mosdatlan testek, a vér és az általános mocsok bűze töltött be.

John köhögve próbálta leplezni a hirtelen rátörő hányingert.

Forrest erőtlenül kuncogni kezdett.

– Gondolom, bűzlök, mint a szar – mormolta.

– Hát, nem épp egy illatos rózsabokor, az biztos.

– Mennyire vészes a helyzet odakint?

– Vészes – sóhajotta John. – Itt száznál is több halott, a belvárosban még néhány száz sérült. Borzasztó az egész.

– Felelősnek érzem magam – mondta Forrest. – John, mindez azért történik, amit értünk tett.

– Mert mégis, mi a francot kellett volna csinálnom? El kellett volna zavarnom azt a rakás félholt gyereket?

– Elláthatta volna csak a gyerekeket, engem meg ott hagyhatott volna egy árok szélén, vagy átadhatott volna Fredericksnek. Ha így tett volna, mindez nem következik be. – Forrest a folyosó irányába mutatott, amely mostanra inkább egy bizarr kriptára emlékeztetett.

John a fejét rázta.

– Annak idején, sok évvel ezelőtt mindketten ugyanazt a kiképzést kaptuk, Forrest. Más-más háborúban szolgáltunk, de minketten ejtettünk foglyokat, és mindketten elláttuk a sebesülteket.

Forrest újra kuncogni kezdett.

– Legalábbis, ha a CNN kamerái a közelben voltak. – Kis szünetet tartott.

– De alapvetően így volt, hacsak nem mesterlövésszel volt dolgunk, vagy valami mocsadékkal, aki ártatlanok tömegeit mészárolta le… Mi is elláttuk őket.

– Nem adtam át magát Fredericksnek, mert az nem állt volna összhangban azzal, amit az itteni közösség képvisel. Mindemellett pedig tartoztam is magának eggyel. Az a melák embere, George, kis híján agyonlőtt a múltkor, maga pedig végzett vele. Szóval, mi a fenét tehettem volna? Azt viszont őszintén megvallom, hogy álmomban sem számítottam ilyen szintű megtorlásra.

– Vagyis azt kívánja, bár máshogy cselekedett volna?

– A francokat! Ha ez a rohadék ilyesmikre képes, előbb-utóbb úgyis megtette volna, ha nem velünk, hát valaki mással. Az egész kezd teljesen kicsúszni az irányításunk alól, és őszintén remélem, hogy a Fredericks-féle gondolkodás nem Bluemontból szivárgott le idáig. Nem ez a módja, hogy újra összekovácsoljuk ezt az országot.

– Miért jött el most hozzám? – kérdezte Forrest.

– Azt hiszem, a jelen helyzetben épp a maga és az emberei szakértelmére van szükségem.

– Folytassa! – John beavatta Forrestet a tervébe, aki elismerően bólintott. – Most azonnal cselekedni kell, még ma éjjel – felelte. – Különben holnap a mainál is szörnyűbb nap virrad. Muszáj feltételeznie, hogy Fredericks legalább néhány emberrel beépült a közösségbe, és mindenről jelentést kap, újabb támadható célpontokról értesülve. – Forrest elhallgatott, és halványan elmosolyodott. – Röstellem bevallani, John, de a táborom elleni csapás első pár percében azt hittem, a maga emberei küldték ránk a gépeket. Sajnálom.

– Nem kell bocsánatot kérnie. Emlékszik a régi Crosby, Stills & Nash-dalra? „A gyanú árnya kegyetlen, lyukat fúr a szíveden…”{48}

– Sose hallottam.

John erőltetetten elmosolyodott.

– Ez már egy másik generáció.

– Akármi is, küldje be hozzám az embereimet, legalább néhányat!

Átrágjuk magunkat a tervén. Ismerik az utat, mint a tenyerüket; ideje bemutatnom az új előőrseinek.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

749. NAP, HAJNALI 2:50

John minden katonájához szólt még pár bátorító szót, és megveregette a vállukat, mielőtt az előretolt akciócsoport tagjai egyesével eltűntek a szeme elől a 240-es autópálya alatt vezető csatornában. Az öt akciócsoportba összesen hetven embert osztott be, egy-egy fosztogató vezetésével; utóbbiak annak idején előszeretettel használták ezt az útvonalat a Tunnel út mentén sorakozó elhagyott üzletek észrevétlen kipakolásához, vagy ha alkalomadtán némi élelmet akartak megfújni a környékről. Vakmerőségükben egyszer még a Memorial Mission Kórházon is rajtaütöttek, majd a rejtett útvonalon azonnal fel is szívódtak – a csatorna bejárata egy félreeső ösvényre nyílt, amely az országutat keresztezve a hegyeken át egyenesen a központi táborukba vezetett.

Az egész jelenlegi terv elkeseredett hazárdjáték volt csupán. Johnnak végül egy jelentés segített a végső döntésben, amelyet akkor továbbítottak neki, amikor éppen indulóban volt Forrest kórházi ágya mellől: Asheville ugyanis utánpótlást kapott a helikopterek számára egy minden bizonnyal létfontosságú felszereléssel és lőszerrel megrakott teherszállító repülő

formájában. Ha Black Mountain nem lendül azonnal akcióba, a város fölötti rémálom reggel tovább folytatódik. Annyi egészen nyilvánvalónak tűnt, hogy Fredericks csakis a légierejét veti majd be, amíg a védők térdre nem kényszerülnek, vagy amíg teljesen el nem pusztítja a várost.

John régi karórájának világító kijelzőjére pillantott. Még öt perc.

Nekidőlt az autópálya melletti töltésnek, és mélyeket szippantott a hajnali levegőből. Másfél napja folyamatosan ébren volt, és egyre hevesebben átkozta a korát. Tökéletesen kimerültnek érezte magát, a mellkasa, a feje és az állkapcsa egyaránt sajgott, a következő pár percben azonban koncentrálnia kellett, és muszáj volt teljes készenlétben állnia.

A többiek korábban egyértelműen a tudtára adták, hogy elegük volt a frontvonalban elkövetett állandó magánakcióiból, John pedig vonakodva elfogadta az ezzel kapcsolatos döntést. Az agyrázkódás hatása múlóban volt ugyan, ám a rengeteg futás, fedezékbe vetődés és a műtőben Makalával átélt halálközeli élmény újból igencsak rossz hatással volt a bordájára. Minden lélegzetvételkor szúró fájdalom hasított belé, egy tüsszentés vagy köhögés pedig egyenesen pokoli szenvedéssel ért fel.

A parancsnokot az összecsapások sűrűjétől távol tartandó, Kevin Malady örömmel szövetkezett a városi tanáccsal, és John biztonsági, illetve kommunikációs csapatát a város legjobb katonáiból jelölte ki, Grace vezetésével. John barátja és szomszédja, Lee Robinson az újonnan szervezett csapat tagjaként egyértelmű parancsot kapott: ha a helyzet úgy kívánja, kötelessége akár le is ütni a parancsnokot, és ráülni, ami a méreteiből fakadóan nem is okozott volna neki különösebb problémát.

John egyre csak az óráját figyelte. A pozíciók elfoglalásáig három perc még mindig hátravolt, különös tekintettel a támadás legfontosabb szereplőjére, akinek a leghosszabb időbe telt eljutnia a kijelölt helyre.

Hirtelen két lövés dördült gyors egymásutánban. Automata fegyverek hosszú sorozatai hallatszottak, és egy fehér jelzőrakéta világította be az égboltot. Az izzó magnézium vakító fénye a bevásárlóközpont körüli utcákkal együtt John több katonájára is rávetült, akik mindenféle fedezék nélkül nyomultak előre a Tunnel út kellős közepén.

– Ez most nagyon nem hiányzott – súgta Lee. John hátranézett a nagy részben diákokból álló tartalékos csapatra, akiket kénytelen lett volna bevetni a döntő támadás kudarca esetén… És tartott tőle, hogy éppen ez történik.

Az I240-es autópálya keleti oldalán néhány száz fős egység várakozott; majdnem mindannyian Black Mountain lakosai és a fosztogatók soraiból kikerült, még éppen hadra fogható katonák voltak, akiket nem osztottak be a fő akciócsoportokba. Az egységet az 59-es kijáratnál felállított barikádig még járművek szállították ugyan, napnyugta után azonban több mint tizenegy kilométert tettek meg gyalogosan, erőltetett menetben.

John a barikádon túl csak a relatíve csendes kocsikat merte továbbengedni, amelyek, úgy tervezte, később mentőautóként töltenek majd be fontos szerepet. Az innen hátralévő távot szinte mindenki más gyalog tette meg. Az előrenyomulást gondosan válogatott, többnyire a fosztogatók soraiból kikerült „vadászcsapatok” vezették, számítaniuk kellett rá ugyanis, hogy az ellenségnek van éjjellátó felszerelése, és időben kihelyezte előretolt járőreit. Ha a támadók menetoszlopait kiszúrják, John terve azonnal összeomlott volna, az Apache-ok ugyanis valószínűleg egyszer s mindenkorra letörölték volna a Föld színéről támadó alakulatainak legjavát.

Néhány járőrrel valóban találkoztak; John egy legalább tizenöt éves öreg katonai éjjellátóval tudta követni az eseményeket, ami nagy szerencséjére valahonnan előkerült. A többi éjjellátó szemüveget a fő

akciócsoportok iraki és afganisztáni veteránjaira bízták, akik tudták is használni őket.

A jelzőfény egy pillanatra teljesen elvakította Johnt. Gyorsan levette a fejéről a szemüveget, és a felvillanó fényben meglátta néhány emberét, ahogyan a Tunnel úton átvágva a helikopterek támaszpontja felé sprintelnek, majd hirtelen a földre zuhannak az erős géppuskatűzben.

– Gyorsabban, gyerünk! – sziszegte John, miközben a fegyverropogás egyre erősödött. Aztán hirtelen meghallotta, hogy az egyik Apache beindította a rotorját. Ha sikerül elemelkednie a földtől, az egész akciónak befellegzett.

Fredericks egyetlen súlyos taktikai hibát ejtett: a helikoptereit Asheville belvárosának

egy

központibb

területe

helyett

egy

elhagyott

bevásárlóközpont parkolójába telepítette, a Beaucatcher-hegy távolabbi oldalára. A döntés bizonyos szempontból logikus volt; a parkoló nagy méretű, nyílt leszállóteret kínált, az öreg Sears-épületről nem is beszélve, amelyet annak idején nem fosztottak ki teljesen, és amely laktanyának, raktárnak vagy műhelyeknek egyaránt kiváló hely volt. A Sears mögötti fedett parkoló rossz idő esetén is védelmet nyújhatott a helikoptereknek, és persze szervizcsarnoknak sem volt utolsó. A taktikai hiba abban állt, hogy a bázis maga Asheville külvárosában, földrajzilag Black Mountain városához igen közel esett. Ha Fredericks Asheville nyugati oldalára, a French Broad-folyón túlra telepítette volna a támaszpontot, John terve majdhogynem teljesen megvalósíthatatlan lett volna.

Az első Apache rotorja egyre gyorsult. John egységei rendületlenül törtek előre: mindannyian tisztában voltak vele, hogy ha egyetlen gépnek is sikerül felszállnia, akkor minden elveszett. Fél tucat további katonájának elestét végignézve John arca fájdalmas grimaszba torzult, a túlélők azonban tovább törtettek a kihúzható drótakadályokból és egymásra halmozott sávelzáró betonelemekből összetákolt védvonal felé.

A helikopter emelkedni kezdett, John pedig a feje fölött elzúgó golyókkal mit sem törődve egyenesedett fel: távcsövével feszülten figyelte az Apache-ot.

Még pár másodperc, és elérhetetlen magasságban lesz! – John felkészült a visszavonulási jel kiadására.

A bevásárlóközpont tetejéről hirtelen erős villanás vakította el: Egy RPG! {49}

A gránátvetőt a Hordától zsákmányolt két robbanófejjel együtt egy öreg tengerésztisztre bízták a fosztogatók soraiból – a szerkezet valójában egymaga alkotta Black Mountain teljes nehéztüzérségét, a házi készítésű

gránátvetőket leszámítva, bár ez utóbbiak tizenöt méternél nemigen hordtak messzebbre, és a használójukra legalább akkora veszélyt jelentettek, mint a célpontra.

Az akciót megelőzően a tengerésztiszt örömében széles vigyorral vette át a fegyvert, és megígérte, hogy nem vall kudarcot, elvégzi a rábízott feladatot. A gránát valóban nem tévesztett célt, és valamivel a farokrotor mögött csapódott a helikopterbe, azonnal ellehetetlenítve a gép vízszintes irányítását. A lövés remekül sikerült: a repeszek láthatóan belefúródtak a váltót védő fémdobozba és a forgó rotorokba. A robbanás erejétől az Apache először kissé oldalra dőlt, a pilóta pedig alig-alig tudott életet lehelni a motorba.

A helikopter majdnem teljesen megpördült, és az oldalával a parkoló aszfaltjának csapódott, rotorjának darabjait minden elképzelhető irányba szétszórva. Az üzemanyagtartály felrepedt, amitől hamarosan a teljes gép izzó tűzlabdává változott – a robbanás bekebelezte a közelben álló másik Apache-ot is. A második harci jármű pilótája a géppuskással együtt ugrott ki a pilótafülkéből, és próbáltak a lángoktól minél távolabb gurulni.

A gépek legénységének szörnyű tettei miatt benne feszülő indulatok ellenére Johnt elöntötte a szívtépő megbánás. Valaha ezek a katonák is az ő

oldalán álltak, most mégis tétlenül nézte végig, ahogy a robbanás és a terjedő tűz köréből menekülő férfiak szörnyű fájdalmak közepette esnek össze az aszfalton.

John fellőtt egy zöld rakétát a jelzőpisztolyából, ezzel jelezte a tartalékosoknak, hogy ideje megindulniuk. Aztán a saját egysége felé fordulva hangos kiáltással adta ki a parancsot az előrenyomulásra.

Az élen haladó akciócsoportok már a támaszpontot védő, kapkodva összetákolt szögesdrót akadályoknál jártak: súlyos fadeszkákat fektettek rájuk, ezáltal járható átkelőket hozva létre. A város felől érkező egységek az utolsó kilométeren egy öreg teherautót is eltoltak a támadás előtt kijelölt pozícióba a bevásárlóközponthoz vezető hosszú, lejtős út tövében.

A kocsi elülső lökhárítójára egy eke volt felszerelve; a jármű most fölfelé száguldott a dombon, áttörte a bázis kapuját, majd a védelem golyózáporától kigyulladt.

A támadók komoly veszteségeket szenvedtek el, John pedig rettentő

dühös volt, mivel egyértelmű parancsba adta a teherautó sofőrjének, hogy várjon, amíg az épület védőinek ellenállását megtörik, és a tűzpárbaj elcsitul. A kocsi vezetője az utasítására fittyet hányva vállalta a magánakciót, és mostanra már minden bizonnyal halott volt, a szögesdrót akadályok közé szorult társaihoz hasonlóan. Néhány Claymore akna is felrobbant, tovább gyengítve John egységeit…

A behatolás, a pozíciók elfoglalása és az Apache-ok két RPG rakétával történő kiiktatása céljából indított támadás lassan széthullani látszott. Az előretolt akciócsoportok

mostanra

egyre

kétségbeesettebben,

veszteségeikkel mit sem törődve nyomultak a céljuk felé.

John képtelen volt ölbe tett kézzel nézni az eseményeket.

– Bemegyünk! – kiáltotta el magát, és még mielőtt bárki visszatarthatta volna, sprintben megindult a fedezéknek használt töltés teteje felé.

Megpróbált átkelni az autópályán, azonban a biztonsági csapata rögtön a nyomába eredt, és Grace-szel az élen átvette a vezetést. Lee Robinson átkozódva bukkant fel John mellett, s ordítva próbálta rávenni, hogy maradjon hátul.

John kommunikációs csapata – egy férfi a hátára szíjazott hordozható rádióval, két fegyveres katona és az Apache-ot kilövő tiszt mellett a támadás talán legfontosabb szereplője, Maury – azonnal John mellett termett.

– John, öregek vagyunk mi már ehhez! – szuszogta Maury. – Ráadásul egyikünk sem százas fizikailag.

John nem válaszolt, hanem próbálta elnyomni a minden egyes levegővételnél a mellkasába nyilalló éles fájdalmat. Maury karja már nem lógott ugyan a nyakában, de John figyelmét nem kerülte el, ahogy a barátja vonásai minden lépésnél eltorzulnak.

Újabb robbanások dörrentek a bevásárlóközpont épülete körül – Claymore aknák és gránátok –, a veszteségek pedig rémisztően súlyosak voltak.

Az egyik Black Hawk rotorja lassan forogni kezdett – egy másodperccel később automata és félautomata gépfegyverek golyózápora lyuggatta ki az oldalát. A motorházból füst tört elő, a pilóta pedig a másodpilótával együtt kiugrott a gépből. A negyedik, utolsó helikoptert egyelőre nem indították be, így John kezdett reménykedni a terv sikerében.

Hirtelen erős puskaropogás hangzott fel a bevásárlóközpont északi oldalán emelkedő Sears-épületből. A sorozatok egyre intenzívebbekké váltak, és hamarosan John feje fölött is elzúgott néhány lövedék – talán épp a saját katonái eltévedt lövései –, mire végre levetette magát a bevásárlóközpont melletti útpadka szegényes fedezékébe.

A tűzpárbaj rövidesen épp olyan hirtelen ért véget, ahogy az imént elkezdődött, és most éles „Tüzet szüntess!” kiáltások hallatszottak. Grace Black Mountain egyik megafonján felszólította az ellenséget, hogy tegyék le a fegyvert, és adják meg magukat. Ígéretet tett rá, hogy fogolyként nem esik majd bántódásuk.

A lövések elhallgattak, John pedig végre kidughatta a fejét az útpadka fölött, és óvatosan feltápászkodhatott. Jól látta az épületbe bejutott embereit, ahogyan a fegyvereikkel tüzelésre készen, ordítva szólítják fel a védőket, hogy tarkóra tett kézzel térdeljenek le. A negyedik helikopter mellett néhány Black Mountain-i katona állt: a pilótafülkére céloztak. A pilóta és a másodpilóta felemelt kézzel kászálódott ki a gépből.

Újabb robbanások rázták meg a levegőt, amire mindenki önkéntelenül behúzta a nyakát – szerencsére csak az első Apache fedélzetén lévő

lőszerek robbantak fel. Egy percig mindannyian a földön maradtak, majd folytatták az akciót. John áttrappolt az úton és a szögesdrótba vágott átkelőn. Felerősödtek a felcserért kiáltó hangok, és a sérülteket elkezdték átcipelni az út mellé.

John a rádiósa felé fordult, és elkérte az adóvevőt.

– Pozíciók biztosítva. Jöhetnek a mentők! A sérülteket most azonnal ki kell vinni innen!

Aztán visszaadta az ósdi adóvevőt. Malady utasításokat osztogatott, és a foglyok összeterelését szervezte a terület északi részében, külön parancsba adva, hogy az ellenfél sérültjeit egyenrangúként kezeljék, és vigyék őket az út mellé, a mentőautókhoz. A mentők javarészt kisteherautók voltak, és épp most jöttek elő a 70-es országúton elfoglalt tartalékos pozícióikból.

