Name: Váradi Zoltán

Order: 22536384

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

WILLIAM R. FORSTCHEN

AZ

UTOLSÓ

NAP

Budapest, 2016

Fordította

NAGY AMBRUS

A fordítás alapjául szolgáló mű: William R. Forstchen: The Final Day Copyright © 2016 by William R. Forstchen All rights reserved.

A Forge Book Published by Tom Doherty Associates Forge® is a registered trademark of Tom Doherty Associates, LLC.

Hungarian translation © Nagy Ambrus, 2017

© XXI. Század Kiadó, 2017

Borítófotók © Shutterstock

Borító design © faceoutstudio

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest Felelős kiadó Bárdos Andras es Rényi Ádám Szerkesztette Molnár Eszter

Korrektúra Helfrich Judit

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5638-46-6

Robinnak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hét évnél is több telt már el az Egy másodperccel később című könyvem megjelenése óta. Sok minden történt az elmúlt évek alatt, mindannyiunk élete a saját útján haladt előre. A lányom elragadó ifjú hölggyé cseperedett, és elvégezte a főiskolát, én magam pedig két és fél évvel ezelőtt egy prepperkonferencián tartott beszédem után megismerkedtem életem szerelmével és lelki társammal, akivel a közelmúltban össze is házasodtunk. Írásaim kapcsán sok-sok új barátot szereztem, míg mások elsodródtak mellőlem. Új szereplők léptek életem színpadára, néhány régi barát pedig végleg búcsút vett tőlem, különös tekintettel Andy Andrewsra, az Omaha Beach-i partraszállás veteránjára. Komoly meglepetésekben sem volt hiány az elmúlt években: a legnagyobb közülük talán egy viszonylag ismeretlen regény sikertörténete volt a The New York Times bestsellerlistáján, amely egyesek szerint végül a preppermozgalom elindításában is komoly szerepet játszott. Még ha valóban így volt is, munkámat az immár milliók által éltetett mozgalom aprócska szeletének látom csupán.

Mindemellett a csalódások sem kerültek el: ezek legnagyobbika azon vágyam kudarca volt, hogy közeli politikus barátaim tanácsára megírt Egy másodperccel később című könyvem az amerikai közvélemény látóterébe helyezi majd a nemzet egészének túlélését veszélyeztető fenyegetést. Optimista voltam, és azt reméltem, hogy regényem akár politikai lépéseket is inspirálhat az ország elektromos hálózatának megerősítésére és egy sokkal határozottabb külpolitikai stratégia alkalmazására annak érdekében, hogy EMP-támadásra alkalmas fegyverek ne juthassanak olyanok kezére, akik nem riadnak vissza éles bevetésüktől. Mindebben teljes kudarcot vallottam, eredménytelenségemnek pedig valamennyi olvasómban ugyanazt az alapvető kérdést kellene felvetnie, amely bennem is megfogalmazódott: miért hagynak még mindig figyelmen kívül állami és kormányszerveink egy ennyire súlyos fenyegetést? Saját figyelemfelhívó és politikai megoldást sürgető tevékenységem során alkalmanként gúnyos megvetéssel is találkoztam, amely mindig a fegyvertartással kapcsolatban papoló, mégis állig felfegyverzett őrökkel körülvett szónokok képmutatását idézte fel bennem, amint az önként vállalt védtelenségre buzdítanak bennünket. A két helyzet közti analógiát máig találónak érzem, személyes következtetéseim pedig mindebből már könnyen levonhatók.

Ennek fényében úgy gondolom, a „nép”, a lakosság számára megmaradt utolsó mentsvár az egyéni felkészülés, valamint a szomszédok, barátok és mindenki más bevonása a preppermozgalomba egészen addig, amíg a nemzet valóban képessé nem válik az önellátásra. E sorokat mindössze pár nappal a floridai Orlandóban történt tragikus tömeggyilkosság után írom. A halottak és sebesültek száma már száznál is magasabbra rúg, én pedig félek, hogy a híradások hamarosan emberek ezreiről, tízezreiről, sőt, egy EMP-támadás esetén százmillióiról szólnak majd. A sötétség és a gyűlölet erőivel szemben túlélésünket egyedül azzal biztosíthatjuk, ha egyénileg és nemzeti szinten is mindenre kiterjedően felkészülünk.

E soroknak ugyanakkor a köszönetnyilvánításról kellene szólniuk, és ha a kedves olvasó eljutott idáig, legfőbb ideje lenne belevágnom mindazok felsorolásába, akiknek őszinte hálával tartozom. A Tor/Forge Booksnál dolgozó barátaim támogatása, bizalma és erőfeszítései nélkül e könyv nem születhetett volna meg. Amikor harminc évvel ezelőtt zöldfülű íróként először próbáltam szerencsét, egy konferencián találkoztam Tom Dohertyvel, és azonnal arra gondoltam, milyen jó is lenne, ha vele dolgozhatnék. Csapatával együtt az ideális kiadót, minden író leghőbb vágyát testesíti meg. Köszönet illeti az ügynökömet, a Spectrumnál dolgozó Eleanor Woodot, valamint fiát és lányát, akik immár ugyancsak a cég fontos tagjai. Több mint huszonöt éve dolgozunk együtt, végignéztük, ahogy gyermekeink felcseperednek, Eleanor pedig barátként és tanácsadóként mindig mellettem állt. Külön hálával tartozom barátaimnak az AS-COT Mediánál – elsőrangú PR-cégként fontos szerepet játszottak benne, hogy az EMP-ről szóló történeteim az olvasóközönség és a média látóterébe kerülhessenek.

Ha név szerint említeném minden barátomat, aki támogatott, tanáccsal látott el vagy hatással volt munkám végeredményére, a köszönetnyilvánítás gyorsan egy Oscar-gálába illő köszönőbeszéddé dagadna, te viszont, kedves olvasóm, minden bizonnyal egy újabb történet reményében vetted meg ezt a könyvet. Ahogyan Abraham Lincoln mondta: „Rövidre fogom hát a mondandóm, ahogy az özvegyek táncát szokás.” Köszönettel tartozom Black Mountain-i barátaimnak, szomszédaimnak és a Montreat Főiskolán dolgozó kollégáimnak, akik mind elfogadták, sőt, nyitott szívvel támogatták is, hogy történetemet saját közösségünk földrajzi színpadára helyezzem. Akár bekövetkezik a katasztrófa, akár nem, ez marad a világ legcsodálatosabb helye, amelyet bárki otthonának nevezhet, és ahol jómagam is immár majd’ negyed évszázada tanítok. Röviddel az Egy másodperccel később megjelenése után újonnan szerzett barátaim, a Carolina Readiness Supply üzlet tulajdonosai felkértek egy előadás megtartására egy általuk szervezett prepperkonferencián. A nagyjából ötven résztvevő helyett, akikre eredetileg számítottam, több mint hatszázan vártak rám az előadóteremben, és ez még csak a kezdet volt. Az azóta eltelt hét évben prepperek ezreivel találkoztam… Mind józan paraszti ésszel megáldott, nemes eszmékben, Istenben és az országban egyaránt hívő emberek. Megtiszteltetés számomra, hogy kivétel nélkül a barátaimnak tudhatom őket. Végül hála illeti életem nagy tanítóit, Ida Singertől kezdve Russ Beaulieu-n át Betty Kellorig és Gunther Rothenbergig, nem feledkezve meg természetesen Don Kingről és William Hurtről sem a főiskolámon. Remélem, sikerült felnőnöm az elvárásaitokhoz.

Ahogyan az Egy másodperccel később előszavában is megírtam, leghőbb vágyam, hogy ezekre a könyveimre harminc év múltán már senki se emlékezzen, vagy ha netán mégis megmaradnak, egy olyan világ vegye őket körül, amelyben az általuk megfestett sötét tragédia sosem következett be, a lányom pedig nyugodt, békés életet élhet. Ma is ugyanezért imádkozom. Volt idő, amikor hittem benne, hogy a kormányunk megvéd bennünket az EMP-csapáshoz hasonló támadásoktól és a világban tevékenykedő radikális csoportoktól. Jelen pillanatban már kétségeim vannak felőle – legalábbis rövid távon –, hogy ez valóban így lesz. A békés jövőbe vetett töretlen hitemet ezennel a ti kezetekbe helyezem, kedves polgártársaim: immár a mi feladatunk, hogy szorgalmas felkészüléssel megóvjuk a pusztulástól ezt a néptől, a nép által és a népért való{1} nemzetet.

William R. Forstchen

2016. június

PROLÓGUS

920 NAPPAL „A NAP” UTÁN

A BBC híradóját hallják. Greenwichi háborús időszámítás szerint hajnali három óra van. Nyugati féltekén élő barátainknak sugárzott adásunk következik 920 nappal a háború kezdete után.

Műsorunkban később részletesen beszámolunk az Indiában és Pakisztánban uralkodó tragikus állapotokról a két ország egymásra mért nukleáris csapásait követően, majd hírt adunk a közel-keleti helyzetről is az Izrael és szomszédai közötti elhúzódó konfliktus kapcsán. Jordánia a mai napon megerősítette Izraellel kötött szövetségét a Kalifátus és szövetségesei ellenében.

Először azonban híreink következnek az Egyesült Államokból:

A Bluemontban székelő önjelölt szövetségi kormány ma bejelentette, hogy Virginia és Maryland államainak egykori területe a kormány által meghatározott „egyes biztonsági szintre” emelkedett, amelynek értelmében minden, az önmagát „Bluemonti Újjászervezett Szövetségi Fennhatóságként” meghatározó, a kormányzattal szemben állítólagosan fellépő ellenálló erőt felszámoltak.

A bluemonti kormányzat az év folyamán korábban már bejelentette, hogy elállt a Nemzeti Felmentő Hadsereg, ismertebb nevén az NFH felállításának tervétől. A két említett keleti parti állam stabilizálását az Egyesült Államok hivatásos hadereje hajtotta végre. A bluemonti kabinet tájékoztatása szerint a győzelmet a nyugati államokat továbbra is megszállva tartó kínai erőkkel szemben álló haderőből átvezényelt egységek tették lehetővé, kiegészülve a háború kitörése előtt a tengerentúlon állomásozó egyéb alakulatokkal.

A nap további hírei után szakértőink a stúdióban vitatják meg a szemmel láthatóan komoly fordulat küszöbén álló észak-amerikai helyzetet.

Most azonban üzenetünk következik a Kanada kínai megszállás alatt álló nyugati tartományaiban élő barátainknak: „A szék az ajtó útjában van.” Ismétlem: „A szék az ajtó útjában van.”

ELSŐ FEJEZET

920 NAPPAL „A NAP” UTÁN

– Emlékszel az első sorra abból a Dickens-regényből? „Derűs napok jártak, de viharosak is” – idézte halkan a híres felütést John Matherson, kezében már-már hihetetlen módon egy meleg, valódi kávéval teli bögrét szorongatva. Barátja, Forrest Burnett nemrégiben állított be a kincset érő ajándékkal. John lassan emelte rá a tekintetét, mára megtanulta nem bolygatni, vajon hogyan jutott hozzá.

Forrest válaszul halvány mosolyt erőltetett az arcára, amelyet egy afganisztáni háborúban szerzett sebhely csúfított el; a bal szemgödrét takaró kendő vitathatatlanul egy kalózhoz tette hasonlatossá.

– Nem abban a filmben van, amelyiknek a végén a francia csőcselék lenyisszantja a pasas fejét? – kérdezte.

John kuncogni kezdett.

– De, valami olyasmi.

– Tisztára hibbant volt a koma, hogy átvette a barátja helyét a lefejezés előtt, ráadásul a végén a csajt is a másik pasi vitte, akit kiszabadítottak. Sosem bírtam azt a filmet. Mire célzol vele?

John nagyot sóhajtva feltápászkodott, és kinézett az irodája ablakán.

Az első hó idén jó korán, már késő ősszel beállított, és úgy 15 centis hótakaróval borította be a Montreat Főiskola campusát. A lepkék gyapjas gubóiból és a makkot gyűjtögető mókusok viselkedéséből jósló nagy öregek igencsak kemény télre számítottak, az első, kora novemberi hó pedig látszólag igazolta is őket.

„A nap” előtti időkben az első hó John számára mindig a pihenés és a boldog nosztalgia szinonimája volt. Az internetes időjárás-előrejelzéseknek köszönhetően az órái ilyenkor általában elmaradtak a főiskolán, a napja pedig többnyire olvasással telt a tartalék tüzelővel jócskán ellátott kandalló mellett. Jennifer és Elizabeth eleinte odakint játszott, de persze nem telt bele sok idő, amíg csuromvizesen, forró csokiért ácsingózva megjelentek az ajtóban. Később Cluedót vagy Monopolyt játszottak együtt, és az időnkénti áramkimaradás sem igazán zavarta őket, sőt, az átmeneti sötétség – az első egy-két napban legalábbis mindenképp – csak még meghittebbé tette, ahogy a család a pattogó kandalló mellől figyelte az erdőt lassan teljes egészében bekebelező hóesést.

„A nap” előtt…

Jennifer már rég nem volt közöttük. Elizabeth, John idősebbik, most tizenkilenc éves lánya kétéves kisfiával nemrégiben költözött el a montreati házból; immár új férjével, Seth Robinsonnal élt, és második gyermekét várta. Seth apja mellesleg John régi szomszédja és közeli barátja, Lee Robinson volt.

„A huszonöt az új tizennyolc” – tartották mindössze néhány évvel ezelőtt, „a nap” óta azonban ez is gyökeresen megváltozott. A háború előtt a fiatalok nagy része főiskolára ment, hogy egy diplomával felkapaszkodhasson a munkahelyi ranglétrák legalsó fokára, randizgatott egy ideig, amíg meg nem találta az igazit, hogy aztán huszonnyolc-harminc évesen letelepedve végre saját családot alapítson. Az elmúlt három évben minden visszatért a polgárháborús kerékvágásba: tizenhat-tizenhét évesen már illendő volt házasodni, egy huszonegy éves hajadon pedig majdhogynem vénkisasszonynak számított.

A Johnban lakozó történész ebben csak az ősi ösztön felszínre törését látta: a bevett társadalmi normák a háború által megtizedelt törzsek, városi közösségek, sőt teljes nemzetek esetében is gyakran a korai házasság és a gyors családalapítás felé tolódtak el – a negyvenes–ötvenes években lezajlott úgynevezett „baby boom” is e jelenség ékes példája volt.

A korspektrum ellenkező oldalán a kedves öreg Jen állt, Mary, John első feleségének édesanyja, aki a közelmúltban hunyt el. Jobb időkben talán még öt, tíz vagy akár tizenöt évig is kitarthatott volna, az élet meghosszabbítására hivatott kórházak és gyógyszerek azonban rég elérhetetlenné váltak, az időseken pedig lassan úrrá lett a legősibb ösztönök egyike: a tragédiák látszólag végtelen, átszenvedett sorozata előbb-utóbb az utolsó csepp életerőt is felemésztette bennük.

Jen végül csendesen ment el még augusztusban. John „a nap” óta oly sokszor látott már hasonlót: egy-egy idős családtag váratlanul teljes lelki nyugalommal jelentette be, hogy épp elég jutott már neki az élet viszontagságaiból, és készen áll maga mögött hagyni azt. John egy este a verandán üldögélve találta Jent, amint egymagában vidáman csevegett a férjével, a kis Jenniferrel és Maryvel, John feleségével, akit évekkel „a nap” előtt vesztettek el. A család szellemei vették körül, velük beszélgetett. John csendben állva hallgatta Jen szavait és lágy nevetését, amelyet a szerettei egyedül számára hallható válaszai fakasztottak.

Makala halkan Johnhoz simult, és egy percig férjével együtt hallgatta Jent; könnyek csorogtak végig az arcán. Pár perc múlva kézen fogta Johnt, és a ház egy távoli sarkában megkérte, ne zargassa most az anyósát: nővérként sokszor volt már tanúja, hogy a másvilágról visszatérők szellemei összegyűlnek, hogy idős szerettüket kézen fogva kísérjék át az utolsó kapun.

Aznap este Jen ragaszkodott hozzá, hogy a saját ágya helyett kint aludjon a Jennifer sírjára néző verandán. Másnap reggel ugyanitt találták; mintha csak békésen szendergett volna.

Jennifer mellé temették el, Johnban pedig elszakadt egy újabb szál, amely még legalább valamelyest „a nap” előtti életéhez kötötte.

Régi, barátságos irodájából sem maradt semmi – még tavasszal égett porrá a Fredericksszel vívott harcok során. Mindent, ami megmaradt, a montreati campusra menekítettek, a Gaither Hallban pedig, amely már a csata alatt is másodlagos parancsnokságként működött, új városházát rendeztek be: a választás mindenki számára logikusnak tűnt. Felmerült az is, hogy John a jelenleg üresen álló rektori irodába költözzön, ő azonban hallani sem akart a dologról.

A rektori irodakomplexum mély szimbolikus jelentéssel bírt számára. Az egyre növekvő, mára csak „Karolina államként” emlegetett régió távoli vidékeiről érkezett képviselőkkel folytatott különleges tárgyalások alkalmával John már használatba vette a szobát… A rektori íróasztallal szembeni falon még mindig ott lógott a Forge-völgyben térdepelve imádkozó George Washingtont{2} ábrázoló, híres festmény. A kép mindig kedves barátjára, a szobában egykor a főiskola rektoraként munkálkodó Dan Huntra emlékeztette, akit a háború első évében veszítettek el.

A Gaither Hallban berendezett irodája rövid sétányira volt csak John jelenlegi otthonától, valamivel a főiskolai campus alatt, a hegyoldalban pedig az „Álomgyár” névre keresztelt műhely állt. Az egykor még Anderson Hallnak hívott épület falai közt megállás nélkül, teljes gőzzel folyt a gyártási munka: elektromos generátorok és rézvezetékek készültek a már működő áramfejlesztők összekötéséhez és a hálózat újbóli kiépítéséhez.

A vészmegoldásként eddig visszaállított hálózat működtetésének csínját-bínját fokozatosan kellett kitapasztalniuk, az irodát bevilágító lámpa ennek megfelelően időről időre pislákolni kezdett a feszültségingadozás miatt.

A hóesés sűrűsödni látszott, a hópelyhek pedig csak úgy kavarogtak a Gaither Hall alatt elterülő szerény campus kollégiumi épületei körül. A kissé megtépázott amerikai zászló, amely már a Fredericks Apache helikoptereivel vívott csatának is tanúja volt, most is tekintélyesen lobogott az északkeleti szélben.

Az első őszi hóesés régebben az élet legmeghittebb pillanatai közé tartozott, John pedig kénytelen volt tudatosan elfojtani magában a látvány hatására előtörő búskomorság hullámait. A helyzet napos oldalát nézve, végre valódi kávét kortyolgathatott, a szobát működő elektromos égők világították be, a diákjai által beszerelt fatüzelésű kályha pedig azt a fajta kellemes meleget ontotta magából, amelyre csak az efféle ódon szerkezetek képesek.

– Mire fel ez a nagy levertség, John? – kérdezte Forrest.

John fülét egy gyufa sercegése ütötte meg, majd megfordulva a székében, az épp kényelmesen hátradőlő, cigarettájával bíbelődő Forrestre bámult. John közel ellenállhatatlan vágyat érzett egy szálra, ám kislánya halálos ágyánál tett ígéretére és Makala várható dühromára gondolva, amit a füstös lehelet leghalványabb jelétől kapna, képes volt visszafogni magát, bár valamivel így is közelebb lépett Forresthez, hogy legalább beleszippanthasson a szobában gomolygó füstbe.

– Csak a hóesés. Túl sok emléket idéz fel – válaszolta visszaülve irodai székébe, bár tekintetével még mindig a szélben kavargó hópelyheket figyelte.

Odakint nevetés visszhangzott, John pedig a domboldalon egy összetákolt szánkón lesikló diákcsapatot pillantott meg. Egykori tanítványai voltak; harcban és izzadságos munkában megedződött fiatal srácok és lányok, akik mindeddig a Gaither Hall körül tavasszal vívott összecsapások okozta károkat igyekeztek kijavítani még a tél beállta előtt – most végre újra fiatal srácok és lányok lehettek. Kevin Malady, az egységparancsnok minden bizonnyal hamarosan előkerül majd, hogy egy erélyes kurjantással visszaküldje őket a munkába, John szívét azonban mélyen megmelengette, hogy egy pillanatra újra őszintén vidámnak láthatta őket.

– Ezzel én is így vagyok – mondta maga elé meredve Forrest, és jobb kezével elmélázva kezdte vakargatni az elvesztett bal karjából megmaradt csonkot.

– Megint érzed? – kérdezte John.

– Fantomvégtagnak hívják – mondta halkan kuncogva Forrest –, és igen, olyan, mintha még mindig meglenne, és pokolian viszket. A havazással kapcsolatos emlékeimet eléggé beárnyékolják ezek a dolgok. – Jobbjával először a hiányzó bal karjára, majd a szemkötőre mutatott. – Odaát a Mitchell-hegy északi oldalán mindig jóval több hó hullik, mint itt nálatok, én meg gyerekként imádtam vadászni… Ilyenkor könnyű követni a szarvast, medvét, rókát. Volt, hogy pár cimborámmal kilőttünk egy szarvast, letáboroztunk a vadonban, és napokig őzhúst sütögettünk némi otthonról hozott krumplival és kukoricával. – Forrest sóvárogva mosolyodott el. – Általában persze jó néhány üveg házi pálinka és egy kis saját nevelésű fű is előkerült. Sokkal jobb, mint egy rém unalmas töriórán dekkolni a suliban. A mai világot látva azt hiszem, a jövőnk szempontjából ez végül hasznosabb időtöltésnek bizonyult.

– Ahhoz képest, hogy mennyire utáltál a töriórákon dekkolni, eléggé jártas vagy a témában – mosolyodott el John.

– Ja persze, hisz te annak idején történelemprof is voltál. Aztán vetted-e bármi hasznát, amikor ebben az őrült fejetlenségben kellett túlélned valahogy?

– Időnként máig kapóra jön.

– Jól van, gondolom, segített valamit a sok szervezkedésben meg annak a „Nyilatkozatnak” vagy minek a megírásában. Mondjuk, sokra megyünk vele, ha igazak a BBC hírei.

– A Horda elleni haditervünk sem az én fejemből pattant ki.

– Hannibál cannaei taktikájára gondolsz?

John újból elmosolyodott, és bólintott.

– Jobban ismered te ezeket a dolgokat, mint amennyit elárulsz magadról, Forrest. Fontos erény egy jó vezetőben, te pedig kétségtelenül az voltál és vagy ma is.

– Ha olyan marha okos lettem volna, nem jelentkezem önként az utolsó afganisztáni kiküldetésre. Mire megérkeztem, az egész olyan volt, mint egy második Vietnam. Táborokat építettünk, hogy aztán a földhöz lapulva húzzuk meg magunkat bennük. Akkor sem tüzelhettünk, ha ránk lőttek, a táboron kívül pedig az ország minden négyzetcentije az ellenség kezén volt; szaladgáltunk összevissza, mint a mérgezett egér, és próbáltuk megnyerni a helyiek támogatását.

Forrest az odakinti viharba bámulva egy utolsó slukkal szűrőig szívta a cigarettáját, és hagyta kialudni. Felállt, az ablakhoz lépett, elhúzta a vékony függönyt, és felsóhajtott.

– Afganisztánban épp egy ilyen napon veszítettem el ezeket. – Jobb kezével újból a hiányzó bal karjára és a szemkötőjére mutatott. – A seggünk is befagyott a hidegben. Még mindig kísért a bajtársaimból maradt rózsaszín, fagyott massza látványa a rajtaütésszerű robbanás után. A közeledő léptek ropogó hangja… A rohadékok meg akartak győződni róla, hogy mind megdöglöttünk, mielőtt lecsaptak volna a fegyvereinkre és a felszerelésünkre. A hóról ma már nehezen jut más eszembe.

John szótlanul hallgatta Forrestet; ez volt az első alkalom, hogy fél éve még ellenségnek tartott barátja, aki kis híján végzett is vele, ilyen részletességgel beszélt a mára rég feledésbe merült háborúról, amelyben a sérüléseit szerezte.

Pár percig csöndben kortyolgatták a kétes eredetű kávét, amely ajándékként egy nyilvánvaló, John által ösztönösen értett „ne kérdezd” arckifejezés kíséretében mindig előkerült Forrest zsebéből, amikor időnként feltűnt a városban. Forrest félig elszívott egy újabb Dunhillt, majd kipöckölte belőle a parazsat, a csikk maradékát pedig visszacsúsztatta az ingzsebébe.

– Minek köszönhetem a megtisztelő látogatásodat ezen a szép napon, Forrest? – tette fel végül a kérdést John. A hegyeken átvezető út igencsak hosszú és göröngyös volt, amely még Forrest hatkerekűjének is bizonyára jó néhány liter értékes benzinjébe került.

– Hallottad a BBC híreit? A bluemonti kormányzat bevonult Roanoke-ba.

– Igen. Javasolni is akartam, hogy a hétvégén tartsunk állami tanácsot itt nálunk, és beszéljük át a dolgot. Gondolom, mi vagyunk a következők a listán.

– Amikor tavasszal eltángáltuk az NFH egységeit, meg voltam róla győződve, hogy azonnal jön majd az ellencsapás, végül aztán mégsem történt semmi. Most már egész biztosan lépni fognak.

– „Derűs napok jártak, de viharosak is”, éppen erről jutott eszembe – mondta John a Forrest cigarettájából a plafon felé szálló utolsó füstcsíkokat figyelve.

– „Derűs napok jártak, de viharosak is” – ismételte meg hangosan a veterán. – Pedig reméltem, hogy az elmúlt pár év rémségei után végre lesz egy nyugodalmas telünk.

– Ilyen komoly balhét sejtesz?

– John, ha az elejétől számítasz rá, hogy bármikor rosszra fordulhatnak a dolgok, nem ér meglepetés, amikor valóban beüt a mennykő.

– Köszönet a hathatós tanácsért.

– A kávé és a cigaretta mellé jár. A potenciálisan nyomasztó hírek elújságolása mellett arra gondoltam, itt maradnék néhány napig. A kinti vihar jó alkalom, hogy megtanítsak egyet s mást a srácaidnak a túlélésről télvíz idején.

– Ez egy nagyszerű ötlet. Mi juttatta eszedbe?

– Az, kedves barátom, hogy mire kitavaszodik, úgy néz ki, túl lesznek egy téli hadjáraton. Az afganisztáni hegyek közt hidegebb volt, mint a Forge-völgyben, az ardenneki offenzíva idején vagy akár a chosini víztározónál vívott csatában, a koreai háborúban. Az afgánok persze tisztában voltak ezzel; a társaim közül sokan viszont nem. Nem akarom újra átélni, amit akkor láttam.

– Komolyan azt hiszed, hogy idáig fajulhat a dolog?

– Te talán nem?

John nem válaszolt – jelenleg épp túl sok minden járt a fejében, ami legalább annyi aggodalommal töltötte el, mint Forrest hírei. Az elmúlt szezon alatt betakarított termés alig-alig tűnt elegendőnek az egyre csak gyarapodó közösség ellátására a következő tavaszig, az őszi havazás korai beálltával pedig az értékes erdei gyűjtögetés is ellehetetlenült. Két évvel ezelőtt Johnnak még csak Montreat, Black Mountain és Swannanoa városáért kellett aggódnia, a bluemonti kormányerők legyőzése után zsákmányolt bőséges ellátmány idején azonban több tucat további közösség csatlakozott a kibontakozó szövetséghez, amely délen immár Flat Rock és Saluda városáig, északon a tennesseei államhatárig, keleten pedig Hickory külső kerületeiig nyúlt, és összesen immár közel hatvanezer lelket számlált. Lesújtó élmény volt rádöbbenni, hogy „a nap” előtt ugyanebben a régióban félmilliónál is többen éltek.

Az Asheville romjai közt tengődő túlélőket természetesen befogadták, a nagyvárosból érkezők azonban szinte semmilyen tartalékkal és erőforrással nem rendelkeztek, hosszú ideje szó szerint napról napra éltek az egykor oly tekintélyes, progresszív elveket valló város hamvai közti guberálásból. Egyedül a Marion vagy épp Morganton apró városkáihoz hasonló isten háta mögötti települések életben maradt polgárai voltak azok, akik Forrest közösségéhez hasonlóan a szövetségért cserébe valamiféle ellenszolgáltatást, túlélési szakértelmet, sőt olykor némi élelmet is fel tudtak ajánlani, hatalmas szolgálatot téve ezzel a mára mindenki által csak Karolina államnak nevezett szövetségnek.

Forrest soha nem volt túlzottan beszédes típus, és egy ideig John sem törte meg a csöndet. A veteránt szemmel láthatóan valami más is nyomasztotta, John pedig jobbnak látta kivárni, amíg maga áll elő a dologgal.

– Tegnap behoztak valakit a táborunkba – szólt végül kurtán. – Vissza kellene jönnöd velem, hogy találkozzatok.

– Mégis, kicsoda, és miért?

– Pár járőröm talált rá, épp a 26-os autópálya mentén botorkált. Szegény ördög elég pocsék állapotban van; néhány törött borda, csúnya fagyások… Könnyen lehet, hogy a tüdőgyulladás rövidesen végez is vele. Jól helybenhagyta pár útonálló. Nem lepne meg, ha csak napjai lennének hátra, ezért döntöttünk úgy, hogy inkább maradjon, ahol van, és te menj el hozzá.

John nem válaszolt. Forrest a legkevésbé sem volt a megfontolatlan tettek embere; pár hónappal korábban közösségének nagyjából ötven tagja élén jelent meg Black Mountain városában, miután Fredericks Apache helikopterei rajtaütöttek a táborán. Bár ő maga is golyót kapott a gyomrába, az orvosi segítséget egészen addig szilárdan elutasította, amíg minden egyes emberét el nem látták. Ha mindezek után ő is utazásra alkalmatlannak ítélte a titokzatos menekültet, John nem kérdőjelezte meg a döntését.

– Ki ez az ember?

– Azt állítja, őrnagy a hivatásos hadseregben, és hogy évekkel ezelőtt veled szolgált. A neve Quentin Reynolds. Azt mondja, a Roanoke-ot elfoglaló egységhez tartozik.

– Quentin? – súgta maga elé John. A név ismerősen csengett ugyan, de együtt csak évtizedekkel ezelőtt szolgálhattak.

– Azt is mondta, hogy Bob Scales tábornok segédtisztje volt, aki most odafönt Roanoke-ban irányítja a dolgokat.

– Bob Scales? – A név hallatán John azonnal kihúzta magát. Amikor az EMP-hullám „a napon” elérte a felszínt, épp vele beszélt telefonon a Pentagonból. Bob volt John mentora teljes katonai pályafutása során, és ő volt, aki régi baráti kapcsolatain keresztül elintézte neki a tanári posztot Montreatban, miután kilépett a seregből, hogy Maryt, beteg feleségét a nő utolsó hónapjaiban a szülővárosában ápolhassa. – Bob életben van?

– Azt nem mondta, csak annyit, hogy együtt szolgáltak.

– Akkor is beszélnem kell vele – mondta izgatottan John, és újból kinézett az ablakon. A vihar egyre erősödött. – Gondolod, ha még ma elindulunk, odaérhetünk?

– Ha idelent ilyen az idő, alkonyatkor nem szívesen kockáztatnám meg az átkelést a Craggy-hasadékon és a Mitchell-hegyvonulaton. Már akkor is kemény hófúvás volt, amikor reggel errefelé jöttem. Jobb lenne megvárni, amíg elcsendesedik a vihar.

– A francba! – sóhajtotta John. – Mit gondolsz, ez a Quentin kihúzza addig?

– Őszintén szólva fogalmam sincs. Az ösztönöm súgta, hogy mindenképp jöjjek át, és szóljak neked a dologról. Amúgy kicsoda ez a Bob Scales?

– Évekkel ezelőtt együtt szolgáltunk a seregben. Azt hittem, nem élte túl „a napot”. Ha tényleg ő vezeti a roanoke-i erőket… Istenem, minél előbb ki kell derítenem.

Nyugtalan gondolatmenetéből végül Paul Hawkins zökkentette ki, aki behúzott nyakkal rohant az iroda felé a campuson keresztül az odakint tomboló viharban, és rövidesen berontott a szobába. Paul után dermesztő hideg süvített be az irodába, Forrest pedig hangosan szentségelve pirított rá, hogy csukja be végre maga mögött az ajtót.

– John, most azonnal mutatnom kell valamit! – kiáltott Paul széles vigyorral az arcán, enyhén komikus látványt nyújtva a széles karimájú kalapjáról csöpögő kásás hókupacokkal.

Eredetileg Paul és Becka bukkant rá az amerikai Villamos és Elektronikus Mérnökök Egyesülete{3} 19. századi folyóiratának eredeti példányaira a főiskola könyvtárának pincéjében, amely saját korában az elektromos áramra épülő új iparág legfőbb szakmai magazinjának számított. A kiadványok az elektromossággal kapcsolatos mérnöki és tudományos értekezésekkel és vitákkal voltak teli, valamint részletes, többek között Tesla, Edison és Westinghouse nevével fémjelzett szabadalmi kérelmeket is közöltek. A felfedezés pontos tervrajzot adott a városiak kezébe az áramellátás visszaállításának kivitelezéséhez.

– Mi történt, Paul? Forrest hírei most épp eléggé lefoglalnak – bólintott a sarokban üldögélő barátja felé John.

– Nem tudom elmagyarázni; azonnal látnod kell. Neked is, Forrest.

John Forrestre emelte a tekintetét.

– Ma már egész biztosan nem kelhetünk át a hegyen? – kérdezte gondterhelten.

Forrest megrázta a fejét.

– Talán holnap hajnalban.

John jól tudta, hogy Forrest döntését fölösleges megkérdőjeleznie, és beletörődve sóhajtott fel. Az utazásnak egyelőre tehát várnia kell. Arcán nem kimondottan lelkes mosollyal újra Paul felé fordult, és bólintott.

– Hát akkor lássuk, mi tudott ennyire lázba hozni!

Ha Paul a hóvihar ellenére is hajlandó volt felkeresni, csakis valami igazán érdekes felfedezésről lehetett szó.

Kabátot húztak, majd lehajtott fejjel követték Pault a viharba. Forrest megállás nélkül átkozódott a régi könyvtárhoz vezető járdán araszolva. Az egyre csak erősödő hófúvásban Forrest igazát immár Johnnak is el kellett ismernie: akármilyen sürgető volt is a küldetés, az 1800 méteres hegyvonulaton való átkelés öngyilkosság lett volna.

A könyvtár épülete sosem illett igazán a campus többi, leginkább helyben bányászott kövekből épült, klasszikus stílusához, és mindig komoly bosszúság forrása volt. A tető könnyen beázott, és egy-egy szemeszterre már „a nap” előtt is be kellett zárni az állandó nedvesség és penész miatt.

Az épületbe lépve John gyorsan megszabadult a sapkájától és a sáljától, vett egy mély lélegzetet, és előre érezte a hamarosan menthetetlenül kiújuló allergia előszelét. Az épület sötét, központi termében innen-onnan vízcsöpögés visszhangzott. A hátsó irodába vezető ajtó félig nyitva állt, bentről pedig magányos villanykörte fénye szűrődött ki. Paul és ifjú felesége valamiért jobban érezte itt magát, mint a campus közelében elhagyatva álló, számtalan remek állapotú ház és kunyhó valamelyikében, ezért mára véglegesen itt rendezkedtek be. Az öblös, barlangszerű épület belakott sarka legalább melegséget és vidámságot sugárzott; a fűtésről egy fatüzelésű kályha gondoskodott a sarokban. Becka az apró ikreket két karján egyensúlyozva jelent meg az ajtóban. John feléjük fordulva önkéntelenül is elmosolyodott, majd közelebb lépve finoman megpuszilta az ifjú édesanya homlokát.

– Hogy s mint vagyunk ma, kisasszony?

– Már sokkal jobban, hála Makalának. – Az egyik kisbaba halkan nyöszörögve mocorogni kezdett, majd közelebb bújt az anyjához.

A gyerkőcök az ikreknél egyáltalán nem rendhagyó módon a vártnál egy egész hónappal korábban születtek meg. A szinte minden kórházban megtalálható intenzív újszülöttosztályoknak az ilyesmi annak idején egyáltalán nem okozott volna gondot, no de most? A csecsemők végül a városi kórházban, a campus távolabbi végén álló öreg Assembly Inn hotelben jöttek a világra. John felesége – maga is nagyjából hét hónapos terhesen – egyből a kezébe vette az irányítást, a fiatal szülőket pedig esze ágában sem volt visszaengedni a lóhalálában berendezett könyvtári „otthonukba”, helyette inkább a Johnnal közös házban rendezett be nekik gyerekszobát a hátsó, beépített verandán, hogy az első, kritikus hetekben fáradhatatlanul szemmel tarthassa őket.

Az időszak John számára különösen felkavaró volt: otthona újra éjjeli csecsemősírástól volt hangos, a terhessége végén járó Makala pedig minden éjjel ott virrasztott a kicsik mellett, reggelente karjában nyugtatva az egyik kislányt, amíg a kimerült Becka a másik babával volt elfoglalva.

A beépített veranda annak idején a haldokló Jennifer utolsó saját „szobája” volt; végül a halál is ott érte, ahogyan később az anyósát, Jent is. John kénytelen volt kibékíteni a halál metsző visszhangját a „szobába” költöző új élettel, ami valamelyest könnyített is a gyászán és a szívszorító emlékeken.

John nagy nehezen ellenállt a hirtelen rátörő kísértésnek, hogy elkérje és karjába vegye az ikrek egyikét, Makala ugyanis alaposan belésulykolta, hogy a mai, baktériumoktól hemzsegő világban a következő néhány hónap alatt minél kevesebb idegen simogatja őket, annál jobb. Paul gyorsan csókot adott Becka homlokára, egy-egy gyöngéd pillantást vetett a lánykákra, és máris az alagsorba vezető ajtóra mutatott.

John és Forrest követték az odalent uralkodó sötétségbe. A lépcsősor alján Paul felkattintott egy kapcsolót, a teremben pedig lassan felpislákolt egy fénycső. A vendégek még mindig nem igazán voltak hozzászokva, hogy az elektromos fény újra egyetlen kapcsolónyira van tőlük; a város elektromos hálózatának kiépítése lépésről lépésre zajlott a Susan-tónál életre hívott első erőműtől kiindulva, míg Karolina állam területén legalább fél tucat vízenergiára épülő projekt volt fejlesztés alatt. A lakossági áramellátás azonban továbbra is szigorúan korlátozott volt, és naponta összesen hat óra hosszára tudták biztosítani. Paulnak és Beckának a könyvtár barlangszerű alagsorában berendezett „lakosztálya” ezalól különleges kivételt képezett, ők ugyanis az áramszolgáltatás órái alatt régi, plafonra erősített zseblámpáik elemeit töltötték fel, hogy fényüknél tovább folytathassák a „régmúlt bányászását”. Paul aktuális viselkedéséből ítélve a házaspár munkába vetett energiái újból megtérültek, hisz potenciálisan valami igazán fontos dologra bukkantak.

John döbbenten pásztázta végig a raktárhelyiséget. A levegő egészen súlyos volt a penész, a száraz egészürülék és a több ezer oldalnyi, lassan rothadó magazin és könyv kellemetlen szagától. John megállt egy újsághalom mellett, amelynek átnézésén épp Becka dolgozott; a Life magazin példányainak óriási tornya volt egészen az 1930-as évekig visszamenőleg. Az újság gyerekkori emlékeket idézett fel benne abból az időből, amikor csúnya influenzával feküdt otthon, az édesanyja pedig pár naponta újabb és újabb magazinokkal tért haza a könyvtárból. A lapok többnyire a második világháború és az amerikai polgárháború centenáriumára a hatvanas években megjelent kiadványok voltak, amelyek a fiatal Johnban életre szóló érdeklődést ébresztettek e témák iránt.

A Life és a Look, a sokhalomnyi Saturday Evening Post, Newsweek, Time, sőt egyhalomnyi Mad magazin látványa először nosztalgikus mosolyt varázsolt John arcára, majd hirtelen szomorúsággal töltötte el nemcsak saját, hanem mindenki más örökre elveszett gyermekkora miatt is.

– Itt van hátul, erre! – kiáltott feléjük Paul, tovább mutatva az utat, és hirtelen kirántva Johnt a nosztalgia szorításából. Ha a jövő netán tartogatna még számára egy napot – gondolta magában reményteljesen –, amikor nem nyomasztják már a mai hírekhez hasonló szörnyűségek, visszatér majd ide, és talán egy teljes napon át bújja a Don Martin bolondos rajzaival illusztrált Mad magazinokat, beleássa magát a Boys’ Life-ban megjelent Ray Bradbury-novellákba, vagy egyszerűen csak csodálja a Saturday Evening Post borítóit Norman Rockwell elveszett világának képeivel. Forrestre nézett, aki épp egy régi Playboyt pörgetett végig, és azon töprengett, vajon miért adományozott bárki is ilyesmit egy főiskolai könyvtár által rendezett könyvvásárra.

Forrest megvonta a vállát.

– Csak a cikkek miatt fizettem elő – mondta védekező hangnemben, mire John hangosan felnevetett. Az őszinte kacaj különösen jólesett, lévén, hogy manapság már oly ritkán volt benne része. – Komolyan beszélek! Jean Shepherdöt például nagyon szerettem… Tudod, ő írta azt a karácsonyi filmet arról a légpisztolyos kissrácról. Itt van az egyik novellája.

John egy kissé kételkedve pillantott bele az újságba Forrest válla fölött, majd meglepve nyugtázta, hogy valóban egy Shep-novella virít a magazin lapjain. John még a rádióban hallgatta sokat fiatalabb korában, sőt egyszer Forrest imént használt kifogását is bevetette, amikor az anyja rábukkant az asztala mögött rejtegetett magazinokra.

– Csipkedjétek már magatokat ott hátul, és hagyjátok azt az újságot! – kiálította Paul a nyúlodúra emlékeztető alagsor legmélyebb bugyrai felé hadonászva.

John követte, és elsétált egy évtizedekkel korábban leselejtezett tanszerekkel megrakott asztal mellett: voltak itt öreg, 35 milliméteres filmmel dolgozó Dukane vetítőgépek, amelyeket annak idején lemezjátszókkal kötöttek össze; mivel a képkockaváltás mindig a lemez magas csippanásaira történt, a diákok kitartóan próbálták leutánozni a hangot, hogy a lehető legjobban összezavarják a vetítést az egészségügyi témájú órákon. John látott pár írásvetítőt is, amelyeket annak idején a PowerPoint térnyerése szorított ki a tantermekből, de porosodtak itt nyolcsávos zenei kazetták és klasszikus, mára hasznavehetetlen, öreg, 33-as fordulatú lemezek is, bár a még öregebb 78-asok újabban keresettebbek voltak, főleg azok körében, akik egy-egy kézzel felhúzható lejátszóra bukkantak a padláson vagy a pincében. Stenciles sokszorosítógépekből sem volt hiány; ezeket John maga is megpróbálta megbütykölni „a nap” után, a másoláshoz szükséges, alkoholos, egyedi illatú oldatot azonban nem találtak, újra kikeverni pedig teljesen esélytelen volt. Az öreg gépezetek látványa már önmagában is elég volt, hogy felidézze benne a dolgozatok és röplapok kiosztásakor terjengő jellegzetes illatot, amelyet akkor lehetett érezni, amikor a tanár nem hagyott elég időt az ilyenkor még könnyen elkenődő kék tinta megszáradására.

John legalább egy tucat IBM Selectric villanyírógépet is kiszúrt, amelyeket a réges-rég elkopott, manuális Underwood írógépében még felhasználható írógépszalagok után kutatva „a nap” után egyszer már átnézett. Néhány Singer varrógép is árválkodott az alagsorban abból az időből, amikor a főiskola még kizárólag leányiskolaként működött, a diákok pedig nagy valószínűséggel elsősorban háztartási készségeket tanultak. John figyelmét a legjobban egy régi ingaóra vonta magára, amely első ránézésre még megmentésre érdemesnek látszott, egészen addig, amíg ki nem szúrta a gépezet tetején kukucskáló elektromos vezetéket: az óraszerkezet és az inga is csak a régies esztétika művi megidézését szolgálta. Hátul a sarokban egy klasszikus Black Knight flipper porosodott, amely John főiskolán töltött első tanári évei alatt még a közösségi társalgóban állt.

Paul az emlékek és elavult technológiai vívmányok penészes aranybányájának mélyén végül megállt az egyik asztal mellett, és olyan büszkén vigyorgott, mintha itt minden kincset ő maga teremtett volna.

Egy, a kortól már igencsak megbarnult dobozra mutatott a billentyűzet fölötti jól ismert emblémával – egy harminc évnél is régebbi Apple IIe számítógép volt.

– Szóval találtál egy antik számítógépet. Na és? – kérdezte kissé zavartan John.

– Voilà – mondta letörölhetetlen mosollyal az arcán Paul, majd ünnepélyes mozdulattal egymás után megnyomta a 35 centis monitor és a számítógép bekapcsológombját.

A bemelegedő képernyő fénye lassan betöltötte a termet, az RGB színekben pompázó Apple-logó pedig lassan kiélesedett a monitoron.

John meglepetésében hátralépett, és egyszerre éppen úgy érezte magát, mint egy primitív őserdei törzs tagja. A Csillagok háborúja egyik epizódja jutott eszébe a kis plüssmackószerű lényekkel, bár valójában mindig is utálta a katonai szempontból teljesen abszurd jelenetet, amelyben C-3PO-t látva a kis mackók először halálra rémülnek a csodálkozástól, majd azonnal az isteneknek kijáró tisztelettel övezik a robotot, ahogy Luke-nak és az Erőnek köszönhetően önakaratán kívül a levegőbe emelkedik a törzsi gyülekezet fölé.

– Uramisten, hát ez működik? – szólt döbbenten Forrest.

– Még szép, hogy működik! – kiáltotta Paul. – Ezt figyeljétek!

Egy régi, nagy alakú floppyt csúsztatott be az egyik meghajtóba; a szerkezetből forgó és kattogó hangok szűrődtek ki. Lassan teltek a másodpercek, a három férfi pedig lélegzet-visszafojtva állta körül a gépet. Pár pillanattal később a számítógép beépített hangszórójából alig hallhatóan bár, de felcsendült a jól ismert dallam, a Pac-Man eltéveszthetetlen logója pedig felvillant a képernyőn.

– Istenem – súgta totális bámulatban John, ahogy a nosztalgia elsöprő hullámai majdhogynem könnyeket fakasztottak a szeméből. Az alig ötéves Elizabeth épp egy hosszú influenzából épült fel, amikor Mary, John első felesége előbányászta a padlásról a régi Apple számítógépet, és Elizabeth ágya mellett újra összeszerelte, hogy a hosszú, esős tavaszi napon azokkal a játékokkal szórakoztassa a kislányát, amelyekkel Johnnal kettesben még a Duke egyetem diákjaiként olyan sokat játszottak.

John a mesterszakos szakdolgozatát is azon a gépen írta, és bár a számítógépek elődeiként számon tartott, az első világháború előtt a tüzérség kontrollálására használt protokomputerekről szóló dolgozat húsz floppylemezen sem fért el, még így is sok diák, sőt egyes professzorok is elirigyelték tőle a masinát. A többség ekkoriban még mindig villanyírógépekkel dolgozott, vagy épphogy rászánta magát az első, akkoriban csak IBM Microként ismert gépekre való átállásra. A helyesírás-ellenőrzés lefuttatása már önmagában is napokba telt, bár abban az időben ez is csodás alternatívának tűnt egy-egy angol szakos diák felkérésével és kifizetésével szemben, aki manuálisan olvasta végig a dolgozatot, hogy aztán a „megbízó” újra nekiállhasson a javított változat begépelésének.

Egy vadonatúj és közel sem olcsó, 2400 baudos modemmel annak idején hosszú webhelycímeket is sikerült begépelnie egy „internetnek” nevezett rendszerbe, hogy hozzáférjen a British Library adataihoz; bár a próbálkozás végül sikertelen volt, akkoriban az ilyesmi így is izgalmas kalandnak számított. A dolgozat kinyomtatása az akkori görgős mátrixnyomtatójukkal nagyjából fél napot vett igénybe. John még ma is jól emlékezett a papírlapon végigsikló nyomtatófej jellegzetes, zúgó hangjára, majd a rövid megtorpanásra, amint a görgők egy sorral feljebb húzták a papírt, a nyomtatófej pedig visszasiklott a sor elejére.

– Csatlakozhatok a társasághoz?

John visszanézett a sötét lépcsősor felé, és megpróbált magára erőltetni egy őszinte üdvözlő mosolyt. Ernie Franklin csattogott le a lépcsőn, aki a Dale Fredericksszel folytatott konfrontáció során megmentette az életét, amiért John természetesen mélységesen hálás volt neki, az öreg akaratossága azonban időnként túlment bizonyos határon.

– Ernie-nek is szóltam a felfedezésről – súgta Paul.

– Miért is? – kérdezte Forrest.

– Az Apollo-program idején az IBM-nél volt, magán az űrhajón is dolgozott… Gondoltam, tudhat egyet s mást az öreg.

Ernie közelebb ért az asztalhoz, és a képernyőre vetett első rövid pillantás után rosszallóan horkantott fel.

– Hát persze, hogy egy nyamvadt Apple. Rohadt játékszer.

– Egy ilyenen írtam a mesteres szakdolgozatomat! – jelentette ki tüntetőleg John.

– Persze, aztán a cég meg jól átvert mindenkit, amikor Jobs lehúzta az operációs rendszert a budin, és elkezdett csinos kis 23 centis Macintoshokkal üzletelni. Én mondom, annak idején halálra röhögtük magunkat a magatok fajta Apple-fanatikusokon, a sok nyakatokon maradt IIe rendszerrel.

– Ernie, lassíts már egy kicsit! – szólt közbe Paul. – Azért hívtalak át, hogy elmagyarázz nekünk valamit. Utána bőven ráérünk megvitatni, hogy melyik rendszer volt a jobb.

John bólintott, és visszafordult a képernyő felé, ami még mindig a Pac-Mant mutatta, a háttérben pedig a játék fülsértő zenéje szólt.

– Kikapcsolnád ezt az átkozott ricsajt? – szólt Ernie. – A lányom teljesen rá volt kattanva erre, én meg kis híján belegárgyultam.

Paul a következő lépéssel kapcsolatban kissé bizonytalanul meredt a számítógépre, mire Ernie hirtelen előrelépett, és egy gombot lekattintva kikapcsolta a masinát. John, Forrest és Paul mind rémülten meredtek az elsötétülő képernyőre, mintha Ernie a háború előtti aranykorhoz való visszatérés utolsó lehetőségét puskázta volna el.

– Ha egyszer bekapcsolt, újra be fog – mondta megnyugtató hangon az öreg. – Előtte azonban vetnék rá egy alaposabb pillantást.

Ernie egy kis méretű zseblámpát húzott elő a kabátzsebéből, és felkattintotta.

Ha volt valaki a városban, aki igazán fel volt készülve „a nap” utáni életre, az Ernie Franklin és családja volt. Három évvel a háború kezdete után még mindig a végzetes nap előtti években felhalmozott, hosszú szavatosságú élelemtartalékaikon éltek, Ernie Polaris terepjárója pedig ma is gond nélkül működött. John mára megtanulta nem feszegetni a klán nyilvánvaló benzintartalékainak méretére irányuló kérdéseket, az üzemanyag megromlása ellen alkalmazott módszereikről már nem is beszélve. Az öreg minden alkalmat megragadott, hogy a napelemes zseblámpáival dicsekedhessen; most is egy ilyet tartott a kezében, amint mindenféle engedélykérés nélkül lepattintotta a burkolatot a régi, már-már antik darabnak is nevezhető számítógépről.

Az alagsor Paul birodalmának számított, John pedig Ernie ténykedése láttán érthető módon valamiféle reakciót várt a közösséget ellátó új elektromos hálózat fiatal tervezőjétől és kivitelezőjétől, Paul azonban szótlan maradt, láthatóan kivárt.

Ernie leginkább egy áldozata szájában turkáló fogorvoshoz hasonlatosan vizsgálta át az öreg Apple belsejét, majd felháborodva mordult fel.

– Megbocsáthatatlan – súgta maga elé. – Ti, akadémikusok sosem tudtátok rendben tartani a gépeiteket. Nézzétek ezt a halomnyi port! És ez itt mi a fene?

Ernie a számítógép alaplapjára mutatott, John és társai pedig a válla fölött kukucskáltak be a gép belsejébe.

– Kutya-vagy macskaszőr. Teljes katasztrófa az egész. Jobb lesz, ha egyelőre nem is kapcsoljuk be újra; előbb jól kitisztítom otthon.

– Hogy mit csinálsz? – ámult el John.

– Hazaviszem magammal. Van még pár flakonnyi sűrített levegőm.

– Sűrített levegő? – értetlenkedett Forrest. – Mégis, mi a francról beszélsz?

– Nyomás alatt tartott levegő egy flakonban számítógépek tisztítására.

– Fujkáld le itt helyben, és kész – jegyezte meg halkan John.

Ernie válaszra sem méltatta az ő szemében egyértelmű osobaságnak ható megjegyzést.

– Szedelőzködjünk! A gépet elviszem magammal.

– Kizárt dolog – jelentette ki halkan, de erőteljesen John. – Egyelőre itt marad.

Ernie újabb kedvére való vitát szimatolva örömmel egyenesedett fel, és láthatóan kihúzta magát.

– Nézd, Ernie, a gép itt marad. Egy potenciális kincsről beszélünk. Őrültség lenne nekivágni vele a viharnak. Ugorj haza a sűrített levegődért és minden másért, amire még szükséged lehet, és gyere vissza ide!

– Azt legalább négy és fél liter benzinem bánja – vágta rá ravasz vigyorral Ernie. – Kifizeti a város?

John felsóhajtott. Black Mountain benzintartalékai már így is vészesen fogyóban voltak, John gőzmeghajtású közlekedésről és gőzzel hajtott mezőgazdasági gépekről szőtt álmai pedig egyelőre még messze álltak a megvalósulástól. Paul felfedezése mindennek ellenére túl fontos volt ahhoz, hogy vitát nyissanak róla; a mindazzal kapcsolatos kíváncsiság, amivel potenciálisan kecsegtetett, szinte kifejezhetetlen volt.

– Holnap add be a számlát, és elintézem.

– Hát jól van – hagyta rá Ernie, majd a gép borításával a kezében egyetlen szó nélkül újra bekapcsolta a szerkezetet. A társaság ismét zavarodottan pislogott az újból felderengő képernyőre.

– Nem épp most mondtad, hogy előbb ki kell tisztítani? – mondta Forrest óvatos mosollyal az arcán, haragjában Ernie ugyanis köztudottan hajlamos volt ösztönösen visszavágni bármilyen vélt vagy valós sérelemre.

Paul köszörült egyet a torkán, és a mögöttük lévő lépcsősor felé bólintott, ahonnan az ikrek lefektetése után immár Becka is figyelte az eseményeket.

Ernie nyugodtan bólintott, és tovább vizsgálta a gép belsejét.

– Egyelőre nem lesz baja – mondta végül, amint körültekintően végigmérte az alaplapot, valamint magában halkan kuncogva vetett egy-egy pillantást a video-és a hangkártya csatlakozásaira. – A francba is, azért be kell vallani, hogy a maga idejében ez egy igazán komoly kis gépezet volt, bár persze így is csak játékszer ahhoz képest, amit mi az IBM-nél fejlesztettünk. Ez itt egy 48K-s gép, ami 3000 dollárból már kijött, ráadásul a nyolcvanas években, ami nem semmi. Mint tudjátok, én magam az űrsikló operációs rendszerének tervezésén dolgoztam; az egész űrhajót öt számítógép vezérelte, egyenként alig nagyobbak ennél itt. Akkoriban persze még az utolsó felhasználható bájtot is ki kellett préseljük a szoftverekből, hogy valahogy eldöcögjön a dolog, giga-meg terabájtokról még szó sem volt, még a hadsereg óriási Cray gépein sem. Amikor én kezdtem az ipart, az adatokat még 25 centis mágnesszalagokon tároltuk.

John felsóhajtott, és egy pillanatra átérezte az Ernie-ben munkáló mélységes szomorúságot, amiért egyesek bolond Jeremiásnak gúnyolták, amikor annak idején nyilvánosan is megpróbálta felhívni a közösség figyelmét a nemzeti infrastruktúra sebezhetőségére. A Black Mountaint övező hegyekbe is pontosan ezzel a gondolattal a fejében vonult vissza: előre tudta, hogy hamarosan minden összeomlik majd körülötte.

– Ernie, a kérdés most az, hogy hogyan és miért – szakította félbe végül az öreg gondolatmenetét.

– Mire gondolsz?

– Hogy lehetséges, hogy ez a számítógép még mindig működik?

Ernie hátralépett, és tekintetével körülpásztázta a homályos, egyetlen, plafonra szerelt fénycsővel megvilágított alagsort, majd visszafordult a halvány fényt árasztó képernyő felé.

– Nem nagy dolog. Lefogadom, hogy ez a gép legalább tizenöt, talán húsz éve itt porosodik. Akkor hozhatták le, amikor a főiskola végre átállt az Apple-ről a jóval fejlettebb Pentiumokra. A kis masinát behányták ide a sarokba, és lekapcsolták minden létező hálózatról, ami kulcsfontosságú lépésnek bizonyult. Az EMP-hullám pusztító hatása jó néhány változótól függ. A hullám erőssége, a magasság és a láthatár a robbanás pillanatában, mennyire szigetelték le a helyiséget az alagsor falai…

Ernie körbevilágított a zseblámpájával a teremben, és keserűen kuncogott a feltornyozott magazinok, könyvek és elektronikai berendezések láttán, amelyek egykor mind az apró főiskolán folyó oktatás fontos kellékei voltak. Végül egy asztalhoz sétált, amely alatt néhány fekete-fehér doboz lapult.

– Na, ezek a szépségek már az enyémek – folytatta büszkén. – Besegítettem néhány szoftverük megírásába. IBM 8088-asok; eredetileg az Apple gépek konkurenciájának szántuk őket, amikhez az oktatók annyira ragaszkodtak. Lefogadom, hogy a főiskolai vezetés ekkor már rég áttért az IBM-re; az ilyen kérdésekben mindig sokkal okosabb döntéseket hoztak, mint a professzoraik.

John fintorgott egyet Ernie csípős megjegyzésén, miközben az öreg leguggolt az egyik doboz mellé, szép adag port és penészt söpörve le róla.

– Úgy bizony, egy toronymodell. Ezt kéne következőnek elővennünk.

– Várjunk egy percet, Ernie! – szólt közbe John. – Azért még ne szaladjunk ennyire előre. Mit gondolsz, mit tudnánk ezzel kezdeni? Hogyan és miért működhet? – tette fel a kérdést John az imént szemügyre vett Apple gép felé bólogatva.

– Ahogy mondtam, az EMP nem tudott kárt tenni benne, és azóta is itt porosodik háborítatlanul. Nincs ebben semmi rendkívüli.

– És az hogy lehet, hogy mindez csak most derül ki? – vetette fel Forrest.

– Hát úgy, hogy eddig nem volt áram – világosította fel Paul. – Mire sikerült visszaállítanunk a minimális áramellátást, a nagy munkában sok mindenről megfeledkeztünk…

John hirtelen rádöbbent, milyen hihetetlenül nyilvánvaló volt Forrest kérdése. Miért is nem rohant le senki az alagsorba, és kezdte összedugdosni a gépeket az első néhány kilowattnyi áram megtermelésének pillanatában?

– Egyszerűen sosem jutott eszembe – mondta esetlenül Paul. – Túlzottan lefoglalt a világítás és a melegvíz-szolgáltatás megoldása, aztán valahogy működtetni kellett a sterilizáló autoklávot{4} és a kórházi műtők nagy teljesítményű lámpáit is. A kémiai labor még több áramot kért, ilyesmik. A tanszéki irodákban és más hasonló helyeken lévő számítógépekből nem maradt más, mint egy rakás pirítóssá sült áramkör és vezeték… „A nap” után a pincébe vagy a kukába hajítottuk őket, mert azt hittük, teljesen használhatatlanok.

– Ebben igazatok is volt, mivel mind kapcsolódtak az elektromos hálózathoz, és teljes adagot kaptak az EMP-hullámból – pontosított Ernie.

– Lenne egy kérdésem – kezdte John.

– Ki vele!

– Még neked sem jutott eszedbe jó előre bedugni egy számítógépet a pincédben egy Faraday-kalitkába, vagy mibe, amiről később annyit beszéltetek?

Ernie-t láthatóan váratlanul érte a kérdés, és szégyenkezve nézett félre; hallgatása megadta a választ.

John még jól emlékezett, hogy a főiskola számítástechnikai csapatával karöltve Paul mindössze pár hónappal a háború kitörése előtt ért a számítóközpont felújítási munkálatainak a végére a főiskola újonnan indítandó kiberbiztonsági alapszakához. A leselejtezett, öreg gépeket, amelyek a modern korban az 1980-as években gyártott detroiti autóknál is gyorsabb ütemben avultak el, egyszerűen lapátra tették, miután a formázásuk előtt archiválták a merevlemezeiken tárolt, potenciálisan értékes adatokat.

Ez a valóban pazarló világ mára mintha évezredes távolságban lett volna.

A fénycső zúgni és villogni kezdett a fejük fölött.

Ernie villámgyorsan benyúlt az Apple számítógép mögé, és kihúzta a tápkábelt. A képernyő fénye azonnal kialudt.

– Ez a kábel egyáltalán nem tiszta – morogta félhangosan Paul felé fordulva.

– Hogy érted azt, hogy nem tiszta? – kérdezte Forrest.

– Úgy, ahogy mondja – sóhajtott fel Paul. – Egyetlen kapcsoló felkattintása a kórházban rögtön elszív pár kilowattot a rendszerből, a feszültség pedig a teljes hálózatban ingadozni kezd, ami végzetes károkat okozhat, különösen ezekben a régebbi gépekben. Pont ez az, ami véglegesen tönkreteheti a számítógépet, amíg mi földbe gyökerezett lábbal a képernyőt bámuljuk. Kerítek pár túlfeszültségvédőt.

Paul habozni látszott.

– Egye fene – sóhajtott Ernie. – Van néhány hordozható, napelemes szilárdtest-akkumulátorom otthon. Tiszta, stabil feszültségű áramot termelnek épp az efféle elektronikus berendezéseknek. Hozok egyet a gépekhez.

– Szóval ilyen felszerelésed is van? – vetette oda élesen John. – Jókor szólsz.

Ernie megvonta a vállát.

– Mindig légy résen, ahogy a cserkészmottó mondja.

– De számítógéped ugye nem volt eldugva?

– Gyanúsítgatsz valamivel, John? – morrant fel ellenségesen Ernie.

John nyugtató gesztusként emelte fel a kezét.

– Nem, csak kérdezem.

– Nézd, mindannyiunkon más-más módon fogott ki ez az egész. A feleségem, Linda folyton csak panaszkodott, hogy telerámolom az alagsort a sok leharcolt számítógéppel, így végül én is mindig megszabadultam a régitől, ahogy mindenki más, amikor pár évente újat vettem.

Ernie felsóhajtott, John pedig látta, mennyire nyomasztja a dolog. Az öregnek utólag valószínűleg nem kevés álmatlan éjszakájába került a sok régi masinája, amiket annak idején kidobott, ahelyett, hogy biztonságban megőrizte volna őket. Johnnak újra „a nap” előtti pazarló társadalom jutott eszébe. Néhány öreg hobbirádiós legalább még akadt, akik nem voltak hajlandóak megválni a manapság már kincset érő berendezésektől, és „egyszer jól jöhet még” felkiáltással megőrizték őket. Néhányuk még külön büszke is volt rá, hogy ritka hobbija gyakorlásához, ősrégi rádióihoz a „trendi tranzisztorok” helyett ódivatú elektroncsöveket használt.

Az elveszett világ, gondolta szomorúan John az Apple elsötétült képernyőjére meredve, amely immár a modern világ összes valaha létezett vívmányát szimbolizálta, amit engedtek kicsúszni a kezeik közül. Amerika egyetlen szempillantás alatt sötétségbe borult, és most is lélegzet-visszafojtva várta, vajon kialszanak-e végleg a remény itt-ott még fel-felsejlő fényei.

Egyszerre Sir Edward Grey brit külügyminiszter megrázó szavai jutottak eszébe, amelyeket 1914-ben, Londonban mondott egy meleg augusztusi éjszakán, a német hadüzenet beérkezése után, éjféltájban: „A lámpák kialszanak Európa felett, a mi életünkben talán már nem is látjuk, hogy újra meggyúlnak.”

Milyen jövőbe látó szavak! Az első világháború százévnyi békeidőnek vetett véget. H. G. Wells az atomfegyverek víziójával együtt profetikusan azt jósolta, hogy a háború a közelgő vég kezdetét jelzi. A VII. Eduárd uralkodása alatt elért stabilitás és békés fejlődési pálya kétségtelenül az ypres-i, verduni és somme-i lövészárkokban omlott össze végleg, míg a civilizáció hátramenetbe kapcsolt, és mérges gázt, lángszórókat és az égből hulló bombákat szabadított a védtelen városokra, a lövészárkok sarában kúszó katonák milliói pedig ősi vérszomjjal, késsel és sokszor puszta kézzel törtek egymás életére. Az első nagy háborút hamarosan követte a második, koncentrációs táborokkal és augusztusi reggeleken felvillanó, vakító robbanásokkal megtűzdelt világégés, az egyetlen csapással egész városokat elpusztító rémségek mindent összevetve azonban csak harmincegy évvel Edward Grey szavai és H. G. Wells jóslata után váltak valóra.

Ezek után az úgynevezett hidegháború hosszú évei következtek, és bár végig civilizált nemzetek álltak folytonos készenlétben, hogy immár ezernyi vakító villanással töröljék el ellenségeiket a föld színéről, az első atombombák megalkotásakor még senki sem tudhatta, hogy az igazi pusztítást nem a robbanás maga vagy a belőle induló, a nap magjánál is forróbb tűzorkán okozza majd; az igazi rémségekért ennél valami sokkal finomabb, az űrben egyetlen mikromásodperc alatt elindított, óriási erejű gamma-sugárhullám lesz a felelős, amely fénysebességgel száguldva a földfelszín felé, elektronokat szakít le az atmoszféra felső rétegeinek oxigén-és nitrogénatomjairól. A folyamat óriási erejű töltéskisülést eredményez, amely az emberiség történetének legdicsőbb nemzetét is másodpercek alatt képes térdre kényszeríteni, lakosságának 90 százalékával pedig két éven belül végez.

John rég megtanulta már, hogy a kelleténél többet ne rágódjon a témán, hiszen a puszta tények valószínűleg nagyon hamar tehetetlen kétségbeesésbe kergették volna. Bár Ernie-t látszólag most is az előttük álló, láthatóan működőképes számítógépről faggatta, a valódi, legfontosabb kérdés valami egészen más volt: Hogyan és miért engedhette meg a nemzet, sőt a világ egésze, hogy ez az elképzelhetetlen rémálom valóra váljon? Ki volt a felelős? Biztosan volt valaki, aki tudott a közelgő csapásról, amely milliók mellett végül John fiatalabbik lányának életét is követelte.

– John, jól érzed magad?

Becka szólalt meg a háta mögött, kezével nyugtatóan érintve meg a vállát. John csak most vette észre, hogy időközben könnyek szöktek a szemébe. Gyorsan mosolyba rántotta az arcát.

– Persze, semmi baj. Elaludtak már a kicsik?

– Durmolnak, mint a kiscicák.

A kifejezés hallatán John csak minden erejét megfeszítve volt képes visszafojtani a zokogást. Sok-sok éve, az esti fektetés után Mary is éppígy írta le a békésen alvó Jennifert. Amikor fény derült a kislány agresszív, 1-es típusú diabéteszére, mindketten féltőn virrasztottak mellette – egyszerűen képtelenek voltak magára hagyni. Később, miután Mary szintén igencsak agresszív mellrákjára is fény derült, az emlék csak még fájóbbá vált. A betegség végül legyőzte őt, John pedig két kislányukkal maradt egyedül. Hirtelen felvillantak előtte az éjszakák, amikor az alvó Maryre vigyázott – lányai a két oldalán feküdtek mellette az ágyban. Jól tudták, hogy az édesanyjuk beteg, gyermeki ösztönükkel pedig érezték, hogy hamarosan örökre el kell búcsúzniuk tőle.

John mindig két kiscicát látott bennük, ahogy az anyjukhoz bújva alszanak.

Megpróbálta összeszedni magát, és a többiektől elfordulva elindult az alagsor távolabbi sarka felé. Oda sem figyelve a Life magazin egy régi példányát vette a kezébe, mintha tanulmányozni akarná, bár a barátai mind megérezték, hogy egy kis magányra van szüksége.

Az újság a második világháború után jelent meg, és épp a „Fiaink hazatérnek” című cikknél nyílt ki, az öreg Queen Maryről{5} készült képeknél, amelyeken pirosra, fehérre és kékre festett vízsugarakat magasba lövellő tűzoltóhajókkal körülvéve épp a New York-i kikötőbe vontatják a hajót a Szabadság-szoborral a háttérben. A képeken örvendező édesanyák, asszonyok és gyerekek öleltek magukhoz sötét, megtört tekintetű fiatalembereket, akik annak ellenére viszonozták az ölelést, hogy a háború időközben valós koruknál sokkal mélyebb ráncokat vésett könnyáztatta arcukba. A következő pár oldalon a hazatérő veteránok részére a New York állami Levittownban tervezett több ezernyi új lakóházról szóló cikk szerepelt.

A híres keleti parti város mostanra elveszett, és teljességgel megszűnt létezni. A Nemzeti Felmentő Hadsereg jelenleg már John belső tanácsadói körébe tartozó fiatal kapitánya, akit eredetileg még tavasszal ejtettek foglyul, rövid ideig szolgált a Jersey Shore-ként elhíresült, partvonalra vezényelt hadtestnél a Manhattan szigettel szemben; a város mára egy karantén alá vont pokoli vesztőhely volt a kihalt betondzsungelben guberálva tengődő pár ezernyi túlélővel és a híradások szerint a mai napig tomboló bubópestissel és kolerával.

A várost, amelyet egykor sokan a nyugati világ élettől pezsgő központjának mondtak, nem nukleáris robbanás söpörte el… Elég volt csöndben lekapcsolni a villanyt, hogy egy szempillantás alatt pontosan ugyanolyan lakhatatlanná váljon, mint a Déli-sark vagy épp a Góbi sivatag… A termékeny földet, amely annak idején Henry Hudsont{6} és Peter Stuyvesantot{7} fogadta, réges-rég lebetonozták a Central Park kivételével, ahonnan a pletykák szerint már az egykor kezes és ragaszkodó, majd „a nap” után elvadult golden retrieverek és spánielek is eltűntek, átadva helyüket az ösztönösen, falkában vadászó korcsoknak, amelyek mindenre rátámadtak, ami élt és mozgott, beleértve az elburjánzott rengetegbe merészkedő bolond túlélőket is.

John összecsukta a magazint, és letette maga mellé – a cikkek csak még magasabbra korbácsolták a depresszió hirtelen rátörő hullámát, a nyomás pedig szinte elviselhetetlenné vált. A többiek beszélgetése újra megütötte a fülét: érezhetően éles, de baráti vitát folytattak arról, hogy korábban vajon miért nem jutott senkinek sem eszébe a régi számítógépek és egyéb elektronikai berendezések szemrevételezése.

John letörölte a könnyeit, és mély lélegzetet vett.

– Galilei esete a távcsővel – szólalt meg végül.

A vita hirtelen abbamaradt, a többiek pedig kérdőn fordultak felé.

– Hogy micsoda? – kérdezte Paul.

John erőltetetten mosolyodott el – a főiskolai tanár ezek szerint valahol mélyen még mindig ott bujkált benne –, majd Paulra és Beckára nézve eszébe jutottak a technológiatörténet-órái. Az előadásokon diákként az ifjú pár is jelen volt, bár az órák nagy részét általában a hátsó padok egyikében ülve, gyengéden egymás tekintetébe merülve töltötték, a legkevésbé sem figyelve John mondandójára.

– Emlékeztek még az előadásomra Galilei távcsövéről? – kérdezte John, és újra csatlakozott a társasághoz.

– Hát ezt így nem mondanám – felelte Paul.

– Tanulságos történet, és a mi jelenlegi helyzetünket is jól leírja – mondta John, újabb adag levegőt szippantva a tüdejébe, és rögtön megérezte a lassan visszatérő nyugalmat. A mai világban a gyász igazi luxusnak számított, különösen neki, akire vezetőként erő és bátorítás szűkében oly sokan néztek fel. Ha a zaklatottság hullámai nem csitulnak, később bőven lesz majd ideje kiengedni a feszültséget, amikor végre kettesben marad Makalával, bár hiába voltak immár több mint két éve együtt, John még mindig kényelmetlenül érezte magát, ha sok évvel korábban meghalt első feleségének emléke kínozta. Őszintén szerette Maryt, Makala iránt azonban másféle, érettebb szerelmet táplált, és minden kétséget kizáróan teljesen egyenrangú társnak érezte az asszonyt.

– No, alig várom ezt a kis történelemleckét – szólt közbe Ernie, John pedig most már őszintén mosolyoghatott; a történelem azon kevés téma egyike volt, amelyben Ernie valóban nyitottan hallgatta, ennek megfelelően pedig most sem volt gúny a hangjában.

– Gondoljatok csak bele! – folytatta John. – Egy végtelenül érdekfeszítő és megválaszolatlan kérdésről van szó, amely mindig is izgatott. Modern értelemben vett szemüvegeket olasz üvegesmesterek már a 14. században is készítettek. Olyannyira értették a dolgukat, hogy a lencséket csiszolással már ekkor képesek voltak a vevők személyes igényeihez szabni. Sok helyen szokás volt az egyetemi professzoroknak adományozni ilyeneket teljesítményük elismeréseként, hisz többük az öreg kéziratok hosszú évekig tartó bogarászásában majdnem teljesen megvakult, ráadásul kutatásaikat csak az ittenihez hasonló, gyertyafénnyel megvilágított, félhomályos szobákban végezhették. A lencsecsiszolók tehát nagyjából 300 éven keresztül gyártottak szemüvegeket. A kérdés: hogyan lehetséges, hogy ennyi idő alatt merő véletlenségből egyikük sem tartott maga elé két lencsét, és fedezte fel a távcső alapelvét „Szentséges isten!” felkiáltással?

John elhallgatott, és a fejében széles vigyorral félretolta a gyászt, amely az imént oly kegyetlenül letaglózta. Hirtelen újból a katedrán állt, ez alkalommal pedig még Paul és Becka is csak úgy csüngött a szavain.

– Végül egy pasas Hollandiában (mindig elfelejtem a nevét) pontosan így tett, és két üveglencsét egy bőrből csavart cső két végéhez erősítve „Szentséges isten!” felkiáltással megalkotta az első teleszkópot.

A négyes társaság egy pillanatra teljesen elcsöndesedett, John pedig nem tudta megítélni, hogy őket is ugyanannyira lázba hozta-e a kérdés, mint őt: hogyan telhetett el három teljes évszázad úgy, hogy a felfedezéshez szükséges eszközök végig ott hevertek minden egyes lencsekészítő mester asztalán?

– Szóval a távcső alkatrészei háromszáz évig ott voltak az orruk előtt, mégsem sikerült felfedezniük. Erre akarsz kilyukadni? – kérdezte Forrest.

– Alapvetően igen.

– Emlékszem egy olasz lányra még főiskolás koromból; egy másik kollégiumi épületben lakott, de az ablaka közvetlenül szemben volt a szobámmal… A távcsövem a nap huszonnégy órájában az ablakára nézett – szólt közbe Ernie. – Az ember azt gondolná, valamelyik olasz üvegesmester csak kifundálja ugyanezt annyi idő alatt.

John felsóhajtott. Az évfolyam sosem lehetett teljes a tananyag komolyságát egy-egy hasonló történettel aláásó diák nélkül. Még Becka is felnevetett, és felvilágosított mindenkit, hogy az Anderson Hallban lakó lányok pontosan ezért tartják mindig behúzva a függönyt.

– Nem éppen erre céloztam – vette fel kissé bosszúsan újra a fonalat John.

– Folytasd, kérlek! – szólt Becka Paulra pillantva, még mindig egy halvány mosollyal az arcán.

– Szóval a holland koma feltalálja a távcsövet, ami persze hamarosan a kormány fülébe jut, akik (ahogy a mi korunkban is) egyből lecsapnak rá, és megpróbálják titokban tartani az egészet.

– Miért? – kérdezte Paul.

– Hadititok – vágta rá Forrest, John pedig csak kurtán bólintott. – Afganisztánban szigorú parancsba kaptuk, hogy az ellenséges lerohanás legelső jelére tapossuk szét az éjjellátó szemüvegeinket. Az afgánok évekkel korábban zsákmányoltak néhányat az oroszoktól, de azok persze a közelébe sem értek a mieinknek. Az győz, aki lát, jobban mondva, aki távolabbra lát.

– Pontosan ez történt – folytatta John. – Hollandia épp évtizedes, elkeseredett függetlenségi háborút vívott a spanyolokkal, valójában a Habsburg Birodalommal. Egy tízszeres nagyítású távcső a tengeren óriási előnyt jelentett számukra: kilométerekről láthatták a horizonton feltűnő hajókat, egyből tudták, baráttal vagy ellenséggel van-e dolguk. Előre tudták, mikor kell menekülni, és mikor harcolni. Aztán ahogy a csodafegyverekkel általában lenni szokott, a titkot nem sikerült túl sokáig megtartani, a felfedezés hamar kiszivárgott.

– Ugyanez megy ma is – jegyezte meg halkan Ernie. – Még mindig sokért nem adnám, ha a kezem közé kerülhetnének az idióták, akik engedték Észak-Koreának és Iránnak, hogy atombombára tegyék a mancsukat.

– Ahogy mindannyian – sóhajtott John, és újra beléhasított a gondolat… Biztosan voltak, akik előre tudtak a támadásról. Biztosan voltak, akik tudták, hogy hamarosan bekövetkezik.

Egyelőre félretette a gondolatot, amely érezhetően újból a pár perccel korábbi melankólia felé terelte.

– No de hogy befejezzem a kis történelemórát – mondta a torkát köszörülve –, az igazán érdekes rész csak ezután jön. Galilei egy nap kör alakú levelet kap egy barátjától, olyasfélét, mint az akkori kereskedőnaplók, benne az új találmány leírásával. Olasz lévén a reneszánsz Olaszországban, Galilei fogja magát, és elcammog a tervekkel a lencsecsiszolóhoz, hamarosan pedig saját távcsövével tér haza, amivel kedvére kísérletezhet, előbb-utóbb pedig tökéletesíteni kezdi a szerkezetet. És itt jön az igazán lenyűgöző rész, kísérletei során ugyanis Galilei egyik éjjel a Jupiter felé fordítja a teleszkópot.

– Miután megunta az utcavégi patakban fürdő leányzó kukkolását – jegyezte meg Forrest.

John felsóhajtott, és folytatta.

– Azon az éjszakán elsőként figyelte meg a ma már csak Galilei-holdakként ismert égitesteket, és egyszerre minden megváltozott: bebizonyította, hogy az univerzum nem geocentrikus.

A társaság csak bámult rá, John pedig érezte, hogy ha kell, régi tanítványai ezek után akár egy félórás professzori előadást is készek lennének tisztelettudóan végighallgatni a bemutatott pillanat történelmi jelentőségéről.

John végül jobbnak látta ennyiben hagyni a dolgot, hisz teljes tudatában volt, hogy mind egy rideg, sötét és penészes alagsorban álldogálnak, beleértve egy ikerszülésből épp felépülő kismamát, aki bár illedelmes természeténél fogva szó nélkül tovább hallgatta volna, ez Makala vérmes reakciójától aligha menthette volna meg Johnt. Mindemellett az elmúlt percek intenzív érzelmi hullámvasútja után hirtelen mély kimerültség fogta el.

– A tanulság az, hogy bár minden épp használatban lévő számítógépünk megsült a támadás napján, és több mint két évig áram nélkül próbáltunk boldogulni, ti ketten – John itt hálás tekintettel Paul és Becka felé bólintott – végül újra felemeltétek a közösséget egy nagyjából a 19. század végének megfeleltethető szintre. A megújult lendület nagy izgalmai közepette egyikünknek sem jutott eszébe elővenni a rég elavult, az efféle alagsorokhoz hasonló helyeken rejtőző elektronikai eszközöket. Szóval Paul, Becka, ezért a felfedezésért külön köszönet jár nektek; Galilei szelleme most rajtatok keresztül üzent Black Mountain városának.

John örömmel nyugtázta, hogy mondókája látszólag célba ért: a fiatal pár mosolyogva nézett egymásra, Paul gyengéden átölelte Becka derekát, és csókot nyomott a homlokára.

Johnnak ekkor hirtelen új ötlete támadt.

– Az én házam ugyan odaveszett a Horda elleni harcban, az anyósom, Jen (isten nyugosztalja) azonban világéletében minden kacatot elpakolt valahová a sajátjában. A régi kocsikat is beleértve egyszerűen semmitől nem tudott megválni. Emlékszem a napra, amikor beköltöztünk hozzá; az egyik fiókban legalább fél tucat régi mobiltelefont találtunk.

– Tornyok nélkül nem mész velük semmire – szólt közbe határozottan Ernie.

– Tudom, de azért kíváncsi vagyok. Mindannyian viccelődtünk már vele, hogy a gyerekkorunkból a mai napig mennyi telefonszámra emlékszünk még mindig, aztán amint kitört a mobilmánia, és eljöttek az okostelefonok, elég volt megérinteni a képernyőt, és már elő is ugrott a szám. „A nap” után mind keseregtünk az elveszett digitális képek és üzenetek miatt, amelyek annak idején megérintették a szívünket, aztán egyszer örökre elvesztek. Egyszerűen csak kíváncsi vagyok. Holnap behozom az irodába, hátha újra be tudjuk kapcsolni őket.

– A nosztalgián kívül nemigen látom értelmét – mondta Ernie. – A fontosabb kérdés az, hogy mit kezdünk ezzel a számítógéppel és a többivel, ha netán sikerül beüzemelnünk őket.

– Folytasd csak! – adta át a terepet John. A képernyő újbóli felvillanása és az átkozott, vigyorgó Pac-Man-logó megjelenése óta mindannyiukban ez volt a legégetőbb kérdés.

– Adatbázisok – mondta kurtán Ernie. – Egy efféle Apple IIe gép önmagában csak játékszer.

John egyelőre csöndben maradt, és nem szólalt fel a jó öreg gépezet védelmében, amely annak idején lehetővé tette számára, hogy szinte rekordidő alatt írja meg a szakdolgozatát.