A foglyok körül valamiféle vita volt alakulóban; John kiszúrta, ahogy kettejüket kirángatják a sorból. Egyik katonája – egy korábbi főiskolás diák – lágyékon térdelt egy túszt, majd bele is rúgott a földön vonagló férfiba. A diák a pisztolyáért nyúlt.

– Te ott! – kiáltotta John. – Megállni! – A diák szitkokat szórt a lábánál heverő fickóra, és láthatóan nem vett tudomást a felszólításról. A pisztolyával lassan célba vette a katona gyomrát. – Valaki állítsa meg! – ordította John, amire páran észbe kaptak, és felrántották a fiatal katona karját. A fegyver elsült, a földön heverő fogoly pedig ordítani kezdett.

Több mint ötven túsz hőkölt hátra rémülten; néhányuk megpróbált elszakadni a csoporttól, John emberei azonban gyorsan fegyvert szegeztek rájuk, vagy leütötték őket. Kevin Malady személyesen fegyverezte le a fiatal diákot. John odalépett hozzá, és keményen arcul ütötte. – Mi a büdös francot csinálsz?

– Ez a rohadék vezette az egyik Apache-ot. Megölte a feleségemet, és most fizetni fog érte!

– Parancsot teljesítettem! – zihálta a földön magzatpózban kuporgó fogoly, miközben megégett arca fájdalmas grimaszba torzult. – Csak parancsot teljesítettem!

John viszolyogva nézett végig rajta, és félig-meddig maga is szeretett volna belerúgni mélységes felindultságában, ami a férfi tetteinek emlékére és szánalmas mentségeinek hallatán hirtelen elöntötte.

Még mielőtt teljesen elfogta volna a harag, inkább gyorsan elfordult tőle.

– A foglyoktól minden fegyvert vegyenek el, a kezüket pedig kössék össze a hátuk mögött! – John rövid szünetet tartott, mintha egy belső

hanggal vitázott volna; pontosan tudta, hogy itt és most fölül kell emelkednie a haragján. – Az embereimmel elmennek az út végéig, ahol egy jármű biztonságos helyre viszi magukat. Ha együttműködnek, senkinek sem esik bántódása. Mindenki hallotta, amit mondtam?

Sokan őszintén megkönnyebbülve lélegeztek fel, néhányan egyenesen térdre rogytak, és zokogni kezdtek a lélekpróbáló ijedelem után.

Végignézve a társaságon, John szinte biztosra vette, hogy alig-alig állhatnak az amatőrök szintje fölött.

– Maguk az NFH katonái? – kérdezte John, egy ránézésre a húszas évei közepén járó lányt pécézve ki magának, akinek feltűnő rangjelzés díszelgett a vállán. John egy mozdulattal értésére adta, hogy lépjen előre, és a rendfokozatát kifejező jelekre mutatott. – Ugye, tudja, milyen hihetetlenül ostoba dolog ilyesmit viselni, különösen éjjel?

– Hogy én?

– Igen, maga. Nem is a háta mögötti lámpaoszlopnak beszélek.

– Igen, uram, Nemzeti Felmentő Hadsereg.

– Mennyi ideje szolgál?

– Fél éve.

– Jézus istenem – suttogta John, egy pillanatra hátat fordítva a lánynak.

A szavai legalább valamelyest oldották az egységeiben pár perce még igencsak túltengő vérszomjas indulatokat.

John visszafordult a katona felé. A fiatal fekete lány vonásai verejtéktől fénylettek, és láthatóan remegett a félelemtől; mandulaszínű, tágra nyílt szemében nyilvánvaló rettegéssel nézett Johnra. John előrelépett, és megnyugtatóan a fogoly vállára tette a kezét, így azonban csak még jobban érezte a remegését. – A csatának vége, kapitány. Senki sem fogja bántani. Érti, amit mondok? – A lány szipogva bólintott. – Szeretném, ha segítene nekem és vele a saját bajtársainak is, hogy több hibát már biztosan ne kövessünk el. Készen áll erre?

– Igen, uram – felelt akadozó hangon a katona.

– Hová valósi?

– Plainsboróba, New Jersey államba – válaszolt a lány, egyből felismerhető jersey-i akcentussal.

– Nem messze onnan nőttem fel – mondta bátorítóan John. – Hogyan került ilyen messzire?

– Besoroztak, mint az itteniek nagy részét. Azért lehettem kapitány, mert diplomám volt.

– Miből?

– Üzletvezetésből.

– Ó, kiváló! – sóhajtott John. – Rendben van, kapitány. Hogy hívják?

– Deirdre Johnson.

– Figyeljen most rám, Deirdre Johnson. Nálunk nem divat a foglyok bántalmazása vagy kivégzése, szóval szeretném, ha együtt dolgozna velem, és megnyugtatná az embereit, mielőtt kivisszük innen őket.

Számíthatok magára?

A lány elkerekedett szemmel hallgatta Johnt, majd a válla újra rázkódni kezdett a sírástól.

– Miért sír?

– Azt mondták nekünk, hogy a helyi vademberek… – Egy pillanatra megtorpant. – Elnézést, uram… Azt mondták nekünk, hogy maguk kivégzik a foglyaikat. – Újabb rövid szünetet tartott. – Hogy a fekete bőrűeket agyonverik, a nőket pedig megerőszakolják… Én tehát duplán retteghetek.

John közelebb lépett hozzá, és a fejét rázta.

– Így próbálnak egymás ellen fordítani minket – mondta szomorúan. – Nézzen rám! Rasszistának tűnök? Netán olyannak, aki nőket erőszakol?

Hány nőt lát a katonáim közt? Hány feketét? Válaszoljon! – John hangja egyre dühösebbnek tűnt, mire Deirdre hátralépett, és lehajtotta a fejét.

– Tényleg megígéri, hogy egyikünknek sem esik bántódása, és nem végez velünk?

– Annak idején ezredes voltam az Egyesült Államok hadseregében, és becsületszavamat adom, hogy amíg engedelmeskednek az embereimnek, és nem próbálnak megszökni, sértetlenül visszaviszem magukat Black Mountainba, ahol biztonságban várhatják a döntésemet a sorsukról. Amint ennek az egésznek vége, valószínűleg szabadon elmehetnek majd. – John elnézett a lány válla fölött a többi fogoly irányába. – Mind hallották, amit mondtam? – Többen hálásan bólintottak felé, néhányan hallható „Igen, uram!”-okkal nyugtázták a bejelentését. Páran nyíltan zokogni kezdtek. – Maga itt a rangidős tiszt?

A lány a csoportja felé pillantott, és megrázta a fejét, majd a még mindig a földön vonagló pilóta felé bólintott.

– Cullman őrnagy az. Ő volt a légi támaszpont parancsnoka. A helikopterek legénysége és a karbantartók a Nemzeti Gárda tagjai, a többiek az NFH-hoz tartoznak.

John ellépett a lánytól, letérdelt Cullman mellé, majd erősen a hajába markolva felemelte a fejét. A férfit égett szőr és hús bűze lengte körül, az arcán égési sérülések éktelenkedtek.

– Hall engem, őrnagy? – Cullman erőtlenül motyogott valamit. – Maga a hadsereg katonája? Féléves kiképzéssel semmiképp sem repülne úgy, ahogy a legutóbbi találkozásunkkor vezette azt az Apache-ot, az már biztos.

– Igen. Hat éve.

John közelebb hajolt hozzá, s a hangja alig hallható, baljós suttogássá halkult.

– Ha rajtam múlna, személyesen lőném agyon magát azért, amit velünk és a fosztogatókkal művelt. Megszegte a szabályokat, őrnagy, én pedig mélységesen megvetem ezért. De nem fogom lelőni, sőt, bíróság elé sem kell majd állnia, mert… hadd találjam ki… maga csak parancsot teljesített.

– Cullman halálra vált tekintettel meredt rá, és képtelen volt felelni. John felnézett Grace-re. – Ez a rohadék gyalogolni fog, nem érdekel, mennyire szenved. Zárjátok be valamelyik pincébe a géppuskással és a többi pilótával együtt! A helikopterek karbantartóit ugyanígy, ha még élve előkerülnek. A rendes hadsereg tagjait tárgyalási alapként megtartjuk akkorra, amikor ennek az egésznek vége lesz. Most pedig vigyétek a szemem elől, mielőtt meggondolom magam.

A szomorú menet megindult a kapu irányába, amelyet még az ekével felszerelt teherautó rombolt szét, az utcán pedig megjelentek az első

mentőautóvá alakított járművek, készen a sérültek elszállítására.

Maury vigyorogva tűnt fel John mellett.

– Az egyik Black Hawkot csúnyán kilyuggattuk, úgy tűnik, kiégett a motorja is, de a másik rendben van, nem folyik belőle az üzemanyag sem.

Megpróbálok életet lehelni bele.

John mosolyogva bólintott.

– Lássuk, emlékszel-e még, hogyan kell ezt csinálni!

John követte Mauryt a Black Hawkhoz, amit most is az egysége pár katonája őrzött. A tartalékos támadási hullám csapatai a Tunnel út túloldalán szétszóródva kutatták át az utánpótlással megrakott kamionokat, amelyek valamivel sötétedés után érhettek be az asheville-i reptérről.

John egy másik akciócsoportjának a tervek szerint az itteni támadással egy időben kellett rajtaütnie a tizenhat kilométerre délre fekvő repülőtéren – ha a felszereléseket szállító transzportrepülő még ott volt, a parancs szerint minden ellátmányt le kellett foglalniuk, vagy rosszabb esetben fel kellett gyújtaniuk. A terv legfontosabb része csak ezután következett: John munkáscsapatokat rendelt ki, hogy százötven méterenként felbontsák a kifutópálya és a gurulóút aszfaltját, a nemzetközi módszernek megfelelően hatalmas X-ekkel jelezve az aszfaltcsík két végén, hogy a kifutópálya nem használható. Nem érkezhet több transzport Bluemontból, Charlestonból, sem semmilyen más helyről, amíg a jelenlegi helyzet nem tisztázódik.

Sérült karjára vigyázva Maury ügyetlenül bemászott a Black Hawk pilótaülésébe, és bekötötte magát.

A másodpilóta helyét Billy Tyndall foglalta el – mivel életében nem ült még helikopteren, most tágra nyílt szemmel figyelte Mauryt, ahogy bekapcsolja a zseblámpáját, majd előszedi, és vizsgálni kezdi a felszállás előtti ellenőrző listát. Maury végül John felé fordult.

– Ahogy jó előre szóltam, több mint húsz éve nem vezettem ilyen madárkát, az is csak egy öreg Huey volt a Nemzeti Gárda flottájából.

– Azt hallottam, az egész olyan, mint a biciklizés – próbálta oldani a feszültséget John, bár jelen pillanatban senki nem értékelte különösebben a poént.

Maury a fejét rázta, és Billyre nézett.

– Van tipped, hogy hol lehet az indítógomb?

Ha nem lettek volna a mostanihoz hasonlóan súlyos helyzetben, John hangosan felnevetett volna a kérdés hallatán, a beszélgetést azonban egy kiáltás szakította félbe a közeli épület irányából.

– Bejövő löveg! – Pár másodperccel később gránát csapódott be néhány száz méterre délre. – Gránátvető! – hallatszott.

– Maury, ne szarakodj! Keresd meg azt a rohadt gombot, pörgesd föl a kicsikét, és tűnjünk innen a francba!

Maury átkozódva babrált tovább a legkülönfélébb kapcsolókkal, míg végül nagy nehezen rábukkant a keresett gombra. A turbinameghajtású motor életre kelt, a rotor lassan forogni kezdett a fejük fölött. Durva, zörgő hang hallatszott a motorból; Maury folyamatosan próbálgatta a gyújtásnak hitt kapcsolót, majd az üzemanyag-keveréket kezelte egy kar segítségével. A zaj egyre élesebb és hangosabb lett.

– Még nem biztos, hogy rendben vagyunk! – kiáltotta Maury. – John, ha nem egy pokolian gyors fuvart akarsz Black Mountainba, egy potenciális zuhanással megspékelve, akkor most szállj ki!

John jó mélyre hajolva kiugrott a helikopterből, és az út szélét kémlelte, ahol a felcserek még mindig a sérültek ellátásával foglalatoskodtak.

– A súlyosabb eseteket, akik kocsival már nem érnének el a kórházig, azonnal tegyék fel a helikopterre! – kiáltotta John.

A felcserek hat sebesültet hoztak, közülük kettő az ellenség soraiból való volt. A Black Mountain-iak egyike egy öreg tengerésztiszt volt, Forrest közeli barátja, aki az RPG-vel az imént kilőtte az első Apache-ot – ő több golyót is kapott a gyomrába. John nem igazán hitte, hogy pár percnél több ideje lenne hátra, a felcserek mégis óvatosan és látványos tisztelettel kezelték.

John megszorította a kezét.

– Ezt a menetet maga nyerte meg nekünk, pajtás. Pazarul leszedte azt az Apache-ot – mondta John a lehető legnyugodtabb hangon, amire jelenleg képes volt. A férfi tekintete lassan elködösödni látszott. – Semper fi. {50}

– A másikra… már nem maradt időm… Sikerült felszállnia?

John erősen szorította a katona kezét.

– Egy lövéssel mindkettőt kiütötte, őrmester.

– Bejövő löveg!

John leguggolt, a betegszállítók pedig a földre tették a tiszt hordágyát, és fölé hajolva a saját testükkel igyekeztek megvédeni a sérültet.

A gránát nagyjából negyvenöt méterre északra csapódott be. A pozíciójukat mostanra nyilván bemérték, és valószínűleg egy, a Beaucatcher-hegyen lévő ideális tüzelőállásból lőttek rájuk.

– Gyerünk, Maury! Szállj már fel! – ordította John.

A rotorok egyre gyorsabban forogtak, Maury pedig szimultán próbálta felmérni a gép lehetőségeit, és egy füst alatt a vezetésébe is beletanulni. A lapátok hangja egyre jobban emlékeztetett a helikopterek jól ismert lüktető

suhogására. Johnt a zaj egy pillanatra visszarepítette a Sivatagi Vihar hadműveletbe, amikor az Irak elleni offenzíva első pillanataiban egy egész helikopterflotta zúgott el a feje fölött.

Aztán újból lebukott, és a következő gránát mindössze húsz méterre csapódott be a helytől, ahol a segítők még mindig a sérülteket igyekeztek a mentőautókba emelni. A Black Hawk zúgását is túlharsogó sikolyok hallatszottak, ahogy a gép először közel kétméteres magasságba emelkedett, majd visszazuhant, és újból felfelé indult. A helikopter farka vadul rángatózni kezdett, kis híján elcsapva Johnt, aki így kénytelen volt újból az aszfaltra vetni magát. A gép visszafordult a másik irányba, és egyenes vonalban felszállt, miközben a parkolóban lángoló Apache roncsait gránáttalálat érte.

– Gyerünk! Gyerünk! Mozgás! – ordította John, amikor rádöbbent, hogy embereinek nagy része a körülöttük becsapódó gránátokkal mit sem törődve

a

megszerzett

Black

Hawkot

bámulja,

mintha

a

koncentrációjukkal igyekeznének segíteni a felszállást. A gép enyhén megdőlt, és kis híján a bevásárlóközpont tetőszerkezetébe sodródott, majd bizonytalanul dülöngélve, előredőlt orral felemelkedett, és Black Mountain felé beleveszett az éjjeli sötétségbe.

Egy újabb gránát közben a foglyok menetoszlopa mellett robbant fel, végezve néhányukkal és pár Black Mountain-i őrrel is. Grace odakiáltott a többieknek, hogy rohanjanak le egészen a platós teherautóig. John is jelzett a mentőautók vezetőinek, hogy húzódjanak hátrébb.

Hirtelen új ötlete támadt. Odakiáltott az egyik közelben álló emberének, hogy hozza vissza a foglyok kapitányát, majd parancsba adta, hogy mindenki keressen fedezéket a bevásárlóközpontban.

Senkinek sem kellett kétszer szólnia. Ő maga a rádiós szakemberével a háta mögött, sietve belökte Kevin Maladyt egy kiszakadt ajtón.

Sereghajtóként hamarosan Lee Robinson is megjelent: hangosan átkozta Johnt, amiért újra képtelen volt távol tartani magát a csata sűrűjétől.

Odabent sötét és kísérteties látvány fogadta őket. John jól emlékezett az évekkel ezelőtt még heti rendszerességű bevásárlókörútjaikra Elizabethtel és Jenniferrel. Eszébe jutottak az idők, amikor Jennifert hétről hétre szinte rituálisan kellett elrángatnia a Disney játékbolt elől, és arról kellett egyezkednie vele, hogy Beanie Baby vagy Disney plüssállatkát szeretne-e jobban; ez utóbbi árban legalább két Beanie-vel ért fel – a közgazdaságtan alapjai egy négyéves kislány szemén keresztül. Bár az emlékek fájdalmasan nyilalltak belé, a sötét folyosó láttán egy pillanatra mégis elmosolyodott, mintha a kislánya bármelyik pillanatban előszaladhatott volna valamelyik oszlop mögül.

Jennifer mögött persze a nővére, Elizabeth sem maradt el messzire, aki ekkoriban már érdeklődve lassított le a tarka ékszeresbódék előtt. A bevásárlás után általában haraptak még valamit, mielőtt hármasban az út túloldalán álló mozi felé vették az irányt, éppen abba az épületbe, amellyel szemben John percekkel ezelőtt az útpadkára vetette magát, hogy ne kapjon golyót a fejébe.

A bevásárlóközpont mára nem volt több elhagyott romok sötét temetőjénél; a boltokat „a nap” utáni első héten annak ellenére kifosztották, hogy az egész komplexumban alig volt egy-egy üzlet, amely a túléléshez akár a legkevésbé hasznos dolgokat árulta volna. A központ nagy részét végül felgyújtották a megvadult fosztogatók, egy halom rothadó lomot hagyva maguk után. A pláza, amely annak idején a jómódú amerikai

társadalom

ikonikus

jelképe

volt,

mára

szellemjárta

romhalmazzá változott, telis-teli kísértő emlékekkel. John végül félretolta az emlékképeket, hogy az épület fizikai állapotára koncentrálhasson.

Az óriási Sears-épületet laktanyává és raktárrá alakították a helikopterek legénysége és a biztonsági személyzet számára. Egy generátor még mindig működött, fölülről pedig halványan pislákoló lámpák szórták hátborzongatóan derengő fényüket az elszenesedett romokra, a betört kirakatokra, egy szétroncsolt arcú, két évvel azelőtt divatosnak számító ruhába bújtatott próbabákra, és egy hajléktalantábor nyomaira, amelyet még Fredericks emberei számolhattak fel, amikor ideértek. Rothadó ruhák és ürülék émelyítő, penészes szaga terjengett a levegőben. A romokat és a törmeléket már jó régen félrehordhatták, közel száz ágynak és egy étkezőnek, valamint egy raktárhelyiségnek teremtve helyet a szerszámos és autós részleg egykori első emeleti területén, amely persze a fosztogatók egyes számú célpontja lehetett annak idején.