– A lényeg, hogy valahogy hálózatba kössük őket. Forradalomról akartok hallani? Az internet a kilencvenes évek közepén… na, az igazi forradalom volt. Egy-egy gép önmagában valójában semmi extra, el lehet vele szórakozni, a srácok nyúzhatják rajta a nyamvadt Pac-Mant és a Mariót, amíg meg nem sül az alaplap… A szaga alapján ennek itt például már nincs túl sok hátra, ha nem szedem szét, és tisztítom ki alaposan. Én inkább adatbázisokban gondolkodnék, például műholdas kapcsolattal. Ez a bluemonti bagázs… Ne próbáld bemesélni nekem, hogy nincs valamiféle működőképes rendszerük! Az alacsonyan keringő szatellitek, gondolom, szintén kiégtek a háború kezdetekor, no de mi van a geoszinkron pályán keringő műholdakkal? Odaadnám a fél heré…

Beckára pillantva hirtelen megtorpant.

– Bocsánat. A fél karomat odaadnám, ha bekapcsolódhatnék egy efféle adatfolyamba, ráadásul úgy, hogy Bluemontnak lövése sincs róla, hogy nyitott ajtónál hallgatózom.

Ernie-ben csak pár pillanattal a kar feláldozásának említése után tudatosult a tapintatlanság súlya Forresttel szemben, aki egyik karját nem csak képletesen veszítette el. Az öreg feszülten pislogott a veterán felé, aki erőltetetten mosolyodott el.

– Legalább az megmaradt, amelyik az igazán fontos dolgokhoz kell.

Ernie apró vigyorral köszönte meg a gesztust.

John mindeközben tágra nyílt szemmel bámult Ernie-re.

– És ezt valóban meg tudnád csinálni? Rá tudnál kapcsolódni Bluemont kommunikációs rendszerére?

– A galileis sztorit már ismertem, Matherson tanár úr. És igen, talán meg tudnám csinálni.

Forrestre pillantva Johnnak eszébe jutott, miért is vállalta ellenségből vált barátja a Mitchell-hegyvonulaton való átkelés kockázatát egy ekkora viharban: egy rejtélyes figura hírét hozta el, aki saját elmondása szerint John egyik legközelebbi barátja mellett szolgált a háború előtti hadseregben, és 300 kilométernél is többet tett meg, hogy beszélhessen vele.

– Annyi benzint adok, amennyi kell, Ernie. Hozz át mindent ebbe az alagsorba, amire szükséged lesz! Ha az itteni gépek közül bármelyikbe életet tudsz lehelni, tedd meg, amilyen gyorsan csak tudod. Én addig kiadok egy városi felhívást, hogy mindenki nézzen szét a padlásán és a pincéjében, hátha előkerül valami használható.

– A helyedben még nem tennék ilyesmit – szólt közbe Forrest.

– Miért?

– Múlt tavasszal bebizonyosodott, hogy kedves Fredericks barátunknak egy vagy akár több beépített embere is volt köztünk. Ezt most is feltételeznünk kell. Egyelőre azt javaslom, mindez maradjon köztünk, és inkább beszélgessünk el ezzel a Quentin pasassal.

John kissé habozva mérlegelte a javaslatot.

– Gondolj Galileire! Szerinted nem bánta meg a kis felfedezéséről való hencegését szinte azonnal? – folytatta Forrest. – Pár évig lapulnia kellett volna, befejezni a kutatást, eljuttatni a találmányt néhány megbízható harmadik félnek, ő ehelyett mit csinált? Egyből maga köré csődítette az egyházat, és hipp-hopp, máris a saját tárgyalásán találta magát eretnekségért, hogy aztán az egész hátralévő életét házi őrizetben töltse.

John meglepve fordult a barátja felé.

– Hé, már mondtam neked: sok hosszú éjszakát húztam le a seregben, és bőven volt időm a történelemről olvasni, ahogy annak idején te is tetted. A különbség csak az, hogy én nem kaptam érte csinos diplomát.

John elmosolyodva bólintott.

– Amíg a vihar elcsitul, Paul és Ernie kis játékára koncentrálunk – mondta végül, bár gondolatait jelenleg sokkal inkább a titokzatos Quentin Reynolds kiléte kötötte le. Lehetséges lenne, hogy Bob Scales él, és épp Roanoke-ban van? Miféle előjel lehet ez a jövőre nézve?

MÁSODIK FEJEZET

A vihar végül csak két teljes nap múlva csillapodott le valamelyest, a következő hajnal pedig végre szikrázóan, tisztán és nyugodalmasan köszöntött rájuk. John ébredt fel elsőnek, majd a hidegtől dideregve egyből némi gyújtóst tuszkolt a ház egyetlen fűtőeszközeként szolgáló kályhába, és merengve figyelte, ahogy a tegnap estéről megmaradt szén körül lángra kap az aprófa. Óvatosan egy-egy nagyobb, kiszáradt tölgy-és hikorihasábot is tett a tűzre.

Ha a tűzzel kellett bajlódnia, a régmúlt emlékei szinte mindig azonnal rátörtek. A mára teljesen leégett családi ház, amelyben Maryvel és a lányokkal annak idején laktak, a Ridgecrest Drive-on állt, és kandalló is volt benne, amely a hegyekbe költözés előtt természetesen előkelő helyen szerepelt mindannyiuk kívánságlistáján. Utolsó napjaiban Mary különösen szerette, hogy a család egy öreg pokrócba burkolózva együtt üldögélt a tűz mellett egy különösen puha fotelben, míg John gondoskodott róla, hogy a lángok végig vidáman pattogjanak. Bár a kandalló kizárólag Mary közérzetét volt hivatott javítani, a fiatal Elizabeth így is igencsak rossz szemmel nézte a dolgot, miután az iskolában a fejébe verték, hogy az efféle megoldás sosem hatékony, szennyezi a levegőt, és hozzájárul a globális felmelegedéshez.

Egy pontban kétségtelenül igaza is volt: a kandalló nagyjából épp annyi meleget termelt, amennyi levegő a kéményen át kiszökhetett a házból, mindennek ellenére azonban mégis volt valami a pattogó fahasábok körül táncoló lángokban és a sugárzó melegségben, ami mindannyiukban valami ősi ösztönt szólított meg, és a zimankós, havas napokon elégedett nyugalomba ringatta őket.

Most minden teljesen más volt. A tüzelőt már nem szállították házhoz, ahogy régen – annak idején általában John szomszédjának egy barátja intézte a dolgot, aki 100 dollárért egy egész platónyi, legalább valamennyire kiszárított tűzifát szerzett be nekik, sőt még a farakást is feltornyozta a hátsó terasz mellett. „A nap” utáni első télen minden létező fűtőanyagért tébolyult roham indult a városban, és bár egyszerű fagyhalálra is akadt példa, a vég sokkal többször teljesen váratlan szívrohamként érte a fadöntögetőket és tűzifaaprítókat, akik fejszéikkel válogatás nélkül estek neki az előkertekben álló sombokroknak és cseresznyefáknak. Rég elmúlt már az idő, amikor még szinte minden házhoz és tanyához tartozott néhány hektárnyi erdőség a hegyoldal meredekebb lejtőjén, amely sem szántóföldnek, sem legelőnek nem volt alkalmas.

A következő télre való felkészülés már a tavaszi hóolvadás végső lecsengése előtt elkezdődött, a rátermett fiúkkal megáldott földművesek pedig jó szerencséjükért külön hálásak lehettek a sorsnak, hisz a napi legalább néhány órányi kemény favágás a törzsek hasábokra aprításával együtt igencsak legényes feladat volt. Az elvégzendő munkát tovább tetézte, hogy a télre való fűtőanyag kitermelése mellett a főzéshez szükséges tüzelőről is gondoskodni kellett, nem is beszélve a konyhai kályhán fürdővizet felforraló tűzifáról, amely mind verejtékes fizikai munkát követelt.

A közösség tagjaiból minden alapvető ismeret hiányzott, amely százötven évvel korábban még a legátlagosabb polgár számára is teljesen magától értetődőnek számított. A száraz tölgy és hikori a tűzre dobva például egész éjszaka kitartott a kályhában; a juhart könnyű volt aprítani; a fenyőnek – bár gyorsan égett, és meleget sem igen adott – gyújtósként nem volt párja. Az akácot annak idején előszeretettel használták kerítésdeszkának, a mára kipusztult gesztenye pedig remek bútoralapanyag volt. Ha a tűzifatartalék nagyon megcsappant, végső esetben a nedves kőrisfa is elégett, egy-egy hideg, esős napon pedig pár darab feltekert nyírfakéregből hasznos fáklyát készíthetett magának az ember, ha valahol vészhelyzetben kellett tüzet gyújtania. Az efféle alapvető túlélési trükköket mindannyiuknak újra kellett tanulniuk.

A Melton fivérek több hónapnyi fáradtságos munkával újjáépítették a gát egy szakaszát, míg a család többi tagja hetekig lapátolta az eliszaposodott földet a régi gátból megmaradt faltöredékek mögül. A gátakat annak idején még a kiszámíthatatlan hegyi patakok megállítására építették, később, a tavaszi olvadással járó áradások és a nyári viharok évtizedei alatt azonban gyarkan maradtak kihasználatlanul, a több száz tonnányi felhalmozódott iszap ráadásul elmocsarasította a szűk völgyben felduzzasztott tavat. A gát lassan az enyészeté lett; ekkoriban különben sem volt már szükség a gátakhoz épült, temérdek gonddal és fejfájással járó vízimalmokra, különösen, miután először a gőzgépek, később pedig a húsz lóerős elektromos motorok gond nélkül végezték el ugyanazt a munkát.

A kőről kőre újjáépülő világban a Melton család volt az, amelynek elsőként sikerült működőképes, vízenergiával meghajtott fűrészmalmot építenie valamivel a Ridgecrest Drive alatt, az egészen találó nevű Mill-patak{8} mentén. A hegyről lefelé bukfencező patakmeder mellett annak idején vagy egy tucat kisebb fűrészmalom sorakozott néhány kukoricaőrlő malommal egyetemben, amelyek – egyebek mellett – a közelben rejtőző apró szeszfőzdék számára termeltek kukoricakását. Az új malmot a Meltonok végül egy hasonló, annak idején még az ükapjuk által vezetett üzem egykori helyén építették fel; a malom a maga korában szintén a völgy szeszfőzdéinek szállított kását, ha a „fináncok” épp nem szaglásztak illegális tevékenység után a környéken.

Ernie családja már az építkezések közepette váltig állította, hogy a szóban forgó földterület valójában az ő tulajdonuk, amit földmérői papírokkal jogi szempontból is védhetően tudtak bizonyítani. A helyzet már-már pattanásig feszült; tettével komoly csetepatét akadályozva meg, a feleket végül Johnnak sikerült megegyezésre bírnia: az új megállapodás értelmében a földhasználatért cserébe Meltonék ingyen daraboltak fel minden egyes fatörzset, amiket Ernie vitt el hozzájuk régi, de még mindig megbízható Polaris terepjáróján. Ha a tűzifának szánt hasábok közé netán egy-egy üveg szesz is becsusszant, Ernie készséggel szemet hunyt a birtokháborítás fölött.

A Johnban rejtőző történész egyenesen imádta a fűrészmalomból kiszűrődő hangokat és illatokat, hisz a vízenergia rég letűnt korszakának mára teljesen kiveszett hangjait hallhatta, illatát szimatolhatta bennük: az egyre forgó vízkerék lassú nyikorgással hajtotta meg a jellegzetesen reszelő fűrészt, a frissen vágott fa finom illata pedig ott lebegett a malomkeréken alábukfencező, hideg patakvíz fölött. Bár a „nemzeti érdek” még mindig azt diktálta, hogy a megtermelt kukoricából ennivaló készüljön, a háború kitörése utáni harmadik évben John lassan kezdett megbékélni a környező völgyekből párás őszi reggeleken felszálló, a kukoricakása erjesztésekor felszabaduló gőzökből álló, karcsú füstoszlopokkal. „Úgy van újra, ahogy a kezdetekben volt” – csitította néha túlzottan szigorú kötelességtudatát.

Paul Hawkins és csapata most is arra várt, hogy Old Fort lakói lejjebb a patak mentén végre befejezzék elhanyagoltan álló gátjuk újjáépítését, amely a tervek szerint egy generátorhoz kötött vízmeghajtású turbinával újraindíthatta volna az áramszolgáltatást az elmúlt évek szörnyűségeit csodával határos módon átvészelők számára. Old Fort lakosságát a Horda majdnem teljes egészében kiirtotta, a túlélők azonban már most egy vezeték lefektetését tervezték a 70-es út mentén Marion irányába, hogy az így továbbított áramért cserébe iparcikkeket és élelmet szerezhessenek be.

A háború kitörése óta eltelt három év a jelek szerint elégnek bizonyult egy új, életképes kereskedelmi rendszer megalapozásához, amelynek az eldugott völgyekben főzött pálinkán, a fehér villámon kívül egyre több áru vált fontos szereplőjévé. Voltak, akik például előrelátóan már jóval korábban belefogtak az értékes fémek felhalmozásába, tulajdonuk pedig lassan kezdte visszanyeri értékét – ők az új világban uralkodó rémes viszonyok közepette egyenesen vagyonosnak számítottak. Az ezüstnek és az aranynak immár nem csak „végszükség esetére” elzárt biztosítékként volt értéke, a „végszükség” ideje ugyanis valóban elérkezett.

A .22-es kaliberű lőszer egyre ritkább kincsé vált, és mára szinte teljesen eltűnt a piacról; egyetlen efféle golyó is jóval többet ért már, mint a mókus vagy a nyúl, amit a vacsoraasztalra varázsolhatott. A vadászok leginkább az öreg kovás puskákra tértek át, amelyekkel régebben csak a mániákus történelemtudoroknál, hagyományőrzőknél és az elöltöltős fegyverekkel vadászóknál találkozhatott az ember. Az antik puskákat a tropára ment kocsik akkumulátoraiból kinyert ólom és a pöcegödrökből szerzett salétrom segítségével igyekeztek újra működőképes állapotba hozni. A szükséges ként a régi Sulfur Springs-i fürdőkomplexumból szerezték be Rutherford megyéből, amely már a kolóniák és a polgárháború idején is a puskapor gyártásához elengedhetetlen elem serény szolgáltatója volt. A Peterson família – John még a polgárháborús kerekasztal alkalmain barátkozott össze az öreg családfővel – családi vállalkozásba fogott, amelyet sajnos a rettenetes tragédiák sem kíméltek: Peterson lánya és unokája pár hónappal korábban végzetes hibát követett el a labornak használt fészerben, és végül mindketten szörnyethaltak az épületet pozdorjává repesztő robbanásban.

Egyesek elegendő bronz és egyéb érc összegyűjtése után még néhány kisebb ágyú öntését is felvetették a védelem megerősítése céljából. A korábban Apache helikopterek légitámadásait is kiálló városban a gondolat igencsak abszurdnak hatott, különösen a kincset érő zsákmányra, egy Black Hawk katonai helikopterre gondolva – az új világban látszólag a retró fegyvernemek keveredtek a modern kor itt-ott megmaradt hírmondóival.

A Rutherforddal folytatott lőporkereskedelmen és az általános sötétség korszakából való kilábaláson, vagyis az áramellátó hálózat minél több településre történő kiterjesztésén túl egy fenntartható gazdasági berendezkedés volt kialakulóban.

John csak Fredericks bukása után tudta meg, hogy a „szövetségi kormányzó” Asheville-ben kísérletet tett a nemzeti pénzverdékben vert történelmi ezüstés aranypénzek lakosságtól való elkobzására. Bár a Fredericks irányításán kívül eső területekre még az intézkedés puszta híre sem jutott el, a kormányzó kérészéletű asheville-i uralma alatt egy kötelező hatályú bluemonti rendeletre hivatkozva igyekezett begyűjteni az érméket, a méltányos ellenszolgáltatás látszatát fenntartandó pedig egy-egy nyomtatott százdolláros bankót ajánlott fel az ezüstdollárok darabjáért, egy-egy ezrest pedig minden 30 grammos aranypénzért cserébe. A rendeletet végül csupán fizikai kényszerrel sikerült keresztülvinni, ráadásul így is csak azokkal, akiknek az ezüst-vagy aranyérmék egy-egy igazoltatás alkalmával szó szerint ott lapultak a zsebében. A vezetés üzenete mindenki számára egyértelmű volt: „Ide az érmékkel, fogd a nyamvadt pénzed, és tartsd a szád, különben leültetünk illegális üzérkedésért.”

Az érméikből ily módon kiforgatottak a jóvátételként kapott tökéletesen értéktelen papírpénzre csak „Fredericks fabatkáiként” hivatkoztak, esetenként még sokkal vulgárisabb szavakkal ecsetelve az egyetlen elképzelhető felhasználásukat. Az öntelt kormányzó újabb aggasztó visszaélése volt ez, amire csak a gazember véres veresége után derült fény.

John később azt is megtudta, hogy az NFH-ban szolgált katonák járandóságát is ugyanebben az értéktelen papírpénzben fizették ki. A tavasszal Fredericks oldalán John ellen küzdő, de magukat végül megadó NFH-túlélők mind kegyetlen kivégzésekre számítottak, és nagyon meglepődtek, amikor felajánlották nekik a letelepedés lehetőségét a közösségben.

A több hónapnyi kiváló katonai ellátásnak köszönhetően általában véve mind egészséges fiatalok voltak, a csata után pedig a „Karolinai Állami Milícia” különböző egységeihez osztották be őket.

Az első pár napban John saját emberei még látható ellenérzéssel viseltettek az NFH egykori katonáival szemben, ami alapjában véve a legkevésbé sem volt meglepő: harmincnál is több társuk esett el a közösség újonnan befogadott tagjai, az NFH-egységek ellen vívott harcokban. Egy fiatal főiskolás fiú – az átmeneti időszak legmegrázóbb tragédiájaként – meggyilkolt egy NFH-katonát, akit az asheville-i bíróság épülete körül kibontakozott harcokban elesett menyasszonya haláláért okolt. Hihetetlenül feszült nap volt: a közel száz, mélységesen rettegő NFH-fogoly mind meg volt győződve róla, hogy John ígéretei csupán a kicsalogatásukra szolgáló hazugságok voltak, a „helyi parasztok” pedig Fredericks alantas propagandájának megfelelően hamarosan megkínozzák, megerőszakolják, és kivégzik majd mindannyiukat. A foglyok közül páran harcra vagy épp menekülésre készen össze is tömörültek, amikor a helyi lakosságból többen is nyíltan a főiskolás fiatalember gyilkos bosszújának igazságossága mellett szólaltak fel.

A nap végül a legkeményebb próbatételnek bizonyult, amit Johnnak valaha át kellett élnie. A szükségállapot még mindig érvényben volt a városban, a statárium szerint pedig John volt a főparancsnok. Mivel a vádlott a főiskola diákja volt, Black tiszteletes – az intézmény lelkésze – ragaszkodott hozzá, hogy helyet kapjon a népbíróságban. A bűntett a közösség katonáinak aktív szolgálati ideje alatt, bevetés közben történt, a tárgyalást tehát nem bonyolíthatták le a bevett polgári eljárás szerint. Black tiszteletes végső döntésén minden jelenlévő megdöbbent, az ítélet kihirdetését pedig maga a lelkész sem bírta ki könnyek nélkül: a kivégzést végre kellett hajtani. Black az Ószövetség sorait idézte, és elmondta, hogy míg csatában ölni olyan tragédia, amely a kezdetek kezdete óta kísérti az emberiséget, a fiatal katona tette hidegvérű gyilkosság volt, ítéletében pedig tudatosan használta a „gyilkosság” kifejezést a jól ismert ötödik parancsolat szóhasználata helyett.

Johnban csak ekkor tudatosult, hogy az ítéletet neki kell végrehajtania, ahogy már máskor is tette. Bár órákig imádkozott, hogy valami csoda folytán kiutat találjon a szörnyű kötelesség alól, a feladatot ezúttal nem ruházhatta másra. A fiatalember sztoikus nyugalommal fogadta az ítéletet; Johnnak előre megbocsátott, ő maga pedig az áldozat barátaitól kért bocsánatot. Az emlék más hasonló rémképek mellett időnként még mindig kísértette álmában – a lidércnyomásokból csuromvizesen, leizzadva riadt föl az éjszaka közepén.

A közösségből többen is nyíltan a hivatásos hadsereg foglyul ejtett tagjainak, különösen a Forrest Burnett közösségét megtizedelő helikopterek legénységének kivégzéséért kiáltottak, Johnnak azonban elege volt az öldöklésből, és ellenállt a véres bosszút követelőknek, beleértve Forrest azon embereit is, akik túlélték az egyik helikopter pilótájának sortüzét. Az ítélet az ő esetükben száműzetésre módosult, a katonákat pedig hamarosan útjukra bocsátották a 40-es autópálya mentén, a hegytetőn álló barikádon túl. Életben maradásuk esélye a vadonban egy héten belül a nullához közelített, a büntetést pedig mindenki igazságosnak ítélte.

Na és az utóhatás? A befogadott NFH-túlélők olyasmit tapasztaltak, amire sosem számítottak, és saját személyes megbánásuknak is hangot adtak, amiért tetteikkel közvetve vagy közvetlenül maguk is hozzájárultak az események tragikus végkimeneteléhez. A gesztusnak köszönhetően ezután senki sem hánytorgatta fel többé – nyilvánosan legalábbis biztosan nem –, hogy ki melyik oldalon is harcolt az asheville-i csatában. Az NFH hadtestparancsnoka, aki John szülővárosától nem messze nőtt fel, jelenleg a milícia egyik szakaszának hadnagyaként szolgált, a történetek pedig, amiket John tőle és bajtársaitól hallott a völgyön kívüli világról, csak még jobban nyugtalanították.

Az NFH katonáinak beszámolói és a BBC híradásai megerősítették a Bluemontban folyó eseményekkel kapcsolatos aggodalmait és gyanúját. A pletykák valósnak tűntek, John pedig egyre sürgetőbbnek érezte a Forrest táborába, a Mitchell-hegy túloldalára tervezett utat.

A kályha tüze erőre kapott, és vidáman pattogva ontotta magából a meleget. Johnnak Eric Sloane, az amerikai mindennapok bájos életképeiből merítő egyik kedvenc írója jutott eszébe, rajzokkal illusztrált műveivel. A fával táplált tűz kétszer melegíti át az embert – állította Sloane –, egyszer, amikor kivágja, felaprítja, és halomba hordja a fát, másodszor pedig, amikor végre a lángok közé dobja, ahogy John is tette az előbb.

Nem is lenne ezzel semmi baj, gondolta magában John halvány mosollyal, ha fiatal huszonévesként mindenki ezt az életmódot ismerte és szokta volna meg. Johnnak alkalmanként többen is felajánlottak tűzifát sok-sok egyéb dologgal együtt, az efféle gesztusokat azonban mindig egyszerű, ügyetlen megvesztegetési kísérletnek tekintette. Alapvető személyes becsületéhez a mai napig hozzátartozott, hogy ugyanúgy megdolgozzon mindenéért, és ugyanolyan feltételekkel kereskedjen, mint bárki más. Halála előtt Jen csak egy afféle megkésett, kósza gondolatként fedte fel neki, hogy a ház pincéjében, az egyik sarokban pár száz dollárnyi ezüstpénzt tartogatott hat befőttesüvegben. A borított érmék bevezetését a hatvanas években Jen férje, George egy átkozott kormány-összeesküvésnek tartotta, lefekvés előtt pedig minden áldott este egy, az éjjeliszekrényén álló befőttesüvegbe dobta az aznap aprópénzként visszakapott 10 centes, negyeddolláros és olykor 50 centes érméket. Ha az aktuális üveg megtelt, a pincében keresett neki biztonságos helyet.

A felfedezés a szó szoros értelmében dúsgazdaggá tette a családot, a Johnban szunnyadó történészt pedig természetesen a végletekig izgatta a „valódi” pénzalapú gazdaság felé tett első egyértelmű lépés, ahogy a puszta túléléshez szükséges ellátmányért elkezdett egy-egy negyeddollárossal vagy akár néhány dollárral fizetni. Az arany és az ezüst régen eltűnt már a kereskedelmi forgalomból, újabban pedig éppen az efféle felfedezések útján kezdett el ismét megjelenni. A Karolina államot alkotó számos apróbb közösségben mára alig-alig maradt olyan pince és padlás, amelyet az életben lévő családtagok ne kutattak volna át akár centiről centire, a fosztogatókról nem is beszélve, akik az elhagyott épületeket szedték darabokra, elrejtett kincsek után szaglászva. Pár hónapja sem volt még, hogy egy hasonló csavargót füleltek le a városban, miután a pasasnak valahogy sikerült észrevétlenül elslisszannia a Black Mountaint védő biztonsági őrposztok mellett. A gyilkosság és a nemi erőszak természetesen főbenjáró bűnnek számított a közösségben, amely alól az NFH-katonát meggyilkoló fiatal milicista sem lehetett kivétel John saját főiskolás diákjai közül. A halálbüntetéssel sújtható vétségek listáján az élelemlopás is szerepelt; a helyzet egyeseknek A nyomorultak megszállott rendőrét juttatta eszébe, aki egy vekni kenyeret elemelő férfi után is képes volt hajtóvadászatot indítani, a háború utáni első telet követően azonban valóban voltak, akiknek egy vekni kenyér vagy egy sovány húsáért tartott, háztáji hulladékon nevelt disznó az élet és halál közti különbséget jelentette.

A városban börtön helyett csak egy zárka volt, ahová nagy ritkán a részegeket és a rendbontókat zárták be egy-egy éjszakára. A mostani időkben a meleg, napi koszttal is szolgáló börtön mint büntetés puszta gondolata is abszurdnak hatott, nem számolva persze a fogolyra vigyázó őr jussával és élelemadagjával. Ha épp nem volt katonai mozgósítás a városban, a lopáson kapott delikvenseket népbíróság elé állították. Amennyiben a lopott tárgy vagy élelem nem volt elengedhetetlen a megkárosított család vagy a teljes közösség túlélése szempontjából, az ítélet általában nem volt súlyosabb a város termőföldjein elvégzendő közmunkánál. Az arany és ezüst után kutató, beszivárgott csavargónak is ez az ítélet jutott; egy teljes hónapot dolgozott a földeken, majd még a büntetés teljesítésének napján újra nyoma veszett.

A legfájóbban ironikus helyzetbe azok kerültek, akik elzárva, különféle bankok páncélszekrényeiben tartották értékes nemesfémeiket. Az áramszolgáltatás megszűnésével a széfek automatikusan és hermetikusan lezáródtak, és ősi, tökéletesen elszigetelt kriptákhoz hasonlatosan tornyosultak egykori ügyfeleik értéktárgyai fölé, akiknek ezek után nemigen maradt más választásuk, mint hogy kétségbeesett arccal álldogáljanak a többkilónyi aranyukat őrző, elhagyott épületek előtt. John és a városi gyűlés még azt is engedélyezte, hogy a Montreat úti Fifth Third Bankot újra rákapcsolják a hálózatra, az intézmény egy régi dolgozója pedig végül sikertelenül próbálta meg kinyitni a zárszerkezetet.

Az emberek az utcán álldogálva egyre frusztráltabban figyelték az eseményeket, és egy idő után felvetették, hogy talán jobb lenne egyszerűen felrobbantani az egész kócerájt: a városi tanács természetesen azonnal megvétózta az ötletet. A bank a város többi pénzintézetével együtt ma is sértetlenül állt, az odabent porosodó kincsek pedig pontosan ugyanolyan elérhetetlenné váltak, mintha a Titanic egyik kabinjában süllyedtek volna az óceán fenekére.

John valamelyest azért megkönnyebbült a próbálkozás sikertelenségétől, hisz ha a módszer működőképesnek bizonyul, hamarosan Észak-Karolina nyugati fertályának összes bankját megpróbálták volna feltörni vagy felrobbantani, a temérdek kiáramló nemesfém pedig rövid úton az infláció elkerülhetetlen szakadékába taszította volna az államot.

Akik annak idején a tökéletes biztonság érdekében Svájcban letétbe helyezett aranyat vásároltak, talán ennél is rosszabbul jártak.

John elüldögélt még pár percig a kályha nyitott ajtaja mellett az elmúlt napok eseményein és a megváltozott technológiai helyzeten merengve. Le merte volna fogadni, hogy Ernie már kora hajnalban beállított a Hawkins családhoz egy méretes szerszámosládával a kezében, minden elképzelhető eszközzel felvértezve a könyvtár alagsorában felfedezett számítógépek további vizsgálatához. John a táncoló lángokba bámult, élvezte a kiáradó meleget, s a vaskályha hőtől táguló falainak roppanásait és apró zajait hallgatta – a tűz, mint mindig, most is hipnotikus varázshálót font köré.

– Mit szólnál pár tojáshoz és egy kis puliszkához reggelire?

Hirtelen Makala meleg érintését érezte a vállán, és mosolyogva nézett fel a kályha mellől.

– Nagyszerű. De előbb ülj le mellém egy kicsit!

Makala felnevetett, és szorosabbra húzta magán a flanelinget, amelyen át jól kivehető volt, milyen közel jár már a szülés napjához.

– Jól tudod, hogy ha leülök a földre, targoncával kell majd talpra állítanod.

– Gyere csak, segítek!

Makala nagy nyögéssel huppant le John mellé, és ujjait a lángok mellett melengetve rögtön oda is bújt hozzá.

– Jól aludtál? – kérdezte John egy kósza, aranyló hajtincset fésülve ki felesége arcából, mielőtt megcsókolta volna.

– A kis borzacska legalább ötször-hatszor felébredt. Nagyon kíváncsi már a világra.

John elmosolyodott, és kezét Makala domborodó hasára tette. Türelmesen várt, amiért hamarosan egy jól érezhető rúgás volt a jutalma. Kezét továbbra sem mozdította, de immár hangosan kacagva csókolta meg a feleségét.

– Jobban örülnék, ha várnál még pár napot, mielőtt nekivágtok ennek a túrának a hegy túloldalára – jelentette be Makala. – Könnyen lehet, hogy az északi lejtőn még mindig havazik, a szél pedig egészen gyilkos tud lenni odafönt. Olvastad te a Tüzet raknit Jack Londontól?

John elmosolyodva bólintott; egy őrsvezetője jutott eszébe még kissrác korából, aki annak idején összeterelte a cserkészcsapatukat, és háromnapos téli túlélőtúrára vitte őket Newarkból egészen a New Jersey-i High Point hegyre, John akkori világában a legeslegsűrűbb vadonba, ami csak létezett. Esténként a tábortűz körül vacogva az őrsvezető épp ezt a történetet olvasta a fagyoskodó városi gyerekeknek, akik közül sokan meg voltak győződve róla, hogy a vezetőjük teljesen meghibbant, és pillanatnyi őrületében rángatta el őket a túrára. Emlékei szerint John határozottan élvezte a kalandot, hisz a hegyen a saját bőrükön tapasztalhatták meg a körülményeket, amelyekkel George Washington katonái szembesültek a Forge-völgyben, vagy épp a Trenton városa ellen vonulók az éjféli hóviharban.

Akkoriban mindez persze jóval romantikusabbnak tűnt, Makalának pedig igaza volt. A Craggy-hasadék környékén akár tíz fokkal is hidegebb lehetett, és bár idelent nyugodt volt az idő, odafönt az 50-80 kilométer per órás széllökések sem voltak ritkák.

John előző nap már megkörnyékezte Billy Tyndallt, és felvetette, hogy akár az Aeronca L–3-as repülőgépükkel is átröpülhetnének a hegyvonulat túloldalára; az út légvonalban nem is lett volna több egy villámgyors, húszperces kirándulásnál, John végre megnézhette volna magának ezt a titokzatos Quentin Reynoldsot. „Te megőrültél” – foglalta össze véleményét két velős szóban Billy, majd hosszas előadásba kezdett a Mitchell-hegy körül uralkodó gyilkos időjárási viszonyokról a régióról készült egyik régi FAA-térképre{9} mutogatva, amely az összetákolt hangár falán lógott. A térképen külön figyelmeztetés virított a légtér erőteljes turbulenciájának veszélyeivel kapcsolatban.

– Ha olyan pilótát kérdezel a hegy körüli sétarepülésről, akinek még nem ment el teljesen a józan esze (vagyis még mindig él és lélegzik), garantáltan őrültnek néz, különösen, ha megmutatod azt a vén, gyengécske sárkányrepülőt. Amikor legutóbb arrafelé repültem veled, kis híján mindketten ottmaradtunk. Visszagondolva, a golyók és az ide-oda cikázó Apache helikopterek feleannyira sem zavartak, mint a rémes széllökések: bármelyik percben a hegyoldalnak csapódhattunk volna. Részemről tehát kizárt dolog.

John jól tudta, hogy nem várakozhattak tovább egy kristálytiszta, szélcsendes reggelre.

– Ez nem várhat – válaszolt végül Makalának. – Forrest azt mondja, a pasas rossz bőrben van. Ha tüdőgyulladást kapott, könnyen lehet, hogy már most élet és halál közt lebeg. Meghal, ha nem viszünk neki egy kis antibiotikumot a készleteinkből… Ez már önmagában is elég, hogy legalább megpróbáljunk eljutni hozzá. A pasas neve nagyon ismerős, és felidéz bennem valami egészen távolit, ráadásul azt állítja, hogy Bob Scales barátommal szolgált. Muszáj beszélnem vele.

– Jól van, segíts felállni! Kapsz egy kis tojást és puliszkát, hogy legalább ne üres hassal indulj el.

John sosem fejtette meg a déli államok lakóinak különös puliszkamániáját, az éhezés hosszú hónapjai után azonban az ilyesmin nemigen volt érdemes fennakadni.

– Puliszka? Jól hallottam?

John és Makala hátrafordulva meglátták a vendégszobából kilépő Forrestet, amint épp fél kezével igazgatta a hózentrágerét a vállán.

John felállt, és felsegítette Makalát, pár újabb hikorihasábot tett a tűzre, hogy továbbra is jó meleg maradjon, majd becsukta a kályha ajtaját. Egy perccel később Makala már a serpenyővel bíbelődött, majd megtöltött egy régi kávéfőzőt az elektromos szivattyúnak köszönhetően immár újra működő vízcsapból, és a kályhára rakta. A kávéfőzőhöz hasonlóan szintén elég öreg szivattyú a város megtermelt árammennyiségének jelentős részét felemésztette, cserébe viszont újra biztonságos, tiszta csapvízzel látta el a még lakott házak nagy részét. Makala már készítette is elő a cikóriagyökeret pár további gyógyfűvel együtt, amiket majd a vízbe rakhat.

– A francba is, várj egy percet! – sóhajtott fel Forrest a kávéfőző láttán, és visszament a vendégszobába.

Mindketten jól tudták, hogy a hegy túloldalán, Forrest táborában még mindig kitartottak a parfümöket megszégyenítően csábító illatú kávétartalékok, és titokban abban reménykedtek, talán most is hozott magával valamennyit. A jó modor nem engedte, hogy az ember az értékes csokoládéból, mézből, kávéból vagy cigarettából esetlegesen eldugott tartalékairól faggassa a másikat; az illendő viselkedés alapján megvárta, amíg megkínálják, és ha Forrest Johnnál és Makalánál vendégeskedett, a kávé – bárhonnan származott is eredetileg – általában újra a reggeli része volt. Étkezés után Forrest Makala házirendjét udvariasan betartva mindig a ház előtt szívta el reggeli cigarettáját, amíg Makala végig Johnon tartotta a szemét, nehogy férje megszegje a Jennifernek tett ígéretét.

Forrest nyitott tenyerében négy apró, teljes koffeintartalmú – ráadásul mogyorós – kávékapszula lapult, amikor visszatért.

Makala egyenesen kiragadta őket a tenyeréből; az egyre ritkább, .22-es kaliberű töltények és ezüstérmék mellett az egykor szinte mindenütt megtalálható kapszulák is kedvelt kereskedelmi csereárunak számítottak. A kapszulába préselt kávé még most, három év múltán is egészen friss volt.

Makala óvatosan felnyitotta az egyik kapszulát, külön figyelve rá, nehogy egyetlen szemet is a földre ejtsen, a tartalmát pedig a kávéfőzőbe öntötte, mielőtt feltette volna a kályhára.

– Mondd, hogy van pár kávétejszíned és cukrod is olyan kis tasakokban, és az élet újra teljes lesz – mondta John, megszegve az illendő viselkedés egyik aranyszabályát. Forrest elmosolyodott, és három kis kávétejszínt húzott elő a zsebéből.

– Bocsi, de cukor már nincs.

– Ne haragudj, hogy így rákérdeztem – szólt John, Forrest azonban csak tovább vigyorgott. – Ki gondolta volna, hogy ezek a dolgok valaha ennyit érnek majd?

A puliszka pár percen belül vidáman sistergett a serpenyőben, a kávé mennyei illata pedig betöltötte a szobát. A kávéfőző apró zajai Johnt gyerekkorának hideg, koromsötét, téli reggeleire emlékeztették. Mire leért a konyhába, édesapja általában már majdnem végzett a reggelivel, bár mindig hagyott pár korty meleg kávét a fiának, mielőtt felszedelőzködve nekivágott volna a harrisoni vonatállomáshoz vezető útnak a gáztelep mellett. A Mr. Coffee típusú kávéfőzők megjelenésével a reggelik efféle zajai teljesen kivesztek a családok életéből, John pedig máig hiányolta őket a régi idők oly sok hasonló apróságával együtt. Apja mindig ragaszkodott a jó zsíros tejszínhez (pokolba a koleszterinnel!), és egy héten legalább háromszor a frissen sült baconhöz, Johnnak pedig hideg téli reggeleken időnként már a gyerekek gyűlölt reggelije, a meleg zabkása is hiányzott egy darab vajjal, és egy kis fahéjjal megszórva.

Volt valami a reggelizés rítusának csöndjében, amitől John mindig nosztalgikus hangulatba került, különösen a hűvösebb napokon – az ég kéken ragyogva szikrázott, a frissen hullott hó pedig visszaverte a reggeli napsütést. A fákat, különösen a fenyőket még mindig beborította az immár elvonult viharban szerzett hópáncél.

John segített megteríteni, hogy Makala újra leülhessen. Egy-egy tojást tett a tányérokra, elosztotta a puliszkát, majd óvatosan mindenkinek töltött a kávéból, jó házigazdához méltón gondoskodva róla, hogy az értékes adomány hozója legalább egy extra korttyal többet kapjon a bögréjébe, mint a házigazdák.

Az asztal körül elhelyezkedve végül megfogták egymás kezét – John Forrest ingének üres bal ujját érintette meg a jobb kezével –, áldást mondtak, és szótlanul nekiláttak az ételnek, minden egyes falatot a végletekig kiélvezve.

A reggeli végeztével pár percig még csöndben üldögéltek az asztalnál, és élvezettel kortyolgatták a kávéjukat, kifelé bámulva az ablakon, amíg Forrest végül fel nem tápászkodott.

– Ideje indulnunk.

John bólintott, majd segített Makalának elrakodni az asztalról, és elmosogatott egy meleg vizes fazékban a kályha tetején. Még most, három évvel „a nap” után is voltak, akik a központi melegvíz-szolgáltatás hiányában betegedtek meg. A szokásos szombat esti fürdés 19. századi hagyománya visszatért: a kályhán melegített vízzel megtöltöttek egy dézsát, a szappant pedig újra sertészsírból, hamuból és morzsolt mentalevelekből készítették, hogy legalább valamelyest kellemes illatot kölcsönözzön.

John felhúzott egy viharvert, annak idején még hójárókon használatos overallt, amely nyurga termete miatt igencsak lazán lógott rajta, majd egy símaszkot és egy pár kesztyűt is felvett. Megemelte a téli túlélőfelszereléssel kitömött, leginkább az efféle utazások alkalmával használt hátizsákját, amelyben egyebek mellett egy kis méretű sátrat, műanyag zsákba tekert száraz ruhát, némi szárított marhahúst és egy vízhatlan zsákban tartott gyufát, illetve meghajlított nyírfakéregdarabokat tartott. Vállára vette az M1-es karabélyt is, amelyet újabban előszeretettel választott elsődleges fegyverének, és ellenőrizte a csövet. Tokjába csúsztatta a Glockját, és megvárta a vendégszobában öltözködő Forrestet.

Makala feszülten nézett rá. Még mindig olyan ironikus volt az egész. A túra célja összesen nagyjából 30 kilométerre volt tőlük a Mitchell-hegyvonulaton túl, Forrest táborhelyén, ahol végül annak ellenére telepedett le a közösségével, hogy Asheville-ben, sőt Black Mountainban és Montreatban is számtalan lakatlan házból válogathattak volna. John a tél beállta előtt újból és újból vitázott a dologról Forresttel, és megpróbálta rábeszélni, hogy az embereivel együtt költözzön a városba, a veterán azonban eddig minden alkalommal ellenállt; ő és a barátai szerettek volna azon a földön maradni, amely egykor az otthonuk volt, ráadásul egyiküknek sem igazán fűlött a foga az úgynevezett „városi népek” életmódjához. Az érvelés abból a szempontból logikus volt, hogy a hegy túloldalán maradt közösség aktívan szemmel tarthatta a városok beszűkült világának északi határvidékét.

John pár, dzsippel járó diákja még nagyjából egy évvel „a nap” előtt két lányával együtt kalandtúrára invitálta a professzort. A lányok nagyon élvezték a rodeózást a Mitchell-hegy elhagyott erdei ösvényein és túraútjain a csodás őszi napsütésben. John és Forrest most úgy készült, mintha legalábbis csatába indultak volna; ezúttal számolniuk kellett vele, hogy az öreg Blue Ridge hegyi út környékén fosztogatók garázdálkodnak, akik Forrest régi Polaris terepjárójáért bizonyára örömmel végeztek volna mindkettőjükkel.

Forrest nehéz, téli rejtőszínű felszerelésben bukkant elő a szobából, kabátja bal ujját levágták, és hozzáértőn varrták össze. Egyik vállán vadászpuska, nyakán átvetve pedig egy katonai M4-es gépfegyver lógott, amelyet még az NFH-val vívott harcokban zsákmányoltak.

– Asszonyom, hálásan köszönöm a vendéglátást – mondta Forrest illedelmesen bólintva Makala felé, a hegy körül élők etikettjének legalapvetőbb gesztusaként, majd kinyújtotta a kezét, és hat kávékapszulát nyomott a tenyerébe. Makala megpróbált ellenkezni; John szótlanul figyelte a jelenetet, magában viszont végig remélte, hogy a játszma végén Makala vonakodva bár, de elfogadja majd a kimondhatatlanul értékes ajándékot, amely majdnem egy egész hétig a valódi kávé luxusát jelentette volna.

– Vigyázzon a férjemre! – mondta végül Makala, puszit nyomva Forrest arcára, aki halványan bár, de elpirult. A veterán már rég beletörődött, hogy sebhelyes, hegekkel tarkított arcával és hiányzó szemével nem a vidék legvonzóbb legénye, női csókra pedig még baráti gesztusként sem gyakran számíthatott.

– Tud ő vigyázni magára, asszonyom; ha nem így lenne, nem tisztelegnék folyton a rohadt kis…

– Kurafinak? Néha tud ám olyan is lenni – fejezte be nevetve Forrest mondatát Makala, majd egyenesen John szemébe nézett. – Tudom, hogy menned kell az átkozott kötelességtudatod meg a többi dolog miatt. Arról viszont álmodni se merj, John Matherson, hogy valaha megbocsátom, ha most megöleted magad, és itt hagysz hét hónapos terhesen.

John tekintetével körbepásztázta a szobát. A kályha mellett bőven volt még feldarabolt tűzifa, a tűz kellemes meleget árasztott, a terasz felől pedig szikrázó napsütés ragyogott be az ablakon. Ha minden jól megy, másnap délre már újra itthon lehet… „Ha minden jól megy” – egy kifejezés, amelyet az új világban már soha senki nem vett magától értetődőnek.

Lementek az alagsori garázsba, ahol annak idején egy gyönyörű, kék Mustang kabrió is parkolt, amely végül a Hordával vívott csatában veszett oda. Bár az ősrégi Edsel még ma is működött, óriási fogyasztása miatt csak ritkán használták. John régóta szerette volna végigjárni Asheville elhagyott autószerelő műhelyeit, és felkutatni végre néhány abroncsot, amelyekre lecserélhetné az 1958-as matuzsálem mára szinte teljesen simára kopott kerekeit; a motorra is ráfért volna a felújítás, új tömítéseket és szelepeket találni azonban szintén komoly kihívásnak ígérkezett.

Kinyitották a garázsajtót, Forrest nyitott tetejű járművének azonban kellett néhány perc a stabil bemelegedéshez. John a hátsó platóra tette a csomagját, és ellenőrizte, hogy valóban teletöltötte-e a két 20 literes benzinkannát. Megvárta, amíg Forrest kiáll a garázsból, majd becsukta mögötte a garázsajtót, és felmászott az ülésre, a járművön gubbasztva azonban egyből komoly kétségek merültek fel benne az utazással kapcsolatban. A levegő jéghideg volt, a garázsajtó kifakult bádogkeretére erősített, ódivatú hőmérő, amely még az „új” 1958-as Edselt reklámozta, mínusz 9 fokot mutatott. Makalának igaza volt: nem zárhatták ki, hogy a hágó körül még hat-nyolc fokkal ennél is hidegebb lehetett. John összehúzta magán a kabátját, hogy biztosan sehol se érje a bőrét a levegő, majd Forrestre pillantva határozottan bólintott.

– Na, szedjük fel Lee Robinsont, és vágjunk neki.

HARMADIK FEJEZET

– Élsz még? – fordult az utolsó őszi falevélként reszkető John felé Forrest; nehéz volt eldönteni, hogy a hideg vagy a mélységes rémület vett inkább erőt rajta.

Bár érezhetően egyre mélyebb hóban haladtak, a hegyoldalon felfelé vezető út még így sem volt annyira vészes. Enyhe szellő fújdogált, a nap pedig olyan erősen szikrázott, hogy John egyenesen átkozni kezdte magát, amiért nem hozott magával napszemüveget. Az útvonal, amelyet eddig végigjártak, leginkább a valóban lenyűgöző Black Mountains hegységet népszerűsítő turistanaptár képeire emlékeztette egy ragyogó téli napon. A fenyőfák ágai még mindig roskadoztak a rájuk nehezedő hó súlya alatt, boltozatos alagutakká varázsolva a Craggy-hasadék felé vezető régi, erdei csapásokat.

A csúcshoz közeledve azonban végül utolérte őket a kegyetlen valóság. A hágó teljesen a hegyvonulat északi lejtőin fölfelé kapaszkodó, egyelőre alacsonyan gomolygó felhőkbe burkolózott. Forrest épp nyugatnak, a Blue Ridge hegyi út egy rövid szakaszára tért, a táborhoz vezető köves út felé, amikor hirtelen hóviharban találták magukat, a Polaris motorházának orrán túl pedig a vakító fehérségen kívül nemigen láttak semmit. A kitartó széllökések lesöpörték a fák ágain összegyűlt hóréteget, vastag jégpáncélra cserélve ki azt; a szél miatt a jégcsapok majdhogynem vízszintesen meredeztek az út fölé hajló ágakról.

Magáról az úttestről a szél szinte teljesen elhordta a havat, de az első kanyarban, rögtön egy szélárnyékos szikla alatt felhalmozódott, közel 2 méteres hótorlasszal találták szemben magukat. John és Lee egymást túlharsogó káromkodásai ellenére Forrest gázt adott, és hangosan kacagva hajtott bele az akadályba: meglévő kezével szorosan markolta a kormányt, és odakiáltott Johnnak, hogy váltson négykerék-meghajtásra. A Polaris majdnem elakadt, majd végül mégis sikerült áttörnie a torlaszon, és oldalazva csúszott tovább az eljegesedett úton egészen addig, amíg egy kisebb hóbuckának ütközve újra irányíthatóvá nem vált.

Nagy szerencséjükre egy kétsávos hegyi úton haladtak tovább, amelyet védőkorlát szegélyezett, megakadályozandó, hogy a mellettük tátongó hasadékba zuhanjanak. John idegei röviddel ezután, a hegy északi lejtőjén lefelé vezető, köves útra térve kezdtek komolyan kikészülni, az új út ugyanis leginkább egy kanyargós, jéggel és hóval borított hullámvasúthoz hasonlított, a hegytetőt takaró felhő pedig épp eléggé felemelkedett már, hogy mind jól láthassák az előttük álló borzalmakat.

– Ezt talán jobb lenne alaposabban átgondolni! – kiáltotta John, Forrest azonban megint felnevetett, és újból beletaposott a gázba.

A következő néhány kilométer egy hosszú, halálfélelemmel terhes szánkóversenyhez hasonlított: a Polaris egyre gyorsabban siklott lefelé, John pedig meg volt győződve róla, hogy pillanatokon belül belecsapódnak valamibe, vagy felborulnak. Lee őrülten káromkodott a hátsó ülésen, ám minden alkalommal, amikor a csúfos vég már-már elkerülhetetlennek tűnt, Forrest odaordított Johnnak, hogy váltson sebességet, mire a Polaris elegánsan bevette az aktuális kanyart, egyenesbe fordult, és továbbsüvített az egyre csak kanyargó köves út következő fordulója felé.

John most értette meg igazán, hogy a testén oly sok harci mementót viselő Forrest valószínűleg a veteránok egy különlegesen viharvert csoportjához tartozott, és annyiszor nézett már farkasszemet a halállal, hogy immár cseppet sem félt tőle, sőt, határozottan élvezte, ha próbára teheti a szerencséjét, és tovább kísértheti a sorsot. Az efféle kalandok közben felszabaduló adrenalin sokkal addiktívabbnak bizonyult, mint bármilyen drog vagy akár az alkohol.

A terep végre hosszabb ideig egy szintben maradt alattuk. Forrest egy hosszú csúszás után megállította a Polarist, majd szó nélkül kipattant a vezetőülésből, hogy az út mellett könnyítsen magán.

– Te tébolyult állat! – ordított utána Lee. – Mindhárman meghalhattunk volna ezen az eszeveszett hegyi sípályán, és mégis, miért?

– Tán annyira félsz a haláltól? – nézett vissza Forrest kaján vigyorral az arcán. – Hisz mindhárman élünk, ráadásul rodeóztunk egy baromi jót. Mi kellhet még?

– Hazafelé gyalogolok, az egyszer biztos – morogta maga elé Lee, és közben a még mindig láthatóan remegő Johnra pillantott, aki épp nehézkesen próbálta kicipzárazni a teljesen eljegesedett hójáró overallját, hogy ő is könnyíthessen magán.

– Innen még körülbelül 8 kilométer. Látjátok ott azt a védőpásztát? Azt fogjuk követni; feleannyi idő, és a benzinen is spórolhatunk egy kicsit.

Az utolsó pár kilométert legalább sikerült nyugodtabb körülmények közt megtenniük, leszámítva egy élesebb kanyart az út egy túlontúl meredek szakaszán; John a stabilizátorrúdba kapaszkodva próbálta egyensúlyban tartani a járművet a közvetlenül az úttól jobbra nyíló, legalább 15 méteres szurdok mellett. Lebámult a mélységbe: a fenéken egy réges-rég szerencsétlenül járt terepjáró roncsa kandikált ki a hóból.

– Az egyik unokatestvérem purcant ki itt öt évvel ezelőtt – jegyezte meg szinte félvállról Forrest. – A menyasszonya felbontotta az eljegyzésüket, mire ő teljesen kiakadt, berúgott, és elindult szarvast lőni az éjszaka közepén. Végül elhibázta a kanyart, és a szurdok fenekén landolt. Igazából mindig is ostoba semmirekellő volt. Két napig kerestük, aztán úgy döntöttünk, a kocsit valamiféle emlékműként ott hagyjuk a szurdokban.

– Ezek szerint a zakkantság családi vonás – morogta csípősen Lee.

Hamarosan elérték a köves utat, majd a terep hirtelen nagyon is ismerőssé vált: amikor Johnt tavasszal foglyul ejtették, Forrest és csapata pontosan ezen a helyen táborozott.

A közösségi épületnek használt tűzoltóállomáson felállított kályhából felszálló füst melegséget ígért; a különböző ütött-kopott lakókocsik és kisbuszok szorosan körbeölelték az épületet, amely egyben a kolónia főhadiszállása is volt.

John képtelen volt megérteni, Forrest emberei miért éltek még mindig saját akaratukból idekint. Nagyjából 10 kilométerre innen egy több millió dolláros, teljes egészében elhagyott luxus-nyaralókomplexum állt. De az itteni közösségnek is megvoltak a maga okai: ez a föld nagyjából százötven éve az övék volt. Barátaival együtt Forrest ezekben a völgyekben nőtt fel, a tenyerénél is jobban ismerte az összes hegyi ösvényt, ami sokszor kapóra is jött, hisz míg a hegyek déli lejtőin fekvő városok mára a végső kipusztulás szélére juttatták a vadakat, ideát egy tehetséges vadász még mindig lőhetett egy-egy szarvast vagy medvét, főleg télen, amikor könnyebb volt követni a nyomukat. Forresték sikerére mi sem volt jobb példa, mint a tűzoltóállomás előtt lógó két kibelezett és megnyúzott szarvasbika.

Forrest leparkolt az épület előtt, érkezését egy kisebb baráti csoport jókívánságai fogadták. John sokakat felismert; nem is olyan régen még az ellenségei voltak, akikkel végül a Fredericks ellenében vívott küzdelem kovácsolta össze. Baráti kézfogások következtek, páran a felesége hogylétéről érdeklődtek, és újból hálálkodni kezdtek mindazért, amit Makala a közösség temérdek sérültjéért tett.

John lefejtette arcáról az egészen eljegesedett símaszkot, de még mindig képtelen volt úrrá lenni a teljes testét átjáró remegésen. Azonnal bevezették a tűzoltóállomásra; egy idősebb asszony erélyesen rászólt a tömegre, hogy hagyják melegedni egy kicsit, majd valódi, forró kávéval – mi mással? – teli bögréket nyomott a vendégek kezébe. Bár a főzet tűzforró volt, John pár hosszú korttyal ki is végezte; ereje lassan visszatért, a fűtött épületbe lépve pedig megkönnyebbülten lélegzett fel.

– Hogy s mint van a váratlan vendégünk? – szólalt meg hirtelen Forrest.

Kérdésére síri csönd volt a felelet, Johnt pedig hirtelen rémület kerítette hatalmába. Az idős hölgy, akitől az imént a kávét kapta, végül megadta a választ:

– Az éjjel meghalt.

– A rohadék – sóhajtott fel Lee, John tekintetét keresve, ő azonban csak a fejét ingatta, és leült.

– Be kellett volna vinnünk a kórházba – mondta végül Forrest. – Mondjuk, ebben a viharban… – Hangja erőtlenül halt el.

– Már el is temették? – kérdezte John.

Az idős hölgy megrázta a fejét, és a tűzoltóság oldalából nyíló egyik kisebb szoba felé bólintott. John felállt, és követte az asszonyt a hójáró overall cipzárjával bíbelődve; az épület immár egészen fullasztóan melegnek hatott a többórányi jéghidegben töltött idő és a végül tökéletesen hasztalan út után. Gondolatban most John sem spórolt a káromkodással. Ha Forresték az I-26-os autópálya mentén tanyáztak volna, egy teherautó könnyedén Asheville-be szállíthatta volna a férfit még a hóvihar előtt.

Az idős asszony kinyitotta az ajtót, Johnt pedig egy pillanatra émelygés fogta el. Képtelen volt felfogni, Makala hogyan bírta ki nap mint nap a kórházakban terjengő szagokat. A szobából tagadhatatlanul átható kórházszag áradt, John pedig már a rothadás legelső halvány árnyalatait is érezni vélte a levegőben. A férfi egy lepedővel letakarva feküdt az ágyon, ahol végül utolérte a vég.

John visszahajtotta a lepedőt. Akárhányszor került újra és újra szembe a halál arcaival, a látvány minden alkalommal megrázta. Bár a tüdőgyulladást sokan csak az „öregember csendes barátjának” hívták, egyértelműnek tűnt, hogy utolsó óráiban a férfi rettenetes fájdalmakat élt át; arca eltorzult, szeme még mindig nyitva, bőre hamuszürkévé fakult.

– Elnézést kérek, elő kellett volna készítenem… Meg kellett volna mosdatnom, és rendesen felfektetnem az ágyra, mielőtt beengedem magukat – suttogta az asszony John mellett, majd ujjainak gyengéd érintésével lezárta a halott szemét, és annak ellenére megpróbálta eltüntetni az arcára fagyott grimaszt, hogy a hullamerevség már beállt.

– Ismerem ezt az embert – sóhajtott fel John, átható tekintettel meredve a holttestre. – Még a Katonai Főiskoláról emlékszem rá. Úgy rémlik, a barátommal szolgált együtt.

John megfogott egy széket, és leült, amint mögötte Forrest és Lee is belépett a szobába.

– Tudom, ki ez – ismételte meg, hogy ők is hallják. – Nem ismertem túl jól, mert mindig a tábornokok mellett vagy mögött járt, a háttérben álló személyzet tagja volt.

John megpróbált előásni néhány részletesebb emlékképet. „A nap” előtti világról megszámlálhatatlan, mára már ködös és torz emlék zsibongott a fejében, egyszerűen felülírta és megfakította őket az elmúlt három évben átélt rengeteg trauma. Az ágyon fekvő férfi csupán egyetlenegy volt az emlékek ezrei közül. Talán mindketten részt vettek egyszer egy konferencián, vagy megittak együtt valamit egy közös társasággal. John előtt egy hadtörténeti konferencia derengett fel még a Katonai Főiskolán, ahol annak idején maga is előadott…

Még ha így volt is, az emlék nem tűnt elég jelentőségteljesnek ahhoz, hogy tisztán fel tudja idézni, ami a jelen pillanatban mélységesen lesújtotta. Egy újabb emberélet veszett oda, ő pedig alig-alig emlékezett rá, ki is lehetett. Vajon voltak még élő rokonai, egy család, akik szerették és tudni vágytak a sorsáról?

– Volt nála bármilyen papír? Katonai azonosító, bármi ilyesmi?

Forrest megrázta a fejét.

– Semmi, még tárca sem. Már akkor elég rossz bőrben volt, amikor rátaláltunk. Útonállókról motyogott valamit, akik a 26-os autópályán, még a hágón túl támadtak rá.

– Forrest már több törött bordával, megrepedt állkapoccsal és zúzódásokkal teli hozta be. Alig-alig volt magánál – mondta az idős asszony, gyengéden elfésülve egy hajtincset a férfi homlokáról. Johnt egészen megérintette a gondoskó, anyai gesztus.

– Janet annak idején ápolónőként dolgozott. A nővérére, Maggie-re még emlékezhetsz. Ő látott el még az első látogatásod alkalmával, dereng a dolog? – kérdezte Forrest.

Látogatás. John nem állta meg, hogy el ne mosolyodjon a szóválasztáson. Amikor foglyul ejtették, ő maga is törött bordával érkezett, Maggie volt az első, aki legalább valamiféle együttérzést mutatott irányába. A jószívű nővér ma már nem volt köztük – a légi csapásban veszett oda még múlt tavasszal.

– A nővére egy angyal volt – mondta John. – Köszönöm, hogy gondoskodott erről az emberről. Mondott bármit is arról, hogyan jutott el idáig, és miért vállalkozott az útra?

– Nem sok mindent mondott, amit meg is tudtam fejteni. Folyton csak magával akart beszélni. Azt mondta, egy barátjával, Bob Scalesszel szolgált.

Johnt hirtelen újra reménység töltötte el. „A napon” éppen Bobbal beszélt telefonon; régi barátja Jennifer tizenkettedik szülinapja alkalmából hívta fel. A beszélgetés utolsó másodperceiben az addig barátian csevegő Bob hangja hirtelen drámaian megváltozott. „Valami történt” – szólt a telefonba, mielőtt végleg megszakadt volna a vonal.

Végleg. Johnnak immár három éve fogalma sem volt, mi történhetett Bobbal. Életben maradt egyáltalán? Az ágyon fekvő férfi talán tudta a választ, ahogy azt is, hogy miért kelt útra, ami akár még sokkal fontosabb is lehetett.

– Régen Bob Scalesszel szolgált… – kezdett bele a kérdésbe John, majd egy pillanatra megtorpant –, vagy most is vele szolgált?

– Elnézést uram, de csak ritkán volt magánál.

– Janet, először is, szólítson Johnnak, és kérem, próbáljon meg visszaemlékezni mindenre, amit ettől a férfitól hallott.

Forrest kiment a szobából, majd hamarosan pár összecsukható székkel tért vissza, és nekiállt ügyesen kinyitogatni őket.

– Megbeszélhetnénk ezt valahol máshol? – súgta halkan Lee. John a barátjára nézett, és jól látta, ahogy a még nála is gyengébb gyomrú pasason kezd úrrá lenni az émelygés.

Janet beleegyezőleg bólintott, és a lepedővel újból letakarta a holttestet. Forrest kézmozdulattal jelezte, merre találják a szomszédos szobát. Mindhárman kibújtak a téli felszerelésekből, Janet pedig pár perc múlva négy újabb, kávéval teli bögrével tért vissza.

– Bocsánatot kérek, de muszáj megkérdeznem… Remélem, nem veszi illetlenségnek… – mondta Lee. – Hogy lehet, hogy itt mindig van kávé?

Janet Forrestre pillantott, aki a pillanat súlyától függetlenül egyenesen kuncogni kezdett.

– Mindig mondtam, hogy jobban jártok, ha nem faggatóztok erről, no de ha már idáig jutottunk… Hát legyen, kiterítjük a kártyáinkat. Egy szurdokban, nem messze attól a csicsás üdülőteleptől, ahová állandóan át akarsz költöztetni minket, találtunk egy elhagyott kamiont, telis-teli kávékapszulákkal, karton karton hátán. Bocsánat, de valahogy mindig kiment a fejemből a dolog.

Egy hosszú pillanatnyi feszült csönd következett. A szövetségesek közt általános megegyezés volt, hogy a teljes közösség javát szolgáló felfedezéseket megosztják egymással. A szabály mindemellett nem volt kötelező jellegű; a statárium után ugyan többen is erőltetni próbálták a megegyezés hivatalos, betartatható rendeletbe foglalását, az így gondolkodókat komisszárhajlamaik miatt azonban mindenki élesen kritizálta. Egészségügyi felszerelések, egy kamionnyi tartósított hús vagy gyümölcskonzerv a gyerekeknek: az effélékre érthető módon tartott volna igényt a közösség, no de mennyit tett hozzá a túlélésért folytatott harchoz néhány tízezer kávékapszula?

– Aki kapja, marja – hagyta rá végül John, Forrest pedig láthatóan fellélegzett.

– Ne haragudj, John! Ja, és 50 kartonnyi minőségi cigaretta is kuksolt ugyanott.

– Azokról hallani sem akarok – vágta rá élesen John, meg sem kockáztatva, hogy erőt vegyen rajta egykori nikotinfüggőségének szelleme, amely olykor még mindig megkísértette; ahogy a leszokott dohányosoknál általában, akár évek is eltelhettek botlás nélkül, a „csak egy szálat” érzés mégis bármikor erőt vehetett rajta. Egyedül a Jennifernek tett ígérete tartotta mindmáig a helyes úton.

John újra a saját kávéját kortyolgató Janetre nézett.

– Kérem, próbáljon visszaemlékezni mindenre, még a triviális dolgokra is! Akármilyen apróság fontos lehet.

– Ahogy mondtam, a fickó csúnyán össze volt verve, amikor behozták, majdnem teljesen kihűlt, fagyás a kezén és a lábán; könnyen lehet, hogy az ujjait és lábujjait akkor is elveszítette volna, ha végül életben marad. Három bordája eltört, csoda, hogy a tüdőt egyik sem szúrta ki. A helyzeten azonban semmiképp sem javított a dolog, a kezdődő tüdőgyulladása miatt különösen. Az állkapcsa elrepedt, ami tovább nehezítette a beszédét, nagyon nehéz volt megfejteni, amit mondott. Már harmincnyolc fölötti lázzal ért ide. Bár a véroxigénszintet nem volt mivel megmérjem, biztosra veszem, hogy folyamatosan csökkent. Imádkoztam, hogy visszaérjenek némi antibiotikummal, de tegnap estére már tudtam, hogy nem lehet megmenteni. Először kómába esett, aztán éjfél körül kilehelte a lelkét.

– Mit mondott egész pontosan? – erőltette tovább a kérdést John. Kétségbeesetten hallani akart valamit, bármit, amin legalább elindulhatott.

– Mielőtt kómába zuhant, egy rövid időre valamelyest kitisztult; ilyesmivel nem először találkoztam. Azt mondta, mondjam meg önnek, hogy el kell jutnia Scales tábornokhoz Roanoke-ba, hogy megállítsa őket – folytatta Janet, majd megtorpanva az ajtó felé sandított, mintha arról bizonyosodna meg, hogy a mondandóját nem hallja senki más. – Azt mondta: „EMP kilátásban”.

– Micsoda? Ezt szó szerint így mondta?

– EMP kilátásban – ismételte meg Janet.

– Kilátásban, de mégis, kinek? – vágta rá John közelebb hajolva, valamiféle konkrét választ remélve.

– Azt nem mondta, kikre gondol, vagy bármi mást a témáról. Lehetséges, hogy a háború kitörésére emlékezett… Vagy a jelenről, netán a jövőről beszélt volna? Próbáltam gyöngéden kérdezgetni, amikor eszméleténél volt, de ahogy jeleztem, láz gyötörte, és már akkor alig volt magánál, amikor behozták. Ha csak néhány órával később bukkannak rá, megfagyott volna odakint, és a szomszéd szoba helyett most egy hókupac alatt feküdne.

John kimerülten ingatta a fejét, és belekortyolt a kávéjába.

– Bármi más? Kérem, asszonyom, próbálja meg szó szerint felidézni a szavait!

– Egyre csak azt hajtogatta, hogy kapcsolatba kell lépnie Scales tábornokkal.

– Ezt úgy mondta, mintha Scales tábornok csupán egy emlék lenne a múltból? Azt hiszem, valóban ismertem Quentint. Lehetséges, hogy a Katonai Főiskolán szolgáltunk együtt. Úgy beszélt, mintha a múlt emlékképei törnének elő belőle, vagy inkább úgy, mintha most azonnal kellene elérnem Scales tábornokot?

A beszélgetés immár sokkal többet jelentett Johnnak egy haldokló ember megfejthetetlen üzenetének sürgős dekódolásánál. Ha Quentin jelen időben beszélt, akkor Bob Scales, John egyik legközelebbi barátja még a háború előtti időkből igenis életben volt – ha ez igaz, a következmények messze túlmutattak Johnnak a helyi közösség vezetőjeként vállalt kötelességein. Mindez azt jelentette volna, hogy egy szeretett barátja valahogy mégis túlélte „a napot”. A Virginia államban visszaállított közrendről szóló riportokat John is hallotta a BBC-n. Az eredményt a hírek szerint a hivatásos hadsereg érte el: lehetséges lenne, hogy maga Bob állt a hadművelet élén?

Janet pár pillanatig csöndben maradt, és láthatóan minden emlékezőtehetségét latba vetve pörgette végig a fejében a közelmúlt eseményeit.

– Ne haragudjon… Jegyzetelnem kellett volna a szavait. Elnézését kérem.

– Semmi baj, Janet! – mondta John, noha magában azt kívánta, bár valóban így tett volna, hisz egy haldoklóval folytatott beszélgetés emlékei az ápolásra koncentráló nővér fejében könnyedén elmosódhattak.

– Volt még valami – sóhajtott fel végül mégis a nővér. – Még egyszer bocsánatot kérek, le kellett volna írnom, amikor megsúgta nekem. Arról motyogott, hogy Roanoke-ba kell mennie, „ott megtalálja Bobot”, vagy valami ilyesmi.

John Forrestre és Leere nézett, akik láthatóan szintén próbálták feldolgozni a hallottakat, de egyelőre bölcsen szótlanok maradtak.

– Hozzá kell tennem (hívhatjuk akár személyes meglátásnak), néha egészen úgy beszélt, mintha épp most tört volna ki a háború, és folyton azt hajtogatta, hogy ki kell menekítenie a feleségét és a gyerekeket. Amikor róluk beszélt, mindig sírva fakadt. Rettenetes volt látni. Szegény lelkem borzalmas kínokat élt át.

– Melyikünk nem? – jegyezte meg csöndesen Lee, kifelé bámulva az ablakon.

– H. G. Wells sírfeliratáról is mormogott valamit… Azt mondta, igaza volt, és újra igaza lesz.

Vajon miért említette Quentin külön H. G. Wells sírfeliratát? – merengett John. Gyerekkorában olvasta Wells néhány írását, de csak a Világok harcára és egy régi filmre, a Mi lesz holnapra emlékezett, amelyben Wells forgatókönyvíróként megjósolta a második világháborút még az 1930-as évek elején.

– Mindent átnéztek, ami nála volt? – kérdezte nyomatékosan John.

– Mindent. Forrest és én vetkőztettük le, hogy felmérjük a sérüléseit. Katonai bevetési egyenruhát viselt, de nem volt télikabátja, se fegyvere. Motyogott valamit az útonállókról, hogy levetkőztették, és azzal viccelődtek, hogy eladják – Janet itt egy pillanatra elhallgatott. – Tudja, még mindig rejtőznek bandák odakint, és azoknak a tagjai élelem gyanánt gondolkodás nélkül megveszik az emberhúst.

John bólintott. A Hordához hasonló csoportok szétszórt maradékai még mindig ott garázdálkodtak a félreeső völgyekben és hegytetőkön. Azt már megtanulták, hogy John közösségével nem húzhatnak újat, de sakálok módjára folyamatosan ott sompolyogtak a lassan újjáépülő civilizáció határvidékén.

– Mire megtaláltuk, már mindene teljesen átázott. A ruhákat gyorsan levettük róla, de semmiféle papír vagy hasonló nem volt nála. Nem tehettünk mást, mint hogy meleg pokrócokba csavarjuk, aszpirint adunk neki pár deci háztáji szesszel, és reméljük a legjobbakat. Én tanácsoltam Forrestnek, hogy induljon el Black Mountainba; a szegény ördög folyton azt hajtogatta, hogy magával kell beszélnie. Sajnálom, de ez minden, amit mondhatok. A válaszai most már a lelkével együtt nyugszanak.

John felállt, és visszament az ideiglenes hullaházba. Tiszteletteljesen újból visszahajtotta a férfi arcát takaró lepedőt, és úgy meredt a megtört holttestre, mintha az még most is megadhatná a válaszokat, vagy mintha Lázár módjára bármelyik pillanatban feltámadhatna, és „mindent a helyére tehetne”.

A többiek nem követték a szobába. John pár percig még üldögélt a holttest mellett, és az emlékeiben csak homályosan felsejlő őrnagy földi maradványaira bámult.

A halott persze hallgatag maradt, válaszait immár örökre magában tartotta. John végül újból letakarta, és visszatért a másik helyiségbe, ahol csöndben üldögélve várták a többiek.

– Forrest, visszaérhetünk a városba még sötétedés előtt?

Barátja nagyon sóhajtva bólintott.

NEGYEDIK FEJEZET

– Szóval ez minden – dőlt hátra a székében John, amint végére ért az előző nap kalandjáról és felvetett rejtélyéről tartott beszámolónak.

Az apró iroda szinte zsúfolásig megtelt a mára szimplán Karolina állam néven működő szövetség „szenátusának” képviselőivel. Az emberek testmelege és a kályhából áradó hő egészen izzasztóvá és már-már émelyítővé tette a szobát, a levegő pedig mosdatlan férfiak és nők pézsmaszerű szagától volt terhes.

Amerika vitaasztalok körül tanácskozó alapító atyái a régi festményeken mindig olyan makulátlanul tisztának tűntek, John ma azonban már sokkal jobban értette, miért dugtak parfümmel átitatott zsebkendőt az orruk alá a régi filmekben megjelenő, émelygő francia vagy épp angol nemesek. A tél közeledtével a heti egyszeri mosdás is kezdett egyre kellemetlenebb nyűggé válni, Makala azonban továbbra is azon kevesek közé tartozott, akik keményen ragaszkodtak a kötelező szombat esti fürdéshez saját maga és a férje számára. Nyaranta szinte napi rendszerességgel megmártóztak a Flat Creek patakban, függetlenül attól, hogy a víz általában egész évben jéghideg volt. Nyáron mindez persze kevésbé volt zavaró, hisz a hátsó kertben bármikor megszárítkozhattak, és sóvárogva álmodozhattak a napról, amikor végre helyreáll majd az áramellátás, és akár egy öreg, de még hadra fogható jacuzzit is beszerezhetnek valahonnan.

A lakosság nagyobb része Makaláékkal ellentétben azonban visszatért a 19. századi gyakorlathoz: a hűvösebb idő beálltával jégeralsót húztak, amit aztán tavaszig egyáltalán le se vettek magukról.

„Vajon az országalapítók is ugyanilyen büdösek voltak?” – mélázott gyakorta John, mindig nehezére esett ugyanis elképzelni, hogy Thomas Jefferson vagy maga George Washington akár a Forge-völgy fagyos poklában is az irodájában most összegyűlt társasághoz hasonló szagokat árasztott volna.

John megpróbálta rövidebb szippantásokban venni a levegőt, a feleségét azonban nem lehetett efféle trükkökkel átejteni; Makala rögtön kiszúrta John kényelmetlenségét, és frissítő, hideg szellőt engedett be az ablakon. Páran kelletlenül fészkelődtek a hűvösben, mások viszont hálásan bólintottak felé.

– A magam részéről meghoztam a döntést. Tudom, mit kell tennünk, jobban mondva, hogy nekem mit kell tennem – mondta John. – A hadijog azonban már nincs érvényben, és mivel jelentős erőforrásokat emésztene fel, nektek kell döntenetek.

– Amit megosztottál velünk, vajmi kevés hozzá, hogy bármiféle döntést hozhassunk – szólalt fel elsőnek Black tiszteletes, elindítva a vitát, amely John előzetes félelmei alapján akár órákig is elhúzódhatott. – Egy idegen, akit valahonnan ismerni vélsz, besétál a szomszédunkba, és azt állítja, beszélnie kell veled valamiről, amihez egy régi bajtársadnak és barátodnak is köze lehet.

– Igen, alapvetően erről van szó.

Black felsóhajtott

– Az utolsó órájához közeledve az ember sokszor évekkel, akár évtizedekkel is visszarepül a múltba. Egy kedves barátom, aki annak idején ezredesként szolgált a második világháborúban, a halála előtti nap kimászott az ágyából, és a kórház folyosóin kezdett bolyongani, katonáit szólongatta, és fennhangon osztogatta nekik a parancsokat. Mindenki vegye föl a sisakját, és álljon készenlétben, a japánok rögvest támadnak! Végül muszáj volt lekötözni szegényt. Megállás nélkül ordítozott, és annak ellenére szidalmazta a körülötte lévőket, hogy az utolsó napjaiig egyetlen trágár szót sem hallott tőle senki. – Black ábrándozva mosolyodott el. – Újra torkaszakadtából szentségelő katonalegény volt.

Forrest halkan kuncogni kezdett.

– Szívesen tanítok pár manapság használatos vulgáris szófordulatot, ha érdekli a dolog, tiszteletes.

Black komor pillantást vetett rá, majd maga is elmosolyodott.

– Még a beszédmódja és a szavai is olyanná váltak, mintha egy régi filmből játszották volna be őket, egyáltalán nem a mai átlagemberek nyelvén beszélt. Hogy mire akarok kilyukadni? Amíg végül ki nem adta az utolsó leheletét, a barátom újra 1944-ben járt, én pedig végig fogtam a kezét, és imádkoztam az ágya mellett. Az utolsó szavai viszont… – A tiszteletes hangja suttogássá halkult, láthatóan komoly erőfeszítésébe került, hogy elfojtsa az előtörő érzéseket. – „Keljünk át a folyón, és pihenjünk meg a fák árnyékában.”

Erre hirtelen John torka is elszorult.

– Stonewall Jackson{10} utolsó szavai – jegyezte meg halkan.

– Éppen erre céloztam én is – válaszolta Black. – A barátom lélekben valahol máshol, más időben járt, és gondolatban talán épp újból a West Point Katonai Akadémián ült, ahol még elsőévesként hallotta az idézetet az egyik óráján. John, úgy gondolom, szegény Quentin tragikus esetében is valami hasonlóval van dolgunk, ami miatt mindennel kapcsolatban komoly kétségeim vannak, amit elmondott.

– „Szóljon A. P. Hillnek, hogy indítsa meg a támadást” – vágott közbe Lee Robinson.

John felkapta a fejét, és először kissé zavartan nézett fel a barátjára, majd bólintott, amint megértette a célzást.

– Hogy micsoda? – csattant fel Ernie.

– Ez is Stonewall Jackson utolsó perceiben hangzott el, de Robert E. Lee is felidézte a halálos ágyán – mondta John. – Mindketten azt képzelték, hogy a csatatéren vannak, és egy hű tábornokukat utasítják, hogy küldje harcba a csapatait.

– Vagyis lehetséges, hogy az egész csak hallucináció volt? – kérdezte Ernie.

– Lehetséges – mondta John.

– Akkor viszont akként is kell kezelned, John. Temérdek egyéb dolog van ezenkívül is, amiért aggódhatunk: gondolj csak az útonálló bandákra, amelyek a hírek szerint most épp Charlotte-ba fészkelték be magukat, vagy a bluemonti kormánnyal kapcsolatos pletykákra, amiket a BBC-n kívül már sok más forrásból is hallani… Azt beszélik, hivatalosan is átengedik a Mississippitől nyugatra eső területeket Kínának és Mexikónak, arról meg még egy szót sem szóltam, hogy minél több elszigetelt közösséget integrálunk Karolina államba, annál kevesebb esélyünk van kihúzni tavaszig élelemmel. Azt ajánlom, azzal foglalkozzunk, amiről biztos tudásunk van.

Az egybegyűltek közül – Makalát is beleértve – többen is egyetértően bólogattak.

– Bárcsak én is így látnám – mondta John, és a szellősen táncoló hópelyheket bámulta az ablakon át. Először egy valódi hóvihar, aztán ez, ráadásul kora ősszel… John őszintén remélte, hogy a jelek nem a különösen kemény tél jóslatát erősítik meg. „A nap” előtt az efféle telek egyenesen kedvelt időszaknak számítottak a főiskolai tanárok körében, és általában John is örömmel fogadta őket, mert mindig szolgáltattak egy-egy nyugodalmasabb szabadnapot, amikor végre kedvére játszhatott a lányaival, vagy egyszerűen csak elüldögélhetett a kandalló mellett egy jó könyvet olvasgatva. A jelenlegi világban az efféle cudar idők azonban csak még jobban megértették vele, miért is rettegtek annak idején annyira az emberek az igazán kegyetlen telektől, és miért hivatkoztak rájuk egyszerűen a „fagy és koplalás” időszakaként.

– John, a BBC már nem sugároz friss híreket – jelentette be Ernie. – Mintha Bluemont rövidre akarná zárni a BBC tudósításait, még akkor is, ha az összes külföldi riportert ki kell penderítenie mindenhonnan, ahová csak elér a keze.

– Engem is pontosan ez aggaszt, szörnyen aggaszt. Mindezt ráadásul azután, hogy felmostuk Fredericksszel a padlót, és talán túlzottan is publikusan bejelentettük, hogy a nemzet újraegyesítéséig saját szövetséget alapítunk Karolina államként. Emlékszel még a BBC-hírre pár nappal Fredericks megbuktatása után? Amikor az egész régiót ötös biztonsági szintűre minősítették vissza, ami momentán megegyezik a terroristák és lázadók által irányított régiók besorolásával? Na de ezután? Azt hittem, gyorsan és kőkeményen visszavágnak majd, és példát statuálnak velünk, de helyette mi következett? Zéró reakció a magát központi kormányzatnak kikiáltó bagázs részéről.

Néhányan helyeslően bólintottak.

– Én még mindig szeretném hinni, hogy a rohadékok egyszerűen csak feladták – szólalt fel Maury Hurt. – Az NFH-val végül is teljes kudarcot vallottak, mert képtelenek voltak ütőképes haderőt faragni belőle. Chicagóban, Pittsburghben és Clevelandben is csúnyán ellátták a bajukat… Bármi is maradt az északi nagyvárosokból odafönt, Bluemontot teljes KO-val ütötték ki, én pedig azt hittem, ez elég lesz hozzá, hogy bedobják a törülközőt. A tél beálltával szeretném hinni, hogy nincs mitől tartanunk, tavaszig legalábbis biztosan.

– Szeretnéd hinni, vagy tudod? – szegezte neki a kérdést John.

Maury sóhajtott és a fejét rázta.

John a falon mögötte balra lógó, kifakult Amerika-térképre mutatott, és a gesztus hirtelen Fredericks nagyon is hasonló mozdulatát juttatta eszébe mindössze fél évvel korábbról, a kormányzó Amerika újraegyesítéséről tartott, patetikus előadásával együtt.

– A BBC hírei alapján Bluemont tárgyalásokat folytat Kínával és Mexikóval. A Sziklás-hegységtől nyugatra és a Red-folyótól délre már így is minden területet átengedtek.

– Közben ne feledkezzünk meg arról sem, hogy a hírek szerint Texasszal az élen sokan pokoli kemény ellenállást tanúsítanak – vágott közbe Ernie. – Amit a BBC mond, az egy dolog, no de mi lehet a valóság?

A tanácskozás kezdett széthullani, és az egyre erősödő bekiabálások közepette már alig-alig emlékeztetett egy rendezett megbeszélésre – a legtöbben azt hangoztatták, hogy a pokol is hamarabb fagy be, mint hogy Texas vagy a Sziklás-hegység mentén bármelyik másik állam önként és dalolva elfogadja egy külső hatalom megszállását.

– Az élelem és a biztonság vágya gyakran erősebb a nemzeti identitásnál – mondta végül Black tiszteletes. – Egyáltalán mennyien maradtak életben arrafelé? Tucsonban légkondicionálás és vízszolgáltatás nélkül a lakosság 90 százaléka nagy valószínűséggel már a támadás utáni első nyarat sem élte túl. Honnan kap vizet Denver? A halandóság ott is egészen szörnyű lehetett. A túléléshez jól értő farmerek persze bizonyára mindenhol akadtak, de elég egyetlen ötvenfős, Horda-szerű banda, amelynek kedve támad betérni a farmra, és elterelni a jószágokat… Mi marad a gazdának másnapra? Ideje lenne elfelejteni a vadnyugati jóvilágról megmaradt, ősrégi fantáziaképeket, mert ott sem csak tökéletesen önellátó cowboyok élnek ám. Szomorú, de le merném fogadni, hogy az ottaniaknak sokkal kevesebb esélyük volt a túlélésre, mint nekünk ebben a védett kis völgyben.

A tiszteletes komor szavaira a szoba újra elcsendesedett.

– Próbáljunk inkább arra fókuszálni, amiről John az imént beszámolt – folytatta halkan Black. – A magam nevében annyit mondhatok, hogy valamelyest megváltozott a nézőpontom, és már látom az ő oldalát is.