A tetőt érte ugyan néhány gránáttalálat korábban, magasan fölöttük, de a felsőbb szintek továbbra is stabilan álltak.

– Malady, jelöld ki a biztonságiakat! Amint elmúlik a veszély odakint, tereld a teherautókba az embereket, és vidd őket biztonságos búvóhelyre, aztán jelölj ki egy osztagot az itteni felszerelés leltárba vételére is!

John a kezébe vette a rádiót, és bejelentette, hogy tiszta a levegő.

– Sikerült egy Black Hawk típusú helikoptert zsákmányolnunk. Jelenleg úton van Black Mountain felé. A gép a miénk! – Amennyiben Fredericks figyelte a rádióadásukat, ez bizonyára kihúzta nála a gyufát. Johnnak nem esett nehezére elképzelni az ujjongást, amit a hír odahaza, Black Mountainban kiválthatott. – Kérem a kórház előkészítését legalább ötven további sebesült fogadására.

Miután befejezte a rádiózást, a figyelme az épület feltérképezésének egyelőre zseblámpákkal nekiálló egységek felé fordult. Amikor a katonák az ágyakhoz értek, izgatottan kiáltozni kezdtek, mert azonnal fogyasztható élelmiszercsomagokat, rágcsálnivalót, kényelmes hálózsákokat és személyes holmikat találtak.

– Jól van, emberek, figyelmet kérek! – rikkantotta John, a hangja erősen visszhangzott a barlangszerű csarnokban. – A személyes fosztogatásnak itt a vége! A második osztag biztosítja az épület körüli területet. Az ellenség nem fogja csak úgy behúzott farokkal eltűrni a vereségét, és még hajnal előtt megpróbálkozhat az ellentámadással. Állítsák fel a tüzelőállásokat, ahogy tanulták, maradjanak távol az ajtóktól, és ne tegyenek semmi feltűnőt! Az első osztag feladata az étkező biztosítása; az ételből, amit találunk, egyelőre mindenkinek egy-egy fejadag jár, és nem több. A hármas osztagé a raktárrészleg; lefogadom, hogy baromi bőséges fegyver-és lőszertartalékokat fedeznek majd fel. A négyes osztag biztonságba helyezi a kint álló járműveket, amint a gránáttámadások alábbhagynak. Hegyezzék a fülüket, és azonnal rohanjanak fedezékbe, ha a gránátozás folytatódik! Amennyiben sértetlen üzemanyagtartályokra bukkannak, találják meg a módját, hogy biztonságba szállíthassuk őket!

Egyenként pár tonnát nyomnak, de számunkra most minden csepp benzin aranyat ér. – John újra a rádiósához fordult, és bekapcsolta az adóvevőt. – Tartalékosok, induljanak a második számú célpont felé, és tartsák meg a pozíciót! – Fél órán belül el kellett foglalniuk a 240-es autópálya délkelet felé vezető felüljáróját, biztosítva ezzel a Beaucatcher-hegyet és a Tunnel úthoz vezető alagutat. John Kevinhez lépett, és a vállára tette a kezét. – Szervezz csapatot a hat legjobb emberedből, és kerítsétek elő a még életben lévő fosztogatókat; van egy testhezálló feladatom a számukra.

Hagyd őket pihenni tizenöt percet, és kapjanak valamit enni is, aztán irány a Beaucatcher-hegy! Azt akarom, hogy szedjék le onnan a gránátvetős csapatot minden járőrrel együtt. – A férfi bólintott. – És Kevin… Hány embert vesztettünk?

Kevin sóhajtott, és a fejét rázta.

– Nem nagyon volt időm megszámolni. – Ezzel benyúlt a zsebébe, és egy maréknyi dögcédulát húzott elő; ezeket még a városban készítették minden egyes katona számára, feltüntetve rajtuk a nevüket, a vércsoportjukat és a legközelebbi hozzátartozójukat. – Eddig tizennyolcat gyűjtöttem össze.

John felé nyújtotta őket, ő viszont egyelőre nem akarta magára venni a terhet; annak később jön el az ideje, miután a harcnak valóban vége.

– Lássuk inkább a zsákmányt – mondta halkan, kezét bátorítóan továbbra is Kevin vállán nyugtatva –, és hogy minek vehetjük azonnal hasznát! – John a karórájára pillantott: tíz perccel múlt hajnali négy. Ez az egész kevesebb mint egy óra leforgása alatt zajlott le. Napfelkeltéig és vele a terv következő szakaszáig még másfél órájuk volt hátra, s John őszintén remélte, hogy ez már nem torkollik újabb értelmetlen vérontásba.

– Hol van a kapitány, akit foglyul ejtettünk? – Malady egy apró mozdulattal a lány felé mutatott, akit John egyik katonája őrzött. A kezét összekötözték a háta mögött. – Hat órakor mindenképp ébressz fel, de előbb még beszélnem kell vele! – John a fogolyhoz lépett, és közben kinyitotta a zsebkését. A lány rémülten nézett fel a nyitott pengével közeledő parancsnokra; a reakciója mély sajnálattal töltötte el Johnt.

Deirdre azt hitte, itt helyben meg fogja ölni. – Forduljon meg, kérem! – A lány mozdulatlanul meredt rá. – Az isten szerelmére, csak a kötelet akarom levágni a kezéről. Most pedig forduljon meg!

A lány továbbra sem nyugodott meg teljesen, de engedelmeskedett. John elvágta a kötelet, és odaszólt a foglyot őrző katonának, hogy nyugodtan harapjon valamit, meg pihenjen.

Amint kiszabadult kötelékeiből, Deirdre a csuklóit masszírozva visszafordult John felé.

– Köszönöm, uram.

– A szavát adja, hogy nem próbál meglépni?

– Igen, uram.

–

Rendben

van.

Keressünk

magának

valami

ennivalót

az

élelmiszerkészletekből, és beszélgessünk egy kicsit!

John maga elé engedte a lányt, és csatlakoztak egy kisebb csoporthoz, amelynek a tagjai a FEMA logójával díszített kartondobozokban kutakodtak a régi, előcsomagolt konzervek között. John kivett egy „Tojás baconnel” feliratú dobozt, illetve néhány, műanyag zacskóba csomagolt evőeszközt, majd intett a lánynak, hogy nyugodtan menjen előre. Deirdre egy apró ideiglenes hálófülkéhez vezette.

– Ez volt az én helyem – mondta, és leült az összecsukható kempingágyra, miközben John körülnézett. Az ágy körül kifeszített vászonanyagon, amely intim hangulatot kölcsönzött a csöppnyi térnek, néhány kép volt kifüggesztve.

– Megengedi, hogy megnézzem? – kérdezte John, egy főiskolás diplomaosztón készült fényképre mutatva. A lány bólintott.

– Igen.

John óvatosan leemelte a fotót a vászonfalról, és a zseblámpája fényénél közelebbről is megvizsgálta. Középen a diplomáját boldogságtól sugárzó arccal szorongató Deirdre-t ismerte föl. Egy magas fiatalember állt mellette, kétoldalt pedig egy-egy idős házaspár volt látható a széleken és az előtérben, őket néhány tizenéves gyerek fogta közre. John erőltetetten elmosolyodott a megőrzött, mégis mindenestül elveszett múltbéli pillanatra rácsodálkozván, majd tisztelettudóan visszaadta a képet.

– A családja? – A lágy nem válaszolt. – Deirdre, abszolút megértem, ha nem akar ilyesmiről csevegni. Én a tárcámban hordom a kislányom képét.

Diabéteszben halt meg. Még mindig nehéz beszélnem róla.

Deirdre kissé remegő kézzel bökött a fotóra.

– Ők itt a jobb oldalamon a szüleim. A vőlegényem, Jim. – Itt egy pillanatra megtorpant. – Orvosnak készült, a Rutgers Egyetemre jelentkezett. Ők a szülei. A kisfiúk és -lányok az ő testvérei. – John nem reagált. Tudta, hogy Deirdre vagy ennyiben hagyja a dolgot, vagy pár pillanaton belül magától feltör belőle, amit el szeretne mondani. – A szüleimnek rózsaültetvényük volt. Én az üzleti dolgokban segítettem nekik.

– Nagyot sóhajtott, majd kuncogni kezdett. – A környékünkön annyi fejlesztés indult el, hogy a földek ára hirtelen az egekbe szökött. Egyre csak mondogattam, hogy el kéne adnunk az egészet, hiszen tulajdonképp milliókon ültünk, de ők őszintén szerették a rózsatermesztést. A támadás után néhány napba telt csak, hogy minket is kifosszanak. Mintha az ember bármit is zsákmányolhatna egy hat hektáros rózsaföldön, ami javíthatja a túlélési esélyeit… Aput akkor ölték meg.

A lány monoton hangon mesélte tovább az általa átélt szörnyűségeket.

Johnnak már-már túlságosan is ismerős volt a helyzet: a túlélők újra meg újra elismételt rémmeséi ugyanazon az üres, érzelemmentes hangon – egy összeomló nemzet története.

Deirdre-nek és az édesanyjának egy kiskertben sikerült kihúzniuk az első télig. Időközben elkergettek egy fosztogatóbandát, és megöltek egy nemi erőszaktevőt, akivel azonban már csak akkor sikerült végezniük, amikor egy éjjel öntudatlan, részeg álomba merült. Deirdre végig reménykedett a vőlegénye visszatértében, de sosem látta többé, az első

télen pedig az édesanyját is el kellett temetnie… Tüdőgyulladás vitte el. A lány tíz komor percen át mesélte az elszenvedett borzalmakat a fájdalom legapróbb jele nélkül.

– Mikor először hallottam az NFH-ról, épp Princetonban állítottak fel egy toborzóközpontot. Önként bevonultam. Őszintén hittem a szlogenben, hogy Amerikát építjük majd újjá, emellett napi több étkezéssel kecsegtettek, és végre legalább biztonságban érezhettem magam.

Válogatás nélkül bevettek bárkit, aki csak betette a lábát a toborzóközpontba. Egy órával a bevonulásom után közölték, hogy tiszti beosztásba kerültem. Ezután kiképzőtáborba küldtek egy egyetemi campusra, én pedig eleinte szinte a mennyországban éreztem magam.

Fűtött épület, rendes étel… Egy hónapon belül majdnem öt kilót szedtem fel, aztán egyből ki is vezényeltek minket. Az első feladatom a New Yorkból kifelé vezető út őrzése volt. Az egységem Hoboken városában állomásozott, és a parancs szerint mindenkit agyon kellett lőnünk, aki megpróbált átjutni a folyón.

– Micsoda?

Deirdre értetlenül meredt rá, és a fejét ingatta.

– Hát nem hallotta, uram? Pestis, ebola… Minden betegség, amit csak el tud képzelni… A folyó túloldalán mind szabadon pusztított. A pletykák szerint akkor is legalább százezren tengődtek a romok között. Középkori állapotok uralkodtak, a város égett, bár nehéz volt elképzelni, mi maradhatott még benne, ami egyáltalán lángra kaphatott. Parancsba kaptuk, hogy mindenkit lőjünk le, aki megkísérli a menekülést.

– És megtették?

A lány nagyot sóhajtott.

– Eleinte képtelen voltam rá. Megpróbáltam figyelmeztető lövéseket leadni. Általában kis ladikokban és csónakokban jöttek, de akadtak, akik úszva próbálkoztak. Egy idő után választanom kellett: ők vagy mi. – Lehajtotta a fejét. – Igen, lőttem rájuk, és öltem is. Azt mondták, ha bármelyikünk hozzáér egyetlenegy menekülthöz is, vele együtt őt is agyonlövik. – A lány felnézett Johnra. – Ön mit tett volna, uram?

John nem felelt a kérdésre.

– Folytassa! Mi történt ezután?

– Az egységemet végül kivonták, és Bluemontban kellett szolgálatra jelentkeznünk különleges kiképzésre.

Bluemont említésére John rögtön felegyenesedett. Végre valaki Fredericksen kívül, aki a saját szemével látta az ottani viszonyokat.

– Mit látott ott? Találkozott az új elnökkel? Valóban felállt a kormányzat? – A feszült tudásvágy egyértelműen áthatotta a hangját.

Deirdre sóhajtott, és megrázta a fejét.

– A kiképzőinken kívül nem találkoztam senkivel. Az egységem egy hónapig volt ott egy haladó, városi harcra fókuszáló gyalogoskiképzési program keretein belül. Sajnálom, uram, de ez minden, amit láttam. – John bosszúsan szuszogott a helyén. – Mi magunk is furcsának találtuk az

egészet. Úgy értem, mindig is érdekelt a történelem, még az is felmerült bennem, hogy a főiskolán történelem szakra jelentkezzek. Régi felvételek a közkatonákkal diskuráló elnökökről és tábornokokról… a harci kedv fenntartása meg minden ilyesmi. Mi ezzel szemben egy közeli városban felépített táborba vonultunk be, ahonnan minden civil túlélőt elköltöztettek, és egyre csak az épületek elfoglalásának módszereit gyakoroltuk. Az a hír járta, hogy a Közép-Nyugatra küldenek minket… Senki nem akar

Chicagóba, Clevelandbe vagy Pittsburghbe menni, szóval tényleg izgulni kezdtünk.

– Miért?

– Nem hallotta a híreket?

– Csak a BBC híradóját fogjuk a rádión, nagyjából ennyi.

Deirdre újból a fejét ingatta.

– Más hozzánk hasonló NFH-katonákkal is találkoztunk; zászlóalj-erősségű egységeket akartak szervezni a csapatainkból. A szállásunk egy Ohio államban verbuvált egységgel volt közös. Ők állították, hogy az ország azon térsége nagy részben még mindig csak ötös szintű. Bandák szerveződnek hadseregekké, néhány közülük őrült vallási szektaként működik, mások pedig… jobb szó híján… egyszerűen csak barbárok.

John Black Mountain a Hordával vívott csatájára gondolt, de egyelőre nem szólt közbe, hanem hagyta, hogy Deirdre folytassa a beszámolóját a különféle pletykákról, egy dezertálással próbálkozó katona kivégzéséről, a Bluemontban igencsak bőséges étel-és felszerelési ellátmányról, amely mindannyiukat engedelmességre késztette, majd végül az egész egységén végigfutó félelemhullámról, amikor megtudták, hogy a századukat

kivonták a chicagói küldetésből, és az új parancs alapján az új észak-karolinai kormányzóval kell majd tartaniuk.

– Mégis, mitől féltek? – A lány habozni látszott. – Ki vele! Most már semmitől sem kell tartania, Deirdre. Ha ennek egyszer vége lesz, az NFH

haderejéből ejtett foglyokat választás elé fogom állítani: ha akarnak, itt maradhatnak velünk, vagy szabadon megpróbálhatnak hazajutni.

– Komolyan mondja, uram? – John kinyújtotta a karját, és megfogta a lány kezét. Csak néhány évvel lehetett idősebb, mint a saját „hadseregét”

alkotó diákok, akik bár valóban harcedzettek voltak, John időnként még mindig csak a kölyköket látta bennük. – Azt állították, hogy errefelé nem szokás foglyokat ejteni, és ahogy korábban is mondtam… Én mint fekete… Azt mondták… – Deirdre hangja elcsuklott.

– Az utolsó mocsadékok! – suttogta maga elé John.

A lány csak bámult rá.

Ha Deirdre igazat mondott, a beszámolója egészen megdöbbentő képet

festett a bluemonti vezetésről, és egyben tovább erősítette Johnban, hogy a parancsmegtagadásról, sőt a nyílt ellentámadásról hozott döntése nagyon is helyes volt.

– Ne feledje, én is Jersey-ből jöttem – mondta végül.

– Melyik lehajtó környékéről? – tette fel a régi viccből jól ismert kérdést a lány egy halvány mosoly kíséretében.

– A 150-esről, a Garden State Parkway úthoz közel.

– Newark?

– Úgy van.

– A beszédéből már nem találnám ki, uram.

– Jó ideje itt élek; az ilyesmi megváltoztat ezt-azt az emberben. – John viszonozta a mosolyt, majd újra elkomorodott. Mindent összevetve úgy érezte, sikerült ledönteniük néhány falat, amely elválasztotta őket. – Először több mint harminc éve jöttem délre, hogy a Duke Egyetemen tanulhassak, és igen, a régi sztereotípiák bennem is dolgoztak. A barátaim otthon, északon állandóan azzal szívattak, hogy olyan leszek, mint az a pasas a Gyilkos túrá ban.

– A kiképzőtáborban az egyik este megnézették velünk azt a filmet. Azt mondták, az élet délen most nagyjából olyan, mint amit abban láthatunk.

– A rohadékok! – káromkodott John. A módszerük az emberek

kölcsönös félelmére épült, ezzel a jól bevált technikával hangolták Black Mountain ellen a katonáikat, nem csoda hát, hogy a foglyai eleinte szinte kővé dermedtek a rémülettől. A fosztogatók között tagadhatatlanul voltak viharvert, egészen vad megjelenésűek, de hogy a kormányzat szándékosan felerősítse és táplálja ezeket a beteges előítéleteket?! – Szóval idekerültek, és azt hitték, hogy a helyiek mind fogatlan parasztok meg alkoholisták?

– Igen, valami olyasmi. Az egész egységem Jersey-ből való. Elég furcsa volt az egész: nem értettem, miért vezényelnek minket ide, míg a déli egységeket északra küldik.

– Ez bevett rutin, Deirdre. Soha ne küldj katonákat a saját rokonaik és szomszédaik ellen. Inkább meséld be nekik, hogy a másik oldal gyűlöli őket. Az én városomból is behívtak úgy száz embert, engem meg egy vezérőrnagyi kinevezéssel akartak lekenyerezni.

– Vezérőrnagy lehetett volna? – kérdezte a lány, érezhető meglepetéssel a hangjában.

– Valahogy úgy.

– És visszautasította?

– Megintcsak valahogy úgy. Tulajdonképpen ez az egész küzdelem erről

szól.

Deirdre egy percre elcsendesedett.

– Sajnálom, uram. Mi nem tudtunk semmit. Elkülönítettek bennünket már aznap, hogy ideértünk. Azt mondták, bármelyik civil, akivel találkozunk, potenciális terrorista, és hogy maguk egységesen és nyíltan fellázadtak az új kormányzat ellen.

– Ha csak pár nap eltávozást engedélyeztek volna maguknak, hogy egy

kicsit megismerhessenek minket, máshogy látták volna. Továbbra is amerikaiak vagyunk.

– És mi van Chicagóval, Clevelanddel meg az efféle helyekkel?

– Ezzel kapcsolatban én sem tudok többet magánál, Deirdre. Mi magunk

is néztünk már szembe különféle bandákkal, és valószínű, hogy még mindig bőven találni belőlük az országban. No de az itteni emberek nagy része, akik túlélték „a napot”?! Azt hiszem, mi semmit sem szeretnénk jobban, mint újra egy országként fogni össze, és elkezdeni az újjáépítést.

Ehelyett úgy látom, bizonyos felsőbb erők igyekeznek egymás ellen fordítani minket.

– Bluemont?

– Ha Fredericks valóban a kormányzat hozzáállását képviseli, azt kell mondanom, hogy igen.

A lány elmerengett a gondolaton, és vett egy nagy levegőt. Félig oda sem figyelve felpattintotta a szárított tojásos-baconös konzerv dobozát, és majszolni kezdett egy darabot az ételből. Johnt is megkínálta belőle, ám ő

egyelőre visszautasította az ajánlatot.

A látvány mindenesetre kifejezetten csábító volt; John képtelen volt felidézni, mikor evett utoljára valódi bacont. Hirtelen felvillantak előtte „a nap” előtti cikkek a kormány szó szerint több milliárd dolláros beszerzéseiről, amelyek keretében hihetetlen mennyiségű élelmiszer-készítményt vásároltak fel a hadsereg hatalmas, azonnal fogyasztható fejadagtartalékai mellé. Johnt keserűséggel töltötte el, hogy a szomszédaival és a barátaival együtt azóta nem látott efféle válsághelyzeti élelmiszercsomagokat, mióta a rendes hadsereg egy zászlóalja immár több mint egy éve átvonult Black Mountain városán.

– Mindkettőnkre ráfér egy kis pihenés. De előbb még van néhány kérdésem magához. Nem kell válaszolnia, ha nem akar.

– Név-, rang-és azonosítószám-féle dolgok? – kérdezte a lány.

– Igen, valami olyasmi. Hány katona jött Fredericksszel, mikor idehelyezték? – A lány hezitált. – Deirdre, most döntenie kell. Ha nem válaszol, nem fogom erőltetni a dolgot. Nem lesz kínzás, sem más szörnyűség, amivel teletömték a fejét az itteni szokásokkal kapcsolatban.

Viszont bárhogy is dönt, tudnia kell, hogy pár órán belül pokoli csatát fogunk vívni Asheville-ért. A segítsége talán jó néhány életet megmenthet a saját egységéből és az én embereim közül is.

Deirdre megint hatalmasat harapott a szárított tojásból és baconből, majd a könnyeivel küszködve belekezdett:

– Hetvenöt ember védte a helikopterek bázisát, és nagyjából száz a belvárost, ők a megyei börtönben voltak elszállásolva – kezdett bele halkan. – Mi majdnem mindannyian csak a múlt héten érkeztünk a várostól délre lévő reptérre. Már akkor furcsálltuk, hogy éjjel utaztatnak be minket, meg hogy tilos érintkeznünk a helyiekkel. Egy technikai és műszaki egység is érkezett a négy helikopterhez, ők állítólag még a régi hadseregben szolgáltak. Ezenkívül ott volt még Fredericks személyes biztonsági osztaga. Fogalmunk sem volt, honnan jöhettek, de azokat a szemétládákat senki sem kedvelte… Teljesen elkülönítették őket tőlünk. – A lányt végül vigasztalhatatlanul rázni kezdte a zokogás, John pedig biztatóan a vállára tette a kezét. – Gondolom, ezek után árulónak számítok.

– Áruló az árulók között? – Deirdre Johnra nézett. – Helyesen cselekedett. Most próbáljon meg pihenni! Szeretném, ha mellettem lenne, amikor megkezdjük az akciót; talán életeket menthet, és még időben meggyőzheti a többieket az egységéből, hogy tegyék le a fegyvert.

John felállt, Deirdre pedig, kezében a felnyitott tojásos-baconös konzervvel, összekuporodott az ágyán.

John odalépett a közelben álldogáló Kevinhez.

– Hallotta? – súgta oda neki.

– Minden szót.

– Reménykedjünk, hogy nem torkollik újabb vérontásba a dolog; már így is túl sok embert veszítettünk. – Kevin nem szólt semmit. – Muszáj aludnom pár percet. Boldogulni fog addig?

– Sose voltam éberebb, uram.

John elmosolyodott, és megveregette Kevin vállát. Önmagának is

gyűlölte bevallani, de ebben a pillanatban igenis visszaélt a rangjával – kétszer olyan idős volt, mint Kevin, és ezt már határozottan érezte is.

Keresett egy félreeső, csendes sarkot, lefeküdt a puszta földre, és felszínes szendergésbe merült.

TIZENHATODIK FEJEZET

749. NAP, 6:30

– Uram, ideje felkelnie! – John felriadt, és meglepetten nézett körül. A bevásárlóközpont bezúzott ajtóin és ablakain beáradt a napfény, és John nagy megdöbbenésére a levegőt betöltötte a friss kávé illata. Az egyik katonája térdelt mellette, széles mosollyal az arcán, és egy csészét nyújtott felé. – Emlékszem, minden reggeli előadásra gőzölgő bögrével érkezett.

Feketekávé.

John hálásan bólintott.

– Mégis, honnan a francból szerezte ezt?

– Több ezer azonnal fogyasztható fejadag van felhalmozva hátul, többkartonnyi túlélési élelmiszercsomaggal együtt, uram. Nézze csak meg! – A katona egy műanyag dobozt nyújtott John felé, teli valamiféle piros, szeletelt étellel. – Fagyasztva szárított eper. Mindannyiunknak jutott egy marékkal. Kóstolja csak meg, egészen mennyei!

John megevett egy szemet, és újból bólintott. Az íze valóban csodálatos volt, ahogy a valódi kávé is. Mikor is ivott ilyesmit utoljára? Hirtelen rádöbbent: a fogsága idején Forrest minden reggel egy csésze valódi kávéval fogadta. Ezt leszámítva a kávé „a nap” utáni első hónapban elfogyott.

A koffein felébresztette, és igencsak megörült, amikor az egyik, harmincas évei végén járó őrmester egy tányér babbal és egy darab sajttal kínálta meg. Körülötte mindenki a reggelijét habzsolta, John pedig egyszerre megérezte a kísértések legalattomosabbikát, a cigarettafüstöt.

Mint kiderült, néhány fosztogató bukkant rá pár eldugott dobozra az egyik katona személyes szekrényében. Bár a csábítás elképesztően erős volt, Johnnak sikerült ellenállnia.

A rádiós épp a hátizsákjáról leszerelt berendezés halványan világító számlapjával bíbelődött.

– Bármi hír? – kérdezte John.

– A helikopter biztonságban leszállt, a sérültek eljutottak a kórházba. Az országút menti megfigyelőink szerint igencsak beindult a sürgés-forgás az asheville-i bíróság épülete körül; állítják, hogy egy Bradley harckocsi parkol a bejárat előtt. Teljesen körülzárták a helyet. Emellett sikerült elkapnom pár sürgős segélykérő adást. Azt mondják, hogy „terroristák és lázadók” készülnek a lerohanásukra. – Az öreg rádiós felsóhajtott. – Van képük minket terroristának meg lázadónak bélyegezni azok után, amiket műveltek… Sürgősen segítséget kérnek a dél-karolinai Greensville-től és a tennesseebeli Johnson Citytől.

– A válasz?

Az öreg felnevetett.

– Nagyjából annyi, hogy oldják meg maguk, és húzzanak a francba.

Teljesen tipikus, John. Mindenkit csak a saját kis birodalma érdekel, a többiek ott rohadjanak meg, ahol vannak. Johnson City üzemanyaghiányra hivatkozik, de a nap folyamán később talán küldenek majd egy konvojt, ha Asheville garantálja, hogy a 26-os autópálya hágóját megtisztították a fosztogatóktól.

John jót kuncogott az egészen.

– Remélem, nincs ellenedre, hogy a saját szakállamra magam is beszálltam kicsit a beszélgetésbe, mikor épp nem csacsogtak annyira, és biztosítottam őket, hogy a hágó a miénk.

– Na és Greensville?

– Semmi válasz. Egyetlen szó se. – John átgondolta a hallottakat.

Lehetséges, hogy csak másik frekvenciára váltottak. Greensville-nek jó összeköttetése volt a tengerparton felhalmozott hadi készletekhez, és jelentős erőket mozgósíthatott, ha érdekében állt az ellentámadás. – Aztán jött az újabb BBC-adás. A hajnali ötórás híreket sikerült befognom, mielőtt elgyengült volna a jel – sóhajtotta az öreg rádiós.

– És?

– Kína megismételte a fenyegetését: ha a kormány neutronbombát robbant a közelükben a kontinentális Amerika területén vagy a

demarkációs vonal mentén, ami, gondolom, valahol a Sziklás-hegység észak–déli gerince felé lehet, akkor mindezt nyílt támadásnak veszik, és azonnal teljes értékű nukleáris ellencsapással sújtják Bluemontot meg egy sor más várost, Charlestont is beleértve. John, egyre jobban elmérgesedik a helyzet odakint. További jelentések jöttek a Chicagóra dobott neutronbombás támadás világszintű elítéléséről. A BBC szerint káosz uralkodik a szomszédságunkban. Aztán elveszítettem a jelet.

A kávé hirtelen keserű, egyenesen hányingert keltő lett John gyomrában.

Függetlenül a rémálomszerű bandáktól, szektáktól és a vitathatatlanul elmeháborodott figuráktól, akik az említett metropoliszok romjai közül emelkedtek fel, John számára volt valami teljesen értelmezhetetlen abban, hogy a kormány egy neutronbombával majdnem az utolsó szálig

elpusztítson mindenkit, aki az említett városokban mindeddig a túlélésért küzdött, és talán maga is csak rejtőzködött a bandák elől. A bűnözőket felelősségre kell vonni, ez nem volt kérdés, és a Hordához hasonló, menthetetlen barbarizmusba süllyedt csoportokat ki kell végezni – na de az, hogy a romvárosok lakóit válogatás nélkül elpusztítsák, mert immár mindannyian a központi hatalom elleni lázadóknak minősülnek?

John felállt, és megpróbálta lerázni magáról a hírek szomorú súlyát.

Egyszerre Kevin lépett oda hozzá, széles vigyorral az arcán.

– Uram, azt hiszem, isteni zsákmányra bukkantunk! – jelentette hangosan. – Több ezer húsz milliméteres és .50-es kaliberű töltény, a sokdoboznyi .223-asról már nem is beszélve! Emellett gránátok, az Apache-ok rakétái, több mint száz katonai szintű lőfegyver és – ahogy már bizonyára érzi a levegőben – napokra elegendő élelemtartalék az egész hadsereg

számára.

Egy

táskányi

rádiós

adóvevő

változtatható

frekvenciasávval, éjjellátó szemüvegek, különféle akkumulátorok,

elektromos generátorok… És még folytathatnám a listát. Hat kamiont próbáltak elrejteni az öreg Lowe-épület alá, ezeket még nem vettük leltárba. Ugyanitt két üzemanyagtartályt is találtunk, egyet a helikopterek üzemanyagával, a másikat viszont benzinnel – tiszta, valódi benzinnel!

Közel kétezer-háromszáz liter van benne, nem számolva a teli tankkal álló kamionokat.

– Vajon miért halmoztak fel itt ennyi mindent? – tette fel a kérdést John.

– Mi volt a céljuk?

– Hogy a kőkorszakba repítsenek vissza bennünket, ha kell, uram.

– Úgy van.

Mekkora barom ez a Fredericks valójában, gondolta John, miután meghallgatta Kevin jelentését. Fogta magát, és az itt felhalmozott rengeteg felszerelésnek meg a négy helikopternek a belváros szíve helyett Asheville peremén jelölt ki bázist. Vajon csak az Asheville-ben maradt, máig a túlélésért küzdő civilekkel volt ennyire bizalmatlan? Mindenesetre agyatlan egy ötlet volt, amit valami furcsa módon talán a régi idők emléke motivált – az amerikai bevásárlóközpont mint a kényelem, a bőség és biztonság jelképe… Bár John mindig is gyűlölte az efféle helyeket, és kizárólag azért látogatta őket, hogy a gyermekei kedvében járjon. Az egész Dale ostobaságára vallott, és egyértelmű előnyt adott John kezébe a végső

támadáskor.

Egy pillanatra kilépett az épületből, hogy könnyítsen magán; a csésze kávét továbbra is a kezében tartotta. A Tunnel út mentén egy csoport tartalékost látott, ahogy az extra lőszer-és élelemtartalékkal megrakott hátizsákjaikat felkapva épp elhagyni készülnek az ideiglenes táborhelyet.

Apaként a saját gyermekét több ezer közül is azonnal kiszúrta volna, így végignézte, ahogy Elizabeth is csatlakozik a menetoszlophoz.

Elizabeth? A támadásra való felkészülés iszonyatos nyomásával a vállán mindeddig megpróbált nem gondolni rá. A lánya ragaszkodott hozzá, hogy bevonuljon a tartalékos zászlóaljba. John ezt nem tilthatta meg neki, így a döntése hallatán csak beleegyezőn bólintott, megszólalni képtelen volt.

Az út két oldalán, egymástól távol masírozó harci menetoszlopba fejlődött katonákat figyelve Robert E. Lee antietami csatában{51} megesett legendás történetére gondolt, amikor a tábornok a harc tetőpontján az északiak újabb áttörési kísérlete ellen személyesen adta ki a parancsot a tartalékos tüzérség bevetésére, saját szeretett, mindössze tizenhét éves legkisebb fiát pedig csak ezután látta meg a véres harcok sűrűje felé rohanni. Lee mindennek ellenére nem visszakozott, és nem küldött üzenetet a tüzérségi parancsnoknak, hogy a fiát azonnal rendelje hátra – egyszerűen megfordította a lovát, és átügetett a csata arcvonalának egy másik szakaszához. Bár a sereg pozícióit alig-alig sikerült megmentenie, Lee csak a nap leáldoztával tért vissza a rémséges helyszínre, és felszabadult könnyekben tört ki, amint meglátta, hogy a fia egyetlen karcolás nélkül megúszta az összecsapást.

Ha Elizabeth továbbra is ragaszkodott hozzá, hogy a tartalékosokkal harcoljon – akik immár John haderejének fő támadó osztagát képezték, amennyiben a helyzet végső megoldásához újabb csatára kerül sor –, John nem állíthatta meg. Egyik kedvenc filmje is az eszébe jutott, amely sok diákjának ugyanígy belopta magát a szívébe, miután az óráján levetítette nekik. A történet egy kvéker{52} családról szólt, és a polgárháború idején játszódott. A Gary Cooper alakította családapa a fia bevonulási döntésével szembesülve mindössze ennyit mondott: „Csak az apja vagyok, nem a lelkiismerete.”

John visszament a Sears-épületbe, ahol az egységei épp az újonnan szerzett felszereléseket aggatták magukra, és a reggeli kávéjuk utolsó kortyait iszogatták, mielőtt menetoszlopba rendeződve maguk is elindultak volna. Valódi veteránok benyomását keltették: fiatalok voltak, idős szemekkel; a tekintetükben húszéves korukat meghazudtoló, állandó kimerültség tanyázott. Fáradtság ide vagy oda, láthatóan készen álltak a következő csatára.

– A gránátvető pozíció és az előörsök? – kérdezte Kevintől John, kényszerűen elterelve a gondolatait Elizabethről.

– Majdnem egy órája elintéztük őket, bár nem vagyok biztos benne, hogy az összes előörsöt elkaptuk. A gránátvetőt viszont ötven gránáttal együtt érintetlenül sikerült megszereznünk.

– A veszteségeink?

– Két halott, egy sérült – felelt Kevin.

– Foglyok? – Kevin megrázta a fejét, John pedig nem faggatta tovább. A csatározások egyre inkább elmérgesedtek, Asheville vérlázító túlkapásai után pedig, amiket a fosztogatók és Black Mountain lakói ellen követett el, elkerülhetetlenül úrrá lettek az indulatok az egységeken, ha John nem volt személyesen jelen, hogy fegyelmet tartson. Az Apache pilótájával való találkozásakor maga is veszélyesen közel került hozzá, hogy puszta bosszúvágyból cselekedjen. Most kinyújtózva felállt, és az ajtó felé bólintott. – Idő? – kérdezte az utolsó korty kávét szürcsölve.

– Még öt perc.

– Szedelőzködjünk! – bólintott John.

Kisétálva a Sears-épületből, nekivágott a hosszú Tunnel útnak, és elhaladt a túloldalon álló Old Mountaineer Motel – „a nap” előtt az egyik kedvelt vacsorahelye – összedőlt táblája mellett. Három évvel ezelőtt, a parkolóról parkolóra kocsikázás korszakában eszébe sem jutott volna gyalog megtenni ezt a távolságot. Na de most? Bár jelenleg sokkal jobb formában volt, mint akkoriban, tagadhatatlanul egyre inkább érezte a korát, a bordája pedig továbbra is pokolian megnehezítette a dolgát. Pár száz méter után már érezte is, hogy kifulladt; sokkal fiatalabb katonái, a műszaki egységei és a személyes biztonsági osztaga mind előresprinteltek mellette, míg az ő fájós bordája minden egyes lépésnél lüktetve sajdult fel.

A rádióból recsegő jelentés érkezett be az egyik megfigyelőtől: fekete ruhás katonák vonultak vissza az alagút bejáratától a bíróság

ikerépületeibe és a mellette álló megyei börtönbe, jól kiépített szögesdrót akadályok mögött foglalva el a pozícióikat. Dale pontosan azt tette, amiben John végig reménykedett: minden ütőképes erejét az épületkomplexumba vonta vissza, arra játszva, hogy az így létrehozott erőd kitart majd, amíg a külső segítség megérkezik.

Egyelőre egyetlen lövés sem dördült el, John pedig egy pillanatra megállt, hogy kifújja magát a Beaucatcher-hegy alatt vezető alagút bejáratánál, amely a másik oldalon a bíróság épületegyüttesével szemben bukkant elő. Néhány osztaga már mélyen az alagútban járt; lépéseik visszhangot vertek a falak között. A fő akciócsoport mindeközben az I240-es autópálya felől tett nagy kört a város körül, mielőtt a bíróság épületeitől a belváros belseje felé indult volna.

John követte a menetoszlopot Lee Robinsonnal az oldalán, aki most is készen állt rá, hogy azonnal elrángassa őt a veszélyes helyzetek közeléből.

Vele haladt még a rádiósa, a biztonsági osztaga és a futárok; kibukkanva az alagút túlsó oldalán, a vakító napsütésben hunyorogva végre megpillantották Asheville-t. A hely valaha egy élettel teli, lüktető, százezres nagyváros volt, a legfissebb becslések szerint azonban mostanra ötezernél is kevesebb túlélő maradt az elhagyott épületekben és utcákon – legtöbbjük a French Broad-folyó mentén tömörült, a város nyugati részén, remélhetőleg jó messze a lehetséges csata helyszínétől.

A város magasabb épületeinek égre rajzolt körvonala alapjában véve megmaradt a réginek, bár a Battery Park Apartments röviddel „a nap” után porig égett. A BB&T-épület nagyrészt érintetlen maradt, igaz, néhány ablakát kitörték, tökéletes helyet kínálva egy nehézfegyverzettel bíró egységnek valamelyik felsőbb emeleten – pozíciókat, amelyeket a zsákmányolt fegyvereket és muníciót cipelő egység parancsnoka egy tucat távcsöves vadászpuskával felszerelkezett fosztogatóval együtt minél gyorsabban igyekezett biztosítani. John távoli, egyre erősödő zúgást hallott, majd meglátta Black Mountain L–3-as felderítő repülőgépét elsuhanni a feje fölött, a kormánynál Billy Tyndall-lal, aki láthatóan sokkal magabiztosabban vezette a régi gépet, mint a korábban

zsákmányolt helikoptert Maury segítségével. John rádiója hirtelen recsegve életre kelt.