– Magával az elképzeléssel én is egyetértek – szólalt fel hidegen és kimérten Makala –, de most ne John menjen. Igen, a dolog ezúttal személyesen is érint. Két hónap múlva szülök, és azt akarom, hogy a gyermekem apja élve legyen itt a kisbabája mellett. Tarthattok önzőnek, de úgy érzem, ehhez azok után igenis jogom van, amin tavasszal keresztülmentünk.

A jelenlévők mind Makalát figyelték, John azonban képtelen volt a felesége szemébe nézni az elkeseredett dühtől, amely csak úgy sugárzott az asszonyból. Amikor a múlt éjjel Forresttel együtt visszatértek, és megosztotta Makalával a hegyi kaland után felmerült gondolatait, a házasságuk alatt most először vitatkoztak, szó szerint ordítva.

– Csak hadd foglaljam még egyszer össze a tényeket – válaszolt John, továbbra is kerülve Makala rosszalló tekintetét. – Egy férfi, akiről most már biztosan tudjuk, hogy valóban az, akinek mondta magát (egy őrnagy, aki annak idején vagy jelenleg is Bob Scales tábornokkal szolgált), megpróbálta személyesen felvenni velem a kapcsolatot, hogy átadhasson egy fontos üzenetet. Bár végül meghalt, mielőtt célt érhetett volna, egy újabb lehetséges EMP-támadásról motyogott.

– Nem tudhatjuk, hogy csak a láz beszélt-e belőle, amikor erről hablatyolt – horkant fel Forrest. – John, nem egy cimborám halt már meg a karjaimban. – Lassan elfordította a tekintetét, sebhelyekkel tarkított arca pedig még inkább eltorzult. – Többnyire nőkről, a feleségükről, a barátnőjükről és a gyerekeikről motyogtak, a fiatalabbak közül sokan az anyjukért sírtak. A pokolba minden háborúval! – Felsóhajtott és olyan emlékekbe merülve csendesedett el, amelyek mások számára talán túl felkavaróak lettek volna.

– Én is pontosan ezt mondom – vágta rá egyből Makala. – Jó néhány haldokló mellett virrasztottam már, ahogy te magad is, John.

John egyenesen a felesége szemébe nézett, tekintetében pedig egyértelműen villant fel a figyelmeztetés: eddig és ne tovább. Igen, valóban sokat virrasztott haldoklók mellett, és egyetlen nap, egyetlen óra sem múlt el, hogy ne emlékezett volna a kislányára, amint a halála előtt suttogva kéri, hogy viselje gondját kedvenc plüssállatának, Nyuszkának.

Makala hangja elcsuklott, és csak az ajka mozgott:

– Bocsáss meg!

Tragikus módon épp Makala érvelése erősítette meg John elhatározását. Sok szerető kapcsolat jól ismert ellentmondása ez: ha az egyik fél nyilvánosan kérdőjelezi meg a másik döntését, a sértett sokkal határozottabban köteleződik el mellette, míg talán egyetlen finom, kettesben elejtett suttogás elegendő lett volna, hogy a dolog a másik irányba billenjen.

– Roanoke-ba kell mennem – jelentette ki John, és úgy meredt a feleségére, mintha valamiféle azonnali reakciót várna. Makala egyelőre szótlan maradt, szemében könnyek csillogtak. – Valami folyik odafönt, és bolondok lennénk azt hinni, hogy bármiféle válaszlépés nélkül megússzuk, hogy eltüntettük Frederickset és bandáját a színről. Egész nyáron, sőt még a napokban beállt korai télen is folyamatosan rettegtem, hogy váratlanul újra közeledő helikopterek rotorhangjait hallom meg, vagy netán már csak a megtorlásként ledobott termobárikus bombák villanásait látom. A reakció hiánya csak még jobban aggasztott, és úgy gondolom, mindannyiunkat aggasztania kellene.

John körbenézett az asheville-i és hendersonville-i városi tanács összegyűlt képviselőin; a Morgantonhoz, Weaverville-hez és Waynesville-hez hasonló peremvidéki területek szenátusba választott tagjai a hóvihar és az értékes benzinnel való spórolás kényszere miatt nem lehettek jelen. John asztalán egy régimódi telefonkagyló hevert – a konferenciahívás jelenlegi megfelelője volt, a recsegő telefonvonalon keresztül jobb híján a távol maradt képviselők is követhették a megbeszélést.

– Két módot látok rá, hogy odajussak – folytatta John. – Az első: autóval. A zsákmányolt Bradley harckocsival meg lehetne próbálni.

– És isten tudja, mennyi hegyomladék, kidőlt fa és leszakadt híd állná el az utunkat, a banditákról már nem is beszélve, akikbe már szegény Quentin is belefutott – válaszolta Ernie. – A hírek szerint Johnson Cityben a kormány még mindig helyőrséget állomásoztat, hogy sakkban tartson minket, azt pedig mindannyian tudjuk, hogy Hickoryn túl még mindig a senki földje következik. Arra semmiképp sem mehetünk.

– Vagyis a repülőn kívül nem jöhet szóba más.

John egyből Billy Tyndallnak, a féltve őrzött L–3-as repülőgép pilótájának a tekintetét kereste, aki már most határozottan ingatta a fejét.

– Roanoke légvonalban 225 kilométerre van; ezt mind jól tudjuk, de le is ellenőriztem. A landolással magával talán nem lenne probléma, ha számíthatnánk valamiféle nyílt területre, csakhogy egy ilyen hóvihar után ki garantálhatna ilyesmit? Emellett a visszaúthoz szükséges benzint is nekünk kéne cipelni már odafelé, ami önmagában megüti a gép maximális teherbírását, szóval nincs az az isten, hogy nekivágjak.

– Igen, ennek már én is utánaszámoltam – mondta beletörődő hangon John. – Az L–3-as túl értékes, hogy csak így kockára tegyük, és az a feladata, hogy szemmel tartsa az autópályán közelítő erőket. Ebben máig első osztályú munkát végzel, barátom!

– John, én azt mondom, várjunk ezzel tavaszig.

John Maury Hurt felé fordult, aki láthatóan a legkevésbé sem lelkesedett John legújabb tervéért a mögötte húzódó motivációval egyetemben. Mindeddig a szoba hátsó falának dőlve követte az eseményeket, John kérdő tekintetét látva azonban hirtelen felegyenesedett.

– Ugye most csak viccelsz? – szólalt meg döbbenten.

– Csak hallgass végig, oké?

– Pontosan tudom, mit akarsz mondani – vágta rá Maury. – A Frederickstől zsákmányolt Black Hawkon akarsz Roanoke-ba repülni.

John kurtán bólintott.

– Te megőrültél.

– Ahogy mondtam, előbb hallgass végig, kérlek!

– Ó, csupa fül vagyok, John.

– Ahogy Billy már az előbb mondta, Roanoke 225 kilométerre van. A Black Hawk bevetési távolsága nagyjából 560 kilométer, amit a szállítandó súly minimalizálásával könnyen feltornázhatunk akár 1600-ra is; ez már bőven elég lenne, hogy nyugodalmasan elrepüljünk Roanoke-ig, és felmérjük a terepet. Ha egyértelmű jelét látjuk, hogy Scales tábornok valóban odalent van, és az is bebizonyosodik, hogy ő a helyi erők parancsnoka, személy szerint megkockáztatnám a leszállást, hogy találkozhassak vele. Ha valami nem stimmel, egyszerűen megfordulunk, és leszállás nélkül hazarepülünk.

– Mondd csak, kikre gondolsz egészen pontosan? – kérdezte Maury.

– Te vagy az ügyeletes helikopterpilóta.

Maury ismétcsak a fejét rázta, és idegesen felnevetett.

– Pár száz órányit repültem egy öreg Hueyben másodpilótaként több mint húsz évvel ezelőtt – mondta, bár a csúnya zuhanását, amely néhány csigolyájával és megrepedt csontjával együtt pilótakarrierjét is derékba törte a Nemzeti Gárdában, nem említette meg. Maury ekkor fogadta meg, hogy soha többé nem repül, amit az Asheville-ért folytatott csatáig és Black Hawk megszerzéséig be is tartott. – Tíz órát alig repültem azzal a géppel. Totálisan be vagyok szarva tőle. Zsákmányoltunk egy helikoptert, szuper, de nincs hozzá semmiféle útmutató és karbantartási rutin, azt leszámítva, amit Billy, Danny Mullen és jómagam valahogy ki tudunk következtetni. A francba is, John, egy helikopter nem olyan, mint az antik repülőd, amiben elég évente egyszer olajat cserélni, lezavarni egy nyomástesztet, és kész.

– Ennél egy kicsit bonyolultabb a dolog – szólt közbe Billy –, de Maurynak alapvetően igaza van.

– Maury! El tudsz vinni a helikopteren Roanoke-ba és vissza, vagy nem?

Maury habozott.

– Igen vagy nem?

– Ha belekalkulálom, hogy még szeretném látni az unokáimat – a következő gondolat előtt rövid szünetet tartott – vagy épp a te születendő gyermekedet, akkor kizárt dolog.

John elkeseredve sóhajtott fel.

– Vesézzük ki akkor még alaposabban ezt a dolgot, és hadd mondjam el, miért érzem úgy, hogy mindenképp mennem kell! Úgy gondolom, az üzenet, amit erre a bizonyos Quentin Reynoldsra bíztak, sokkal fontosabb annál, mint hogy csak úgy semmibe vegyük, és a holttestével együtt hagyjuk a fagyos földbe szállni. Quentin az életét adta azért, hogy valahogy eljuttasson hozzám egy üzenetet. Hogy ez mi lehetett, nem tudom, de a tény, hogy hajlandó volt gyalogosan a keresésemre indulni, számomra azt jelenti, hogy pokolian fontos lehetett.

– Ugyanezzel az erővel lehet egy dezertőr légből kapott magyarázata is. Mély delíriumban kitalált egy sztorit, miután helybenhagyták az útonállók, és így próbált beszivárogni a közösségünkbe – fújtatott Ernie. – Te magad mondtad, hogy nem vagy egészen biztos benne, megbízható-e a pasas, vagy sem.

– Ide figyeljetek, a mindenségit! Egyetlen tény van, amit nem vonhatunk kétségbe. Az első Sivatagi Vihar hadműveletben Bob Scales parancsnoksága alatt szolgáltam. A segítsége nélkül sosem költözhettem volna ide. – John egy pillanatra megtorpant, és Makalára nézett. – Amikor kiderült, hogy az első feleségem rákos, és életének utolsó hónapjait szeretné a családja közelében tölteni, Bob Scales barátom volt az, aki megrángatta a szálakat, és munkát szerzett nekem a Montreati Főiskolán. Ha életben van, baromi sokkal tartozom neki. Ha életben van, és valóban ő küldte ezt a Quentint a felkutatásomra, csakis valami végtelenül fontos dologról lehet szó.

Makala szomorúan, de megértőn mosolygott rá, amit John egy hálás bólintással köszönt meg.

– Úgy hiszem, hogy Quentin Reynoldsot jó eséllyel a régi barátom küldte, hogy felvegye velem a kapcsolatot. A puszta tudat, hogy Bob életben lehet, elképesztő megkönnyebbülés számomra.

– És hajlandó vagy a saját bőrödet és az állam egyetlen helikopterét is kockára tenni, hogy erről meggyőződj? – szegezte neki a kérdést Ernie.

John szíve szerint teli torokból kiáltott volna igent, végül azonban meggondolta magát: ha most személyessé teszi a vitát, a tanács biztosan leszavazza, amiért őszintén szólva nem is hibáztathatta volna őket.

– Ebben a kérdésben döntést kell hoznunk, mégpedig most azonnal. Ha egy újabb EMP-csapás készül, arról mindenképpen tudnunk kell, lehetőség szerint minél előbb. Meglehet, hogy a halálos ágyán Quentin valóban csak arról a tragédiáról motyogott, amelyet három éve mindannyian átéltünk, de mi van, ha figyelmeztetni próbált? Mi van, ha újabb támadás készül?

John egyértelműen érezte a jelenlévők frusztrációját; többen már-már megkérték, hogy inkább nyugodjon meg, higgadjon le egy kicsit, menjen haza a feleségével, és vegyen ki néhány szabadnapot a hegy túloldalán átélt kaland stresszbombája után, a szobát betöltő halk duruzsolás azonban hirtelen elhallgatott.

– Elképzelhetőnek tartjátok, hogy újabb csapást mérnek ránk? – tette fel a kérdést John.

– Mégis, kicsoda? – vette fel újból a kesztyűt Ernie. – Mi értelme lenne? Az Amerikai Egyesült Államok, amit annak idején ismertünk, megszűnt létezni. Iránt és Észak-Koreát válaszként letöröltük a földgolyóról. India és Pakisztán épp radioaktív szemétdombbá lövi egymást, ugyanez a helyzet a Közel-Keleten. Az atom-tengeralattjáróink még mindig az óceánokat járják. Miért akarna bárki újabb csapást mérni?

Johnnak hirtelen eszébe jutott valami, és Forrestre nézett. Bár maga is érezte a példa abszurditását, jól tudta, hogy talán nem lesz több esélye igazán megértetni a lényeget a jelenlévőkkel.

– Forrest, van még nálad azokból a kávékapszulákból?

Forrest, aki mindeddig feszülten figyelte John szavait, hirtelen védekezőn rezzent össze.

– Mi a franc ez, valami razzia?

– Van nálad, vagy nincs?

– Van. Miért?

– Adj egyet!

– Miért?

– Jól van, akkor adj kölcsön egyet. Megígérem, hogy visszakapod.

Forrest benyúlt viharvert katonai kabátjának oldalsó zsebébe, kibányászott egy kapszulát, majd vonakodva odadobta Johnnak. John elkapta, és futó pillantást vetett a zárófóliára.

– Mogyorós, a kedvencem – súgta halkan maga elé, majd letette az asztalra. – Nos, kedves barátaim! Szabad préda, ki rabol rá először?

– John, mégis miféle játék ez? – kérdezte Black tiszteletes.

John jól látta az irodába zsúfolódott emberek éhes pillantásait. A Forresttel elköltött dőzsölésekről senki sem tudott a szobában, a titkos kávékészletből érkező ajándékban pedig korábban rajta kívül csak Makala és Lee részesült.

– A kérdésre feleljetek! Tudom, hogy mindannyian vágytok rá. Egyetlenegy kondícióm van.

– Te meg a csicsás latin kifejezéseid… – morrantotta Ernie, a szemét azonban egy pillanatra sem vette le a fehér műanyag kapszuláról.

– Mondjuk, hogy tíz százalék esélye van… nem is, legyen csak egyetlen százalék, hogy a kávé ciánnal mérgezett. Az esély száz az egyhez, hogy a jonestowni esethez{11} hasonlóan valami más is figyel az italban, már aki emlékszik, mire célzok. Még mindig akarjátok?

John már látta a zavart pillantásokat.

– Ha ti magatok isszátok meg, már pusztán a valódi kávé ízéért is megérné megkockáztatni, nem? Na de ha meg kéne osztanotok a párotokkal, a gyerekeitekkel? Ki tesz egy próbát?

Senki sem szólalt meg.

John végül felkapta az apró fehér kapszulát, és visszadobta a kissé gyanakvóan erre-arra sandító Forrestnek, aki végül visszacsúsztatta a zsebébe; Johnt egy csöppet az „Egy Gyűrű”-t szorongató Gollamra emlékeztette.

– Én is épp így gondolom – jelentette be John.

– Mégis, mi a francról beszélsz? – csattant fel Ernie.

– Tíz százalék, sőt talán csak egyetlenegy az esélye, hogy az üzenet, amit Quentin Reynolds őrnagy hozott, a jövő közelgő eseményeire való figyelmeztetésről szólt. Amikor három éve megtámadtak minket, senki sem tudta előre, mi készül, és nézzétek, hová jutottunk. Mi van, ha valahol valaki ebben a szent pillanatban is azon mesterkedik, hogy újabb csapást mérjen ránk? Mi van, ha a barátom, Scales tábornok életben van, és figyelmeztetni akart bennünket?

– De akkor minek ez a nagy titkolózás? – vágott vissza Ernie. – Ha a pajtásod életben van, és egy ennyire titkos eseményre akar figyelmeztetni, miért nem ült fel egy gépre, és ugrott le ide, hogy személyesen számoljon be róla, vagy miért nem mondta be a rádióban? John, itt valami nagyon nem stimmel, és ezt te is tudod.

– Részben egyetértek. Valóban fura, hogy egyszer csak feltűnik egy félholt, egymagában gyalogló pasas, aki állítása szerint a tábornokkal szolgált. A világ már nem olyan, mint régen, ez nyilvánvaló. A barátomnak talán megvolt rá az oka, hogy ne éljen a lehetőségekkel, amiket az előbb felsoroltál. Legalább egy tucatot mondhatnék.

– Csak egyet mondj!

– Olyasmit tudott meg, amit valamilyen okból nem oszthat meg senki mással, ezért üzente meg nekem. Ha a rádióban mondja be, az egész világ hallhatja. Ha iderepül, szintén nem maradhat észrevétlen. Folytathatnám a sort, de kiindulásnak talán ennyi is elég lesz.

Ernie elgondolkodott.

– Vagy éppenséggel lehet egy marha nagy csapda is, hogy végre kicsalogassanak a völgyből… A pasas beadja, hogy egy régi barátod életben van, és valami szupertitkos üzenetet akar megosztani veled. Te bekapod a csalit, felkötnek, Bluemont pedig elégtételt vesz Fredericksért.

John figyelmét nem kerülte el, ahogy Makala hirtelen megfeszült, és Ernie eszmefuttatását hallva helyeslően bólogatott. Ő maga már percekkel azután is pontosan ugyanezt mondta, hogy John hazatért Quentin halálos ágya mellől – hogy az egész csak az elfogására kieszelt csapda.

– Gondoljatok csak bele! – folytatta tovább az érvelést John, tudatosan kerülve Makala tekintetét. – Épp csak elkezdtünk talpra állni. Újra van áramunk, a campus laborjában antibiotikumot és altatószert gyártunk, sőt a hozzáértők állítják, hogy Weiderman doki egyik régi röntgengépét is meg lehetne bütykölni azok közül, amiket az öreg a rendelője alagsorában dugott el még „a napon”. Gondoljatok bele, mennyit ért volna mindez a Hordával vagy épp a Fredericksszel vívott csata után! Újra működik a városi vízszolgáltatás. Épp kifelé botorkálunk a teljes sötétségből, ha azonban bekapunk egy újabb, figyelmeztetés nélküli EMP-t, az elmúlt két és fél év összes erőfeszítését lehúzhatjuk a vécén. Tulajdonképpen nekiállhatunk megásni a saját sírunkat, és egyből bele is fekhetünk.

– Mégis, ki lenne elég őrült hozzá, hogy újra támadjon? – kérdezte Maury.

John megvonta a vállát.

– Ki volt elég őrült hozzá először? A katasztrófa után végül csak kiderítettük, hogy Észak-Korea és Irán közösen passzoltak le terroristáknak néhány atomtöltetet, akik aztán konténerhajókról lőtték ki őket a Mexikói-öbölben és a Csendes-óceánon. Terroristacsoportok a mai napig léteznek, és ezúttal talán már nyílt, globális nukleáris háborúról álmodoznak. Ugyanígy Kína is lehetne: nyilván szeretne még inkább visszaszorítani minket, így pedig könnyedén eljátszhatná az oldalvonal mellől figyelő ártatlant, és a kiterjesztett humanitárius segítség égisze alatt tovább nyomulhatna előre a Mississippitől keletre. A lényeg, hogy tulajdonképpen teljesen mindegy, ki méri a csapást.

John lélegzetvételnyi szünetet tartott.

– Teljesen őszintén kérdem: számított bármit is „a napon”, hogy ki indította a támadást? A hatás mindentől teljesen függetlenül majdnem a kihalás szélére sodort minket. Ha mindez újra megtörténhet, és van esélyünk előre tudni róla, mindannyiunk érdekében élni akarok a lehetőséggel.

– Más okunk is van rá – mondta Ernie.

John hirtelen az öreg felé fordult, készen arra, hogy ott helyben belefojtsa a szót, majd hirtelen rádöbbent, hogy úgysem tarthatja már sokáig titokban a dolgot, ráadásul azzal, hogy nyíltan kiteríti a lapjait, talán újabb támogatókat szerez.

– Hát jól van, de amit hallani fogtok, az titkos, szigorúan titkos, hogy egész pontos legyek; nem szivároghat ki ebből a szobából. – John megtorpant, és az asztalon heverő telefonkagylóra bámult. Nagy volt a kísértés, hogy letegye, a vonal másik végéről figyelők azonban immár szintén a kormányzat tagjai voltak. – Mindenki megértette? Amit ezután mondok, semmiképp nem hagyhatja el ezt a szobát.

Válaszként az immár kellően felcsigázott és kíváncsi jelenlévők beleegyezőleg kezdtek bólogatni.

– Sikerült életre keltenünk néhány számítógépet.

– Számítógépeket? – mondta Billy. – Minek? Pac-Mant vagy valami béna repülőszimulátort akartok játszani? Az internetnek vége, itt legalábbis biztosan, hálózat nélkül pedig semmire sem megyünk velük.

– Az AB Tech annak idején nem szervezett repülő-karbantartási kurzusokat Asheville-ben? – vetette fel Ernie.

– De igen, miért?

– És hogyan oktattak?

– Számítógépekkel, nyilván, de minden internetkapcsolattal rendelkező gép pirítóssá sült, amelyik „a napon” be volt dugva a konnektorba.

– Mi van, ha az L–3-ashoz és a Black Hawkhoz tartozó karbantartási útmutatók CD-ken is megvoltak? Amíg kedves hősünk, John a csipet-csapattal épp kis híján megölette magát odafönt a hegyen, én a könyvtárban dolgoztam, és sikerült rendbe raknom egy újabb régi PC-t. Egyetlen működő számítógép is elég a megfelelő CD-kkel; ha ez megvan, én megoldom, hogy a gép futtassa a programokat. Mit gondolsz, hasznos lehet?

Billy egyelőre csak bólintani tudott.

– A száloptikák pedig nem sültek ám meg, kedves barátaim. Most még elég gyengécskék, de ha lenne elég gépem és áramom, újra felépíthetnék egy hálózatot, még ha csupán helyit is.

– Minek, hogy játékokkal üssük el az időt, vagy rohadt tweeteket küldözgessünk? – kurjantotta valaki élesen.

– A francba is, dehogy. „A nap” előtti rendszert az adatforgalom tartotta fent, akár a véráram a szívet. Orvosi könyvtárakhoz és technikai leírásokhoz férhetünk hozzá az iskola alagsorában penészedő folyóiratokon túl… Ha sikerül valahogy rácsatlakozni a rendszerre, még akár Bluemontot is lehallgathatjuk.

Bár Johnt egyre inkább frusztrálta Ernie monológja, amivel sikerült jó messzire terelnie a témát attól, ahová végül ő akart kilyukadni, és amivel sokkal többet árult el a kelleténél, az öreg mondandója mostanra már valóban minden jelenlévő érdeklődését felkeltette.

– Miután otthagytam az IBM-et a nyolcvanas évek végén, a feleségemmel épp ilyesmiben kezdtünk el utazni. Mi írtuk a programot azokhoz az óriási, eget pásztázó parabolákhoz, sőt a fizikai szerkezetük egy részét is mi csináltuk. Nem a kis kacatokról beszélek, amiket egy idő után a tévéitekhez kaptatok; az igazán nagy cuccra gondolok, amiket komplett kormányok használtak. A LEO műholdak nagy eséllyel megsültek a háborúban, a geoszinkron zónában viszont lefogadom, hogy minden online maradt.

– Valaki fordítana? – kiabált be az egyik asheville-i képviselő a szoba hátuljából.

– Ó, istenem. LEO, „Low-Earth Orbit”, vagyis alacsony Föld körüli pálya. A direkt tévét szolgáltató cégek műholdjai sokkal feljebb, nagyjából 35 000 kilométer magasan keringenek, amit geoszinkron pályának hívunk. Az ottani kommunikációs műholdakat nagyon komolyan felvértezték mindenféle elektromágneses hullám ellen, a napviharok és az általunk csak hatalmas koronakidobódásoknak hívott jelenségek miatt nem is nagyon tehettek másképp. Jó esély van rá, hogy Bluemont és más, még aktív kormányok most is ezeken a műholdakon keresztül csevegnek egymással, és minden bizonnyal kódolt üzeneteket is küldözgetnek. Elegendő áram és pár relatíve modern számítógép kell csak, amit például valami gazdag ficsúr dobott a pince sarkába, amikor anyu és apu megvette neki a még gyorsabb modellt a hülye játékaihoz… Ha be tudunk szerezni pár ilyet, el is kezdhetünk hallgatózni.

– Úgy érted, meghackeled a rendszerüket? – kérdezte Maury.

– Aha. A feleségem zseni a témában. Pár éve követőszoftvert telepítettünk egy közel-keleti ország megbízásából, hogy kapcsolódhassanak egy geoszinkron műholdhoz.

– Melyik ország? – kérdezte John.

– Az bizalmas információ – vágta rá vigyorogva Ernie.

Senki sem szólt közbe, Ernie pedig láthatóan széles mosollyal az arcán élvezte, hogy ha csak néhány percre is, de vitathatatlanul a megbeszélés középpontjába került.

– Nos, a rohadékok megléptek a fizetség utolsó, nagyjából félmillió dolláros részletével. A rendszer telepítése az ő szemükben befejeződött, miért is kellett volna kicsengetniük a teljes megbeszélt összeget egy amerikai párnak, ha már úgyis minden működik? – kacagott fel hangosan Ernie. – Egyedül a feleségemmel, Lindával nem számoltak. Lelkiismeretesen küldözgette nekik a szokásos emlékeztetőket, és végül egy komoly fizetési felszólítást is. A reakció: húzzunk inkább a sunyiba. Lindát azonban nem lehetett ennyivel leszerelni. Egy trójai vírussal meghackelte a programot a fizetési határidő lejárta utáni 121. napon (természetesen az illendő figyelmeztetések és felszólítások sorozata után), és a teljes rendszert kisütötte alóluk. Bár a félmillió dollárunkat végleg elvesztettük aznap, legalább elképesztően jót mulattunk – kuncogott még mindig az emléken Ernie.

– Mindemellett egy másik forrásunk is van – vette át a szót John. – A Montreat Főiskola a támadás előtt épp egy kiberbiztonsági alapszak fejlesztésén dolgozott. Van pár főiskolás srácunk, akik első osztályú kiképzést kaptak azzal kapcsolatban, hogyan védhetnek meg egy rendszert a hackerektől.

– Ami nagyjából annyit tesz, hogy maguk is remek hackerek – jegyezte meg Ernie. – Ha ezek a srácok a gyökerek utáni kaparászás és hasonló dolgok helyett valami hasznosabb munkát kapnának, nemcsak az EMP-ről szóló rémhíreknek, hanem olyan dolgoknak is utánajárhatnánk, amikre most nem is gondolunk. Az adatok itt röpködnek körülöttünk; ideje elkezdenünk hallgatózni, mert ha kikapunk egy újabb, figyelmeztetés nélküli EMP-t, és a nagy nehezen összefoltozott gépeink újra megsülnek, megint a kőkorszakban találjuk magunkat. A különbség csak annyi, hogy ezúttal már halvány esélyünk sem lesz kilábalni belőle.

– Egy újabb ok, amiért Roanoke-ba kell mennem – jelentette ki gyorsan John. – Az áramellátás lassan helyreáll. Ernie, mi maradna a munkádból, ha ma vagy akár pár hónap múlva újabb EMP-csapás érne minket?

Ernie visszanézett rá, és végül maga is bólintott.

– Meggyőztél, John, bár a helikopter baromi sok üzemanyagot visz majd el a tartalék készletből. Bárhogy is, azt mondom, menj, és derítsd ki, amit akarsz.

John körbejáratta a tekintetét a többieken.

– Akkor hát vegyük Ernie kijelentését hivatalos indítványnak. Ki van mellette?

Két jelenlévőt, a navigálással megbízott Mauryt és Makalát leszámítva mindenki karja a levegőbe emelkedett. John tudta, hogy otthon pokolian megfizet majd ezért, de akár tetszett neki, akár nem – a helikopterút gondolatára már most lázadozni kezdett a gyomra –, ezt most semmiképp sem spórolhatta meg.

ÖTÖDIK FEJEZET

John teljes csöndben pakolt össze az útra. A tanácsban meghozott végső döntés óta egyetlen szót sem váltottak Makalával, a kettejük közt feszülő csönd pedig kezdett egyenesen fullasztóvá válni. John még egyszer utoljára végigfutott a bepakolandó tartalék ruhák és téli túlélőeszközök listáján. Arra az esetre, ha lezuhannának, és végül gyalogosan kellene hazajutniuk, pár ősrégi Exxon autóstérképet is bepakolt Virginia, Tennessee és Észak-Karolina államokról. Az előre megbeszélt terv szerint egy ilyen vészhelyzet esetén Billy Tyndall várta a hívásukat a rádión, és bejelentkezésük után a város L–3-as felderítőgépével azonnal a keresésükre indul, hogy egyesével hazafuvarozza őket. Ha a vészterv valamiért mégis kudarcba fullad, a csapatra hazáig legalább kéthetes téli gyalogtúra várt.

John alaposan megtisztította a Glockját, és négy tartalék tárat is bepakolt. Elsődleges fegyverét, egy modern, M4-es gépkarabélyt fél tucat tárral együtt a közösség fegyvertárából vételezte.

Maury dzsipjének motorja hamarosan felbúgott odakint, a volánnál azonban ezúttal Danny Mullen ült. A dzsip felhajtott a kocsibejáróra, Danny pedig bölcsen csak a dudát nyomta meg párszor ahelyett, hogy bement volna a házba.

John a vállára lendítette a hátizsákját, és kisétált a teraszra, ahol az ablak mellett Makala üldögélt Nyuszkát, Jennifer hőn szeretett és mára igencsak megkopott plüssállatkáját szorongatva. John szeme hirtelen könnybe lábadt.

Makala felnézett rá – ő maga is sírdogált. John közelebb lépett, és letérdelt mellé, Makala viszont elfordult tőle; vállát egyszerre rázni kezdte a zokogás.

– Most aztán igazán rémes előérzetem van, John – mondta el-elcsukló hangon, majd Nyuszkát továbbra is erősen szorítva mégis átölelte a férjét.

– Muszáj megpróbálnom – válaszolt kurtán John. Egyszerűen képtelen volt többet kinyögni.

– Mindannyian annyi mindent elvesztettünk már. Úgy szerettem Jennifert, mintha a saját lányom lett volna, szegény Jen pedig anyám helyett is anyám volt. Most meg ez. Sosem hittem volna, hogy képes leszek ennyire szeretni egy férfit.

Makalán végképp erőt vett a zokogás, és szorosan ölelte magához a férjét. John tisztán érezte a hasában mocorgó gyermek rúgásait – finoman kibújt az ölelésből, lehajolt, megpuszilta Makala domborodó pocakját, és könnyeivel küszködve megpróbált erőltetetten felnevetni.

– Odanézz, a kis bandita a saját apját sem kíméli! Nyíltan fejbe rúgott!

– Ha nem szeretnélek ennyire, én is megrugdosnálak! – vágta rá dühösen Makala. – Hát nem tettél még eleget? Ezt mindenki ugyanígy látja a városban, még Ernie is. Csak idén tavasszal legalább kétszer majdnem az életedet adtad a közösségért. Épp eleget tettél már. Forrest szívesen elmegy helyetted, ahogy Ernie is. A leveledet már úgyis megírtad ennek a Scalesnek, ha valóban létezik és életben van… Elvinni már ők is el tudják Roanoke-ba, ott aztán csak ledobják, visszakanyarodnak, és kész. Könyörgök, John!

A kétségbeesett zokogás egy pillanatra teljesen a torkára forrasztotta a szót.

John nem válaszolt. Korábban már bejelentette, hogy személyesen is csatlakozik az expedícióhoz, az úgynevezett „állami szenátus” pedig vonakodva bár, de megszavazta a döntést. Ezek után semmiképp sem visszakozhatott.

Makalának talán igaza volt. A küldetés puszta spekuláción alapult, és bár kétségeit nem osztotta meg senkivel, mélyen magában John tartott tőle, hogy Quentin valóban valamiféle készülő szörnyűségre akarta figyelmeztetni. Ha tényleg így volt, egyedül ő fedhette fel az igazságot, és tehette meg a megfelelő lépéseket.

Az irodában lefolytatott megbeszélés után még órákig tépelődött: vajon csak paranoiás, és megint túl nagy felelősséget akar a vállára venni? Akárhogy legyen is, a döntést már meghozta, a hosszú évek tapasztalata és gyakorlata pedig még mindig azt súgta neki, hogy az első megérzés, a zsigeri reakció sokszor a cselekvés kikerülhetetlen kényszerét is magában hordozta.

John csak remélni tudta, hogy Makala ösztönös és sötét előérzete csupán saját félelmeiből fakad, és végül tévesnek bizonyul, mindez azonban nem volt több egyszerű reménykedésnél.

Danny dudája újból felhangzott odakint. John óvatosan kibontakozott Makala karjainak szorításából, és vonakodva feltápászkodott. Makala vele együtt állt fel, és még egyszer megölelte.

– A pokolba is, John Matherson, ha bármi történik veled, én magam fojtalak meg! – kacagott fel váratlanul a csorgó könnyek zuhataga alól. – Isten óvjon, és hozzon haza épségben!

– Indítom a rotort! – kiáltotta Maury félig kihajolva a gép ablakán. A végső megegyezés szerint arra az esetre, ha később szükség lenne az L–3-asra, Billy Tyndall Black Mountainban maradt, és bár valójában egyetlen percet sem repült még helikopterrel, a másodpilóta székét végül Danny Mullen foglalta el. A légierőnél annak idején nagyobb gépeken, B–52-eseken és KC–135-ösökön szerezett tapasztalatot, a Black Hawk motorjához viszont legalább nyilvánvalóan konyított valamit, ami a jelen szükséghelyzetben mindenképp hasznossá tette.

John biztonságáért egy háromfős egység felelt Forrest vezetésével, Kevin Malady és Lee Robinson személyében. Bár a gép akár fél tucat további utast is gond nélkül elbírt volna, egy-egy „kalandor” nagyjából kilencven kilóval tette nehezebbé a helikoptert, arányosan emelve az üzemanyag-fogyasztást. A helyzeten nem javított sokat, hogy Maury a gyakorlással eltöltött néhány órában egyes egyedül vezette a teljesen üres helikoptert, Dannynek pedig botcsinálta másodpilótaként mindent élesben kellett megtanulnia – mindezek fényében egyértelműnek tűnt, hogy minél könnyebben repültek, annál több esélyük volt a levegőben maradni.

Maury ragaszkodott hozzá, hogy a gép oldalsó tolóajtóit felszállás közben nyitva hagyják, hogy ha valami balul sülne el, az utasok villámgyorsan kiugorhassanak. Az utasok feje fölött és háta mögött meghúzódó dupla turbós motorok lassan felpörögtek, a rotorok gyorsulni kezdtek, majd hirtelen jéghideg levegő sűvített be a helikopter belsejébe. John a szemben ülő Forrestre és Maladyre pillantott; bár a seregben annak idején nem egy helikopterútban volt része, valójában sohasem rajongott igazán a dologért, a hányózacskója pedig az esetek nagy részében felszállás után pár perccel már ott is virított a kezében. A szemben ülők arcáról letörölhetetlen vigyor sugárzott vissza rá.

– Akár a régi szép időkben – ordította Malady, Forrest pedig M4-es karabélyával a vállán, feltartott hüvelykujjal jelezte, hogy minden a legnagyobb rendben van.

Ezek az idióták még élvezik is, gondolta magában John, miközben komoly erőfeszítések árán igyekezett legalább ránézésre nyugodtnak tűnő kifejezést erőltetni az arcára. A vállalkozás mindenképp nagy eseménynek számított a közösség életében, a városból néhány százan el is jöttek a búcsúztatásukra. A tömeget Ed, a helyi rendőrkapitány próbálta nagy nehezen legalább 90 méteres távolságban tartani a felszálló helikoptertől. Bár John feltétel nélkül megbízott Maury szedett-vedett repülési szakértelmében, azzal is tisztában volt, hogy a sikeres és biztonságos felszállás egy katonai helikopterrel jóval komolyabb manővernek számított, mint egy L–3-as repülőgéppel.

A Black Hawk lassan elemelkedett a földtől, és felfelé billenő orral kissé jobbra húzott. Danny kétségbeesetten mutogatott valamire a műszerfalon. A helikopter előrebukva kis híján orral a földbe csapódott, Danny szentségelő ordítozását pedig John még az istentelen rotorzúgáson keresztül is teljesen jól értette. Forrest és Malady nyugalma rendületlen maradt, az életében először repülő Lee Robinson viszont szintén hangosan káromkodott, és halálos rémülettel markolta John vállát. A nyitott oldalajtón keresztül John időközben egy másodpercre maga is megpillantotta a nagyjából harmincfokos szögben megdőlő horizontot. Egy kisebb repülővel történő felszálláskor ez már bizonyára komoly problémát jelentett volna, Maury azonban tudatosan próbálta szintbe hozni a gépet az orr fokozatos, jojószerű föl-le billegetésével. Hirtelen emelkedni kezdtek, visszasüllyedtek, majd újra felfelé törtek. Maury végül az orrot kissé lefelé billentve, továbbra is emelkedő menetben indult meg előre, és lassan elhagyta az Ingrams’ piac parkolóját.

Az orrot továbbra is enyhén előredöntve Maurynak végre sikerült valamelyest stabilizálnia a gép haladási irányát. A sebesség egyre nőtt, Maury pedig egy gyors pillantással a válla fölött jelezte a hátul ülőknek, hogy most már becsukhatják az oldalsó ajtókat, és egyúttal végre kizárhatják a süvítő jeges huzatot.

Az út eleinte kissé rázós volt, az orr pedig még mindig előre-hátra billegett, ahogy Maury óvatosan próbált ráérezni az egyes műszerek viselkedésére. A repülési magasság viszont legalább már stabilan emelkedett.

Maury északkelet felé fordult, és a nagyobb tolóerőért kicsit lejjebb nyomta a gép orrát. Egyre gyorsabban haladtak, és hamarosan – immár legalább 150 méteres magasságban – átsuhantak a Swannanoa-hasadék fölött, ahol évekkel ezelőtt a Hordával vívott véres ütközet is folyt. A bal oldali ablakon kinézve John jól látta az egykori Ridgecrest Konferencia-központ körüli meredek lejtőket; a csatát kísérő erdőtűz nyomai még mindig jól kivehetők voltak. A gép egyre lendületesebben suhant, bár a turbulencia a hasadék fölött itt-ott kissé megnehezítette a dolgukat. Messze alattuk a Norfolk Southern alagutakkal tarkított vasútvonala, a 19. század már-már csodaszámba menő mérnöki teljesítménye kanyargott. A Sziklás-hegységtől keletre lévő egyik legkeményebb hegyi útvonal kiépítése, a hágó tetejéig vezető 18 kilométeres sínpár lefektetése munkások ezreinek fél évtizedes fáradságos munkájába került. John a Meltonok fűrészmalmát is megpillantotta a magasból; a hűvös idő ellenére a patak vize még mindig gond nélkül hajtotta a vízkereket és általa az odabent szorgosan dolgozó fűrészeket, 1,5 kilométerrel lejjebb pedig az az Old Fort-i tisztás is jól látszott, ahol a helyi közösség dolgozott a vízerőműhöz szükséges gát helyreállításán, bár a munka jelenleg éppen szünetelt.

Miközben a gép tovább emelkedett, Danny magához vette az FAA egyik régiós légiforgalmi térképét az előre megvitatott útvonallal. A terv szerint először az Appalache-hegység északkeleti lejtőit követték majdnem egészen Roanoke-ig, a várostól valamivel délre azonban átkeltek a hegyvonulaton, hogy biztonságosabb irányból közelíthessék meg a Virginia állam délnyugati sarkában fekvő várost.

Mivel a hóvihar utáni erős, dél felé süvítő északnyugati szél még mindig nem csendesedett el, Maury és Billy is jó előre figyelmeztette őket az előttük álló igencsak rázós utazásra, végül azonban 2500 méter köré emelkedve komoly hátszelet kaptak épp az úti céljuk irányába, amivel némi értékes üzemanyagot is megspórolhattak. A visszaútra kidolgozott terv szerint – amennyiben Roanoke-ban végül nem kell majd leszállniuk – alacsonyan repülnek majd a völgyekben, hogy elkerüljék a magasabban uralkodó bivalyerős légáramlatokat.

A 225 kilométer per órás utazósebességet elérve nagyjából 2,5 kilométeres magasságba emelkedtek, és hamarosan elhaladtak a lenyűgöző kilátást nyújtó, régen csak „Észak-Karolina Grand Canyonjaként” emlegetett Linville-szurdok fölött. Johnban egy Jenniferrel és Elizabethtel közös, Table Rock-i túra emlékképe villant fel. Igencsak kimerítő kirándulás volt, amit egy csörgőkígyóval történt váratlan találkozás tett még emlékezetesebbé a lefelé vezető úton. A helyzet elsőre mindannyiukra komolyan ráijesztett; Jennifer annyira megrémült, hogy Johnnak a kocsiig hátralévő nagyjából 800 méteren a karjában kellett cipelnie, míg a kalandvágyóbb Elizabeth egy hosszú bottal a kezében akarta bevenni magát a bokrok közé, hogy egy másik csúszómászót keressen.

John nem igazán szívelte a kígyókat, így különösen érzékenyen érintette, hogy az emberi népesség és a kígyók természetes ellenségeinek csökkenésével, például a túlélők által a végsőkig vadászott oposszumok drasztikus megcsappanása miatt a csúszómászók az előző nyáron egyenesen elárasztották a Montreat-völgyet. Bár John gyomra mindmáig a puszta gondolattól is felkavarodott, a diákok egy része az urbánus nevelés és az elővigyázatosság intő szava ellenére rendszeresen fogyasztott kígyóhúst.