– Itt Bravo Xray idefentről. Jelentkezem, ha kiszúrok valamit.

John határozottan parancsba adta Billynek, hogy végig maradjon a harcok fölött, legalább négyszázötven méteren, és azonnal pucoljon el, ha odalentről lőni kezdenek rá – Don Barberrel ellentétben, aki a Horda ellen vívott csatában túl alacsonyan repült a dolgok sűrűjébe. A szerencsésen megszerzett Black Hawk bevetése Johnnak eszébe sem jutott – ha Maury amatőr módon nem is zuhant volna le vele, öt percen belül

elkerülhetetlenül lelövik. John úgy ítélte, a gépnek a jövőben nagyobb hasznát vehetik.

Az órájára nézett; háromnegyed nyolc volt. Sokkalta fürgébb

katonáinak negyed órájuk maradt, hogy sprintben a bíróság távolabbi oldalára kerüljenek, ezzel északról és délről is körbezárva azt, és elvágva a visszavonulás útját, míg a zsákmányolt nehézfegyverzet egy része megérkezik a keletről indítandó támadáshoz.

A percek egyre csak teltek. Időnként eldördült egy-egy kézifegyver; vagy a mesterlövészeknek szánt golyók voltak, vagy John túlontúl lelkes katonái szúrtak ki egy-egy árnyékot valamelyik ablakban.

Két perc volt hátra reggel nyolcig.

John a rádiósához fordult. Kezdetben félt, hogy az ősrégi hordozható egység akkumulátora nem tart majd ki idáig, de a Sears-épület raktárában sikerült elemeket zsákmányolniuk, és, noha góliátelemet már nemigen használt senki, az öreg pár vezeték átkötésével és némi bütyköléssel megoldotta, hogy a rádió egyszerű ceruzaelemekkel is kihúzza még néhány óráig.

– Mindenki a helyén – jelentette a rádiós, John pedig bólintott. Jelen helyzetében kötelességének érezte, hogy egy utolsó kísérletet tegyen a békés tárgyalásra, ezért a kezébe vette az adóvevőt, és bekapcsolta.

– Fredericks, tudom, hogy figyeli ezt a frekvenciát. A játéknak vége.

Elfoglaltuk a helikopterek támaszpontját és az egyik Black Hawkot. A felderítőgépünket hallhatja is a város fölött; a levegő most már a miénk. A bíróság épületét bekerítettük. Nincs más kiút, csak ha megadja magát.

Utasítsa az embereit, hogy tegyék le a fegyvert, és felemelt kézzel jöjjenek ki az épületből! Mindenkivel, aki megadja magát, a hadviselés

szabályainak megfelelően fogunk bánni, és vagy elcseréljük, vagy elengedjük. Ez az egyetlen és végső ajánlatom, Fredericks, de van itt valaki más is, aki szeretne pár szót szólni az embereihez.

John ezzel Deirdre felé bólintott, és átadta neki a mikrofont.

A lány a protokollnak megfelelően azonosította magát, megismételte John ajánlatát, és elmondta, hogy a foglyokkal való bánásmódról terjesztett rémhírek nyílt hazugságnak bizonyultak. Mindenki kapott enni, és tiszteletteljes bánásmódban részesült, a sebesültek már rég a kórház biztonságában fekszenek.

– Hazudtak nekünk! – ismételte meg határozottan. – Sokatokat jól ismerem. Kérlek titeket, adjátok meg magatokat! Ez egy értelmetlen harc.

Kérlek, hallgassatok rám!

John ezzel visszavette a mikrofont.

– Mindenki, aki a hazug zsarnok, úgynevezett „szövetségi kormányzó”

Dale Fredericks alatt szolgál, tegye le a fegyvert most, és jöjjön ki felemelt kézzel az épületből! Fogolycsere keretein belül szabadon fogjuk engedni magukat, és visszatérhetnek a családjukhoz. Egy percük van dönteni. Ha továbbra is ellenállnak, a Jóisten kegyelmezzen a lelküknek.

– Uram, nem lehetne egyszerűen kivárni? – vetette fel Deirdre. – Várni úgy egy napot… Tudom, hogy a legtöbbjük feladná. Hadd beszéljek az NFH tagjaihoz! Ők ugyanannyira el akarják kerülni a vérontást, mint ön, és biztosan megadják magukat, ha esélyt kapnak rá.

John azt kívánta, bár ugyanígy látná ő is a helyzetet. Jól tudta, hogy a bíróság, a megyei hivatal és a börtön épületében magukat elbarikádozó katonákkal csak véres áldozatok árán veheti fel a harcot, és az idő

egyértelműen Fredericksnek dolgozott. Ha Greenville végül elszánja magát, és légi támogatást küld, a gépek nagyjából fél óra alatt itt lehetnek, John terve pedig kútba esik. Néhány magasban köröző Apache újra Fredericks javára billentené a mérleget – ha tehát valóban le akartak számolni vele, egyetlen perccel sem várhattak tovább.

John megrázta meg a fejét, és őszintén remélte, hogy Deirdre előbbi, megadásra való buzdítása megteszi a hatását.

Hirtelen őrült lövöldözés hallatszott a bíróság épületéből, s hat-hét katona rohant ki az egyik kapun. Egyikük az épület előtti járdára rogyott: a bíróság védői hátba lőtték.

John újra a szájához emelte a rádióadót.

– Minden egységnek! Senki se tüzeljen! Senki se lőjön! Engedjék, hogy

megadják magukat!

A

szövetségi

épület

egyik

magasabb

szintjének

ablakából

automatasorozatok dördültek, a maradék menekülő pedig nem jutott messzire. A megyei börtön épületéből is lövések hallatszottak, odabent torkolattüzek villantak fel. Egy kivágódó ajtón ketten szaladtak ki. Pár pillanat múlva mindketten holtan hevertek.

– Ők a barátaim voltak! – kiáltott fel Deirdre. – Fredericks biztonsági osztaga agyonlövi őket.

– A pokolba is, Fredericks! – ordított a rádióba John. – Az istenért, mutasson legalább némi emberséget! – Még néhányan megpróbáltak kimenekülni a megyei hivatalból, de pillanatokon belül lelőtték őket. – Ez a maga lelkén szárad, Fredericks! – kiáltotta John. – És azokén, akik még mindig kitartanak maga mellett! – Egyetlen jelzőrakétája maradt: az ég felé emelte a pisztolyt, és a magasba lőtte.

Az épületegyüttes körül elhelyezett több mint háromszáz Black

Mountain-i katona másodpercekkel a jelzés után ropogó zárótűz alá vette a bíróságot. John ezúttal minimalizálni akarta a veszteségeket; az egész az egyszerű túlerő vagy szükség esetén a kivárás kérdése volt, hacsak hír nem érkezik a greenville-i helikopterekről. Remélte, hogy a védelem addigra így is, úgy is összeomlik, és akkor nem lesz szükség nyílt, frontális támadásra vagy más, kombinált hadműveletre, amely könnyen a polgárháború csatáit idéző vérfürdőbe torkollhatna.

Az első percekben a túlerőre kellett építenie, hogy minél hamarabb megtörje a bent ragadt, iszonyatosan ideges NFH-katonák ellenállását.

A helikopterek támaszpontján begyűjtött zsákmánynak köszönhetően

végre nem kellett a lőszerhiány miatt aggódnia. Egy .50-es kaliberű

géppuska, amit az afganisztáni veteránok cipeltek fel a BB&T-épület tetejére,

folyamatos

sorozatokkal

árasztotta

el

a

bírósági

épületkomplexumot, a gyújtólövedékek pedig tüzeket lobbantottak fel a bíróság felsőbb szintjein. John egyelőre nem vetette be az Apache helikopterekhez tartozó két tucat levegő-föld rakétát, mivel senki sem tudta pontosan, hogyan élesíthetnék, és lőhetnék ki őket, a város hat házi készítésű RPG gránátját viszont mind kilőtték – néhány közülük célt tévesztett, kettő azonban telibe találta a megyei hivatalt, és lángba borította az egyik felsőbb szintet. Egy gránát elképesztő szerencsével eltalálta a Bradley harckocsit is. A legénység azonnal elhagyta a posztját, és bemenekült a bíróság épületébe, annak ellenére, hogy a találat láthatóan semmilyen nagyobb kárt nem tett a járműben.

A teljes túlerőt fitogtatni hivatott féktelen golyózápor első percei után a helyzet lassan stabilizálódott, a majdnem tökéletes csendet csak John képzett mesterlövészeinek megfontoltan célzott lövései törték meg. A Deirdre fejébe tömött nevetséges déli sztereotípiák közül ebben az egyben talán mégis volt némi igazság: John katonái közöttt nem egy tapasztalt erdei vadász volt, távcsöves vadászpuskákkal felszerelve, akikkel az ellenfél lövészei semmiképp sem vehették fel a versenyt.

A délelőtt múlóban volt, a hőmérséklet emelkedett, John pedig egyre feszültebben pillantgatott az órájára. A rádiós néhány Greenville-nek címzett légi támogatási kérést fogott be, a beszélő azonban egyik esetben sem Fredericks volt.

John érezte az egyre növekvő feszültséget a levegőben. Greenville városából Asheville valóban az Apache-ok hatótávolságán belül volt, vagyis felszállás után nagyjából húsz perccel a gépek máris itt lehettek a nyakán. Billy kétszer is visszatért Black Mountainba, hogy feltankolja az L–3-ast, John pedig kiadta neki, hogy emelkedjen legalább kétezer-ötszáz méterre, és húzódjon délnek Hendersonville fölé, hogy idejében

jelezhesse, ha Dél-Karolinából bármilyen légi vagy szárazföldi támogatás közeledne.

Az ostrom immár négy órája tartott. John elméletben megengedhette volna, hogy a blokád akár napokig is elhúzódjon, hisz Greenville egyelőre semmit sem lépett – ha azonban mégis elszánják magukat a beavatkozásra, akkor a hadiszerencse pillanatok alatt Johnék ellen fordulhat, a lehetőség pedig, hogy egyszer s mindenkorra leszámoljanak az asheville-i őrülettel, kicsúszna a kezeik közül.

A megyei hivatal épületének felső két szintje egybefüggő lángokban állt, fekete füst gomolygott egyenesen fölfelé a szellő nélküli, fülledt déli levegőben. A bíróság melletti épületben számtalan kisebb tűz égett szinte minden emeleten. A látvány bizonyos szempontból határozottan elszomorította Johnt. A környék lakói ismerték Bob Morgan, a második világháborús helyi hős legendáját, aki az elsők között teljesítette huszonöt bevetését a németek ellen a Memphis Belle becenevű B–17-es bombázón, majd hazatérve átrepült a gépével a két magas asheville-i ház között, lenyűgözve az utcákon összegyűlt közönséget. Bobot a Black Mountain-i veteránsírkertben temették el, ott, ahol immár a Hordával vívott csatában elesett hősök is nyugodtak. Halála előtt az öreg rendszeresen vendégeskedett John történelem-előadásain, aki most ezen emlékeit kötötte össze a jelenlegi tragikus helyzettel: a legendás épületek az ellenség kezén voltak, tele szolgálatra kényszerített katonákkal, és mindazzal, amit Fredericks rémuralma megtestesített.

– Fehér zászló! – kiáltott fel John egyik embere.

John felemelte a távcsövét, és a megyei épületre fókuszált. Az egyik ablakban a pusztító lángok fölötti emeleten valóban lógott egy fehér lepedő vagy törülköző. Valaki integetve állt az ablakban, és a megadás gesztusaként az utcára dobta a fegyverét, amely nagyot csattanva ért földet az épület előtti járdán. Az ablakon lassan füst kezdett szivárogni, miközben a katona óvatosan kimászott az ablakpárkányra.

A New York-i terrortámadások reggele után minden amerikai szívébe beleégett ez a torokszorító látvány – most is sokkolta Johnt, ahogy a férfi megpróbált kijjebb mászni a párkányon. Aztán büszkeség öntötte el, mert az ostromlók nem nyitottak tüzet a férfira, sőt, néhányan John körül bátorító szavakat suttogtak.

De a katona váratlanul elvesztette az egyensúlyát, megtántorodott, és tizenkét emelet magasból lezuhant. Mindenfelől elborzadó nyögések hangzottak föl.

John újból a rádiósához fordult, és a kezébe vette a mikrofont.

– Az isten szerelmére, Fredericks! Az emberei szénné égnek a felsőbb szinteken! Küldje ki őket azonnal, nem fogunk lőni. – Pár másodpercig még várakozott, és az adóvevőjén ötöt kattintva jelezte, hogy a következő

üzenet minden egységnek szól. – Minden egységnek, minden egységnek!

Senki se lőjön, hacsak nem vonják direkt tűz alá az osztagát! Engedjék, hogy a védők megadják magukat! – A három épület közt látszólag több frekvencián is folyt a kommunikáció, a rádiósok pedig John adását is figyelték. Másodperceken belül legalább tíz újabb fehér zászló jelent meg a felsőbb emeleteken. A börtönben valakinek sikerült elegendő ágyneműt találnia; egy ablak hirtelen kitört, majd hosszú, összekötözött lepedőkből álló kötél repült ki rajta. A rögtönzött kötélhágcsón egy férfi kezdett lefelé ereszkedni, és hat emelettel lejjebb biztonságban földet is ért, s azonnal kifeszítette a kötelet, ahogy az utána következő fekete egyenruhás nő is elindult. Még egyetlen emelettel sem ért lejjebb, amikor a megyei bíróság épületéből lövések hallatszottak, és a nő holtan zuhant a járdára. Az utcán álló férfi behúzott nyakkal futott az életéért, a körülötte becsapódó lövések felszaggatták az aszfaltot, de neki végül sikerült egy alacsony kőfal mögé beugrania. – Küldjenek oda valakit, és hozzák ide azt az embert! Beszélni akarok vele – kiáltotta John, mire a biztonsági osztag egyik tagja azonnal felpattant, és lehajolva eliramodott. A szövetségi épület egyik felső

szintjén ezek szerint legalább egy mesterlövész még mindig éberen figyelt, és kis híján el is találta a menekülőt. John egységei viszonozták a tüzet, pár percig folyamatos golyózáport zúdítva az épületre. – Deirdre, van bátorsága közelebb menni? – kérdezte John.

A lány ráemelte a tekintetét, és bólintott.

– Igen, uram.

John ezután a rádiósához fordult:

– Készen áll egy kis kocogásra?

– Ha rajtam múlna, nem erőltetném, de ha elindul, magával tartok.

– A fenébe is, John! – csattant fel bosszúsan Lee. – Innen is tökéletesen kézben tudod tartani a helyzetet.

John öreg barátjára nézett, és elmosolyodott.

– Jól van, most mind vegyünk egy nagy levegőt! – John kissé hezitálni

látszott, majd kiadta a rengeteg borzalmas mozifilmből ismert, elcsépelt parancsot: – Utánam! – Felpattant, és mélyre hajolva, pár másodpercenként cikcakkban irányt váltva sprintelni kezdett a Tunnel úton. Csak egy, a füle mellett centikkel elsuhanó golyó ijesztette meg egy kicsit. A domb tövéig kemény száznyolcvan méter állt előttük; Johnnak minden lélegzetvétel pokolian fájt, de így is sikerült bevetődnie egy épület mögé, a bírósági komplexum melletti

körforgalom

északnyugati

oldalán.

Aztán

hátrafordult. Csapatának egyik tagját épp egy felcser rángatta fedezékbe; a katona a földön fekve szorongatta a lábát a térde alatt, miközben a tűzpárbaj újból felerősödött körülöttük. Johnnak szerencsére nem kellett fedezettűzért kiáltania. Újabb lövedékek százai csapódtak a három épület homlokzatába, és az utolsó sértetlenül maradt ablaküvegek is szilánkokra robbantak. Bárki is lőtt rá odabentről, és sebesítette meg az egyik emberét, mostanra vagy holtan feküdt, vagy fedezékben lapult. – Deirdre, maga sokkal jobban tud hatni a bajtársaira, mint én, és már tudja, hogyan bánunk a foglyainkkal. Bízik bennem? – A lány ránézett Johnra, és bólintott. – Próbálja meg rábeszélni őket a megadásra, hogy véget vethessünk ennek az egésznek, mielőtt még többen sérülnek meg! Ígérem, elintézem az NFH-katonák hazatelepítését, amilyen gyorsan csak lehet, ha most megadják magukat… – Fredericksnek és a személyes testőreinek a sorsával kapcsolatban inkább nem tett semmiféle ígéretet a több mint négyórás őrület után, az idáig vezető hetek rémséges eseményeiről már nem is beszélve.

Deirdre kézbe vette a megafont, és újból kérte a bírósági épületek védőit, hogy tegyék le a fegyvert, s vessenek véget az öldöklésnek.

Szívből jövő monológja közben többször is könnyezni kezdett, és már-már könyörgött a katonáknak, hogy adják meg magukat, és felemelt kézzel jöjjenek ki az épületből. Hirtelen aztán olyan gesztust tett, amire John egyáltalán nem számított, és ideje sem volt, hogy reagáljon rá: egyszer csak, kezében a hangosbeszélővel, kilépett a fedezékből, és a körforgalom közepére sétált.

– Kérlek, adjátok fel a harcot! Ígérem, hogy tisztességes bánásmódban

lesz részetek. Azok hazudtak nekünk, akik idehoztak minket!

A golyó a vállát találta el; Deirdre megpördült, és összerogyott a körforgalom közepén.

John rémülten sprintelt oda az erős fájdalmak közt fekvő lányhoz, majd átkarolta, óvatosan lábra állította, és megpróbálta a fedezék felé támogatni.

Ekkor ugrott elő a fal mögül, felemelt fegyverrel a biztonsági osztag egyik tagja – majd golyóval a homlokában a földre zuhant.

Lee kinyúlt, és mindkettejüket megragadta; az utolsó pár méteren ő

segített újra fedezékbe jutniuk, miközben az épület téglafalából csak úgy záporozott a fejükre a szétröppenő törmelék.

Lee egyből bekapcsolta a rádiót.

– A parancsnok él. Szedjétek darabokra a rohadékokat! – kiáltotta az adóvevőbe.

A lány John ölében feküdt, amíg a felcser behúzott nyakkal meg nem érkezett a zárótűz alatt. A Sears-épület raktárából zsákmányolt orvosi felszerelés volt nála, és azzal kezdte, hogy óvatosan levágta Deirdre felsőjét. A lövés a bal kulcscsontja alatt érte a lányt, és attól függetlenül, amit a mozifilmek sugallnak, az efféle vállsérülések jóval súlyosabbnak számítanak egy egyszerű karcolásnál, a temérdek érrel, ideggel és csonttal borított terület miatt, amely közvetlenül a bordák és a szív fölött helyezkedik el. A felcser azonnal rögzítette a steril szorítókötést, egyampullányi morfiumot injekciózott a fiatal nő felkarjába a Sears-épületben talált orvosi tartalékokból, majd a tűt az egyenruha gallérjához rögzítette, jelezve a beadott dózist. A felcser ezek után hívta a betegszállítókat, hogy a sérültet innen már hordágyon szállíthassák biztonságba.