A szurdok és a Table Rock hegy fölött repülve John őszintén remélte, hogy a korai télben az összes kígyó bottá fagy odalent.

A Black Hawk elrepült a misztikus Brown-hegy fölött is, amelyen olykor furcsán derengő fények pislákoltak – a helyiek szerint rég halott indiánok szellemei hordozták körbe apró lámpásaikat. Nem sokkal később elérték a mára már teljesen elhagyott Grandfather-hegyet. Az egykor oly népszerű turistalátványosságot vastag hópaplan borította.

A gépet újból turbulencia rázta meg, Lee pedig nem bírta tovább: szörnyű hangok és gyomorforgató szag kíséretében próbált a kezében tartott műanyag zsákba hányni, majd önkéntelenül is kilögybölt valamennyit a tartalmából, miközben átkozódva a lezárásával bíbelődött. Malady és Forrest a szemben lévő padon halkan kuncogtak Lee kálváriáján; utóbbi pedig pár sózott, szárított marhahússzeletet halászott elő téli katonai kabátja zsebéből, és kedélyesen Lee felé nyújtotta.

– Rágcsáld csak el, jót tesz! – ordította.

Lee nyomdafestéket nemigen tűrő válaszán John önkéntelenül is elmosolyodott, bár maga is aktívan küzdött a rosszullét fel-feltörő hullámaival. Az expedícióval kapcsolatos vitájuk ellenére Makala indulás előtt még kikészített a férjének egy kis gyömbérteát, amely állítása szerint tényleg segít a légibetegségen. Jelen pillanatban úgy tűnt, ebben szerencsére igaza volt.

A csapat nemsokára elhagyta a 77-es autópályát Mount Airy városának közelében; az út ideföntről két fehér szalagnak látszott csupán, telis-teli gazdátlan, dagadt hókupacokká változott autókkal. A kisebb városkák és falvak fölött repülve egy-egy kéményből itt-ott felszálló füstöt láttak. Az Andy Griffith Show helyszínéül szolgáló fiktív városka, Mayberry közismert mintája, Mount Airy jól kivehető életjeleket mutatott: a település központjában több háztömb kéményei is füstöt eregettek, a város peremén pedig néhány farm is lakottnak tűnt, egy közeli, hóval borított réten pár ló legelészett.

A horizonton kibontakozó táj az élet néhol kivehető, apró nyomait leszámítva üres, puszta és kihalt volt. Az utakat nem tartották karban, az alattuk nyújtózó, egykor élettől és sürgölődő emberseregtől nyüzsgő vidékből mostanra halott pusztaság lett. Az autópálya mentén Mount Airy kivételével egymás után sorakoztak a láthatólag teljesen leégett és végleg elnéptelenedett városkák.

John kikapcsolta a biztonsági övét, és guggolva, behúzott nyakkal araszolt előre Maury és Danny közé.

Maury villámgyorsan tekergetni kezdte a műszereket – a gép orra lassan előrebillent a megnövekedett súly miatt –, majd hátranézett a válla fölött.

– A mindenségit, John, ha ide-oda mászkálsz, a gép súlypontja is veled mozog.

– Bocsánat, csak gondoltam, kérek egy helyzetjelentést.

– Minden oké, de ne mászkálj többet, légy szíves!

– A tervezett útvonalon haladunk?

A Black Hawkban eltöltött néhány óra alatt a beépített navigációs képernyő működési elvét Maury egyelőre nem tudta megfejteni, és mivel nem akart erre üzemanyagot és akkumulátortöltést pazarolni, jelenleg csak hozzávetőleges helymeghatározási eszközökkel és a Danny ölében kiterített régiós FAA-térkép segítségével tájékozódtak.

– Az ott balra, a hegyvonulat túloldalán a 81-es autópálya. Épp most érünk az egykori Virginia állam fölé.

Ahogy Danny az egykori Virginia államról beszélt, az szíven ütötte Johnt.

– Nagyjából húsz percre lehetünk. A szél idefent legalább plusz 80 kilométer per órával tolja a gépet.

Mary halála után a Bob Scales által vezetett Carlisle-i Katonai Főiskolán John a lányokkal többször is meglátogatta régi barátját, hogy Elizabeth a következő pár napban aztán halálra unja magát, miközben már-már kötelezően újra végigjárták Gettysburgöt és Antietamot a többi környékbeli látnivalóval együtt. Jennifer a nővérével ellentétben mindig is imádta ezeket a kirándulásokat, főleg a Gettysburgtől délre lévő Boyds Bears boltocska miatt…

John hirtelen észbe kapott, és igyekezett tudatosan félretenni az emlékeit, még mindig túl szívszaggatóak voltak. A kiruccanás autóval semmiképp nem volt rövid – Roanoke-ot általában négy óra alatt érték el –, a helikopternek ehhez alig több mint 50 perc is elég volt.

– A rádión nem jelentkezett be senki? – kiáltotta John.

Maury megrázta a fejét. Bár a Black Hawk rádiójának trükkjeit még alig-alig volt ideje kitanulni, ahhoz így is elég tapasztalt volt, hogy a frekvenciát már jó előre a 122,9-re, vagyis az ellenőrizetlen légtér légi forgalmának régi frekvenciájára hangolja. Most is ezt a hullámhosszt váltogatta az FAA-térképen jelzett roanoke-i polgári repülőtérhez tartozóval.

Maury megkezdte az átkelési manővert a hegylánc fölött. A turbulencia egyre erősödött, Danny pedig a térképen előre bejelölt útpontokról kiabált, és egy régi, annak idején alapvető pilótaeszköznek számító körlogarléccel bíbelődve próbálta kiszámítani a repülő Földhöz viszonyított vízszintes sebességét és a féloldalas hátszél okozta kisodródást – az adatokra okvetlenül szükség volt a sikeres pályakorrekcióhoz.

Maury arcán egyértelműen látszott, hogy az elmúlt percekben valamelyest fellélegezhetett. Ha más haszna nem is volt, az első államközi helikopterexpedíció végre kellő önbizalmat adott neki azok után, hogy a gép megszerzése óta csak Black Mountainban, a rendelkezésre álló korlátozott mennyiségű üzemanyagot gondosan beosztva gyakorolhatott. John kikövetkeztette, melyik lehet az aktuális üzemanyagszint-jelző a konzolon, és örömmel nyugtázta, hogy a mérce tanúsága szerint eddig a tank űrtartalmának nagyjából mindössze egynyolcad részét használták fel.

900 méterre süllyedve újabb rázós szakasz következett, a sebesség hirtelen 273 kilométer per órára szökött fel, a turbinákból szivárgó gázok közé pedig kellemetlen szag vegyült.

– Az ott Roanoke – jelentette be Danny, és nagyjából tíz fokkal balra mutatott.

Az Asheville-nél is nagyobb, domboktól ölelt várost a hideg, téli időben nem volt nehéz észrevenni. Itt-ott füst gomolygott fel belőle, a források ezúttal azonban kémények helyett sokkal inkább égő épületeknek látszottak.

– Úgy tűnik, balhé van odalent. Valami nagyon bűzlik – mondta John felé fordulva Danny, aki válaszként csak kurtán bólintott.

A repülőtér a város északi peremén helyezkedett el – hogy elérjék, kénytelenek voltak átrepülni az egész város és a benne uralkodó rejtélyes konfliktus fölött, amely már első ránézésre sem volt valami megnyugtató.

– Maury, kerüljünk inkább nyugat felé – mondta John. – Nagyjából 10 kilométeres kerülő az egész. Nem akarok egyenesen a város fölé repülni, inkább más irányból közelítsük meg a repteret.

A 280 kilométer per órát is meghaladó sebesség miatt hamar elérték a külvárost, John pedig feszülten kémlelte az eget a helikopter körül. Az egyik, legalább tízemeletes épületből hirtelen villanást láttak, majd pár pillanattal később füst szállt fel a közelből.

– A fenébe is, ez egy csata! – kiáltotta Danny.

John erős szorítást érzett a vállán, és fölnézett. Forrest támaszkodott rá, immár maga is csatlakozva az orrból körbekémlelő társasághoz.

– Itt semmiképp sem landolhatunk, túl veszélyes! – kiáltotta Forrest. – Hol a reptér?

Danny kissé jobbra és előre mutatott. John felkapott egy távcsövet a Maury és Danny között árválkodó táskából, óvatosan egyensúlyozva feltérdelt, és végre közelről is szemügyre vette a város túloldalán elterülő repülőteret.

A kifutókon csak úgy hemzsegtek a szinte kivétel nélkül katonai repülőgépek. Fél tucat helikopter, Apache-ok, Black Hawkok, két öreg C–130-as… Vajon barát volt odalent, vagy ellenség? A Fredericks által még tavasszal beszerzettekhez hasonlóan az odalent sorakozó gépek is szinte kivétel nélkül kopottas sivatagi rejtőszínekben pompáztak, vagyis nagy valószínűséggel „a nap” után a tengerentúlról hazavezényelt katonai egységekhez tartoztak.

– Bejövő üzenet a rádión – fordult John felé Maury, letolva a fejhallgatót az egyik füléről. – Azonosítást kérnek. Mi legyen?

A helyzet nem épp John eredeti tervei szerint alakult. No de mit is várt egyáltalán? Egy elhagyott, lerombolt várost? Egy dühöngő háborút, aminek hirtelen a kellős közepében találják magukat? Egyetlen dologban lehetett teljesen biztos: óriási, hóba rajzolt „Isten hozott, John, csakhogy itt vagy!” feliratokra semmiképpen nem számíthatott.

– John, mit mondjak nekik?

– Csak annyit, hogy Karolinából jöttünk, és Scales tábornokkal akarunk beszélni, ha elérhető.

Maury követte az utasítást, várt, majd megrázta a fejét.

– Azt akarják, hogy azonnal szálljunk le. Parancsba adták.

Maury feszülten kereste John tekintetét, aki a géptől immár nagyjából 10 kilométerre jobbra elterülő városra meredve pár pillanatig láthatóan mérlegelte a helyzetet. A centrumban egyértelműen harcok dúltak. A város maga nem sokban különbözött Asheville-től; a belvárosban pár magasabb irodaépület emelkedett, minden irányban hosszú kilométerekre terpeszkedő lakókerületekkel körülvéve.

– Mondd nekik, hogy leszállunk.

– Micsoda? – ordította Forrest. – Teljesen begolyóztál, John? Ezek épp valódi háborúsdit játszanak alattunk. Isten tudja, mibe ártjuk bele magunkat, ha leszállunk. Bárki is osztogatja odalent a parancsokat, mérget vehetsz rá, hogy megtartja magának a madárkánkat, minket meg, ha szerencsénk van, és nem lőnek agyon itt helyben, gyalogosan talán hazaengednek.

– Tégy úgy, mintha engedelmeskednénk – kiabálta John –, és készülj fel egy alacsony manőverre a reptér fölött! Csak ledobom az üzenetet, és már pucolhatunk is a fenébe!

John az immár legalább tizenegy órás repülési gyakorlattal rendelkező Maury arcát fürkészte, az imént ugyanis egy olyan mutatvány végrehajtását kérte tőle, amelyet a pilóták szinte kivétel nélkül imádtak gyakorolni akár legálisan, akár tilosban, ha épp senki nem figyelt. Az afganisztáni vagy egyéb, szintén hegyekkel tarkított régiókban várható bevetésekre készülve a pilóták „a nap” előtt az Asheville körüli hegyvonulatokat sokszor nyílt gyakorlótérnek használták, John pedig mindig élvezettel nézte az alacsonyan, villámgyors sebességgel végrehajtott manővereiket, ahogy a hágók fölött repkedtek, vagy épp a Swannanoa-hasadékból bukkantak elő, és húztak el fölötte olykor majdhogynem érintve a háza tetejét. Az efféle pilóták valószínűleg pár száz órányi gyakorlatot tudhattak maguk mögött, amikor először vállalkoztak egy-egy hasonló manőverre.

Maury grimaszolt egyet, Danny pedig megpróbált bátorító mosolyt erőltetni az arcára.

– John, mássz vissza hátra, és szólj a többieknek, hogy jól kössék be magukat. Aztán nyissátok ki az oldalsó ajtót! – kiáltotta Danny.

John visszabotorkált a helikopter hátsó fertályába, gyors pillantást vetve közben az immár szó szerint falfehér Leere, és odakiáltott neki, hogy szorítsa meg jól a biztonsági övét. Szemközt Forrest is elfoglalta a helyét, és ordítva magyarázta Johnnak, hogyan nyithatja ki az oldalsó ajtót. A helikopter folyamatos billegése miatt igencsak meggyűlt a baja a feladattal, végül azonban nagy nehezen sikerült. A jeges, téli szél hirtelen 200 kilométer per óránál is gyorsabban süvített be a gépbe.

Hátizsákjába túrva John előbányászta a ledobandó üzenetek tárolására szolgáló kapszulát, egy nagyjából 10 méteres szalaghoz erősített, torpedó alakú műanyag tárolóeszközt. John leszedte a szalagot szoros gombolyagban rögzítő gumit, és hagyta, hogy néhány méternyi magától letekeredjen belőle.

A Black Hawk elülső ablakán át jól kivehető volt, ahogy Maury a reptérhez közeledve egyre mélyebbre ereszkedik. A gép egyszerre erős oldalszélbe került, a központi leszállópályát tehát csak nehézkesen, oldalazva tudták megközelíteni. Maury igyekezett lent tartani a helikopter orrát, mire a gép hirtelen óriásit zökkent alattuk. Lee tágra nyílt szemmel meredt Johnra, majd pár pillanattal később barátja ölébe hányta az aznapi reggelijéből és az előző esti vacsorájából mostanáig a gyomrában tartalékolt maradékot.

– Azt mondják, tüzet nyitnak, ha nem landolunk! – kurjantott hátra Maury, bár a hangját majdnem teljesen elnyomta a nyitott ajtón besüvöltő légcsavarszél lármája.

– Küldd el őket a büdös francba – ordította John –, persze csak miután már felszívódtunk innen!

A Black Hawk közel teljes sebességgel ért a kifutópálya fölé, a minimális repülési magasság miatt Maury idegességében folyamatosan föl-le himbálta. A farokrotor maga is előre-hátra lengedezett, Maury pedig feszülten küzdött, hogy a folyamatosan változó oldalszél ellenére biztonságosan tarthassa az alacsony röppályát immár a nyílt leszállópálya fölött. John újra fölnézett: nagyjából 30 méteres magasságban repülhettek a kifutó fölött, alattuk egy óriási, fölfestett 12-es szám siklott el. A géptől jobbra a repülőtér összedőlt és kiégett egykori terminálja látszott, pár tucat egymás hegyén-hátán rozsdásodó, elhagyott polgári repülőgéppel az aszfaltozott kifutó szélére tolva. A kifutópálya mellett álló irányítótorony érintetlen volt. Attól való félelmében, hogy a ledobott üzenet észrevétlen marad, John szíve szerint odakiáltott volna Maurynak, hogy próbáljon a lehető legközelebb repülni a toronyhoz, végül azonban inkább kivárt még néhány másodpercet.

– Azt akarják, hogy azonnal landoljunk! – ordította Maury.

A nyitott oldalajtón kihajolva John már nem igazán figyelt oda a megjegyzésre; az üzenet kapszuláját és a vörös szalagot szorongatva egyelőre attól tartott, hogy az erős szél könnyen a farokrotor felé sodorhatja a küldeményüket, amelybe az menthetetlenül belegabalyodik.

A gép időközben pár, a földön veszteglő Apache helikopter fölött suhant el; közeledtükre a földön többen is felkapták a fejüket – vagy talán épp a fegyvereikkel próbálták célba venni őket? A nyitott oldalajtó mellett már azelőtt elsuhant az első nyomjelző lövedék, hogy a kérdés igazán tudatosulhatott volna a legénységben.

John végre rászánta magát, és kihajította az üzenetet rejtő kapszulát, mire a karját egyetlen szempillantás alatt visszarántotta a légcsavarszél, és a helikopter külső oldalához csapta. A légáramlatban odalett a bal kesztyűje is, vállába pedig éles fájdalom nyilallt, mintha bármelyik pillanatban eltörhetne.

Újabb nyomkövető lövedékek süvítettek el mellettük, John fémes becsapódások éles koppanásait hallotta maga mögött, mintha egy alumínium-vagy titánfalon próbálnának lyukat ütni, és pontosan erről is volt szó: a Black Hawk jó néhány találatot kapott.

A lövegek becsapódásaira Maury hirtelen felriadt, és ösztönösen éles kanyarba döntötte a gépet – becsatolt biztonsági öve nélkül John minden bizonnyal ki is zuhant volna a helikopterből. A vad keresztszélben levegőért kapkodva megpillantotta az időközben földet ért üzenetkapszulát a spirál alakban lefelé ereszkedő piros szalaggal együtt. Egy katona már láthatóan szaladt is érte, ketten azonban tovább tüzeltek a helikopterre.

– Rohadt idióták! – ordította teli torokból John, középső ujját félreérthetetlen szimbólumként mutatva az odalentiek felé egészen addig, amíg Forrest egy kézzel ki nem nyúlt érte, és a biztosítókötelénél fogva vissza nem húzta a gép belsejébe. Még mielőtt befejezhette volna a manővert, Maury élesen jobbra rántotta a gépet, John pedig a Lee hányásában tocsogó padlónak csapódva tántorodott vissza a helikopter belsejébe.

Malady végignézte a jelenetet, majd kicsatolta a biztonsági övét, félig-meddig négykézláb átmászott Forresten, és végre becsukta a bal oldali tolóajtót.

– Mindenki megvan? – kiáltotta John.

– A mocskos rohadékok! – ordított vissza Forrest, dühösen a sisakjára mutogatva: az oldalán lepattanó golyó ütötte horpadás díszelgett.

John döbbenten bámult a sisakra. Ha a golyó csupán pár centivel lejjebb repül, Forrest már halott lett volna, a horpadás pontos helyéből ítélve ráadásul a lövedéknek közvetlenül a saját feje mellett kellett elsüvítenie.

– Mindenki megvan? – ordította újra John, mire Danny hátranézett a navigátori székből.

Keletnek tartva végre elérték a repülőtér határát. Danny előrefordulva újra a navigációra összpontosított, és a műszerfalra mutogatva láthatóan mondott valamit Maurynak. John ismét kikapcsolta a biztonsági övét, és óvatosan előremászott hozzájuk.

– Baj van?

– Az ám! – kiáltott Maury. – Gondolom, találatot kaptunk. Plusz nézz csak ki jobbra! Az egyik Apache kivált a rajból, és elindult utánunk.

John Maury ujját követve meglátta a távolban forgó rotorokat. Az Apache karcsú körvonalait ugyan nem volt könnyű kiszúrni, annyi azonban egyértelműnek tűnt, hogy valóban feléjük tart.

– Az új parancs szerint vissza kellene mennünk, és le kéne szállnunk, különben lelőnek minket.

– És tényleg le tudnának?

Maury egy pillanatra elcsendesedett, és minden figyelmével a műszerfal azon kijelzőjére összpontosított, amelyikre Danny mutatott.

– Az egyik turbinát találhatták el; kezd túlmelegedni, és esik a fordulatszám. Az efféle alkatrészeket persze úgy tervezték, hogy jól bírják a gyűrődést; reménykedjünk, hogy egy darabig még kitart. A Black Hawk elvileg egyetlen hajtóművel is elrepül, de ha egy mód van rá, ezt nem most szeretném kipróbálni.

Maury újból balra, egyenesen keletnek fordult, és megpróbált a lehető leggyorsabban elillanni az Apache elől.

– Utol tud érni? – kérdezte John.

– Fogalmam sincs – kiáltott vissza Maury. – Úgy emlékszem, a Black Hawk valamivel gyorsabb az Apache-nál, legalábbis annak idején, pilótakoromban még így volt. Várjunk csak egy kicsit…

Maury a bal fülére húzta a fejhallgatót, intenzíven figyelt, és válaszolt valamit a mikrofonba, majd újra levette az apparátust, hogy beszélhessen Johnnal.

– Azt mondtam, visszamegyünk, ha előbb visszahívják az Apache-ot. Ezzel talán nyerünk némi időt.

John a távolban derengő Apache rotorjára fókuszált; a gép még mindig feléjük tartott. Bár a távolságot nem volt könnyű megítélni, még mindenképpen kilométerekre volt.

– Ha van levegő-levegő rakétájuk, nekünk annyi! – ordította Danny.

Maury újból Johnra nézett, és a szemöldökét kérdőn megemelve hárította át a döntés felelősségét.

Levegő-levegő? – mérlegelte magában a dolgot pár másodpercig John. Az Apache jelenleg nyilván földi egységeket támogatott, a levegő-levegő rakéták pedig nem is tartoztak a helikopterek alapfelszereltségéhez, hacsak a vezetés nem számított jó előre ellenséges légierő feltűnésére. Ha Fredericks annak idején rendelkezett volna efféle fegyverzettel, az L–3-ast azonnal leszedték volna.

– Egyelőre repülj csak tovább egyenesen keletnek – válaszolt John.

– Imádkozzatok, hogy mindkét motor kitartson! – tette hozzá Danny.

– Meg tudunk lógni az Apache elől? – kérdezte John.

– Egyelőre mondjuk úgy, hogy látok rá esélyt – mondta kurtán Danny, mielőtt újból elmerült a műszerfal monitorozásában.

John elhallgatott, és hagyta, hogy a pilóták tegyék a dolgukat. Válla fölött hátranézve látta, ahogy Forrest átadja Kevinnek a sisakját, hogy megnézhesse. Két barátja úgy beszélgetett egymással, mintha a golyó ütötte horpadás egy újabb átlagos nap tökéletesen mindennapi eseménye lett volna.

– Figyelmeztet valahogy a gép, ha érzékeli, hogy célba vettek? – kiáltotta John.

Danny a sötét számítógép-monitorra mutatott.

– Minden megvan hozzá – válaszolta –, de fogalmam sincs, hogyan kell használni. Emellett ugyan mi a fenét tehetnénk, ha utánunk küldenek egy levegő-levegő rakétát? Esélyünk sem lenne.

– Köszi, ezzel megnyugtattál – válaszolta John, és visszamászott a helyére, tudatosan elkerülve a padló azon részét, amelyet korábban Lee Robinson tisztelt meg a reggelijével. Úgy tűnt, a legutóbbi epizód óta gyarapította is a hányástócsát.

John visszaült a helyére, becsatolta magát, és megpróbált nem törődni a bűzzel. A régi pilótamondás, miszerint éjszaka vagy nyílt víz fölött, kényszerleszállási lehetőség nélkül a legmodernebb hajtómű motorhangja sem megnyugtató, nem volt ismeretlen számára, és bár már évek óta nem repült helikopteren, emlékeit most mégis megpróbálta összevetni a Black Hawk motorjából kiszűrődő aktuális zajokkal. Valami határozottan „karcosan” szólt odabent, ez nem volt vitás. Danny továbbra is minden energiájával a műszerfalra koncentrált, majd mondott valamit az egyre csak bólogató Maurynak.

Maury olyan alacsonyan repült, amennyire csak kitelt tőle. John számításai szerint nagyjából 15-25 kilométerre járhattak Roanoke-tól, így ha valóban le akarták volna szedni őket, mostanra már rég a földbe csapódott roncsként végezték volna. Épp meg akart szólalni, amikor Maury hirtelen élesen délnek fordult. Danny a nyakát nyújtogatva kémlelt hátrafelé – még ha követte is őket az Apache, már nem volt látótávolságban.

Finoman emelkedni kezdtek, egy kis magasságért cserébe feláldozva valamennyit a gép sebességéből. A visszaút tervét még felszállás előtt részletesen átbeszélték, és az időjárási minták ismeretében arra jutottak, hogy a magasabb légrétegekben valószínűleg a nyugati és északnyugati szél lesz a legerősebb. Rég elmúltak már azok az idők, amikor elég volt bekapcsolni a légi irányítási információs számítógépet, Karolina állam egyetlen helikopterében legalábbis ez a lehetőség jelenleg semmiképp sem jöhetett szóba. Mindezekből kiindulva döntöttek végül úgy, hogy hazafelé az erős ellenszelet elkerülendő nagyjából 300 méteren vagy akár annál is alacsonyabban repülnek majd. John kisebb repülőkben mindig akkor érezte leginkább biztonságban magát, ha jó magasra emelkedtek: motorhiba esetén a gép innen könnyedén siklórepülésbe válthatott, és minél magasabbról indultak, a szelek szárnyán annál messzebbre vitorlázhattak el egy közeli repteret vagy egy üres, leszállópályának sem utolsó mezőt keresve.

Helikopterekben mindig pont ennek az ellenkezőjét érezte, miután egy németországi gyakorlat alkalmával tanúja volt egy gép teljes motorleállásának 800 méter fölött. Bár a gépnek elviekben így is gond nélkül le kellett volna ereszkednie a rotorokat továbbra is hajtó légáramlatok miatt – amit apróbb sérülésekkel mindenki megúszhatott volna –, a lapátok félúton végleg beragadtak, a helikopter pedig úgy csapódott a földbe, mint egy darab kő. A hat katona a pilótákkal együtt azonnal szörnyet halt.

– Tudod, merre járunk? – nézett fel kérdő tekintettel Lee.

– Már úton vagyunk hazafelé – válaszolta John.

– Hála istennek – nyögte Lee, majd újból elhányta magát, ezúttal szerencsére az arra kijelölt zsákba. Dolga végeztével lezárta a csomagot, és nyögdécselve terült el a helyén. Forrest és Kevin szemében félig-meddig őszinte szánalom bujkált, bár egymás között máris gúnyos megjegyzésekkel dobálóztak.

John lassan megnyugodott, és hirtelen tudatosult benne, hogy a bal keze szinte teljesen érzéketlen a hidegtől. Kabátját kicipzárazta, kezét a hóna alá szorítva behunyta a szemét, és megpróbálta kizárni a hajtómű nyugtalanító zajait, amelyek alapján egyértelműnek tűnt, hogy valami valóban nem volt rendben. Maury némi fojtással próbálta meg tehermentesíteni a motort – ezt hátrafordulva hangosan be is jelentette –, sebességük pedig 160 kilométer per órára csökkent. John magában számolta a kilométereket: minden egyes levegőben töltött perccel egy óra kemény gyaloglást spóroltak meg az odalenti hóban, ha az út végét mégis a saját lábukon kényszerülnek megtenni.

Vajon tényleg szükség volt erre az „expedícióra”, vagy már belevágniuk sem lett volna szabad? Bob Scales jól ismert hangjáról fantáziált, ahogy valamelyik rádiófrekvencián leszállásra invitálja őket, és felvázolja személyes találkozójuk részleteit. A mellényzsebében még egy, nagyjából „a nap” előtt egy évvel készült fotó is lapult Jenniferről és Elizabethről arra az esetre, ha valóban újra láthatta volna öreg barátját.

John naiv reményei ellenére persze az elmúlt percek eseményeire is felkészült, és töretlenül kiállt a leszállás megkockáztatásával kapcsolatos korábbi döntése mellett, az odalentről egyenesen rájuk leadott lövések azonban még ezzel együtt is határozottan aggasztották.

Lassan kihűlt benne az adrenalin parazsa, és hirtelen mélységes kimerültség fogta el. Behunyta a szemét, és a múló perceket számolva kizárólag látszólagos nyugalmának megőrzésére koncentrált. Ha jól számolt, hazáig még nagyjából másfél órát kellett kihúzniuk.

Az üzenetét legalább sikerült célba juttatnia, ráadásul a saját szemével látta, ahogy a kapszulát megtalálják. A régi Underwood írógépén írt szöveget előző éjjel a végletekig átgondolta:

Robert E. Scales tábornok részére

John Hastings Matherson ezredestől

RE: Kapcsolatteremtés

Néhány nappal ezelőtt egy férfi, saját bevallása szerint az Ön bajtársa – Q. R. – érkezett a közösségem által felügyelt terület határára. Feltételezhetően útonállók ütöttek rajta, és már meglévő tüdőgyulladása mellé súlyos sérüléseket szerzett, amelyek végül megakadályozták, hogy halála előtt személyesen is beszélhessek vele. Üzenetét már nem adhatta át nekem, és arról sem áll módomban megbizonyosodni, hogy a múltban, sőt netán a jelenben is valóban önnel szolgált-e. Roanoke-i expedícióm célja az volt, hogy megpróbáljak kapcsolatba lépni önnel. Ha e sorokat olvassa ahelyett, hogy személyesen beszélgetnénk, döntésem oka, amiért végül nem kíséreltem meg a leszállást, bizonyára az ön számára is egyértelmű. Őszintén remélem, hogy életben van, és hogy hamarosan sikerül felvennünk a kapcsolatot egymással. Mától kezdve hét napon keresztül éjjel-nappal minden óra tizenötödik percében figyelni fogom a 122,9-es légi irányítási rádiófrekvenciát arra az esetre, ha beszélni kívánna velem. Arra kérem, mielőtt nyíltan a tartózkodási helyemre repülne, először rádión vegyük fel a kapcsolatot. Biztosra veszem, hogy tudomása van a tavaszi konfrontációmról Asheville-lel; sajnálattal kell közölnöm, hogy ezen konfliktus után a területünkre előzetes bejelentés nélkül történő légi behatolást minden esetben ellenséges lépésként értékeljük, és annak megfelelően is kezeljük. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de a közösségemet ért korábbi támadások fényében az efféle elővigyázatosság elengedhetetlen.

Személyazonosságomat igazolandó, üzenetemhez két fényképet csatolok, amelyeket bizonyára felismer majd. Sajnálattal kell közölnöm, hogy J., akit mindketten annyira szerettünk, röviddel a háború kitörése után elhunyt.

Tisztelettel:

John Matherson ezredes,

Karolina állam

John összesen hat példányban gépelte be a szöveget. Ha Bob valójában már nem élt, az üzenet nem árult el életbe vágóan fontos részleteket, rossz kezekbe kerülve ugyanakkor egyértelműen sugallta, hogy Black Mountain közössége komoly légelhárítási arzenállal rendelkezik. Belegondolva, John már abban sem lehetett biztos, hogy régi barátjával még mindig ugyanazon az oldalon állnak-e; nem zárhatta ki, hogy az elmúlt évek tragikus eseményei mára ellenséges vonalak mögé sodorták őket. Quentin zavaros, EMP-vel kapcsolatos szófoszlányait – bármit is jelentettek az aktuális helyzetben – tudatosan hagyta ki a levélből, afelől azonban egy csöpp kétsége sem volt, hogy a fotókat, amelyeket személyazonosságának igazolása végett csatolt az üzenethez, Bob azonnal felismeri majd. Az első Black Mountainban készült Bob és felesége, Linda egyik évekkel ezelőtti látogatásakor; John nem sokkal korábban közölte velük a megrendítő hírt Maryről, akinek ekkor már csupán hetei voltak hátra. A fényképen mindannyian szerepeltek: Mary még finoman kapaszkodott az életbe, és halványan mosolygott, oldalán a hatéves Jenniferrel és a tízéves Elizabethtel, John és Bob mögöttük álltak már-már erőltetetten vidám grimasszal az arcukon. A másik fotón már csak John és Bob látszott: egy Humvee terepjárónak támaszkodva feszítettek egymás mellett a Sivatagi Vihar egyik bevetésén. Rejtőszínekre festett arcukról széles vigyor sugárzott, valószínűleg a frissen kihirdetett, legalább a következő néhány évig kitartó tűzszünet miatt; rövid kóstolójuk Amerika első nyílt közel-keleti háborújából lassan a végéhez közeledett.

Az emlékek hirtelen hullámokban törtek rá. Bobbal vajon ma is ugyanúgy barátok voltak, mint régen, vagy lehetséges, hogy ellenségekké váltak? John alig került ki a tartalékostiszt-képzőről, amikor Bob egységéhez osztották be, aki akkor még ezredesként szinte azonnal a szárnyai alá vette, és a kezdetektől mentorálta. Az ezredesből hamarosan tábornok lett, John pedig végül a katonai karrier intellektuálisabb csapásainak egyikén indult el, és hadtörténetből diplomázott. Útjaik a Carlisle-i Katonai Főiskolán keresztezték újból egymást, ahol a Sivatagi Vihar után John egy évig oktatott.

A helyzet önkéntelenül is Robert E. Lee tábornok életútját juttatta eszébe, aki ráadásul Bob{12} druszája is volt. Ha a háború valóban ellenséges oldalakra sodorta a két barátot, a párhuzam tagadhatatlan volt: az 1850-es években Lee a West Point Katonai Akadémia felügyelője volt, egy évtizeddel később a gettysburgi, antietami vagy épp az égő rengetegben vívott chancellorsville-i csatában – a Cold Harbor-i rémes mészárlásról már nem is beszélve – saját egykori kadétjai közül nem eggyel került szembe a csatatéren. A tábornok az efféle véres összecsapások után általában a helyi újságokból szerzett tudomást egykori fiatal kadétjainak sorsáról, és mélyen a lelkében jól tudta, hogy halálukért az általa oly nagy elszántsággal védelmezett eszme volt az igazi felelős.

Bob vajon barát vagy ellenség? – merengett tovább. – Ha ellenség, vajon képes lenne hidegvérrel végezni velem, vagy előbb legalább megpróbálna figyelmeztetni a veszélyre? Vajon ez lehetett Quentin valódi küldetése? Vagy az egész nem volt több egy kegyetlen egzisztenciális tréfánál?

Gondolataiból a helikopter teljes vázán végigfutó, nyugtalanító rezgés riasztotta fel.

– Mi volt ez?

John ezúttal már Forrest és Malady szemében is jól látta a fel-felparázsló aggodalmat.

– Talán az egyik turbina kezdi bemondani az unalmast – jegyezte meg végül nyugodt hangon Forrest.

– Kicsit elszenderedtem. Hol vagyunk?

– Úgy öt perce hagytuk el Statesville-t – válaszolta Forrest. – Istenemre mondom, John, kő kövön nem maradt belőle. Leégett, kifosztották, teljes pusztaság az egész. A Horda és más hasonló bandák teljesen darabokra szedték, pont, ahogy a kósza pletykákból is hallottuk; ezek szerint mind igaz volt. Beteg állatok.

Hirtelen újabb, ezúttal jóval erőteljesebb rezgés rázta meg a gépet.

– Leállítjuk az egyik hajtóművet! – kiáltotta John felé fordulva Danny.

– Le fogunk zuhanni? – kérdezte Lee.

– Nyugi, ez a madárka egy szárnnyal is elrepül – vágta rá Forrest. – Nem túl gyorsan, de bírni fogja.

John nem igazán tudta eldönteni, hogy a látszat ellenére Maury pontosan tisztában van-e a motor leállításának szakszerű folyamatával, vagy ezt a galibát is rögtönözve, itt helyben próbálja megoldani. Vajon az egyik motor kiesése mennyit ront majd a gép irányíthatóságán? Biztos, hogy Maury képes lesz kezelni az új helyzetet?

A változást pár pillanattal később már mindannyian érzékelték: a helikopter mintha egyszerre kihullott volna alóluk, Maury pedig igyekezett egyre lejjebb és lejjebb nyomni az orrát. Nagyjából 300 méter szerencsére még mindig volt alattuk, hogy Maury valahogy megoldhassa a helyzetet, a gép aktuális sebességével számolva azonban néhány másodpercnél ez sem hagyott több időt a cselekvésre. John most már a hajtómű és a rotor forgási frekvenciájának különbségét és az épen maradt motorra helyezett extra terhelést is kihallotta a fülsüketítő zajból. Maury hirtelen maximális teljesítményre kapcsolta a megmaradt hajtóművet, és kevesebb mint 100 méterrel a 40-es autópálya fölött nagy nehezen végre sikerült egyenesbe hoznia a gépet.

A biztonsági előírásokat ismét megszegve John újra kikapcsolta a biztonsági övét, és előremászott. A minden energiájával a gép levegőben tartására koncentráló Mauryt a világért sem akarta megzavarni; Danny a belső kommunikációs rendszeren keresztül folyamatosan szóval tartotta a botcsinálta pilótát, és tanácsokkal vagy épp csak bátorító szavakkal látta el.

A sebességkijelző 112-re esett vissza, hogy kilométer per órában vagy csomóban, azt John nem tudta kivenni.

– Asszem, valami ég! – ordított előre Forrest. Már John is érezte: vajon mi lehetett?

– Hickory már itt van előttünk! – kiáltotta Danny. – Részben még mindig indián fennhatóságú terület. – Megpróbálunk eljutni a morgantoni reptérre, az nagyjából még 16 kilométer.

– Már ha egyben marad addig a gép – pontosított Forrest.

– A morgantoni reptér területileg már hozzánk tartozik. Eljuthatunk odáig?

– Figyeljetek! – kiáltott hátra Danny. – Van ott egy szinte érintetlen hangár. Máig az öreg Bob Gillespie tanyázik benne, aki annak idején helikoptereket javított.

Hickory külvárosa fölött alacsonyan repülve elsuhantak egy sokkal nagyobb repülőtér mellett is, a terület azonban még ma sem volt teljesen biztonságos, amit az alattuk hirtelen felhangzó éles csattanásnál mi sem bizonyított jobban.

– A rohadékok lőnek ránk odalentről! – jelentette be Forrest. – Még jó, hogy nem egy páncélozatlan Hueyben ülünk. Simán seggbe lőhettek volna!

John visszakúszott a helyére, és újra becsatolta magát. Danny hátrakiáltott: ha a gép kitart, már csak pár perc a morgantoni reptér.

A keskeny Rhodhiss-tó fölött John már tisztán ki tudta venni az egyenesen előttük, az enyhe lejtőn egyetlen hosszú kifutópálya formájában elnyúló morgantoni repteret. Maury megcélozta a pálya közepét, és a leszállási manőver előtt általában szokásos plusz néhány kilométeres körrepülés hagyományával mit sem törődve, igyekezett megfelelő szögbe állítani a gépet.

Lassan felengedte a fojtást, és behúzta a kollektív kart. Az orr hirtelen felemelkedett, Johnt pedig váratlanul majdhogynem teljesen elvakította a gép elülső ablakát kitöltő kristálytiszta égbolt.

John megpróbált megnyugtatóan mosolyogni Leere, aki régi barátja és egyben szomszédja is volt. Családja hat generáció óta lakott a völgyben, és bár John a csatatéren mindenki másnál jobban szerette volna közvetlenül maga mellett tudni, első repülési élménye most láthatóan kifogott rajta. A farkasordító hideg ellenére arcán verejtékpatakok csorogtak, szemét behunyta, ajka hangtalan imát mormolt.

– Mindjárt ott vagyunk! – kiáltotta John, és bátorítóan megszorította barátja vállát.

Lee csak bólintott, majd előredőlt, és újra rókázni kezdett.

– Kapaszkodjatok! – kiáltotta Danny.

Forrest előrehajolt, hogy újra kinyissa az oldalsó tolóajtót. A hideg huzat ezúttal frissítő sokkhatásként érte az utasokat, amiért egyszerre kifújta a hányás és az égett alkatrészek bűzét.

A táj teljesen őrült szögben tárult elébük. A gép hirtelen élesen balra billent, John pedig majdhogynem egyenesen rálátott a 15 méterrel alattuk húzódó kifutópálya aszfaltjára. Maury nagy nehezen egyensúlyba hozta a sérült madárkát, és újra fojtást adott, a föld pedig vészesen gyors tempóban közeledett. A rotorból egy utolsó hangos puffanás hallatszott, lelassítva valamelyest az ereszkedésüket; a gép orrát a magasba rántva Maury végül durván a kifutópályához csapódott, jó darabig tovább sodródva előre. A helikopter először visszapattant az aszfaltról, majd újból visszazuhant, mire Maury teljesen leállította a motort. A harmadik huppanás után a kerekek végre lent maradtak a földön, és bár még ekkor is komoly sebességgel siklottak előre, Maury és Danny minden tehetségüket latba vetve próbáltak lefékezni. Végül sikerült megállniuk.

– Kifelé! Mindenki kifelé! – ordította Maury.

Johnnak nem kellett kétszer mondani. A közel tehetetlen Leen átnyúlva segített kikapcsolni barátja biztonsági övét, és maga is émelyegni kezdett a kapcsolóra fagyott hányástól, miközben talpra állította és kitámogatta a gépből a barátját. Parancsnoki ösztöne figyelmezette, hogy illő lenne utolsónak elhagynia a helikoptert. Forrest és Kevin még mindig úgy viselkedett, mintha a kaland egy átlagos hétköznap legtermészetesebb velejárója lenne; rég kicsatolták magukat, és kiugrottak a gépből, míg Danny és Maury a kapcsolókkal bíbelődve továbbra is a Black Hawk végleges leállításán ügyködtek.

Maury John felé sandított, és egy kézmozdulattal jelezte, hogy ideje kiszállnia. Johnt nem kellett sokáig győzködni: előrement, vállon veregette a pilótát, majd kiugrott a gépből. A rotorok egyre lassabban bár, de még mindig forogtak a feje fölött.

Pár lépést hátrálva egyből égett fémszag csapta meg az orrát, mire azonnal ősrégi kiképzési emlékek villantak fel előtte: az égő alumínium és titánium gázai mérgezők, így igyekezett minél apróbb adagokban venni a levegőt.

– A rohadékok! – kiáltott fel Forrest a bal oldali turbina borítására mutatva. – Vagy marha nagy szerencséjük volt, vagy piszok jól lőnek.

Az egyik turbina körül a fémborításról lepattogzott festék alapján legalább fél tucat egyértelmű találatról tanúskodó horpadás éktelenkedett. Az északnyugati szél csak úgy táncoltatta körülöttük a kipufogóból felszálló fekete füstöt.

John eltakarta a kabátjával az arcát, majd Forresttel az oldalán közelebbről is megvizsgálta a golyónyomokat.

– Lehetséges, hogy egyik golyó sem ütötte át a páncélt? – kérdezte értetlenül. – De akkor mégis, mi történt?

– A páncéltörő lövedékeket kivéve elvileg 20 milliméteres töltények ellen is ki kéne tartania, a borítás viszont így is, úgy is behorpad, és előfordul, hogy a meghajlott fémlapból lepattanó szilánkokat a motorházba szippantja a turbina. A legvalószínűbb, hogy az egyik turbinalapát repedt el. Ha a találat után azonnal leszálltunk volna, nem lenne nagy gond, mostanáig viszont ki tudja, miféle galibát okozott?

A rotor végre teljesen leállt, Danny pedig kiugrott a gépből, és poroltóval a kezében csatlakozott a többiekhez. A készüléket magasan a feje fölé tartva sorban lefújta a bemeneti, majd a kipufogócsöveket egyaránt.

John térde hirtelen remegni kezdett, hátrébb tántorodott a Black Hawktól, és letérdelt Lee mellé, aki mozdulatlanul, mélyeket lélegezve feküdt a hóban, és a tiszta égboltot bámulta.

– John, fene tudja, hány éve vagyunk már barátok – zihálta –, de az hétszentség, hogy soha többé nem repülök veled sehová. Pontosabban soha többé nem repülök senkivel. Végeztem.

Lee másik oldalán Kevin Malady is a hóban térdelt, és finoman kuncogni kezdett.

– Ugyan már, gyereknapi sétarepülés volt az egész.

– Menj a pokolba! – nyögte Lee, mielőtt az oldalára fordulva újra kidobta a taccsot.

Nagy sokára Maury is kimászott a pilótaülésből, levette a sisakját, visszadobta a gépbe, majd John nagy meglepetésére maga is az utolsó cseppig kihányta, ami a gyomrában volt.

John kissé félrehúzódva várta, hogy a barátja valamelyest összeszedje magát, Forrest pedig visszamászott a gépbe egy másik poroltóért, amivel Danny tovább hűthette a motort. A füst lassan eloszlott, a hirtelen kihűlt motor fémborítása pedig élesen csattogó zajokat hallatott.

– Nocsak, már meg is jött Bob Gillespie – jelentette be Danny, és a gurulóútról a kifutópályára forduló, négykerék-meghajtású terepjáróra mutatott. A vezető – egy idős, hajadonfőtt, kopasz férfi – shotgunnal a kezében végül 30 méterre állt meg tőlük.

– Maguk meg miféle őrültek? – kiáltotta feléjük.

Danny mindkét kezét magasra emelte, és hasonlóan vulgáris hangnemben mutatkozott be. A terepjáró gazdája láthatóan fellélegzett, letette a shotgunt, majd a járművel közelebb állva egy újabb, termetes poroltót húzott elő a hátsó ülésről. Egy szempillantás alatt leugrott a dzsipről, és a helikopter fara felé húzta a tartályt.

– Danny Mullen, te meg mi a fenét keresel itt?

– Csak sétarepültünk egy kicsit – válaszolt Danny, majd egyesével mutatta be a többieket.

John már hallott Gillespie-ről; a háború előtt az egész reptér az övé volt, napjait pedig leginkább azzal tengette, hogy minden elképzelhető repülő alkotmányt megjavított. Amikor tavasszal sikerült újra felvenniük a kapcsolatot Morgantonnal, Danny megpróbálta rábeszélni az öreget, hogy költözzön Black Mountainba, és segítsen az L–3-as felderítőgéppel és a Black Hawkkal. Gillespie remeteként vészelte át a korábbi éveket, és a Horda környékbeli randalírozásai alatt is sikerült nyugalomban meghúznia magát. Család híján – a felesége pár éve halt meg – számára már a reptér jelentette az életet.

Az öreg alig észrevehetően bólogatott a bemutatkozások hallatán, a szemét végig a Black Hawkon tartotta. Egyetlen szó nélkül járta körbe, pár percig vizsgálgatta a turbina golyó ütötte borítását, majd bekandikált a pilótafülkébe, és fejét rosszallóan ingatva tért vissza Danny mellé.

– Szóval melyikőjük tette ilyen szépen tönkre ezt a potom hatmilliós gépet?

A társaság egymásra bámult, végül John tett egy bizonytalan lépést előre.

– Nem kevés katasztrofális kényszerleszállást láttam a karrierem során, de istenemre mondom, tíz perccel ezelőtt mérget vettem volna rá, hogy az első sorból nézhetem végig, ahogy mindannyian a fűbe harapnak. Nem sok rémesebb landolási manővert láttam életemben, az már biztos. Bárki is röptette ezt a madárkát, legközelebb tegyen egy szívességet mindenkinek, és maradjon inkább a földön. Bármelyik idióta volt is, még a futómű egyik keréktámaszát is sikerült elhajlítania.

Az öreg átkozódva mutogatott a bal oldali támasztóra, amely valóban elég furcsa szögben hajlott kifelé, John pedig csak most vette észre, hogy a gép mintha kissé ferdén állt volna.

– Na és a motor? – kérdezte Danny.

– Fogalmam sincs, amíg szét nem bontom. Kezdetnek, gondolom, pár megrepedt turbinalapát. Hadd találjam ki: találatot kaptak, aztán tovább hajtották, amíg végleg ki nem égett, mi?

Mindannyian a hirtelen paprikavörösbe váltó Mauryra bámultak.

– A mindenségit neki, fél éve szajkózom, hogy húsz éve nem repültem ilyen géppel. Legalább mind életben vagyunk.

A feszültséget végül Forrest törte meg, amikor a kabátzsebéből egy doboz Dunhill cigarettát varázsolt elő. Kivett egy szálat magának, majd kérdőn emelte a csomagot a többiek felé.

– Te jóságos ég! – kiáltott fel Gillespie, és egyből a bagó felé kapott.

– Mit gondolsz, rendbe tudja hozni? – súgta Danny füléhez hajolva John.

– Amíg szét nem szedjük, fogalmam sincs.

– Látom, Forrestnek lesz mit felajánlania ellenszolgáltatásként – válaszolt John.

Danny bólintott, majd John nagy meglepetésére egy szálat kérve maga is csatlakozott a többiekhez. Egy perc sem telt bele, Johnon és Leen kívül mindannyian jókedvűen füstöltek; Maury még mindig egész testében remegett az adrenalintól és a kimerültségtől. Idegesen szívta a slukkokat, hirtelen felköhögött, majd tovább szívta a cigarettát.

Forrest Johnra sandított, és csábítóan felé nyújtott egy szálat. Mivel épp szélirányban állt, Johnt már jóval korábban megcsapta a füst kívánatosan bársonyos illata.

Hirtelen Mary fényképe villant fel előtte, amelyen Jennifer saját haldokló édesanyja mellett állt, és azonnal eszébe jutott a kislányának tett ígérete.

Épp a Bobnak címzett levéllel és a kapszulával bíbelődött még az expedíció előtt, amikor az az ötlete támadt, hogy az üzenethez akár fényképeket is csatolhatna, minden kétséget kizáróan bebizonyítva személyazonosságát régi barátja számára, ha a csomag sértetlenül eljut hozzá. A fotóalbumokra Jen egykori házának pincéjében bukkant; átlapozásuk mély fájdalommal töltötte el, Makala pedig fényképekkel a kezében, halkan sírdogálva talált rá. Egy fotó Maryről, karjában az újszülött Elizabethtel, egy másikon a kis Jenniferrel. Persze más képek is előkerültek az esküvőjük napjáról, az eljegyzésük bejelentéséről, sőt még Mary gyerekkorából is.

Makala később egyetlen rossz szót sem szólt az esetről, és kérdés nélkül elfogadta, hogy John csak az üzenethez csatolható fényképeket jött keresni arra az esetre, ha a helyzet túl veszélyesnek mutatkozik, és leszállás vagy személyes találkozás híján más módon kell bizonyítania a személyazonosságát.

A hóborította tájban gyönyörködő Johnt még mindig átjárta a cigarettafüst illata. Barátai pár lépésnyire épp kiengedték a fáradt gőzt, és olyan férfiak módjára kacarásztak, akik mindössze pár perce még együtt néztek farkasszemet a halállal. John belegondolt, vajon hová vezet majd mindez, és hogy Makala hogyan fogadja majd a hívását, ha végre telefonközelbe érnek Morgantonban. Mit szól majd, amikor a Black Mountainig hátralévő 65 kilométeres út végén újra besétál a közös otthon ajtaján?

Remélem, mindez nem volt hiába. Gondolatai inkább valamiféle imára emlékeztették. Az isten szerelmére, Bob, remélem, tényleg életben vagy! Remélem, hogy Quentin ködös szófoszlányai mögött csak egy haldokló férfi előtörő emlékképei bújtak meg.

John mindennél jobban akarta hinni, hogy Bob valóban él, és a bluemonti kormányzat oldalán áll. A gondolat már önmagában is megnyugtatta: ha Bob él, és a kormányzat embere, az elmúlt tavasszal átélt tragédia ellenére a nemzet élén mégiscsak olyan vezetés áll, amellyel még most is van remény az őszinte összefogásra.

HATODIK FEJEZET

– Hét napja semmi hír Roanoke-ból, és máshonnan sem jelentkezett be senki – sóhajtott fel John, és Maury Hurtre nézett, aki a város hobbirádiós csapatával az elmúlt héten napi huszonnégy órában monitorozta a 122,9-es frekvenciát.

Maury szótlan maradt.

– Lehetséges, hogy azért nem fogunk semmit, mert egyszerűen nem elég erős a jel? – vetette fel John.

– John, az ellenőrizetlen légtérben használt nyílt hullámhosszról beszélünk – válaszolta az egyik rádiós. – Annak idején100 kilométerre folyó beszélgetéseket is be tudtam fogni rajta egy mezei adóvevővel. Az antenna, amit nemrég állítottunk fel, ennél még sokkal messzebbről is összeszed némi csevegést. Hogy pontosan honnan, azt nem tudom, gondolom, délről, Charleston felől. A lényeg, hogy ha üzentek, már rég hallanunk kellett volna felőlük.

– Egész biztos, hogy mindennap, minden óra tizenötkor figyelte valaki a csatornát? Nem maradt ki egyetlen óra sem, nem aludt el valaki?

A kis csapat tagjai egymásra meredve rázták a fejüket.

– John, előre megszerveztük a beosztást, ráadásul egyszerre mindig ketten hallgatóztunk. Semmi üzenet, zéró, nuku.

– Hát jól van, köszönöm, hogy átjöttetek – hagyta rá szomorúan John.

Makala kikísérte a négyes csapatot, majd visszatérve lekuporodott a kályhában táncoló lángokba meredő férje mellé.

– Úgy érzed, fölösleges volt az egész? – kérdezte Makala.

John kissé összerezzent, ahogy Makala finoman vizsgálni kezdte a bal kezét. A helikopterből kihajolva a légáramlat elsodorta az egyik kesztyűjét; mire végül sikerült hazajutniuk, a bal keze már szinte teljesen érzéketlen volt, és enyhe fagyás jeleit mutatta. Bár összességében szépen gyógyult, a dolog egy kificamodott vállal tetézve – amit szintén az erős szél csapott a helikopter külső oldalának – így is elég kellemetlen volt.

Visszatérésük óta Makala gondoskodón zsongta körül, bár közben szigorú nővéri autoritással folyton törött bordákról és John múltban begyűjtött egyéb sérüléseiről mormogott, amelyek hosszú listájához immár az újabb kaland látható következményeit is hozzáírhatták. Az expedíció mélységesen kimerítette Johnt, és újfent fájón emlékeztette rá, hogy immár nem egykori önmaga, a háborús zónába vezényelt fiatal hadnagy vagy kapitány; azok az idők lassan már fél emberöltőnyire voltak mögötte. Amikor hazaállított, Makala szenvedélyesen, könnyeivel küszködve szorította magához. Elmondása szerint mindenki a legrosszabbtól kezdett rettegni, amikor a visszatérésük egyre csak késett és késett – talán lezuhantak, a géppel együtt lelőtték őket, vagy balga módon belesétáltak a csapdába, és mindannyian fogságba estek?

John őszintén hálás volt a meleg fogadtatásért, különösen arra a mélységes haragra tekintettel, amit a csapat indulásakor Makalában érzett. Mérhetetlenül hálás volt, hogy egy forró leves után a felesége megölelte, és azonnal ágyba is dugta egy mennyei, jól megérdemelt, tizenkét órás alvásra.

A várost másnap reggelre újabb hóvihar érte el, 25 centi friss hóval borítva be a környéket. Bár az efféle viharok a déli államokban már „a nap” előtt is eseményszámba mentek, alapvetően mégis az élet megszokott részét képezték. A születésüktől fogva a környéken élők egyre komolyabb meggyőződéssel hangoztatták, hogy az időjárásból ítélve az elmúlt pár évtized legkeményebb telével néznek szembe, s az élet jelenlegi bizonytalanságából kiindulva a hosszú, havas tél nagyon könnyen újabb éhezést és általános didergést hozhat magával. John számításai szerint Makalával csak az elmúlt három hétben legalább hat-nyolc hétre beosztott tűzifát éltek föl, ami egy várhatóan két hónapon belül érkező babával újabb aggasztó fejleménynek számított. Már előre ódzkodott a kemény munkától, amit egy újabb ölnyi tüzelő felaprítása jelentett.

John nyugtalanságának másik fő forrása a Black Hawk ideiglenes elvesztése volt. Bob Gillespie belekezdett a sérült motor szétszerelésébe, és hamarosan fel is állította a diagnózist: az egyik turbinalapát valóban elrepedt. Az asheville-i bevásárlóközpont körül tavasszal vívott csatában kilőtt helikopterek roncsait annak idején az időjárás viszontagságai elől a Sears-épületbe vontatták, ahol azóta sem nyúlhatott hozzájuk senki. Johnnak most további értékes üzemanyagot kellett kiutalnia, hogy Danny és Maury Asheville-be utazhasson, és felmérje, maradt-e bennük a morgantoni reptérre továbbküldhető hasznos alkatrész.

A Bob Scalesnek szánt üzenet célba juttatása, ami már így is a közösség több száz liternyi üzemanyagát emésztette fel, a jelek szerint kudarcba fulladt, ráadásul egyelőre a tavasszal zsákmányolt Black Hawk végleges elvesztését sem zárhatták ki teljesen.

John már régen megtanulta a helyükön kezelni az utóbbi évek mindennapjainak állandó részévé vált aggodalmak és problémák tömegét, és ezúttal sem volt hajlandó elmerülni bennük. Halvány mosollyal figyelte, ahogy Makala a még mindig érzékeny bal kezét masszírozta, majd sajgó vállát vizsgálta meg újra. A szoba csendes volt, a levegő kellemesen meleg. John felsóhajtott, és közelebb hajolva megcsókolta a feleségét.

– Mit gondolsz, ne folytassuk ezt inkább a hálószobában? – duruzsolta halkan Makala fülébe. Szorosan ölelték egymást, mire a baba erőset rúgott Makala hasába.

– A kis ördögöd aztán tudja, hogy rontsa el a hangulatot, John Matherson – nevetett fel. – Tavasszal majd talán újra rosszalkodhatunk egy kicsit.

John újból felsóhajtott, és már önmagában annak is örült, hogy a karjaiban tarthatja a feleségét. A baba tovább forgolódott és rugdosott, John pedig maga is halkan kacagni kezdett.

Végül régies karórájára pillantott, még egyszer megölelte Makalát, és vonakodva föltápászkodott.

– Be kellene néznem a főiskolára. Ernie, Paul és Becka meg akarják mutatni, mire jutottak.

Makala segített neki az öltözködésben, majd rövid időre eltűnt, és egy méretes üvegnyi barackbefőttel tért vissza a konyhából, amit nagy nehezen tuszkolt bele John kabátzsebébe.

– Az a szegény lány az ikrekkel most sokkal nagyobb hasznát veszi, mint én. Mondd neki, hogy ölelem, és amint biztonságban fel tudok csoszogni hozzájuk, mindenképpen benézek majd.

Makala tekintetével végigkövette, ahogy John kilép az ajtón, majd hangosan utánakiáltott, hogy mindenképp maradjon az út közepén, arra az esetre, ha véletlenül elvágódna – Maury épp ma reggel hozta a hírt, hogy az egyik Wilson fiút egy napja holtan találták az erdőben. Valószínűleg vadászat közben csúszhatott el a jégen, nyílt törést szenvedett a lábán, majd tehetetlenül feküdt, amíg végül elvérzett és halálra fagyott. A mobiltelefonok térhódításának idején, mindössze pár évvel „a nap” előtt egy efféle haláleset szinte teljesen elképzelhetetlen volt: ha az ember bajba került az erdőben, a segítség egyetlen gombnyomásra volt. Az elhagyott, félreeső helyeken történő balesetek most gyorsan a múlt nyári kígyóinvázióit övező pánik helyébe léptek: a rezesfejű mokaszinkígyók és a csörgőkígyók sosem látott mértékben szaporodtak el a környéken, és legalább egy tucat embert ért marás – ellenméreg hiányában két gyerek meg is halt.

John melegen bebugyolálva, sállal a nyakában ballagott fel a Montreat úton az elhagyott teniszpályák mellett, majd északnak fordult a campus felé, ami annak idején könnyű kis sétának számított csupán. Bár sálat hordani világéletében utált, most mégis tagadhatatlanul hálás volt érte, hogy Makala indulás előtt a nyaka köré tekert egyet a sajátjai közül. Egy szebb, letűnt korban ilyenkor egy újabb vihar utáni csodás reggelben gyönyörködhetett volna: a vihart nem követte szél a keskeny völgy mélyére, az út fölé hajló fák roskadozó ágain összegyűlt nedves hó pedig alagútszerű, fehér folyosót alkotott előtte. A hó súlya alatt néhány nagyobb ág is megadta magát, és az útra zuhant. Míg az úttisztító munkások annak idején percek alatt felaprították és elszállították az efféle akadályokat, John most kénytelen volt egyesével átmászni rajtuk. A Flat Creek ezúttal is vidáman csobogott mellette a parkban, ahová a lányokkal annak idején olyan sokat jártak ki játszani. Hirtelen két, a parkban hangosan kacagó diákra lett figyelmes: láthatóan élvezték a friss reggelt, a lány játékosan üldözni kezdte a fiatal srácot, leteperte, majd nevetve birkóztak tovább a hóban, nem is sejtve, hogy valaki nézi őket. A fiatalok egyszerre szenvedélyesen csókolózni kezdtek – John arcára őszinte mosoly ült ki, és egy ideig lopva figyelte őket, majd látva, hová fejlődhet a birkózás, végül jobbnak látta csendesen továbbállni. Makalával pár perccel korábban nagyjából épp ugyanitt tartottak, Johnban pedig újra felparázslott a vágy.

Az életösztön, a fiatalság a jelek szerint a halál árnyékának völgyében sem hunyt ki teljesen. Hirtelen egyik kedvenc tévésorozata, a Csillagközi romboló jutott eszébe, a rész, amikor az emberiség majdnem teljes kipusztulása után a túlélők néhány megmaradt űrhajójukon hagyták hátra a Földet. Hamarosan ádáz vita robbant ki: míg az egyik karakter végső, elkeseredett ellentámadást sürgetett, az újonnan kinevezett elnök a menekülés mellett szólalt fel, és prioritásnak nevezte az új generáció biztosítását, a gyermeknemzést.

Történészként John tisztában volt vele, hogy az élet a halál árnyékában is mindig talpra áll; a történelem igazán kegyetlen és pusztító háborúi után mindig a legelemibb ösztön, a szaporodás, az elesettek helyébe lépő új generáció biztosítása tört felszínre az emberekben. A gondolat újra Jennifert juttatta eszébe: kislánya most lenne tizennégy és fél, a fiatal nővé válás határán álló hölgy. Makala élete első gyermekét várta, na de ő? Lehetséges, hogy a születendő gyermekével szimbolikusan az elvesztett lányát akarta pótolni?

John egy pillanatra visszanézett a fagyos hóra ügyet sem vető, fiatal szerelmespárra; a tekintetükben csillogó fény immár egyértelműen jelezte számára, hogy valóban ideje továbbállni.

Szája szomorkás, belenyugvó mosolyra görbült, ahogy tovább ballagva lassan maga mögött hagyta a félreeső parkot. Hamarosan elért a Flat Creek hídjához, és a meredek kaptatón felkapaszkodva elhaladt a közösségi áramellátás új szentélye mellett: a város turbinái, generátorai és vezetékei a 19. század végének, 20. század elejének alapvető technológiáját idézve máig a gyárrá alakított Anderson Hallban készültek.

Bár egy gyors beköszönést mindenképpen illendőnek érzett volna, rá kellett döbbennie, hogy látogatását a dolgozók valószínűleg inkább valamiféle ellenőrző gesztusként értékelnék, és kizökkennének a napi rutinból. Jobbnak látta továbbsietni.

Az út a következő 50 méteren egyre meredekebben emelkedett egy régi, jeges nap emlékeit idézve fel benne, amikor kénytelen volt hamarabb befejezni az óráit. A kocsijával lefelé jövet épp ezen az útszakaszon sodródott az út szélére, végül pedig hangos kacagások közepette a diákjai tolták ki az árokból, ahol nagy nehezen sikerült megállnia. A lábszárig érő hóban felfelé vezető, rövid kaptató csúcsára érve teljesen kifulladt, ami már önmagában is aggodalomra adott okot. Pár pillanatra meg is kellett állnia, hogy kicsit kifújja magát.

Pihegés közben körbejáratta tekintetét a völgyön. A hóvihar után a legapróbb hang is tompának és távolinak hatott. A Ridgecrest melletti házban mindig különösen szerette, amikor az efféle téli viharok idején az I40-es autópálya távoli moraja akár napokra is elcsendesedett. Még gyerekkorából emlékezett egy-egy úton ragadt autó zajára, amint csilingelő hólánccal araszol előre, és persze a téli hóviharok legnagyobb ajándékára, a pár napos rendkívüli tanítási szünetre. Az Anderson Hallból kiszűrődő, távoli kalapáláson kívül most mindenütt közel tökéletes csend honolt. A Csendes éj eredeti írója – bárki volt is – tudta, miről beszél, ahogy az erdőben egy havas éjszakán megbabonázva merengő Robert Frost is.{13}

Régen az évben épp ez volt a kedvenc időszaka. Mára a temérdek aggodalom miatt, amely családjának és közösségének tavaszi túlélésével kapcsolatban nyomta a vállát, ez teljesen megváltozott, a feszültséget a megválaszolatlan kérdések pedig csak tovább tetézték. Bob Scales vajon valóban életben van? Ha igen, vajon tényleg egy saját emberét bízta meg az elkeseredett küldetéssel, hogy felkutassa régi bajtársát? Ha igen, mégis, miért tette? Quentinnek az EMP-ről elejtett utolsó szavai sötét kupolaként borultak John bizonytalanságára. A gondolat szinte őrjítően kísértette: egy delíriumos katona halálos ágyán elmondott zagyvasága volt csupán, vagy valódi, kétségbeesett figyelmeztetés?

A borús gondolatok végül kizökkentették a békés elmélkedésből, időközben ráadásul a szusz is visszatért belé, és újult erővel vágott neki a könyvtárig még hátralévő néhány száz méternek.

A kápolna és a könyvtár mellett az út éles kanyart vett, John pedig bekanyarodva örömmel szúrta ki az idekint szánkózó diákokat. A tény, hogy a milícia századaiba beosztott közösségi szolgálat és az egyéb rájuk bízott feladatok mellett még így is volt energiájuk élvezni ezt a valóban gyönyörű téli napot, John szemében egyértelműen a fiatalság szívósságáról tanúskodott.

Belépve a könyvtárba vezető sötét folyosóra, az orrát azonnal megcsapta az állandóan ingadozó hőmérsékletnek és a kontrollálhatatlan páratartalomnak az elmúlt években teljesen kitett több tízezer könyv dohos szaga. A Hawkins házaspár az épület hátsó sarkában pár réteg műanyag ponyvával választott le lakrészt magának, a hátsó irodába vezető lengőajtón belépve pedig Johnt egyből vidám melegség fogadta. Becka felkapta a fejét az érkező látogató neszeire, elmosolyodott, és mutatóujját a szája elé kapta: az ikrek mélyen aludtak a bölcsőikben.

Becka mosolyogva kínálta hellyel a sarokba szerelt kályha mellett, amely barátságos meleget árasztott.

– Végre sikerült egyszerre elaltatni a kicsiket – mondta, és kérés nélkül kimert egy merőkanálnyi levest a tűzön tartott fazékból. Az ételt egy tálban nyújtotta át Johnnak, aki illedelmesen el is fogadta. A vendégek étellel történő fogadásának régi, déli hagyománya még a mostani szűkös időkben sem halványult el, bár a leves maga híg és gyenge volt; hús nyomokban volt csak érezhető benne némi hagymával és más, John számára beazonosíthatatlan ízkeverékkel.

Pár percig még csevegtek az egyre erősödő babákról, mire John végre észbe kapott, és átadta a kabátzsebében lapuló barackbefőttet a hálásan mosolygó Beckának. Levesét kivégezve John „a legénység” iránt érdeklődött. Becka halkan felnevetett, és az alagsorba vezető lépcső felé mutatott.

– Az a sok számítógép meg a többi kacat majdhogynem megözvegyített. Tehetnél egy szívességet, és szólhatnál Ernie-nek, hogy örömmel venném, ha a nap végeztével ő is befejezné a munkát, és hazamenne. Paullal kapcsolatban leginkább annak örülnék, ha néha eszébe jutna, hogy van ám egy felesége is.

– Bízd csak rám! – nyugtázta egy mosollyal John, és elindult az újabban már csak „a varázslók műhelyeként” emlegetett alagsori terem felé. Az utalást sajnos csak kevesen értették – annak idején Thomas Edisonnak, a Menlo Park varázslójának a laboratóriumát nevezték így. A műszaki zseni itt fedezte fel az izzószálas villanykörtét, és fáradhatatlan kutatásaival innen segítette a 19. század elektromos forradalmának kirobbantását is, a forradalomét, amelyet Black Mountain most verejtékes munkával próbált reprodukálni.

John benyitott az alagsori ajtón, és rögtön hátrahőkölt a már-már pazarlónak tűnő áramfelhasználástól: a termet teljes mélységében fénycsövek ragyogták be. John személy szerint mindig is gyűlölte a mesterséges fényforrások ezen formáját, bár a csövek a fogyasztás szempontjából tagadhatatlanul gazdaságosabbak voltak, mint a szokványos izzószálas villanykörték. Legutóbbi látogatása óta az alagsorba is beszereltek egy kályhát, megszelídítve valamelyest a helyiségben korábban uralkodó párát és csontig hatoló hideget, a szobában ráadásul immár – csodák csodája – egy párátlanítóberendezés is működött az átható penészszag csillapítása végett.

A terem nagyobbik részét még mindig a közel 2 méter magasra tornyozott magazinok foglalták el, az egyik távolabbi sarokban azonban mára használható munkaterületet alakítottak ki a campus különböző tantermeiből és irodáiból kölcsönzött munkaasztalokkal. Az asztalok mellett néhány tucat öreg számítógép állt – összesen hat újabb Apple IIe, korai PC-k, Commodore 64-esek, öreg Gateway és Dell számítógépek fél tucat egyéb modell között. Ernie épp egy mélyzöld alaplap fölé hajolt Paullal az oldalán. Amint John közelebb ért hozzájuk, hirtelen nagyot káromkodott, és kiábrándultan dobta félre.

– Ez is megsült! A fene vinné el, pedig ennek különösen örültem volna.

– Mi újság idelent? – hívta fel végül magára a figyelmet John, hisz a két szaki láthatóan olyannyira elmerült a munkában, hogy meg sem hallották, amikor belépett.

– Jó és rossz vegyesen – morrant fel Ernie anélkül, hogy egyáltalán felpillantott volna. Rögtön egy újabb alaplapot húzott ki az asztalon felhalmozott kupacból, majd kíváncsian vizsgálni kezdte.

– Eddig hat gépet sikerült összetákolnunk – mondta Paul, Ernie-nél határozottan vidámabb hangon.

Paul a rendbe hozott gépek felé mutatott az egyik oldalán, John pedig közelebb lépett, hogy jobban szemügyre vehesse őket. Három Apple, az egyik a korai Macintoshok egyike a nevetségesen kicsi monitorral, pár PC a nyolcvanas évekből és egy Commodore 64. A 64-es épp be volt kapcsolva; a régi tévé, amivel összekötötték, zavarosan villogott, a nyolcvanas évek egyik népszerű fantasyjátéka azonban így is kivehető volt rajta: apró pálcikaemberek menekültek egy pálcikasárkány elől.

John még főiskolás korában ruházott be egy akkoriban igencsak nagy dolognak számító Atari 2600-as játékkonzolba, a haverjaival pedig látszólag korlátlan mennyiségű sört voltak képesek elfogyasztani, miközben egy virtuális akadálypályán egy-egy pixeltankkal próbálták kilőni egymást. Végül az első igazi vitájukat is a konzol robbantotta ki Maryvel, akinek elege lett belőle, hogy a barátja több időt tölt a „nyamvadt játékok” előtt, mint vele.

John nem szívesen zavarta meg a már-már megszállott alagsori munkát, de úgy érezte, jelen esetben nem igazán van más választása. Paul az első működőképes számítógép felfedezése óta nem tette be a lábát a gyárba. Ernie-vel más volt a helyzet: bár a fejlemények legalább elvonták a város közügyeitől, és Johnnak végre valamelyest nyugta lehetett tőle, az öreg tudását talán hasznosabb projektekben is kamatoztathatták volna, akár a hobbirádiósokkal dolgozik, akár az egyre terjeszkedő Karolina állam áramellátásának biztosításához elengedhetetlen generátorok gyártásánál segédkezik.

Ernie és Paul épp egy újabb alaplap fölött görnyedtek nagyítóval a kezükben. Teljesen elmerültek az egység tesztelésében, halkan vitázva róla, hogy vajon csak egyetlen meghibásodott chip vagy az egész áramkör kiégése-e a gond.

– Zavarhatok egy pillanatra? – köszörült végül a torkán John.

– Egy perc – szólt Ernie, fel sem pillantva a munkából, majd Paul heves tiltakozása ellenére lefeszítette a kérdéses chipet az alaplapról, egy műanyag zacskóból előhalászott egy másikat, és ügyes mozdulattal a helyére pattintotta.

– Meg is van! – jelentette be diadalmasan a csere után hirtelen életre kelt feszültségmérőre mutatva. – Jobb, mint új korában, rögtön használhatjuk is.

John gondterhelten sóhajtott fel.

– Nem szívesen kérdezek ilyet, de megtudhatnám, pontosan mire tudtok felhasználni egy efféle alaplapot?

Ernie és Paul úgy meredtek rá, mintha egy királyi bankettet illetlenül félbeszakító mezítlábas paraszt lenne.

– Ha sikerülne csupán néhány számítógépet hálózatba kötnünk, máris óriásit lépnénk előre – mondta Ernie, még mindig a fején díszelgő, pántos nagyítón keresztül bámulva Johnra, amely vitathatatlanul őrült fizimiskát kölcsönzött neki.

– Az rendben is van, de mi a fenét kezdenénk azzal most? – vágta rá igencsak nyersen John, és egyből meg is bánta az elhamarkodott megjegyzést.

– Hát jól van, John, úgy érzem, jobb, ha itt és most tisztázzuk a prioritásokat – jelentette ki élesen Ernie.

– Csupán azt szeretném tudni, hová vezet ez az egész – szabadkozott John. – Ez minden. A város legértékesebb szakemberei vagytok. Én csak szeretnék meggyőződni róla, hogy a tudásotokat a lehető legbölcsebben használjuk fel.

– Vagyis jobban örülnél, ha odakint aprítanám a fát, mi? – csattant fel Ernie.

– Nem ezt mondtam, a fenébe is!

Paul belépett kettejük közé, és nyugtatólag emelte magasba a kezét.

– Ernie, Johnnak igaza van. Rengeteg időt ölünk ezekbe az antik masinákba, jogosan várja el, hogy a város is profitáljon a munkánkból. Joga van tudni, mit gondolunk a kilátásokról.

– Hogyne, tessék csak! – vágta rá dühösen Ernie. – Ne tudjátok meg, az IBM-nél és a NASA-nál hányszor sasszézott be hozzám a munka kellős közepén valami flancos projektmenedzser, és kérdőjelezett meg mindent, amiért mindaddig dolgoztunk, hogy aztán az egész projektet befejezetlenül rakják fel porosodni a polcra. Én mondom, az IBM évekkel járhatott volna az Apple és az egész PC-forradalom előtt, ha a fejesek hallgattak volna rám és a többiekre.

– Ernie, ezt most bízd rám, jó? – szólt halkan Paul, amint megérezte, hogy az öreg kezdi komolyan felhúzni magát.

– Csak rajta – csattant a válasz –, de én még most szólok: ha a nagyságos fővezér azért méltóztatott idefáradni, hogy leállítsa a munkánkat, én fogom az egészet, és egymagam fejezem be otthon. A családommal az első évet minden külső segítség nélkül vészeltük át, és ne tagadd, John, te is marhára örültél, amikor a Horda ellenében is tartottuk a hátunkat, és megvédtük a kis milíciád bal szárnyát.

– Kedves civódó bolondjaim, miért nem jöttök fel egy teára, és beszélitek át a dolgot idefent?

Hirtelen mindhárman a lépcső alján álldogáló Beckára kapták a tekintetüket, aki valódi békepipa híján egy teáskannát tartott a kezében.

John kissé maflán bólintott, és követte a fiatal édesanyát a régi könyvtári iroda napsütötte melegségébe. Hálásan fogadta el a gyógyfüves és mentás főzetet, majd mivel az ikrek még mindig szunyókáltak, Paullal együtt a könyvtár fő helyiségébe mentek át. Bár a hatalmas terem maga jóval hidegebb volt, az egyik sarkába épp besütött a nap, és kényelmes, kemény bőrfotelek is álltak benne. Mindhárman helyet foglaltak.

– Tudom, hogy a gépek, amiken dolgozunk, egyszerű játékszernek tűnnek – vágott a dolgok közepébe Paul –, és őszintén szólva „a nap” előtti technológiához képest valóban azok is, ugyanakkor azt se feledd, hogy a maguk idejében a technika csúcsát képviselték, és ennek megfelelően is használták őket. Fura, hogy erre korábban mi magunk sem gondoltunk. A számítógépek, amiket az évek során kidobáltunk, majdnem mind kifogástalanul működtek, a baj sokkal inkább a technika túl gyors ütemű fejlődésével volt. Gondolj csak bele: a számítógépeket sohasem akkor cseréltük le, mint a régi autókat, amikor már teljesen tönkrementek. A legtöbb gépet egy kisült merevlemez vagy meghibásodott alaplap miatt hajítottuk ki, míg a többi alkatrész tökéletesen működött. Senki sem gondolt rá, hogy használtan adjon el egyet, mert három-négy éven belül a Moore-törvény alapján úgyis mindegyik antik darabnak számított.

– Elmagyaráznád ezt egy kicsit jobban? – vetette közbe John.

Ernie úgy sóhajtott fel, ahogy a végtelenül értetlen kérdések hallatán szokás, mintha Johnnak illett volna tisztában lennie a szóban forgó tétellel.

– A Moore-törvényt az Intel egyik alapítójáról nevezték el még a hatvanas években. A lényege és az alapvető jóslata nagyjából az, hogy a komputációs kapacitás, amelyet az 1 négyzethüvelykre eső tranzisztorok száma határoz meg, az idő előrehaladtával rettenetesen gyors ütemben fog hatványozódni, vagyis a komputációs kapacitás, a kalkulációk sebessége, a tárhely és tulajdonképpen minden más mértani sorként leírható módon növekszik, a merevlemezek és egyéb egységek ára pedig ugyanilyen ütemben zuhan majd. Az Apple IIe-t nagyjából 64 K tárhellyel (nem mega-vagy gigabájttal, 64 kilobájttal) vezették be a piacra, a nyolcvanas évek árfolyamán nagyjából 3000 dollárért. A modell nyolc év múlva már teljesen elavultnak számított, és végül itt kötött ki az alagsorban. Lefogadom, hogy csak Black Mountainban találnánk belőle néhány százat, ami „a napon” már réges-rég nem volt bedugva a hálózatba, vagyis elviekben még mindig használható. Próbáld meg úgy elképzelni, mintha hirtelen kétszáz ősrégi, ütött-kopott Edselünk lenne. A különbség az, hogy míg a régi kocsikat általában addig adták-vették, amíg kis híján szét nem estek az utolsó tulajuk alatt, a számítógépekkel nem ez történt. Ernie-vel épp ezért vagyunk olyan lelkesek. Teljesítményét tekintve egy átlagos, valamivel „a nap” előtt vásárolt 500 dolláros számítógép, amelyet az EMP az elektromos hálózat kisütésével teljesen tönkrevágott, a legkomolyabb tíz évvel korábbi katonai Cray szuperszámítógépekkel volt egy súlycsoportban.

– Vagyis? – türelmetlenkedett John.

– Épp ez a legérdekesebb, amire úgy látszik, egyikünk sem figyelt föl – folytatta Paul. – Jól emlékszem az évre, amikor a főiskola új laptopokat vásárolt a tanszékek és a dolgozók számára. Remek ötlet volt, de a gépek három évre rá elavultak, öt éven belül pedig a szemétdombon vagy valamelyik sötét szekrényben landoltak tökéletesen elfelejtve. Egykonténernyi kiselejtezett gép láttán már akkoriban is az járt a fejemben, hogy az átvételükkor, nem is olyan sokkal korábban, még több százezer dollárt fizettünk értük, öt évvel később pedig már a kutyának sem kellettek, amiért végül a kukában végezték. Ötéves gépekre már akkor sem volt kereslet, a nyolc-, netán tízévesekről már nem is beszélve. Az eredetileg 5 colos floppylemezeken vagy akár mágnesszalagokon tárolt fájlokat először 3,5 colos lemezekre, majd egyszerű pendrive-okra mentettük, hogy mindenki könnyedén felmásolhassa őket az új gépek merevlemezeire, a régieket pedig kihajítottuk. Azok a fájlok még mindig megvannak, John. A mi feladatunk, hogy előássuk a hardvert, amivel újra olvasni tudjuk őket, hogy aztán erre építve továbbfejlődhessünk.

– És pontosan mit építhetünk minderre? Jelenleg őszintén szólva jobban aggaszt, hogy kitart-e a tüzelőnk és az élelmünk a tél végéig. Most, hogy végre sikerült újraindítanunk az alapvető áramellátást, hirtelen mindenki többet és többet akar. Félre ne érts, én örülnék a legjobban egy működő számítógépnek az irodámban, akár egy régi kis képernyősnek is egy nyomtatóval összekötve: tökéletesen elegem van az őskövület Underwood írógépemből, az F és J betű állandóan beragad. Mégis, mennyi időt vesz el egyetlen számítógép helyreállítása, különösen most?

John a szállingózó hópelyhekre mutatott az ablakon át, és hirtelen a parkban korábban látott fiatal pár villant fel előtte. Vajon a zimankó végül bekergette őket a melegbe?

– Ezek egytől egyig azonnal felhasználható dolgok – válaszolt Paul. – Óriási szerencsénk volt, amikor rábukkantunk az amerikai Villamos és Elektronikus Mérnökök Egyesületének eredeti, bekötött kiadványaira a 19. századból, és így az újjáépítéshez Westinghouse, Tesla és Edison terveit használhattunk fel. Képzeld csak el, ha ugyanezekhez a több millió szavas adatbázisokhoz kereshető formában is hozzáférhetnénk! A könyvtár katalógusát már évekkel ezelőtt online felületre vezették át, vagyis tulajdonképpen fogalmunk sincs, mi minden rejtőzik a temérdek könyvesstósz alatt.

– És ez azért segítene nekünk, mert…? – vitte fel kérdőn a hangsúlyt John.

– Hát jól van, végül egyet kell értenem veled – folytatta belenyugvón Paul. – Egy működő számítógép itt, egy Asheville-ben, egy harmadik Morgantonban… Nagy dolog, újra pötyöghetnénk valamelyest kényelmesebben az írógépek helyett, olyan klaviatúrákon, amiket annak idején magától értetődőnek vettünk. Talán felvehetnénk a kapcsolatot másokkal? Hisz már van néhány működő telefonunk. Mobilok és wifi? Még évekig szóba sem jöhetnek, szóval látom, mire akarsz kilyukadni, és egyetértek; ha innen nézzük, a tűzifa és az élelem most valóban fontosabb.

– Nem azt akarom, hogy teljesen leálljatok a projekttel – vágott közbe John –, csak annyit mondok, hogy jelen pillanatban nem látom a vállalkozás rövid távú előnyeit. Nagy nehezen újraalkotjuk a nyolcvanas, talán a kilencvenes évek számítógépes technológiáját, de pontosan mihez is kezdünk vele?

– Hallgatózunk – mondta Ernie a nyílt konfrontáció hangja helyett a változatosság kedvéért széles vigyorral az arcán. – Pont úgy, ahogy már a múltkor is mondtam, amikor Paul fellibbentette a fátylat az első működő gépről. Ne játszd már az értetlent, John! Bluemontról beszélek. Ráadásul még a seregben is szolgáltál. Mégis, mit gondolsz, a Fehér Ház és a Pentagon hogyan irányította minden egyes apró lépéseteket a Közel-Keleten?

– Csak nem Commodore 64-esekkel és Apple IIe gépekkel? – vágta rá John cinikus grimasszal.