– Bocsásson meg, uram! – nézett föl Johnra a lány. – Azt hittem, ha a saját szemükkel látnak, leteszik majd a fegyvert.

– Semmi baj, kapitány – mondta elcsukló hangon John, a bordatáji erős

fájdalomhullámmal küzdve. – Maga aztán nagyon bátor, még ha kicsit meggondolatlan is. – John a biztonsági osztag utcán fekvő, immár halott fiatal katonájára nézett – a vére egyre terebélyesebb tócsát képzett az úton.

Őt is tanította valamelyik óráján. Az egészről nem Deirdre tehetett; a fiatalember a

háború

ostobaságának

és

kiszámíthatatlan

erőszakhullámának újabb áldozata volt. A segítők átemelték a lányt az időközben előállt hordágyra, hogy biztonságos helyre vihessék. – Ha ennek az egésznek vége lesz – mondta John –, remélem, itt marad velünk.

Nagy szükségünk van olyan katonákra, mint maga.

A lány gyengén, de hálásan mosolyodott el.

– Hazamennem már úgysincs hová. Köszönöm.

A következő tíz perc az épületkomplexumra zúdított újabb

golyózáportól volt hangos. John végig szó nélkül ült, és a körforgalom közepén heverő fiatal katonát bámulta: a becsületes srácot, aki az őt körülvevő őrületben is próbált helyesen cselekedni. Azonban nagy valószínűséggel a bíróság épületében lévők is abban a hiszemben cselekedtek, hogy ők állnak a jó oldalon – Black Mountain közösségének túlélése érdekében most már kénytelen volt legyőzni őket.

A zárótűz hosszú percei után mindhárom épület ablakaiban fehér zászlók jelentek meg, John azonban tovább lövette az épületet. Ideje volt véglegesen megtörni az ellenállásukat.

– Szóljanak minden egységnek! Tüzet szüntess! – jelentette be végül John.

A rádiós fölnézett.

– Billy bejelentkezett: azt mondja, legalább három helikopter közeledik Greenville felől.

– Próbáld megtalálni a hullámhosszt, amelyen sugároznak. Valószínűleg

az egyik légi frekvencia lesz, talán a szabad légterekben használt sztenderd 122,9. – A géppuskatűz végre alábbhagyott, és már az épületekből is csak időnként dördült el egy-egy lövés a megyei hivatal azon részéből, amely fölött egy helyen beszakadt a tetőszerkezet. John a fedezéket nyújtó épület sarkához lépett, és bekapcsolta a megafont. – Itt John Matherson, a maguk ellen harcoló erők parancsnoka beszél Black Mountainból. Öt percük van, hogy megadják magukat, és feltartott kézzel kijöjjenek az épületből. Ez az utolsó ajánlatom. Ha nem teszik le a fegyvert most azonnal, lerohanjuk az épületeket, és nem ejtünk foglyokat. Öt percük van tehát feltétel nélkül megadni magukat; ha így tesznek, a szavamat adom, hogy mindenkivel a genfi egyezményben foglaltaknak megfelelően fogunk bánni. Amennyiben

tovább küzdenek, remélem, felkészültek rá, hogy az életüket adják a mocsok vezetőjükért.

Egy perc sem kellett hozzá, és a börtön egyik oldalsó ajtaja kivágódott.

Az első kimerészkedők eleinte feszülten forgatták a fejüket, majd az épület északi falának tövében rohanni kezdtek az utcán. A bíróság melletti irodánál hasonló volt a helyzet; többtucatnyi katona tülekedett ki a megyei hivatal John pozíciójából takarásban lévő, délre néző ajtaján. Újabb menekülők tódultak kifelé egy, a Tunnel útra néző oldalsó kijáraton, bár néhányan a főbejáraton át is próbálkoztak, újabb golyózáport vonva magukra az épület ablakaiból. Páran összerogytak az úton, a többségnek azonban már sikerült biztos helyre érnie. John emberei zárótűz alá vették a bejáratot, miközben a többi épületből kiözönlő katonák átrohantak a potenciálisan halálos veszélyt rejtő nyílt területen. Az első menekülők lassan elérték John pozícióját, bár láthatóan fogalmuk sem volt róla, kicsoda ő; tágra nyílt szemű, rémült, kegyelemért könyörgő katonák voltak. Johnnak nem állt szándékában bántani őket, ám az elmúlt hetek eseményei után viszolyogva nézett végig rajtuk, és azonnal parancsba adta, hogy fogolyként vigyék őket biztonságos helyre.

Tíz perc elteltével már senki sem jött ki az épületekből. Johnt tájékoztatta a rádiósa, hogy valaki odabent kétségbeesetten kéri a greenville-i helikopterek beavatkozását; a legutóbbi jelentés szerint a gépek az Asheville-től légvonalban mindössze pár percre lévő

Hendersonville környékén megálltak.

Maury Asheville-ben pontosan tudta, mit kell tennie: félrevezető

rádióadást kezdett sugározni a helikopterek frekvenciáján, és bejelentette, hogy az egységei készen állnak minden közelítő légi jármű elpusztítására.

John őszintén remélte, hogy a kamu rádióadásokkal nyerhetnek némi időt.

A légi támogatás kockázatát semmiképpen sem vállalhatták. Fredericks a hozzá hasonló gazemberek évezredes taktikájával élve utólag bizonyára torzított beszámolót adna a végbement katasztrófáról, és bár John nem hitte, hogy a kormány neutronbombát dobna rájuk, két-három

napalmtámadás elegendő lett volna ahhoz, hogy Black Mountain szeretett völgyét letöröljék a térképről mindennel együtt, ami igazán kedves volt neki. A konfliktust most azonnal, egyszer és mindenkorra le kellett zárnia.

– Minden egységnek! Ha az utolsó foglyok is mind biztonságba

kerültek, jelt adok, és kétperces zárótüzet kérek, az akciócsoportok ezután megrohamozzák, majd biztosítják az épületeket. – Félig kilépett az ideiglenes parancsnoki állás fedezékéből. Úgy egy tucat fekete ruhás katona rohant az életéért, azonban már csak a megyei hivatal épületéből hallatszottak ritkás lövések. – A jelzésemre tüzet nyiss! Most!

Újabb fülsüketítő fegyverropogás hangzott fel, amely ezúttal kizárólag a megyei hivatalra irányult – a golyózáport a katonák elkeseredett dühe is táplálta, amit a közelmúlt szörnyűségei ébresztettek bennük. Jól tudták, hogy végre sikerült sarokba szorítaniuk a rémségek valódi okozóját, aki a követőivel együtt végzetes csapdába került.

Az akciócsoportok a ropogó zárótűz alatt a fejüket lehúzva indultak neki. A szövetségi iroda és a börtön biztosításával megbízott osztagok láthatóan nem izgultak különösebben, a megyei hivatal épülete azonban teljesen más történet volt. Hirtelen egy mindeddig néma géppuska nyitott tüzet a harmadik emeletről, minimum hat katonát lekaszálva a főbejárat felé tartó csapatból. Egyikük mozgásából John – mint minden édesapa – azonnal tudta, hogy a lánya is az osztaggal van; a mellette szaladó lány összeesett, Elizabeth viszont sértetlenül nyomult tovább. John szíve egyre sebesebben vert, aztán szem elől tévesztette őt. De nem bírt magával: felállt, és megindult az oldalsó bejárat felé. A biztonsági csapat átkozódva ordított utána a parancsnoki posztról, majd – fiatalabb lábaikkal és kitartóbb szívükkel – sprintelve megelőzték.

Egyiküket sem találták el, azonban a bíróság épülete előtti téren, Elizabeth osztagának helyén igencsak problematikusnak tűnt a tényállás.

Az akciócsoport szétszóródva igyekezett fedezékbe vonulni. John közben elérte az osztagával az oldalsó bejáratot, ahol annak idején a legkülönfélébb bírósági ügyek érintettjei várták a bíróság reggeli nyitását: közlekedési bírságokkal, válásokkal, polgári és büntetőjogi eljárásokkal kapcsolatos ügyekben álldogáltak itt az emberek, és cigarettafüstbe burkolóztak. John nem kifejezetten szívelte a helyet: annak idején maga is várakozott már itt egyszer, amikor úgy döntött, kiáll az igazáért egy közlekedési bírsággal kapcsolatban, amit egy túlbuzgó rendőr szabott ki rá jogtalanul, mert szerinte John három kilométer per órával többel ment a megengedett sebességnél a 70-es úton. A bíróhoz címzett dühös bekiabálásának köszönhetően, miszerint a rendőr csak a havi

büntetéskvótáját akarta letudni, végül elveszítette a pert, bár a tény, hogy egyáltalán elmondhatta a véleményét az esetről, már önmagában felszabadítóan hatott rá.

John most úgy rohant ugyanezen ajtó felé, mintha az élete múlt volna rajta – ami nem is állt túl messze a valóságtól. Az üvegajtó rég szilánkokra tört, az osztag vezetője pedig felemelt fegyverrel, vadul rontott be a mögötte nyíló folyosóra, egy golyósorozattal fedezve az utána érkezőket.

John messze elmaradt a többiektől, és átkozta a napot, amikor először gyújtott cigarettára.

A

bejáratnál

felállított,

rég

elfeledett

és

hasznavehetetlen fémdetektor még mindig a helyén volt; az osztag elviharzott mellette, miközben a földszintre vezető lépcső felé igyekezett.

Az előcsarnok régies, grandiózus stílusban épült, és három emelet magas volt. A négy fal mentén, a felsőbb szintek irodái felé függőfolyosók szegélyezték, taktikai szempontból tehát a csarnok egy potenciálisan halálos csapdával ért fel. A falakat néhány robbanás rázta meg; valaki gránátokat dobott le az egyik felsőbb szintről. John csapatának egyik tagja már nem tudta elkerülni az egyik detonációt – a társai épp most húzták fedezékbe.

A pokolba is! Hát sosem adják fel? – gondolta John, forrongó dühvel a szívében.

Az akciócsoport tagjai folyamatos zárótűzzel visszaszorították az Asheville belvárosa felé néző főkapu védőit, majd kintről néhány tucat katona özönlött be a csarnokba, és indult meg a lépcsősorokon, folyamatos tűz alatt tartva a függőfolyosókat, újabb veszteségeket okozva a védőknek. Aztán a lövések hirtelen elcsendesedtek, és a folyosókat szegélyező korlátokon át fegyverek zuhantak a csarnok kövezetére.

Rövidesen néhány fekete ruhás katona erős hangja hallatszott: kezüket a magasba tartva adták meg magukat, ideges tekintettel bújtak elő a felsőbb emeletekről. John emberei nem lőttek rájuk, bár az egyik különösen dühös lány majdnem újraindította a harcot, amikor fejbe lőtt egy magát megadó katonát, amint az elhaladt mellette a lépcsősor utolsó szakaszán. A többiek azonnal lefogták, és elrángatták a helyszínről a lányt, aki önkontrollját vesztve ordítozott, és gyilkosoknak nevezte a feltartott kezű foglyokat.

John egyelőre nem lépett semmit, bár tudta, hogy később nem hagyhatja

majd szó nélkül az esetet.

Hirtelen lövések dördültek a sarokirodából: John tudta, hogy ez volt a rendszer központja, és egyben a hely, ahová reményei szerint Fredericks beásta magát. A bejáratot homokzsákokkal barikádozták el, a géppuskás katona azonban holtan hevert a rögtönzött védfal tetején.

– Fredericks, itt a vége. Az emberei mind megadták magukat! – kiáltotta John. – Harminc másodperce van kijönni, vagy felrobbantjuk az egész kócerájt. Égni fog az épülettel együtt!

Az iroda bezúzott ajtaja lassan kinyílt, és John teljes megdöbbenésére Fredericks úgy nézett vissza rá jól ismert zakójában és nyakkendőjében, mintha mindeddig csak egy kellemes ebéddel egybekötött hatásköri megbeszélésre készült volna.

– Matherson, a saját kezébe vehette volna a sorsát, én pedig örömmel támogattam volna benne.

– Csak jöjjön ki szép lassan, maga mocsadék! Kezeket tarkóra!

– Ugyan minek? Hogy gyorsan elítélhessen, és fellógasson? – John jelen körülmények között bolond lett volna bevallani, hogy Fredericks szörnyű tettei után pontosan ez volt a terve, hiszen a szövetségi kormányzó százak haláláért volt felelős. – John, én csak parancsot teljesítettem, bár úgy sejtem, ezt a magyarázatot szívből gyűlöli.

– Ebben rohadtul igaza van! – kiáltotta válaszként John.

– Hát Irakban nem tett maga is ugyanígy? A kis talpnyalói nem csak parancsot teljesítettek, amikor a követőikkel együtt önhatalmúlag kivégezte a Horda vezetőit? – John erre nem válaszolt. – A greenville-i légierő csapata perceken belül itt lesz, és ha megöl engem, Bluemont neutronbombát vagy napalmot dob az imádott kis porfészkére. – Fredericks ezzel érzékeny pontra tapintott, John ugyanis ettől félt a leginkább. – Aha, némi bizonytalanságot érzek – gúnyolódott a bürokrata.

– Mi legyen, John? Értelmes férfiak módjára megbeszéljük a dolgot, vagy a kis közössége megszűnik létezni… Itt az ideje dönteni… Az óra egyre csak ketyeg.

A fenébe is, a rohadék érti a dolgát! – gondolta John. Fredericks legalább olyan dörzsölt volt, mint a hatalom csarnokaiban settenkedő

többi erkölcstelen szociopata, akikre John olyan jól emlékezett a régi időkből… Hatalommániás hivatalnokok, akik a sok mosoly, kézfogás és elismerő szavak mögött mind mélységesen megvetették az erős erkölcsi meggyőződésű és a köztársaság iránt őszinte szenvedélyt tápláló embereket. Túl sokat ismert Fredericks fajtájából, akik a hangzatos frázisaik mögött titokban mindenkit lenéztek maguk körül, mert

„vezetőként” pontosan tudták, „mi is kell igazán a népnek”.

John közelebb lépett hozzá.

– Vége van, Fredericks. És nem, nem fogom kiadni a kormánynak.

Azok előtt az emberek előtt áll majd bíróság elé, akiket meg akart gyilkoltatni, a sorsát pedig egy tizenkét emberből álló esküdtszék dönti el a katonái közül.

– Szóval nincs hozzá bátorsága, hogy most azonnal felakasszon, mint a

Horda vezérét?

– Magát sokkal inkább megvetem, mint azt a beteg nyomorultat, akit annak idején felkötöttem – felelte John. – Őt az éhség és az imádott Sátánjába vetett perverz hite vezérelte, magát valami annál sokkal mélyebb és sötétebb dolog. A megvetésemre sem méltó, maga utolsó szarházi. – John a pisztolyát félig felemelve még közelebb lépett. – Kezeket a tarkóra, és lassan jöjjön ki a szobából!

Fredericks lehajtotta a fejét, a hangja el-elcsuklott.

– Jól van, John, feladom, viszont ha megöl, elveszti a legjobb aduászát, amit letehetne a bluemontiak tárgyalóasztalára… Még megmentheti velem

a bőrét: százszor többet érek magának élve, mint holtan.

John felsóhajtott, és bólintott. A rohadéknak igaza volt.

– Tartóztassátok le, és tüntessétek el a szemem elől! Vigyétek ki a sérülteket is, mielőtt ránk omlik ez az egész istenverte épület.

Hátat fordított, és megindult visszafelé. Mélységesen undorodott attól, ahogy az ügyet végül kénytelen volt lezárni, a pár perccel korábban érzett haragja viszont elpárolgott. Fredericks életben marad, és esküdtszék ide vagy oda, végül nagy valószínűséggel – a további megtorló támadásokat elkerülendő – ő jelenti majd a tárgyalási alapot Bluemonttal, hogy aztán előbb-utóbb egy újabb Frederickset küldjenek a helyére. Ebben John egészen biztos lehetett, hisz a Frederickshez hasonló élősködők azóta tenyésznek és mérgezik a társadalmakat, amióta az „ügyintézők”

különváltak a „dolgozóktól”.

– John! Feküdj!

Alig volt ideje megfordulni, amikor hirtelen lövések dördültek, és golyók fúródtak Fredericks mellkasába. A férfi megtántorodott, és szentséges irodájának padlójára zuhant.

– Mi az isten…?! – kiáltott fel John.

– A mocsok már nyúlt a pisztolyáért – felelt valaki az osztagból, bár a lövések visszhangja még el sem halt az előcsarnokban.

Ernie Franklin, John nagy ellenlábasa lépett előre az itt gyülekező sok-sok ember közül, akik mind tanúi akartak lenni a végső összecsapásnak.

– Hogy mi?

– Volt még egy olcsó stukkere, és kis híján szétloccsantotta vele a fejedet, te idióta! Nem vagy normális, Matherson, hogy így hátat fordítottál neki… Gondoltam, ezúttal megmentem a segged.

John zavartan nézett körbe. Egyelőre egyetlen szó sem hangzott el. Egy-egy arcon fájdalmas félmosoly suhant végig, ahogy Ernie keresztülsétált a csarnokon, átlépte a homokzsákokból épített barikádot, és Fredericks holtteste fölé hajolt. A kezei pár pillanatra eltűntek a rögtönzött védmű

mögött, de a mozdulataiból ítélve az öreg megmotozta a testet, majd egy apró pisztolyt a magasba tartva újból kiegyenesedett.

– Olcsó bóvli. Ennek a szemétládának még normális fegyvere se volt.

Ernie elővette a saját pisztolyát és egy utolsó golyót eresztett a Fredericks fejébe. Aztán szó nélkül sarkon fordult, és megindult a csarnok bejárata felé, útközben hanyagul John lábához dobva az „olcsó bóvlit”, ami az imént majdnem a vesztét okozta. – Történészként illene jobban ismerned a történelmet. „Sic semper tyrannis! ”{53}

TIZENHETEDIK FEJEZET

750. NAP

John nem véletlenül hívta össze a gyűlést pontban éjjel tízre a Gaither-kápolna Fellowship Hall{54} nevű termébe. Csapatának belső köréhez immár Forrest és Ernie is csatlakozott; utóbbi mellesleg valódi buldózer módjára csinált helyet magának a városi tanácsban, akár tetszett a többieknek, akár nem – s mivel közvetlenül „a nap” után maga is ugyanígy tett, John nem igazán ellenezhette a dolgot. Kevin Malady és a felkötött karú Lee – aki a végső akcióban kapott golyót – is velük volt. A gyűlésen képviseltette magát Swannanoa is, sőt, megjelent néhány asheville-i rendőrtiszt, akik állítólag tisztában voltak a város máig életben maradt polgárainak álláspontjával, és most ezt szándékoztak megosztani a Black Mountain-iakkal. Egyikükkel John kicsivel a háború kitörése után már találkozott, össze is barátkoztak. Továbbá eljött a Mission Kórház egyik orvosa is; a kórház a harcok és Fredericks uralmának végeztével azonnal kivette a részét a sérültek ellátásából.

Asheville városában alig ötezren maradtak életben, Johnnak pedig egy pofonegyszerű gesztussal sikerült megnyernie a támogatásukat. Az NFH

katonái számára a korábbi vezetés több mint százezer fejadagot raktározott el, amit John döntése szerint egyenlően kellett elosztani Asheville és Black Mountain lakói közt. A bírósági épületek lerohanásának másnapján delegáció érkezett Johnhoz Black Mountainba azzal a kéréssel, hogy a jelenlegi krízisre való tekintettel a város lakói megfontolhatnának valamiféle „konszolidációt” Asheville-lel, amíg a helyzet nem

„rendeződik”.

John semmiképp sem hozhatott meg egyedül egy ilyen súlyú döntést.

Asheville és Black Mountain közt egészen „a naptól” kezdve feloldhatatlan ellentétek feszültek, eleinte elsősorban az asheville-i vezetés intézkedései miatt. A hivatásos hadsereg irányítása alatt a két város viszonya valamelyest javult ugyan, Fredericks azonban csak mélyítette a szakadékot közöttük. Az eredeti városvezetés szereplői a hadsereg irányítása alatti időkben továbbra is a tűz közelében tudtak maradni, hogy aztán újból előlépve egységesen felsorakozzanak Fredericks mögött, mára azonban szerencsére teljesen eltűntek. Néhányan a bíróságért folytatott harcokban estek el, a többiek tipikus módon különféle kifogásokkal még a fegyveres konfliktus kitörése előtt Greenville-be menekültek. Bizonyos pletykák szerint egy csoportjuk a dél-karolinai hegyek lábához vezető két főutat uraló fosztogatók fogságába esett. Hogy mi történt velük, afelől senkinek nem voltak kétségei.

A városi tanács és a lakók papíralapú szavazatainak túlnyomó többsége

egyaránt az ellenségeskedés befejezését támogatta; a gyakorlatiasabb és politikailag tájékozottabb polgárok egyben arra is rámutattak, hogy ha a két város az Asheville belvárosában vívott csata után nem fogna össze, és nem biztosítana közösen legalább pár heti élelmet a lakóknak, annak az lehetne a következménye, hogy könnyen újabb érdekcsoport emelkedhetne föl. A probléma ezúttal is az élelemellátásban gyökerezett: a tavaszi vetéskor felszántott többhektárnyi föld a kiscsirkékkel, malacokkal és borjakkal is kalkulálva a háború kezdete óta először kecsegtetett azzal, hogy a tél átvészeléséhez szükséges tartalék mellett a közösség ősszel még némi fölösleget is felhalmozhat, ami a jelen konfliktusig kitartó éhezéshullám végét jelentette volna. A két város összefogása persze egy csapásra megduplázta az éhes szájak számát, ami további koplalást sejtetett.

Persze lehetett volna rosszabb is a helyzet – és a világ többi részéről érkező hírek is segítettek tető alá hozni a megállapodást.

Az Asheville és Black Mountain közti lehetséges együttműködés tervét még valami megtámogatta: sikerült megszólaltatniuk a BBC egyik

riporterét. Úgy történt a dolog, hogy a zsákmányolt Black Hawk rádiójával jó néhány frekvencia befoghatóvá vált; amikor Maury anno a greenville-i helikopterpilótákat próbálta eltántorítani a légitámadástól, valaki váratlanul beleszólt a beszélgetésbe. Az idegen a BBC kanadai tudósítójaként mutatkozott be, és állítása szerint már egy ideje figyelte a hullámhosszon zajló kommunikációt.

Maury azonnal előkerítette Johnt, és a beszélgetés végül valódi interjúvá alakult, amelyben John elmondhatta a saját verzióját a történtekről. A jel nem volt igazán stabil, hol eltűnt, hol újra felerősödött, Johnnak azonban így is lehetősége nyílt legalább néhány kérdést megválaszolni.

„Bluemont az Egyesült Államok legitim kormányának kiáltotta ki magát

– mondta a riporter –, de arról nincs információm, hogy az én országom is elismeri-e annak. Anglia egyelőre úgy-ahogy kitart. A direkt EMP-hullám elkerült minket, és Közép-, valamint Kelet-Európát sújtotta a legnagyobb mértékben. A támadás utáni hatalmi vákuumban harcok

robbantak ki Oroszországgal az egyik, Német-és Lengyelországgal a másik oldalon, mi pedig próbálunk kimaradni az egészből. Egyik oldal sem nyúlt még nukleáris fegyverekhez, a helyzet pedig feszült, nagyon feszült. Amennyiben Oroszország beveti az atomfegyvereit, Anglia nyíltan Németországot fogja támogatni a saját atomfegyvereivel. Emellett az amerikai kormány Chicagóra dobott neutronbombájának hála, a kínaiak is a hadüzenet szélén állnak. Nem tudom, pontosan ki maga, John Matherson – fejezte be a riporter –, annyi azonban bizonyos, hogy nem egy magához hasonló vezetőről hallani, akik az úgynevezett központi kormányzattól függetlenül próbálják visszaállítani a rendet. Egyetlen tanáccsal szolgálhatok: ha nem számol le Bluemonttal, ők számolnak majd le magával, adott esetben a nyílt nukleáris háború újabb fejezetét robbantva ki közben. És az mindent felemészt majd, ami ebből az őrült világból megmaradt.”

A rádiójel ezek után végleg eltűnt, a riporter utolsó szavai azonban belefészkelték magukat John fejébe. Ha ez a fickó igazat beszél, mindez már messze nem csupán a szeretett városa túléléséről, a hegy túloldalán tanyázó fosztogatókról vagy az Asheville romjai között tengődő, rettegő

túlélőkről szól. A krízis sokkal mélyebbre hatolt, Johnt pedig megrémítette a ránehezedő felelősség.

Majdnem tíz óra volt. John jelzésére a rádiós bekapcsolta a város legmegbízhatóbb rádióját, amelyet egy kis teljesítményű generátor látott el árammal odakintről. A hullámhosszt előre beállították, de így is babrálni kellett egy keveset a géppel, hogy tisztán hallatsszon az adás, benne a Big Ben felkavaró harangjával és a mindig kifogástalanul hangsúlyozó bemondóval.

A BBC híradóját hallják. Greenwichi háborús időszámítás szerint hajnali három óra van, először tengerentúli híreink következnek.

Az Amerikai Egyesült Államok Bluemontban regnáló kormánya ma a belső krízis elmélyüléséről adott hírt, és a korábbiakon felül tizenkét új adminisztratív körzet „ötös státuszba” süllyedését jelentette be a hivatalos besorolás szerint. A szóban forgó körzetek ábécésorrendben a következők: Asheville a Karolina-államok területén, 11. adminisztratív körzet. A kormány bejelentése alapján a körzet direktorát az NFH-ban szolgáló teljes katonai egységével együtt terroristák gyilkolták meg, a foglyok közül pedig többet is tárgyalás nélkül kivégeztek.

Bismarck a Dakota-államok területén…

Az adást elnyomta a teremben felzúduló tiltakozás moraja. John szótlanul bámult ki az ablakon. Ernie úgy két órával ezelőtt futott be a hírekkel; úgy tűnik, sikerült befognia az egyik első kora esti adást a Ridgecrest-völgy alatti, minden irányból körülzárt rádiójával.

A hírben valójában nem volt semmi meglepő, bár John remélte, hogy a

BBC-riporterrel folytatott korábbi beszélgetése idejében visszajut majd Angliába. Noha szinte biztos volt benne, hogy így is történt, jelen helyzetben ezt semmiképp nem kezelte volna tényként.

A Fredericks és az egységei által a bíróság épületében használt minden rádiós felszerelés oda lett a harcok vége után néhány perccel kitörő

tűzvészben; a felsőbb szinteken tomboló lángoktól meggyöngült

tetőszerkezet az egész épület összeomlásával fenyegetett. John arra alkalmas rádiós eszközök nélkül képtelen volt felvenni a kapcsolatot Bluemonttal, hogy tárgyalásokba kezdhessen, vagy legalább jelenthesse az épülettel együtt elégett kisstílű diktátor valódi tetteit.

John egy kézmozdulattal nyugalomra intette a jelenlévőket, a tömeg pedig újra elcsendesedett. Annak idején számos előadást tartott ebben a teremben, ha egy-egy nagyobb érdeklődésre igényt tartó különleges esemény miatt tágasabb helyszínre volt szükség. A terem akusztikája csapnivaló volt, mikrofon és hangszórók nélkül pedig egyáltalán nem volt könnyű túlharsogni a hangzavart.

A rádió még mindig szólt.

…És Syracuse, New York, 3. adminisztratív körzet, ahonnan lázadásról és több mint nyolcvan, a terroristák által meggyilkolt NFH-katonáról érkezett jelentés.

A kormányzat ma megismételte a bejelentését, miszerint az általános mozgósítás, vagyis az NFH milliós hadseregébe történő

besorozások a legtöbb körzetben zökkenőmentesen zajlanak. A körzetek biztonságos besorolásában továbbra is fontos faktor az adott terület együttműködése a kormánnyal az NFH-behívások kapcsán. A kormányzat újból felhívta a kötelességüknek eleget nem tevő területek figyelmét arra, hogy az engedetlenségre a törvény teljes szigorával sújtanak le, az egyelőre nem kommunikáló körzeteket pedig arra intették, hogy minél hamarabb jelentkezzenek. Egyelőre nincs adatunk arról, hogy összesen hány adminisztratív körzet működik együtt a kormánnyal.

Meglepő fordulattal az amerikai kormányzat egyelőre visszavonta az NFH aktív parancsnokainak felhatalmazását, amely a neutronbombák bevetésére vonatkozott a kontinentális Amerika területén, kivéve, ha erre direkt felsőbb utasítást kapnak.

Bluemonti konzulátusunknak még adtak választ azzal a pletykával kapcsolatosan, amely szerint a jelenlegi elnököt a tegnapi nap folyamán lemondásra kényszerítették, vagy eltávolították a hivatalából.

Újabb hangorkán tört ki a teremben. Az imént említett pletyka már korábban publikussá vált a világ minden táján, ami részben

megmagyarázta, miért gubbasztott mindenki a BBC rövidhullámú adása mellett (az Amerika Hangjában olyan erősen cenzúrázták a híreket, hogy abban már senki sem bízott). De vajon mit jelentett ez valójában?

Összeomlott volna a kormányzat, amely szétküldte a Frederickshez hasonló embereket az országban? Netán valódi puccs volt Bluemontban?

Ha így van, akkor az ország a polgárháború szélére sodródik, vagy az előző rezsim bukása egy alkalmasabb vezető felemelkedését is jelentheti?

A neutronbombák visszavonásával kapcsolatos bejelentés talán már a változás első jele volt?

John tovább hallgatta a rádióadást, de már nem hangzott el újabb hír ezzel a pletykával kapcsolatban. A bemondó egy hamarosan adásba kerülő

beszélgetést harangozott be, amelynek keretein belül „szakemberek”

készültek elemezni az amerikai eseményeket.

A tömeg újra elcsendesedett.

Üzenet hongkongi barátainknak: „A nap nyugaton kel.”

Ismétlem: „A nap nyugaton kel.” Most pedig folytassuk az amerikai események megvitatásával…

John egy bólintással jelezte, hogy ideje kikapcsolni a készüléket.

– Azért hívtam össze mindenkit – kezdett bele ünnepélyesen –, beleértve a Black Mountain-i, a montreati és a swannanoai tanácsot, asheville-i barátainkat, valamint az egyesek által csak Mitchell-hegyi fosztogatókként ismert csoport képviselőit, hogy megoszthassuk egymással a külvilágból tudomásunkra jutott híreket, és eldöntsük, hogy egyetértésben,

együttműködve dolgozunk-e tovább. A megbeszélés nem ígérkezik

rövidnek, talán egész éjszaka itt leszünk. Gondolom, kénytelen vagyok vállalni a moderátor szerepét, és ezúton meg is kérem az eltérő álláspontú képviselőket, hogy a hozzászólásaikat igyekezzenek öt percbe sűríteni.

Próbáljunk arra törekedni, hogy mindannyiunk számára elfogadható döntések szülessenek, ahelyett, hogy egymás torkának ugranánk. Ritka alkalom ez a mai, hiszen olyan ellentéteket simíthatunk el, amelyek már túlságosan régóta feszítenek minket egymásnak. Ideje itt és most elásnunk a csatabárdot. – John körbenézett a teremben. – Egyetlen olyan kérdés van, amelyet kénytelen vagyok azelőtt előterjeszteni, hogy rátérnénk más fontos ügyekre, és félek, ez szintén elhúzódhat kissé. – Mindenki tudta, miről van szó, és a terem hallgatásba merült. – Bluemontot jelenleg képtelenség elérni; az ehhez szükséges rádiós felszerelés odaveszett a bíróság épületénél vívott harcban. A kommunikáció minden bizonnyal védett csatornán folyt, így egyelőre nemigen tehetünk semmit. Greenville-lel megpróbáltam kapcsolatba lépni, de nem jártam sikerrel; legutóbb Maury beszélt a helikopterpilótáikkal, akik ennek folytán legalább tisztában vannak a helyzetünkkel, és talán megtagadják a parancsot, ha támadásra utasítják őket. Egyelőre semmilyen agresszióra utaló jelet nem mutattak, és őszintén remélem, hogy ez így is marad. Ha a következő

néhány napban sem sikerül felvenni velük a rádiókapcsolatot, a korábban a Mitchell-hegy északi oldalán élő barátainkat fogom megkérni, hogy menjenek el Highlandsbe, és tudják meg, hogy az ottaniak átengednének-e egy Greenville-be tartó konvojt innen. Így a déli hegyeknél élőkkel is elindíthatnánk a párbeszédet egy esetleges összefogásról.

Erre többen válaszoltak egyetértő bólintásokkal.

– Mit gondol, Greenville mit lép majd? – tudakolta valaki a terem hátuljából.

– Pontosan nem tudom megmondani. Annyi bizonyos, hogy az

asheville-i csata idején elindítottak pár helikoptert, amelyek végül megálltak Hendersonville és az asheville-i reptér fölött; az egyik pilóta újra és újra rákérdezett, hogy beavatkozzon-e, vagy sem. Nagyjából akkor fordultak vissza, amikor elvesztették a rádiókapcsolatot a bíróság épületével. Az elfoglalt Black Hawk a benne lévő rádióval együtt továbbra is a miénk. Maury Hurtnek sikerült néhány alkalommal beszélnie az egyik pilótával, és felvilágosította őt az itt lezajlott eseményekről, majd egyértelművé tette számára, hogy nem nagyon akarunk több Apache-ot látni a környékünkön, és az agresszióra a jövőben ennek megfelelően reagálunk majd. Én magam is hallottam a beszélgetést; a pilóta a hangjából ítélve alapvetően osztotta Maury véleményét, és a legkevésbé sem örült neki, hogy a fegyvereit potenciálisan, ahogy ő fogalmazott, a „saját népe ellen” kell használnia. Mindezek alapján úgy látom, odalent meggondolták magukat, vagy legalábbis egy olyan „szövetségi kormányzóval” lesz dolgunk, akivel barátságosabb hangnemben is

tárgyalhatunk.

– Miért nem küldünk le egyszerűen valakit a Black Hawkkal vagy az L–

3-assal, hogy fegyverszünetet kössön? – hangzott a kérdés.

– Egyelőre nem áll szándékomban ilyen értékes eszközöket a saját területünkön kívülre küldeni – válaszolta John, mire sokan ismét helyeselni kezdtek. – Ernie Franklint kértem fel, hogy vezesse a délre utazó csapatot, amint az útvonalat biztonságosnak ítéljük. – Erre viszont már érkezett néhány csípős és elégedetlen megjegyzés, sőt, többen egyenesen felnevettek. John elmosolyodott, és a kezét feltartva csendre intette a hallgatóságot. – Most olyan emberre van szükségünk, aki nem beszél mellé, erre pedig Ernie a lehető legjobb választás. Van, aki másképp látja?

Sokan Ernie felé fordultak, aki megfontoltan elmosolyodott.

– Csak el akarsz paterolni, hogy ne rontsam a levegőt a gyűléseken – szólalt meg végül az öreg.

– Még az is lehet – viccelődött John, a tömeg pedig felkacagott, és tapsviharban tört ki. – Greenville-lel és Bluemonttal tehát ez a helyzet.

Szóval akkor mindannyian egyetértünk abban, hogy fel kell vennünk a kapcsolatot Greenville-lel, és biztosítanunk kell, hogy ne érjen minket támadás? – A felelet nyilvánvalóan „igen” volt. – De amíg legalább Greenville-ből nem kapunk egyértelmű választ, a katonaság teljes készültségben marad, a lakosságot és a fontos felszereléseket pedig a lehetséges légitámadásra készülve továbbra is szétszórjuk a városban. A mozgósítási riadót mindenki ismeri; ha meghalljátok, azonnal

cselekedjetek. – John nagyot sóhajtott. – És imádkozzatok, hogy véget érjen a háború. Várom a hozzászólásokat.

Bár alapjában véve ki nem állhatta az efféle gyűléseket, a gyertyákkal bevilágított teremben most mégsem érezte kellemetlenül magát. A nevében is a barátság nemességét hordozó Fellowship Hall terem fényei által teremtett szakrális atmoszféra előcsalogatta belőle a történészt. Bár talán túlontúl romantikus volt így tekinteni a helyzetre, képtelen volt másképp nézni az egymás után felpattanó polgárokra, akik szenvedélyesen érveltek az összefogás és a múltbeli ellentétek félresöprése mellett, s akik határtalan bizakodásukban már az Észak-Karolina nyugati hegyei között élő összes közösség együttműködését tervezgették.

Éjfélre majdnem teljes lett az egyetértés: megszövegeztek egy okiratot, amelyet a jelen lévő képviselők aláírhattak. A dokumentum ugyan Johnt jelölte meg szükségállapoti főparancsnokként, de a polgárokat, illetve a közösségeken kívüli

kapcsolatokat

érintő

ügyekben

egy,

a

megállapodáshoz csatlakozó közösségekből választott tanács döntött.

Röviddel ezután a választott kormányzat felállításának ötlete is felvetődött, illetve a résztvevők úgy határoztak, hogy ezúttal semmiképp sem kerülhetik el a népszámlálást, s minden tizennyolc év fölötti lakost számba kell venni. A polgároknak azonosító okmányokat kell kiállítani, aztán egy hónapon belül megtarthatják a szavazást is a városok hivatalos tisztségeiért.

Ekkorra az általános kimerültség miatt többen is a gyűlés berekesztését kérték, John azonban most az egyszer nem engedett nekik – úgy érezte, még mindig maradtak kidolgozandó részletek, és addig szeretett volna a dolgok végére jutni, amíg a termet körüllengte ez a közel idealisztikus hangulat. A legkimerültebbeknek felajánlotta, hogy tartsanak szünetet, és a kápolna padjain nyújtóztassák ki a tagjaikat.

John maga is élt a rövid pihenő lehetőségével, és a páratlan kápolna tetején át felnézett a csillagos égre. A megpörkölődött gerendák és a részben hiányzó tető látványa a sok évvel korábbi Európa háború sújtotta templomait és katedrálisait juttatta eszébe. Hamarosan Makala is csatlakozott hozzá: az első itteni közös pillanatukat megidézve megfogta John kezét. A kápolna csendes volt; túl korán volt még, hogy bárki is a zongorához üljön, bár nem is igazán lett volna hova: a hangszert egy lezuhanó gerenda temette maga alá, a látvány mindkettejük számára szívszorító volt. Valaki korábban kiszabadított egy félig megégett zászlót a törmelék alól, és a szemközti falra tűzte.

– Már most olyan nagy lelkesedéssel és reménnyel beszélnek az őszi választásokról – mondta Makala. John mosolyogva nézett rá. – Egy napon talán még képet is festenek a mai estéről. Tudod, mint a Függetlenségi nyilatkozat aláírásáról… – tette hozzá.

– Egyre inkább úgy beszélsz, mint egy történész, Makala.

– Egy idő után átragad az emberre. Szeretném, ha a gyermekünknek is

része lehetne ebben a jövőben…

– Én is remélem, hogy Elizabeth és a kis Ben megérik majd, és látni fogják. Megfagyott bennem a vér, amikor megláttam Elizabethet a végső

rohamra indulók között… Elképesztően büszke vagyok rá, de most, hogy

végre vége ennek az egésznek, azt kívánom, hogy egy időre újra csak anya lehessen.

– Én is, különösen, ha Bennek lesz egy öccse vagy húga, akivel játszhat.

Még akkor is, ha valójában a nagybátyja vagy nagynénje lesz… – A célzás csak pár hosszú másodperc múlva jutott el John tudatáig. Akkor a férfi meglepetten fordult Makala felé. – Bizony, terhes vagyok. – Többet nem is volt ideje mondani; John azonnal magához húzta, és szorosan átölelte. – Ha lány lesz – súgta Makala, és potyogni kezdtek a könnyei –, megengeded, hogy Jennifernek hívjam?

Ennyi elég is volt ahhoz, hogy egymás vállára borulva immár

mindketten zokogásban törjenek ki.

EPILÓGUS

775. NAP

– Na, akkor hadd szóljon!

A várakozó tömeg elnémult. Paul és Becka Hawkins az egyelőre még mindig csak próbaüzemben lévő erőmű nyitott bejáratánál állt, és a nő egy mozdulattal bekapcsolta a rendszert.

A másodperc törtrésze alatt vakító fényhullám áradt szét az épület körül, a Montreat úton és az Anderson Hall parkolójában összegyűlt közel félezres tömegen. A karácsonyi égősor is felragyogott, amely az erőműtől egy telefonpóznán át az Anderson Hallig volt kifeszítve. A domb magasabban fekvő részeiről hangos ujjongás hallatszott, amikor a kápolna lámpái több mint kétévi sötétség után újra felizzottak.

Az erőműben megcsörrent a telefon. Becka felvette, csevegett egy kicsit, majd mosolyogva Johnra pillantott.

– Önt keresik, uram.

Bár a harcokban a legkevésbé sem kímélték, a városi kapcsolótábla egyes részeit sikerült megmenteni, hogy aztán a működő mintát követve egy csapat öreg telefonvállalati szakember egy teljesen új tábla építésébe kezdjen az egyik elhagyott óvoda épületében berendezett új városházán, mindössze egy sarokra az erőműtől. Egyelőre alig néhány vonalat sikerült kiépíteni, a szerény kezdet azonban John szemében mindenképp a reményteljes jövőt szimbolizálta. Immár nem a múlt ósdi tárgyai és százéves, idejétmúlt berendezések után kutattak, hanem a semmiből, tiszta lappal építkeztek, amit John lélektani szempontból a közösséggel együtt óriási előrelépésként élt meg.

Átvette Beckától a kagylót, a másik fülét pedig befogta az erőmű zaja miatt.

– John, idefönt újra van áram! Meddig fog kitartani?

John Beckára nézett, és a zaj miatt majdhogynem ordítva ismételte meg

a kérdést. A nő megvizsgálta a régi stílusú analóg mércét, és megsaccolta a lábuk alatt zúgó, ezúttal már végleges méretű turbina energiatermelési kapacitását. A szomszéd szobában magas hangon sipított a generátor. A levegőbe ózonszag keveredett, az erőmű belseje pedig bizonyos szempontból vitathatatlanul doktor Frankenstein laboratóriumát idézte.

– Egyelőre úgy látom, elég jól szuperál a rendszer. Éjfélkor

lekapcsoljuk, hogy a teljes felszerelést ellenőrizhessük. Ha ezek után is így bírja a strapát, naponta háromszor felkapcsoljuk majd egy-egy órára, sötétedéstől éjfélig pedig folyamatosan dolgozik majd.

Johnban csak most tudatosult igazán, mennyi különféle faktor játszik szerepet egy efféle vállalkozásban. Bár a rendszer jelen pillanatban épp zökkenőmentesen működött, mégiscsak ez volt Paul és Becka első valóban minden szempontból működőképes generátora. Persze már elkezdték a munkát a másodikon is: munkások szorgoskodtak az eredeti montreati erőmű újjáépítésén, néhány kilométerrel feljebb, a Flat Creek patak mentén. Momentán azonban ez volt a város egyetlen energiaforrása, mindenféle tartalék nélkül, ezért semmiképp sem lett volna tanácsos túlpörgetni. A napi egy-egy órás megoldás négyórás pihenőkkel a kórház számára is elég volt a hűtőberendezések hidegen tartására, a

kommunikációért felelős csapat feltölthette az akkumulátorokat, a legnagyobb luxusként pedig a főiskolán és a kórházban is üzembe helyezhettek egy-egy vízmelegítőt, illetve néhány mosógépet. A kézi mosás rítusa újra kiveszőben volt, bár a ruhák szárítókötelekre aggatásának bevallottan régies hagyománya még sokáig része maradt az életüknek, amíg olyannyira energiagazdagok nem lettek, hogy szárítók üzemeltetésére is jusson áram.

A generátorral megtermelt energiából egyelőre csak a főiskolai campus

és az Assembly Inn kapott, s a városi tanács szigorúan megtiltotta, hogy bárki is megpróbáljon háztartási célzattal a rendszerre kapcsolódni. Már elkezdték a második erőmű építését az elsőtől nem messze, és a tervek készen álltak egy harmadik egység beindítására is, amely egy Black Mountain fölötti hegyszorosban, egészen pontosan a Ridgecrest

környékén, az újjáépítendő gát közelében kapott volna helyet, ahol több mint száz évvel ezelőtt a város első villamos erőműve is állt. Amint ezzel meglesznek, a város saját energiaforrással fog rendelkezni. Paul számításai alapján ez utóbbi állomás a város vízszivattyúinak

működtetésére is képes lesz. A hétszázharminc méternél alacsonyabban élők házait úgy-ahogy még ellátta a magasabban fekvő tó, a vizet azonban minden alkalommal fel kellett forralni, ráadásul a csövek karbantartásának kétéves kimaradása miatt szinte mindenhol szivárgott az értékes víz. A város vízszivattyúinak segítségével kilencvenezer litert lehetett volna felpumpálni a Black Mountain fölé emelkedő öreg víztoronyba, hogy onnan egy apró szűrőállomáson átvezetve elláthassák vele a magasabban fekvő háztartásokat is. Ez egyúttal felvetette az új szűrők megépítésének, valamint a klór és a hasonló fertőtlenítőszerek előállításának problémáját.

De még így is mekkora áldás volt mindez! Azzal kecsegtetett, hogy hamarosan minden háztartásba visszaköltözhet legalapvetőbb luxus, és remélhetőleg véget vethet az E. coli- meg egyéb fertőzéseknek, amelyek a megfelelő általános higiénia hiányában időnként még mindig felütötték a fejüket a városban.

A bonyodalmak csak ezután várhatók majd. A vízszolgáltatás

visszaállításával a szennyvízszűrő rendszert is be kell üzemelniük, nyilvános meleg vizes tusolókat és szabadon használható mosógépeket kell telepíteniük, aztán…

– John? Itt vagy még? – riasztotta fel hirtelen a vonal másik végéről Makala.

– Ó, persze. Becka azt mondja, éjfélkor kapcsolják majd le a generátort.

Be tudsz nézni pár percre? Úgy tűnik, jó nagy buli lesz idelent.

– Mindjárt ott vagyok, és egy vendéget is viszek magammal. – Makala

ezzel letette a kagylót.

Valóban hatalmas ünneplés volt alakulóban. A diákok rögtönöztek egy apró színpadot, és hangfalakat kötöttek egy régi CD-lejátszóhoz. Egy, a jelenlegi alkalomra újra „egyszerű főiskolás sráccá” vedlett katona már fel is pattant a pódiumra, és elkezdte begyűjteni a tömeg zenei kívánságait.

Egy idő után az emberek kéréseit memorizálva feltartotta a kezét, és egy halom régi CD között kezdett keresgélni. Amikor először kapcsolta be, majd hangosította fel a lejátszót, a tömeg szinte teljesen elnémult. A God Bless America{55} hangjai csendültek fel, és a dalt pár pillanat múlva már mind együtt énekelték – sokaknak könnyek szaladtak le az arcán.

John meglátta Makalát közeledni a tömegen át, és mivel mellette a táskáját cipelő Weiderman doki haladt, megpróbált nem túl feltűnően elsápadni.

– Úgy bizony, John, essünk túl rajta! Egy perc az egész.

John nagyot nyelt, majd megadta magát az elkerülhetetlennek, és belenyugvóan bólintott. Itt volt az ideje kihúzni a hetek óta sajgó fogat.

– Csak egy percet kérek még, rendben?

– Jól van, de ezúttal nincs kibúvó.

Weiderman doki elmosolyodott, és a mögötte álló felkötött karú Lee Robinson felé bólintott, aki most is készen állt arra, hogy visszarántsa Johnt, ha netán mégis megpróbálna eliszkolni. John hirtelen bátorító ujjak szorítását érezte a kezén. Makala könnyek közt, megilletődötten gyönyörködött a fényekben és az éneklő kórusban.

– Ezúttal tényleg rendbe kell hoznunk, John – súgta, szorosan hozzásimulva a férjéhez. – Mindketten csendben állták végig a dalt.

Amikor a kórus az utolsó refrén végéhez ért, igazi táncos mulatság vette kezdetét a tündöklő fények kupolája alatt. A következő napok (John esetében a következő percek) gondjairól mindenki elfeledkezett. – Amerika még mindig mi magunk vagyunk. Amerika mindig is mi magunk

leszünk – suttogta Makala, és még közelebb bújt hozzá.

{1} Ifjabb Thomas Leo Clancy (1947–2013) leginkább a hidegháború alatti és utáni időszakban játszódó kém-és katonai regényeiről ismert amerikai író.

{2} A „prepare”, vagyis ’felkészülni’ jelentésű angol szóból: ’felkészülő’, az infrastruktúra és a kormányzati rendszer esetleges jövőbeni összeomlására előre készülő személy vagy csoport.

{3} Japán Pearl Harbornál meglepetésszerű csapást mért az amerikai haditengerészet fontos csendes-óceáni támaszpontjára, Amerika pedig rövidesen belépett a második világháborúba.

{4} Az író, William R. Forstchen barátnője.

{5} Utalás A Keresztapa című film egyik jelenetére, amelyben Michael Corleone és Apollonia első pillantásra egymásba szeretnek.

{6} Amerikában a nagy gazdasági világválság idején születetteket gyakran hívják a „legnagyobb generációnak”, mivel közülük került ki a második világháborúban szolgáló tizen-huszonéves gyalogosok nagy része.

{7} Idézet Abraham Lincoln egy 1862-es kongresszusi beszédéből.

{8} Hadijog; hatálya alatt a rendes igazságszolgáltatás megszűnik, és helyette mindenért a katonaság felel.

{9} Az 1830-as években kifejlesztett dagerrotípia a fotográfia első képrögzítési eljárása volt, amelyet a gyakorlatban is széleskörűen alkalmaztak.

{10} 1986 és 1997 között Amerikában kirívóan megnövekedett a postai dolgozók által elkövetett erőszakos cselekmények és ámokfutások száma. A postai beosztottakat ezek alapján sokan sértően általánosító jelzőkkel illették.

{11} Department of Motor Vehicles (DMV) – állami szintű kormányhivatal az Egyesült Államokban, feladata a járművek regisztrációja és a jogosítványok kiadása.

{12} John Ford 1948-as westernfilmje John Wayne és Henry Fonda főszereplésével.

{13} Idézetek Alfred Lord Tennyson A könnyű lovasbrigád rohama (The Charge of the Light Brigade) című 1854-es verséből, amely a krími háború híres ütközetét, a balaklavai csatát énekli meg. Tellér Gyula fordítása alapján.

{14} Euforizáló hatása miatt a köznyelvben kéj-vagy nevetőgáznak nevezett vegyület.

{15} Eredetileg az ötvenes évek végétől a hatvanas évek közepéig futó kultikus amerikai tévésorozat. Epizódjai többnyire a sci-fi, a fantasy és a horror eszköztárából építkeztek.

{16} Elsősorban mezőgazdasági, környezetvédelmi témákkal és az egészséges táplálkozással foglalkozó amerikai magazin.

{17} Július 4. – a függetlenség napja – az Egyesült Államok egyik legnagyobb nemzeti ünnepe; a Függetlenségi nyilatkozat 1776. július 4-i aláírásának évfordulója.

{18} Az amerikai elektromos mérnökök intézete (American Institute of Electrical Engineers).

{19} Az 1970-es években megjelent könyvsorozat az egyszerű, vidéki élet fortélyairól.

{20} „You don’t know what you’ve got till it’s gone.” (Joni Mitchell: Big Yellow Taxi) {21} A Manfred Mann’s Earth Band nevű angol zenekar 1977-es slágerének címe nyersfordításban: „A fénytől elvakítva”.

{22} Nagy mozgékonyságú, többcélú kerekes jármű, más néven HMMWV.

{23} 1970-ben bemutatott epikus életrajzi film George Smith Patton tábornokról, az amerikai hadsereg egyik második világháborús vezéregyéniségéről.

{24} Burnett itt Dzsingisz kán mongol vezérre és a Star Trek-sorozat hasonló nevű híres gonosztevőjére, Khanra hivatkozik.

{25} 1863-ban, az amerikai polgárháború idején konföderációs katonák az észak-karolinai Shelton Laurel-völgyben tizenhárom feltételezett északi szimpatizánst (köztük gyerekeket) végeztek ki brutális körülmények között.

{26} Az Amerikai Egyesült Államok Szövetségi Repülési Igazgatósága (Federal Aviation Administration).

{27} Szövetségi Vészhelyzetkezelési Ügynökség (Federal Emergency Management Agency).

{28} Az Amerikai Egyesült Államok alkotmányát 1789-es érvénybelépése óta 1791 és 1992

között huszonhét alkalommal módosították. Ezek egyik leghíresebbike a tizenharmadik, amely a rabszolgaság intézményének eltörléséről rendelkezik.

{29} Az északi államok szövetsége az amerikai polgárháború idején, szemben a déli konföderációval.

{30} Ulysses S. Grant, az amerikai polgárháborúban az Unió tábornoka és legfőbb stratégája, később az Amerikai Egyesült Államok tizennyolcadik elnöke.

{31} Robert Edward Lee, az amerikai polgárháború híres tábornoka és főparancsnoka a Konföderáció oldalán.

{32} Theodore Roosevelt, az Amerikai Egyesült Államok huszonhatodik elnöke.

{33} Az Egyesült Államok harminckettedik elnöke, és egyben az egyetlen, aki négy cikluson át vezette az országot 1933 és 1945 között.

{34} Chicago híres, 442 méter magas, 110 emeletes fekete felhőkarcolója (2009 óta a hivatalos neve Willis Tower).

{35} 1775. április 19-én a massachusettsi Lexington városában dördültek el az amerikai függetlenségi háború első lövései.

{36} Thomas Hardy (1840–1928) angol költő versének címe szabad fordításban: „A férfi, akit megölt”.

{37} Utalás a Conant eredetileg alakító Arnold Schwarzeneggerre.

{38} A hűségeskü az Egyesült Államokban elterjedt hűségnyilatkozat, amelyet a polgárok ünnepélyes alkalmakkor, az iskolások pedig a tanítási napok kezdetén mondanak el.

{39} Az Ia Đrăng-i csata volt az első nagyszabású összecsapás az észak-vietnami és az amerikai csapatok között a vietnami háború során.

{40} A koreai háború egyik sorsdöntő összecsapása.

{41} A náci német hadsereg utolsó, nagy lendületű ellentámadása a második világháborúban az Európa belseje felé nyomuló szövetségesek ellen.

{42} A híres polgárjogi felvonulás, amelyen Martin Luther King „Van egy álmom…” kezdetű, a feketék egyenjogúságáért kiáltó történelmi beszéde elhangzott.

{43} Az amerikai függetlenségi háború tábornoka kezdetben az amerikaiak, majd a britek oldalán.

{44} Az amerikai gyártású Bell UH–1 Iroquois többcélú katonai szállítóhelikopter beceneve.

{45} Különösen nagy pusztításra képes levegő-föld rakéta.

{46} A Junkers Ju 87 vagy Stuka kétszemélyes, német taktikai bombázó repülőgép volt.

{47} A náci német és az angol légierő összecsapásainak sorozata a második világháborúban, elsősorban Dél-Anglia és a La Manche csatorna fölött, 1940 júliusa és októbere között.

{48} „Paranoia strikes deep, into your life it will creep…” – dalszöveg.

{49} Kézi, általában vállról indítható páncéltörő gránátvető (rocket propelled grenade).

{50} „Semper fi!”, teljes formájában „Semper fidelis!”: az Egyesült Államok Tengerészgyalogságának hivatalos mottója, jelentése: „Örök hűséggel!”

{51} Az amerikai polgárháború fontos és véres ütközete 1862. szeptember 17-én.

{52} Angliából indult, később Amerikába települt, szigorú erkölcsi normákra épülő vallási

közösség tagja.

{53} „Így jár minden zsarnok!” – a hagyomány szerint Brutus szavai Julius Caesar

meggyilkolásakor. Az amerikai kultúrkörben azért van nagy jelentősége ennek a latin

mondatnak, mert a déli konföderációs szimpatizáns, John Wilkes Booth is e szavakkal követte

el merényletét Abraham Lincoln ellen 1865. április 14-én, a washingtoni Ford’s Theatre-ben.

{54} ’Barátság, emberi közösség’ (angol).

{55} Irving Berlin 1918-ban írt hazafias dala. A címe magyarul: „Isten áldja Amerikát”.

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

ELŐSZÓ ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

EPILÓGUS

Document Outline

- Címoldal

- Copyright

- Ajánlás

- ELŐSZÓ ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

- PROLÓGUS

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- EPILÓGUS

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

ELŐSZÓ ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

EPILÓGUS