– Hát nem voltak sokkal jobb masinák, ha egy kicsit még visszább tekered az idő kerekét. Amikor Lindával az Apollo szoftverét írtuk, az egészet 40, mondom, negyven kilobájtos rendszerek irányították. Ezt jegyezzétek meg jól: az ember 40 kilobájtos számítógépekkel jutott el a Holdra.

Ernie sóhajtva nézett ki az ablakon a könyvtár előtti, hóval borított pázsitra.

– Visszagondolva teljes őrületnek hangzik, de Amerikának a hatvanas évekre mindezt sikerült elérnie. Az első űrsiklók kapacitása kicsivel volt csak több 1 megabájtnál… A mezei mobiltelefonjaink a rendszer kiégése előtt ennek több ezerszeresét bonyolították puszta adatforgalomként. Ismét a Moore-törvény.

– Tehát azt akarod mondani, hogy azzal, amin odalent dolgoztok, képesek lennétek meghackelni Bluemont kommunikációs rendszerét? Mégis, hogyan?

– Na szóval. Az adatok függőlegesen lifteznek föl-le a légkörben. Szatellitkommunikáció. A nap EMP-je és a koronakidobódások ellen még az alacsony Föld körüli pályán keringő műholdakat is felvértezték, a katonaiak pedig a direkt EMP-támadásoknak is képesek ellenállni. E műszerek nagy része magasabban, geoszinkron pályán mozog. Hogyan vette a jelet a tévéd a háború előtt?

John lassan elmosolyodott.

– Egy félméteres parabolaantennával.

– Pontosan.

– De a jel maga kódolva van, nem?

– Az egész csak nullák és egyesek sorozata, John. Az IBM után Lindával saját vállalkozásba kezdtünk: alapvetően szoftvereket gyártottunk, de mi adtuk a precíziós hardverek egy részét is a nagy teljesítményű követőantennákhoz. Többnyire polgári üzleti megbízások voltak, időnként csurgott csak be egy-egy tengerentúli kormánymegbízás. Emlékeztek még a pár évvel ezelőtti botrányra, amikor egy magas beosztású kormányhivatalnok védtelen otthoni szerverét hackelte meg valami lengyel, román vagy már nem is tudom, milyen nemzetiségű pasas a tengerentúlról?

Johnnak derengett valami az ügyről, bár „a nap” előtti idők történései, amelyek annak idején olyan elképesztően fontosnak tűntek, mostanra homályos emlékké fakultak.

– Az azért ugye megvan, hogy a főiskola a háború kitörése előtt épp egy kiberbiztonsági alapszakot próbált indítani?

Erre már John is egyértelműen emlékezett, és bólintott. Az akkori rektor, Dan Hunt történészként és veteránként még fel is kérte, hogy hozzon tető alá egy technológiatörténeti kurzust a képzéshez. Johnt komolyan izgatta a téma, és röviddel a felkérés után bele is vágott az előzetes kutatásokba a második világháborúról, az Enigmáról és az Ultráról mesélt történetekről, a japán és német rádióadások lehallgatásáról és Turing csapatának az angliai Bletchley Parkban folytatott, legendás kódfejtő munkájáról.

Vajon Ernie és Paul épp ugyanerre akartak kilyukadni?

– Halljam, mire akartok kilyukadni ezzel! – szólt végre közbe John, maga is kifelé bámulva az ablakon a campus könyvtára előtti, szélfútta térre. Az északkeletről közeledő felhők egyre mélyebbre ereszkedtek, a szél pedig apró forgószeleket kavarva táncoltatta a ritkásan hulló hópelyheket. Ha újabb hóvihar állt a küszöbön, John szeretett volna minél hamarabb hazaérni, hogy még időben apríthasson némi tartalék tüzelőt, és még azelőtt összebújhasson Makalával a kályha mellett, hogy újra beállna az ítéletidő.

– Emlékszel az emberek házai előtt meredező, hatalmas szatellitantennákra úgy húsz évvel ezelőttről? – ásott még mélyebbre a témában Ernie.

John halkan kuncogni kezdett, az Ernie által festett kép ugyanis a rozoga lakókocsikhoz és lakóikhoz kapcsolódó, régi sztereotípiák egyikét idézte meg: a megszámlálhatatlan tévécsatorna miatt gyakran majdnem akkora antennák álltak előttük, mint maga a kocsi.

– Amint a nagy, mainstream szolgáltatók piacra dobták a félméteres verziót, amit elég volt kitenni a nagyszoba ablakába, szinte mindegyik eltűnt.

John bólintott, és azonnal felvillant előtte a kép, ahogy a saját antennájukat szereli fel még akkoriban, amikor Maryvel és a lányokkal először Black Mountainba költöztek. A csatornakínálat már akkor is messze száz fölött járt; hirtelen eszébe jutott a rengeteg ismeretterjesztő műsor, amelyek visszanézve keserédes kontrasztba állították a legtöbb csatorna háború előtti években tapasztalt mélyrepülését a gyomorforgató valóságshow-k fénykorában.

– Ha valahogy szerezhetnék néhány működőképes darabot azokból az óriási antennákból, és összeköthetném őket pár egyéb épségben maradt eszközzel, azt hiszem, pár héten belül el is csíphetnénk egyet s mást a kommunikációs forgalomból.

– Kinek a kommunikációjára gondolsz?

– Kezdetnek például Bluemontéra – vágta rá lelkesen Ernie. – Hallhatnánk a BBC szerkesztetlen híradásait Kanadából, talán még a kínaiakat is. Annyi egészen biztos, hogy még mindig a kommunikációs szatellitrendszereken keresztül csevegnek egymással. Az ember csak a megfelelő irányba állítja az antennát, figyel, letölti az adatokat, és nekiáll kiértékelni őket, ennyi az egész.

– Ennyi az egész? A te szádból tényleg elég egyszerűnek tűnik. Valószínűleg most is több gigabájtnyi adat repked körülöttünk a levegőben, a töredékek, amikre igazán kíváncsiak vagyunk, viszont szinte biztosan gondosan kódoltak. A kormány sem teljesen hülye, Ernie.

– A lánc csak olyan erős, amilyen a leggyengébb láncszeme. Nincs megfejthetetlen kódolás. Turing a semmiből építette fel a gépét, az újra meg újra felbukkanó motívumokból kiindulva pedig meg is fejtette vele az elviekben több millió lehetséges variációval dolgozó Enigmát, annak ellenére, hogy mindenki más tökéletesen megfejthetetlennek hitte. Ugyan már, történészkém, mégis, hogyan jöttünk rá, hogy a japánok épp a Midway-szigeteknél terveztek lecsapni 1942 júniusában?

John csak mosolyogni tudott az érven, amelyet Ernie nyilvánvalóan övön alulinak szánt.

– Ha feltetted a kérdést, bizonyára pontosan tisztában vagy a válasszal. Paul, ismered a történetet?

John az elektromosság varázslójára, egykori diákjára nézett, nagy meglepetésére azonban csak egy kérdő tekintettel és egy ide-oda ingó, tanácstalan arccal szembesült.

– Hiszen még jártál is a második világháborús órámra!

– Elnézést, tanár úr, de abban az évben néha elterelődött a figyelmem – válaszolta széles vigyorral Paul. Johnnak beugrott, hogy a kurzust Paullal együtt Becka is felvette, az előadásokat pedig általában mélyen egymás szemébe révedve töltötték.

– Hát jól van. A rádiósaink a japánok több üzenetváltását is befogták, amelyek közül mind egy küszöbönálló, nagyszabású tengeri offenzívát emlegetett „X” célpont ellenében. Az egyik Pearl Harbor-i kódfejtő a kezdetektől a Midway-szigeteket sejtette a kód mögött, és tudatos lépésként a japánok által már megfejtett titkosítással csaliüzenetet kezdett sugározni a szigeteket ivóvízzel ellátó sótalanító telepek leállásáról és az emiatt kitört általános pánikhangulatról. Pár óra kellett csupán, hogy az „X” elfoglalása esetén okvetlenül szükséges további sótalanító berendezésekről szóló üzenetek feltűnjenek a japán rádióadásokban – és bingó! Innen már egyértelmű volt, pontosan hol számíthatunk az offenzívára, az anyahajóink pedig lesben állhattak, és egy váratlan ellentámadással elsüllyeszthették a japán flottát. Az egész eset a kódfejtés háborúkat eldöntő jelentőségének tankönyvi példája.

– Hány fiatal van még itt a kiberbiztonsági képzésből? – kérdezte Ernie.

– Nem tudom pontosan – sóhajtotta John. Egykori diákjai közül az évek során annyian tűntek már el, vesztek oda a csatákban, járványokban, vagy lettek nemes egyszerűséggel az alultápláltság áldozatai. Akik mindmáig kitartottak, vagy a közösség védelmi egységeiben szolgáltak, vagy az Anderson Hallban berendezett, egyre növekvő elektromoseszköz-gyárban dolgoztak, vagy más, hasonlóan létfontosságú feladatokat láttak el.

– Ha négyet vagy ötöt, sőt, már ha kettőt-hármat segítség gyanánt magam mellé vehetnék közülük – kezdett bele Ernie a buzgón bólogató Paullal az oldalán –, talán ki tudnék hozni valami igazán hasznosat ebből az alagsori vacakolásból. Gondolj csak bele, mi lett volna, ha már azelőtt pontosan ismerjük Fredericks valódi parancsait, hogy a kis rohadék betette a lábát Asheville-be! – folytatta a nyomós érvek felsorakoztatását. – A pokolba is, akár ebben a szent pillanatban is úton lehet felénk a következő félezer katonát és ki tudja, hány katonai helikoptert számláló egység, mi pedig egészen addig tökéletesen vakok vagyunk, amíg be nem toppannak a küszöbön.

– Na és mi van, ha igaznak bizonyul, amit az a szegény Reynolds mondott az újabb EMP-támadásról? – vetette közbe Paul. – Mégis, kik lehetnek, akik már most ezt a megoldást mérlegelik? És miért? Mikor? Tudni akarod a válaszokat, vagy szépen hátradőlünk, és ölbe tett kézzel várunk?

John ide-oda kapkodta a tekintetét kettejük között, majd újra kinézett az ablakon. A hóvihar közeledte most már kétségtelen volt.

Végül felsóhajtott, majd gondterhelten bólintott.

– Rendben van, megkapjátok, amit kértek.

Az idős Ernie és a fiatal Paul széles vigyorral az arcán csapta össze a tenyerét.

– Csöndesen, vagyis a legkisebb feltűnés nélkül kezdjetek el kérdezősködni még ma. Ha találtok valakit, aki annak idején a kiberbiztonsági képzésben tanult, azonnal vegyétek magatok mellé, hagyja ott nyugodtan, amivel épp foglalkozik. Innentől kezdve biztosítanunk kell az épületet. Szóljatok Kevin Maladynek és Grace Freemannek, hogy a könyvtár ezentúl állandó őrizetet igényel. Csak semmi feltűnés! A Fredericksszel való kalandunk óta tudjuk, hogy valóban voltak kémei a közösségben. Ha tényleg belevágunk, nem akarom, hogy az egész város tudjon róla.

– John, sokkal nagyobb biztonságban lennénk, ha az egész projektet áttelepítenénk hozzám – mondta Ernie.

– Miért is?

– Egyszerű. Messze esik a kíváncsi tekintetektől. Könnyebb biztosítani és megvédeni, ráadásul a teszteszközeim is mind ott vannak. Egész nap működtetni tudok mindent. Be kell ismerned, ez az egyetlen logikus lépés.

John egy pillanatig hezitált, és mérlegelte a dolgot, majd kurtán bólintott.

– Akkor minden átkerül hozzád, Ernie, és erről egyelőre a tanácsot sem tájékoztatom. Jobb lesz, ha egy ideig titokban tartjuk. A fiatalok pedig nálad laknak majd.

Ernie egy rövid pillanatig habozott, majd halványan elmosolyodott.

– Nálad fognak lakni, és etetni is te fogod őket. Ezzel kiváltod a munkát, amit a közösségben ezentúl másnak kell elvégeznie helyettük.

John nagy meglepetésére Ernie egyáltalán nem ellenkezett az újabb feltételek hallatán.

– Akkor minden tiszta?

Paul és Ernie csak bólintott.

John felsóhajtott, és a nyaka köré tekerte a sálját, majd régi sapkát húzott a fejére, amely leginkább egy polgárháborúból megmaradt, kopott ereklyére emlékeztetett. Lassan feltápászkodott, és megindult a kijárat felé.

A hirtelen hideg odakint igencsak mellbe vágta, sapkáját pedig a hevesen zuhogó hó ellenében kénytelen volt jó mélyen az arcába húzni. Óvatosan csoszogott végig egy apró ösvényen egészen az út közepéig, és ha csupán pár rövid percre is, de megpróbált jelenlegi életének minden gondjáról-bajáról megfeledkezni. Az időjárás rengeteg emléket felidézett benne: a kiújuló havazásban sétálva a gyerekkorából megmaradt kép sejlett fel előtte. Az ehhez hasonló viharokban mindig egyből nekivágott az otthonától pár kilométerre lévő South Mountain Rezervátumnak, hogy felkeresse kedvenc helyét a fenyőerdőben. Mivel jól tudta, hogy a rezervátumőrség ilyen zimankós napokon egész biztosan nem zargatja majd, tüzet rakott, és egyszerűen csak élvezte a hóesést. A fiatalos képzelőerő ilyenkor gyorsan átvette az irányítást: hirtelen George Washington előretolt őrszeme volt a hegygerincen, akit a legendás honatya személyesen bízott meg a Manhattanben állomásozó britek szemmel tartásával.

Mostanra már egészen másra vágyott: nem kívánt mást, mint hogy a nap hátralévő részét a kályha mellett üldögélve, az otthonában tölthesse Makalával, sajnos lassan kortyolgatható skót whisky és cigaretta nélkül.

A Montreat útra térve a Flat Creek melletti park felé nézett, és halkan kuncogott magában. A szenvedélyes fiatal párt ugyan már nem látta sehol, egy távolabbi ligetből azonban halvány füstoszlop gomolygott felfelé. John tovább mosolygott, és arra gondolt, vajon a fiatalok végül ott húzták-e meg magukat, és egyben ott igyekezték-e kiélvezni a hóvihart és a kizárólag egymással, mindentől és mindenkitől elzárva töltött perceket.

Csendesen baktatott tovább, majd végül befordult a régi teniszpályák fölötti meredek dombon álló háza felé. Már jó előre megörült a kéményből fölszálló füstnek, és hangosan topogva verte le csizmájáról a havat a küszöb előtt. Belépve nem kis meglepetésére Makala mellett egyből Maury Hurttel találta szemben magát a hátsó verandán.

– John, hol a pokolban voltál? – kérdezte izgatottan Maury.

– Miért, mi baj?

– Bob Scales – jelentette be széles vigyorral az arcán Maury. – Az imént futott be az üzenet. Találkozót akar.

HETEDIK FEJEZET

John lassan és fennhangon olvasta fel újra az üzenetet, és tekintetét közben fürkészőn járatta körbe az egykori rektori irodában összezsúfolódott kisebb, nagyjából egytucatnyi barátjából álló társaságon.

A szomorú hír, hogy J., akit mindketten annyira szerettünk, nincs többé, mélységes gyásszal töltött el. Jól emlékszem, mikor hallottam utoljára a hangját: épp azon a bizonyos májusi napon történt, amely azóta egész más miatt égett bele kitörölhetetlenül mindannyiunk emlékezetébe. Kedves barátom, kérlek, térj vissza, hogy nyugodt körülmények között találkozhassunk, és vitathassunk meg számtalan, mindkettőnk számára fontos kérdést.

John az asztalra tette a levelet, és körbenézett a jelenlévőkön.

– Ennyi az egész? – kérdezte Black tiszteletes. – Ez minden?

– Hamisítvány – jelentette ki tüntetőleg karba tett kézzel Ernie.

– Szerintem nem az – válaszolta John.

– Miből gondolod? – vágott vissza egyből Ernie, kérdését pedig látszólag többen is jogosnak érezték a túlzsúfolt szobában.

– A J betű egyértelműen Jennifer lányomra vonatkozik. Az a bizonyos májusi nap… Bob jól tudja, hogy Jennifer születésnapjáról van szó, akkor beszéltünk utoljára telefonon, épp akkor, amikor az EMP-hullám elérte a várost. Ezért írja, hogy azt a bizonyos májusi napot azóta már mindannyian mással kötjük össze. Minderről Bobon és rajtam kívül nem tudhatott más, vagyis ezzel akarja bizonyítani, hogy valóban ő írta az üzenetet.

– Ez nem magyarázza meg, mi a francért kellett morzekóddal sugározni az egészet. És ez még nem minden: először csak egy kurta utasítást küldtek, hogy váltsunk frekvenciát, a morzekóddal titkosított üzenet csak ezután futott be – csattant fel értetlenül Billy Tyndall. – Én mondom, tisztára, mint egy pocsék kémfilmben. Már napok óta sugározhatták az üzenetet, mire az egyik rádiósunknak végre leesett, hogy talán nem csak interferenciát hall. Még szerencse, hogy elő tudta kaparni a régi rádióstudását, és legalább elkezdte leírni a kódot. Miért nem rendes hangot sugároztak? 1941-et írunk, vagy mi? Ki tud ma még egyáltalán morzézni?

– Talán épp ez a lényeg – szólt közbe Maury. – Ki tudja, hányan látták az üzenetet, amit ledobtál, mielőtt végül eljutott ehhez a Bobhoz.

– Na és ha ez a Bob egyáltalán életben van, bízhatunk benne? – mordult fel Forrest.

John az asztalán pihenő, ősrégi Underwood írógépet bámulva felsóhajtott, és szórakozottan nyomkodta az F billentyűt, hátha sikerült korábban megbütykölnie. Az istenverte kar még mindig be-beragadt.

– Ha már erről van szó, a BBC legújabb hírei mellett sem mehetünk el szó nélkül – kezdett bele végül. – Az Egyesült Államok területén tartózkodó összes riportert kiutasítják az országból az állítólagos nemzetbiztonsági kockázat miatt. Hát épp a BBC-vel és Angliával, talán az egyetlen megmaradt szövetségesünkkel kell acsarkodnunk, amely mindeddig kitartott mellettünk ebben az őrült világban? Valami bűzlik itt, ezt mindannyian látjuk. A kérdés az, hogy micsoda.

– És te azt hiszed, a barátod, ha még életben van, tudja a választ?

– Van jobb ötletetek? – kérdezte John. – Ha igen, ki vele.

John újra körbejáratta a tekintetét a szobán. A legtöbben a padlót bámulták; Maury egyre csak rázta a fejét.

– Muszáj kihasználnom ezt az alkalmat, és találkoznom kell vele.

– Komolyan képes lennél visszamenni oda? Mégis, hogyan? – csattant fel Maury. – Gillespie szerint úgy egy hétbe telik, mire kicseréli a sérült hűtőfolyadékcsöveket, a turbinalapát azonban komolyabb gondnak tűnik. De még ha sikerülne is rendbe hozni… Csak úgy fogod magad, és annak ellenére visszarepülsz, hogy a múltkor nyílt golyózáporral fogadtak? Valamiféle vörös szőnyeget vársz? Ha a tanács támogat, akár parancsba is adhatod, hogy vigyelek vissza, de ha így teszel, a saját érdekedben már jó előre mondom, hogy menj inkább a jó büdös francba!

Maury támogatás reményében nézett Forrestre.

– Kétszer nem repülök nyíltan ellenséges leszállózóna fölé, John. Maurynak ebben igaza van.

– A szükséges üzemanyagról ráadásul még szó sem esett – tette hozzá Danny Mullen. – Az egyszeri oda-vissza út is elég komoly mennyiséget emésztett fel. Azt hittem, a maradékot megtartjuk arra az esetre, ha a várost kellene megvédenünk a Black Hawkkal. Még ha tárt karokkal fogadnak is minket odafönt Roanoke-ban, vajon hajlandóak lesznek üzemanyagot adni a visszaútra? John, első dolguk lesz, hogy lopott kormányzati tulajdon jogcímén lefoglalják a helikoptert, és még ha később szabadon engednek is, hazafelé igazán kemény gyalogtúra elé nézünk majd.

John Makalára nézett, aki ragaszkodott hozzá, hogy jelen legyen a tanácskozáson, és az előző felszólalókat hallva egyetértőn bólogatott. A szoba újra elcsendesedett, és rövid ideig csak a szomszédos kápolnából kiszűrődő kopácsolás és fűrészelés zaja hallatszott; a részben lerombolt ikonikus épületet még mindig fél tucat diák igyekezett kemény munkával újra olyanná varázsolni, amilyen a tavaszi harcok előtt volt.

John mérlegelte a hallottakat, és lassan belátta, hogy az újabb expedíció ötletét a tanács szavazati joggal bíró tagjai nyilvánvalóan ellenzik. Nem gyakran kívánt ilyesmit, most egy pillanatra mégis felsejlett benne a gondolat: minden más lenne, ha nem mondott volna le az EMP-támadás utáni első évben gyakorolt közel teljhatalmáról. Tekintetével újra Makalát kereste, és bár a felesége továbbra is sztoikusan hallgatott, a pillantása szemernyi kétséget sem hagyott a véleménye felől. A terhesség utolsó hónapjaiban lévő nőkhöz hasonlóan ő is igyekezett minél rövidebb pórázon tartani a férjét, aki – ha a felesége valóban fontos volt számára – jobban tette, ha önként fogadta el az új erőviszonyokat.

– Hát jól van – nyögte ki végül egy mély sóhaj kíséretében. – Alternatívák?

– Ez az ember, már ha valóban létezik, nyilvánvalóan kapcsolatba akar lépni veled – mondta Black tiszteletes, halvány mosolyt erőltetve az arcára, hogy valamelyest oldani próbálja a pillanat feszültségét. – Már azzal a tragikus sorsú küldönccel is ez lehetett a célja. Most meg itt ez a rejtélyes morzeüzenet. Ez a két módszer önmagában is arra enged következtetni, hogy az egész ügy mögött valami sokkal fontosabb motiváció bújik meg. A barátod még a közvetlen környezete előtt sem akarja kiteríteni a lapjait. Valahogy a tudtára kellene adnod, hogy fogtuk az üzenetét, és alternatívát kellene ajánlanod neki a találkozóval kapcsolatban.

– Ha olyan marhára fontos a dolog, mondd neki, hogy jöjjön ide ő! – horkantotta Forrest.

– Miért is ne? – csatlakozott egyből Black. – Ez valóban megfontolandó. Hívd ide!

A végtelenül egyszerű és kézenfekvő megoldást mérlegelve John hirtelen nem is értette, miért nem neki jutott először eszébe. Tudat alatt talán még mindig az olyan mélyen beléivódott parancsnoki hierarchia munkált benne: ha egy tábornok magához kéretett egy ezredest, a válasz csakis „Igen, uram, mikor és hol találkozunk, uram?” lehetett.

John elmosolyodva bólintott.

– Rendben van, így fogok tenni. Hogyan és hol?

– Asheville? – javasolta Frank Nelson, a város jelenlegi polgármestere.

John megrázta a fejét.

– Túl nyilvános. Egy berepülő helikopter nagyon ráijesztene a tavaszi harcok túlélőire, kétségbeesésükben még rálőnének.

– Akkor az asheville-i reptér – erőltette tovább a dolgot Frank.

– Felbontottuk a kifutópályát – vágta rá Black. – Emellett a gépnek az odaúton szinte az egész állam fölött át kellene repülnie. Ha a tábornok szándékai netán mégsem olyan barátiak, ezzel remek alkalmat adnánk, hogy alaposan felmérje a terepet.

– 9A9 – szólalt meg halkan Danny.

– Hogy mondod? – kérdezett vissza értetlenül John.

– Annak idején a Légiközlekedési Hivatal rendelt efféle rövidítéseket a repterekhez. Minden polgári repülőtér egy három elemből álló kódot kapott: CLT, vagyis Charlotte, AVL, vagyis Asheville. A Shiflet reptér tulajdonképpen nem több egy régi, füves kifutópályánál Marionban, ami területileg már hozzánk tartozik. Az északi hegyek felől kell berepülni, és egyből ott is van. Így nem röpködne csak úgy kedvére fölöttünk senki.

– Akkor már miért nem Morganton? – vetette föl Maury.

– Ott van az egyelőre javítás alatt álló Black Hawkunk – válaszolta Danny. – Bár eldugtuk az egyik hangárba, ha a vendégünknek vagy az embereinek szaglászni támad kedvük, és netán megpróbálják lefoglalni, komoly csetepaté kerekedhet. Még ha látszólag nem is foglalkoznak vele, azt semmiképp sem titkolhatjuk majd tovább, hogy a madárka röpképtelen. A Shiflet reptér mellett szól az is, hogy ha aljas meglepetésként egy egész katonai egységgel próbálnának berepülni egy öreg C–130-as fedélzetén, nem adunk alájuk hosszú, aszfaltozott leszállópályát. Shifletben letenni még csak-csak letehetnek egy C–130-ast, de fölszállni ekkora hótakaróban? – kezdett kuncogni Danny. – A lényeg, hogy leszállni leszállhatnak, de akkor nincs visszaút. Ha meglátunk egy C–130-ast száz katonával a fedélzetén, mi egyszerűen fogjuk magunkat, és elhúzzuk a csíkot, ők meg toporoghatnak a hóban. Shiflet ideális lenne, John. Néhány tucat hangár áll csak a környékén, a legtöbb rozoga alkotmány, mintha a harmincas évekből maradtak volna ott. Ha netán helikopterekkel próbálkoznának, erősítésként csak kivezénylünk néhányat a saját jól felfegyverzett katonáink közül. Ki tudja, a végén még zsákmányolunk egy-két újabb madárkát. Mindemellett ha csak a 9A9-et morzézzuk vissza nekik, a frekvenciát épp merő véletlenségből figyelő kockák talán fel sem ismerik az üzenetet, vagy ha mégis, valami egészen másnak értelmezik. Én azt mondom, legyen a shifleti reptér, 9A9.

John körbenézett a szobában, többen is beleegyezőn bólintottak.

– Rendben van. Kezdjétek sugározni a választ azon a frekvencián, amelyiken eredetileg befogtuk Bob üzenetét. Ernie, Dannyvel meg tudjátok oldani? Nem gondolnék terjengős üzenetre: 9A9, egy dátum egy Zulu-időponttal,{14} és kész, aztán várjuk a reakciót.

– És ha ragaszkodnak hozzá, hogy mi menjünk hozzájuk?

– Akkor illedelmesen küldjétek el őket a pokolba – vágta rá élesen Makala.

A tanácskozásról hazafelé menet John végig szorosan Makala mellett lépkedett, hogy az asszony biztosan ne essen el.

– Nem igazán bízol ebben az egészben, mi? – kérdezte.

Makala halkan felnevetett.

– Sosem értettem, hogyan zavarhatja össze ennyire az embert a terhesség. Én csak magam mellett akarom tudni a férjemet, amikor megszülöm a babám, és azt akarom, hogy együtt éljük át az összes fontos pillanatot, amelyen a kicsi majd keresztülmegy: az első mosolyát, az első igazi kacagását, amikor mászni és járni kezd, ahogy a kis ördögfióka fel-alá szaladgál a házban, és aztán egy napon…

Makala megtorpant, hangja el-elcsuklott.

– A francba is, John, ezelőtt sosem éreztem ilyesmit. Igen, őszintén remélem, hogy egy nap, ha a világ visszatér a totális őrület széléről, láthatjuk majd, ahogy a gyermekünk elvégzi a főiskolát, a te főiskoládat, és akkor is együtt leszünk, amikor egy nap a saját gyermekével a karjában állít haza, és te ugyanúgy nézel majd rá, ahogy Elizabethre és a kisfiára. Ezt akarom, és mélységesen rettegek mindentől, ami elveheti tőlem. – Makala láthatóan egyre nehezebben tudta visszatartani a könnyeit. – Te is hallottad Elizabethet, miután elvesztette a kis Ben apját – folytatta, és immár csak úgy csorogtak az arcán a könnyek. – Apa nélkül hozta világra a fiút, hogy aztán minden éjjel egyedül zokogja álomba magát. Mi is éreztük, hogy a gyerek apját látja a kisfiúban, aki már sehol sem volt, és nem is tér vissza soha. Félre ne érts: Seth lenyűgöző és tisztességes ember, Lee kiköpött mása, de vele is ugyanúgy történhet valami, mint annak idején Bennel. Elizabeth most ettől retteg, és bennem is ugyanez a félelem munkál. Az ötlet, hogy hívjuk inkább ide ezt a már-már legendás barátodat, legalább valamelyest megnyugtatott, de mi van, ha az egész csak egy csapda? Ha a barátod helyett fél tucat harci helikopter repül be, vagy ha már itt tartunk, egy bombázó repülőgép érkezik mintegy 9 kilométerrel a fejünk fölött, és épp téged vesz célba azon az isten háta mögötti reptéren? Mi van, ha csak Frederickset akarják megtorolni egy termobárikus vagy akár egy olyan neutronbombával, amilyenről mindenki beszél?

– Ha tényleg a fejemet akarnák, már hónapokkal ezelőtt eltörölték volna a várost a föld színéről. Részben épp ez az, amiért hinnem kell, hogy Bob Scales valóban életben van, és hogy tényleg ő áll a roanoke-i haderő élén. Talán épp azért próbál kapcsolatba lépni velem, hogy elkerüljük az újabb vérontást.

– Akkor is nyugtalanít a dolog.

John ezúttal okosabbnak vélte elhallgatni, hogy ugyanezek az aggodalmak és félelmek őt is legalább ennyire nyomasztják. Ha minden a legnagyobb rendben lett volna, és Scales valóban életben van, a baráti találkozásra a jelenlegi, lopva megszervezett időpont és hely helyett minden bizonnyal nyíltan sor kerülhetett volna.

Bármi is húzódott a háttérben, John egy dologban teljesen biztos volt: ki kell derítenie az igazságot, amilyen gyorsan csak lehet.

NYOLCADIK FEJEZET

A Black Hawk a Linville-szurdok irányából bukkant fel. Pár perc alatt elérte a befagyott James-tavat, majd alacsonyan repült át a Catawba-folyó torkolatánál épült vasúti híd fölött, és nagyjából 160 kilométer per óránál is gyorsabban érkezett a hóval borított leszállópálya fölé.

John a kezével árnyékolta az arcát a kora reggeli napsütésben, és távcsövön át figyelte a sebesen közeledő helikoptert. Bár a gép kopottasnak tűnt, a sivatagi rejtőszínek láttán egy pillanatra még a nosztalgikus büszkeség is elfogta. A látvány az iraki sivatagban töltött aktív szolgálatát juttatta eszébe, ahol egy alkalommal lenyűgözve csodálhatta a feje fölött elzúgó többtucatnyi hasonló katonai gépet, amelyek a páncélozott szárazföldi zászlóalj előrenyomulását biztosították.

John a szintén feszült csöndben koncentráló Forrestre pillantott maga mellett. Elképzelni sem tudta, mit érezhet a katonai helikopter láttán egy olyan veterán, aki soha be nem gyógyuló sebekkel tért haza az afganisztáni háborúból, ahol ráadásul a Black Hawkok jelenléte mindig az odafent köröző, elszánt, ellentámadásra és védelemre egyaránt kész bajtársakkal volt egyenlő.

A helikopter elzúgott mellettük, majd élesen emelkedni kezdett, moraja pedig a Doppler-effektus jól ismert jelensége miatt egyre mélyebb regiszterben csöngött a fülükben.

A pilóta igencsak megcifrázta a leereszkedést, bár potenciálisan ellenséges területre való leszálláskor standard manőver volt legalább egyszer nagy sebességgel elsiklani az adott leszállóhely fölött, hogy ha tüzelnek rájuk, azonnal kereket oldhassanak.

John ötvennél is több emberét rendelte ki a reptérre, akik a környező hangárokban és a leszállóhely mögötti erdőben rejtőztek el – ha a találkozó valóban csapdának bizonyul, véres tűzpárbaj veszi kezdetét. Danny kesztyűs kezében jelzőpisztolyt szorongatva álldogált John mellett, készen rá, hogy a legapróbb gyanús mozdulatra azonnal jelt adjon.

Fagyos és kristálytiszta, a légtér folyamatos szemmel tartásához tökéletes nap volt, John emberei közül páran pedig fehér lepedők alatt rejtőzködve fürkészték az eget bármiféle jelek, távoli csillanások vagy leheletfinom kondenzcsíkok után kutatva, amelyek a potenciálisan 6000 méterrel a fejük fölött köröző Hellfire-ekről vagy egyéb, gravitációs bombákkal megrakott repülőgépekről árulkodtak volna.

A Black Hawk a gyors biztonsági kör megtétele után lassan szintbe ereszkedett, és a magasból még egyszer felmérte a leszállóhelyet. A pilóta fojtást adott, mire a rotorok suhogásának hangja egyből megváltozott. A landolási manőver megkezdése előtt az egyre lassuló gép orra kissé megemelkedett.

– Eddig minden oké – súgta halkan John mintegy önmagának.

Végignézett mellette álló barátain: Danny, Maury, Forrest és Lee feszülten figyelték a leszállást, és mindenre felkészült tekintettel lesték a legapróbb gyanús húzást.

Ez ám az önmagából kifordult világ! – gondolta magában John. Annak idején eszünkbe sem jutott volna kétségbe vonni egy amerikai helikopter szándékait a jól ismert csillaggal az oldalán… No de most?

A gép tovább ereszkedett, szinte teljesen áthatolhatatlan hóvihart kavarva maga körül. A pilóta láthatóan igyekezett minél közelebb letenni a helikoptert Forrest hatkerekűjéhez, amelyet jelenlétük egyértelmű jeleként John parancsára parkoltak le egy mindenhonnan jól látható helyen.

– Ha bármi balul sül el – jelentette be Forrest –, jössz nekem egy új kocsival. A benzinpénzzel együtt.

John nem válaszolt. A helikoptert még mindig elrejtette a felkavart hó, hamarosan azonban mind megpillanthatták, amint végre földet ér, és a turbinák lassulni kezdenek. A miniatűr hóhurrikán végül elcsitult, a gép egyik oldalsó ajtaja pedig kinyílt.

Bár meglehetős távolságból figyelte az eseményeket, John teljesen biztos volt benne, hogy a helikopter belsejében valóban Bob ül.

Barátai heves tiltakozása ellenére kilépett a hangár takarásából. Lee átkozódva iramodott utána, és próbálta a saját testével takarni. A rotorok tovább lassultak, John pedig a még mindig csípősen süvítő légnyomás ellenében már-már elszánta magát, hogy az arca elé emelje a kezét, de hirtelen meggondolta magát. Azt akarta, hogy Bob egyértelműen felismerje, és egyetlen másodpercig se gondolhassa, hogy valamiféle aljas csapdába sétál.

Bob kiugrott a gép nyitott ajtaján, földet érve kis híján elcsúszott, majd óvatosan felegyenesedett. John ekkor vette észre, barátja mennyire megöregedett: régi hadgyakorlatok és ellenőrző körutak emlékei derengtek fel előtte a pár órányi közös iraki bevetés mellett, ahol mindig Bob volt az első, aki hasonló helyzetekben a földön termett, és azonnal magabiztosan, erős vezetői szakértelmet sugározva vetette magát a történések közé. Az elmúlt pár hétben három kemény hóvihar is végigsöpört a reptér környékén, helyenként még Marion hegy lábánál fekvő részeit is mély, legalább félméteres hó borította. A helikopter rotorjai a leszállóhelyet takaró hóréteg nagy részét sikeresen eltisztogatták, Bob pedig lassan megindult John és társai felé. Talán épp ezért igyekezett talpon maradni, gondolta magában John. Ha ugyanis a tábornok véletlenül megcsúszik és elesik a hóban, a gépben immár tisztán kivehető biztonsági egység tagjai könnyen azt hihették volna, hogy lövés érte.

Bob hátravetette viharkabátja csuklyáját, példáját hamarosan John is követte, a két régi barát pedig végre tisztán, szemtől szemben állhatott egymással. Mindkettőjük szája mosolyra görbült. Bob valóban sokat öregedett, sűrű, rövidre vágott, őszes haja mára egységesen fehér lett, arca kipirult, bozontos szemöldöke pedig majdnem teljesen elfedte a reggeli napsütés és hófúvás miatt résnyire szűkült szemét.

Nagyjából 2 méterre álltak meg egymástól, amikor a régi katonai reflexek hirtelen újra beindultak: John vigyázzba vágta magát, majd jobb kezével már-már áhítatos átéléssel tisztelgett.

– Tábornok úr.

Bob maga is vigyázzba állt, és egyelőre szó nélkül viszonozta a tisztelgést. Egy ideig tovább meredtek egymásra, majd Bob végül megtette az utolsó pár lépést, és felszabadultan ölelte meg régi barátját.

– Te jó isten, John! Hát tényleg te vagy az! Hála az égnek, hogy mégis életben talállak.

– Uram, meg voltam győződve, hogy ön már régen… – Johnon hirtelen erőt vettek az érzelmek. Képtelen volt befejezni a mondatot.

– Bárcsak láthattam volna még Jennifert! – vágott a szavába Bob. – Csak még egyszer, utoljára.

Mindkét lányának keresztapjaként Bob szavai majdnem megtörték Johnt. Maga gyermektelen lévén, szokatlanul erős kapocs fűzte a lányokhoz, különösen Jenniferhez, aki mindig csak Bob bácsinak hívta. John egyik legkedvesebb emléke volt, amikor egy lassan a végéhez közeledő díszszemle alkalmával Jennifer valahogy kihámozta magát édesanyja karjaiból, és a pódium kellős közepén vigyázzban álló Bobhoz szaladt, aki érthető módon épp az előtte masírozó katonákkal volt elfoglalva. Jennifer átölelte a lábát, és hangosan tudakolni kezdte, ezúttal milyen Beanie Baby plüssállatkát hozott neki. Bob a pillanat ünnepélyessége ellenére egy apró kézmozdulattal jelzett a tábornokok oldalán mindig jelen lévő szárnysegédnek. A komor arcú, fiatal kapitány egy plüss golden retriever kutyust halászott elő Bob aktatáskájából, nyakában „Az én kis keresztlányomnak” kártyával.

Az emlékkép végigpörgött John előtt, és hirtelen minden megvilágosodott: a fiatal szárnysegéd Quentin Reynolds volt!

Jennifer örömteli sikoltással ölelte magához gyűjteményének legújabb darabját, Bob pedig felemelte, és egy füst alatt tisztelegni is megtanította: az utolsó elvonuló század katonái az eset láttán egytől egyig vigyorogva masíroztak végig előttük. Bob gesztusa pontosan az a fajta megmozdulás volt, amely később sosem gúnyos nevetést váltott ki, hanem csak még kedvesebbé tette őt katonái és azok családja számára, így a pillanat emlékével együtt még inkább a szívükbe zárták.

John is ezt az emléket őrizte magában régi barátjáról, akit most őszinte boldogsággal ölelt magához.

Végül kibontakozott az ölelésből, és hátralépett. Mivel jó 15-20 centivel magasabb volt Bobnál, a tábornok kissé felfelé nyújtotta ki a kezét, és szorította meg a fölé magasodó John vállát.

– Annyira jó érzés tudni, hogy legalább te életben maradtál, fiam.

– Ahogy ön is, uram.

Egy rövid, pillanatnyi kínos csönd után mindketten visszazökkentek a katonai hierarchiából megmaradt emlékek diktálta viselkedési formákba, hiszen jól tudták, hogy temérdek szempár figyeli őket a barátság vagy épp az ellenségesség legapróbb gesztusait fürkészve.

John visszanézett a helikopterre, és legalább hat jól fegyverzett katonát látott a belsejében. Bob tekintete ezalatt az öreg repülőteret pásztázta végig, láthatóan taktikai szempontból mérlegelve a helyszín adottságait.

– Jól gondolja, uram, jó néhány emberem rejtőzik a közelben – erősítette meg halkan John. – Talán meg kéne nyugtatnunk őket. Mit gondol?

Bob bólintott, mire John egy pillanatra elfordult tőle, és mindkét karját a magasba lendítve integetett, egyértelműen jelezve, hogy minden rendben van.

– A reptér klubhelyiségében egy kályha vár begyújtásra készen, és van pár azonnal fogyasztható fejadagunk is. Odairányíthatnánk az ön egységét is, én pedig kihívom az enyémeket az erdőből – javasolta John. – Ebben a kutya hidegben néha visszasírom a sivatagot.

Bob egy mozdulattal jelezte a biztonsági egységének, hogy szálljanak ki a gépből, és fegyvereiket kanyarítsák nyugodtan a vállukra. John hátrébb lépett a helikoptertől, hogy a fák között megbúvó emberei is jól láthassák; tovább lengette a karját, és hangos kiáltásokkal adta tudtukra, hogy bátran előbújhatnak.

A hatfős osztag tagjai – immár vállukon átvetett fegyverekkel – kiugráltak a gépből. Laza kört alkottak Bob körül, de láthatóan még mindig nem nyugodtak meg teljesen, amin az egyik hangárból egy M4-es karabéllyal hanyagul előlépő Forrest nem sokat segített. A veteránt hamarosan Maury, Danny és Lee követte, fegyvereik szintén a kezük ügyében.

– A barátaid? – kérdezte Bob.

– Igen, uram.

– A félkarú, szemkötős figura is?

– Leszerelt őrmester az egyik légi szállítású afganisztáni hadosztályból. Ezüstcsillag és természetesen Bíbor Szív sebesülési érdemérem.

Bár kissé lomhán mozgott, Bob még mindig képes volt megidézni régi önmagát, ahogy Forresthez lépve a tisztelgés formális gesztusa helyett egyből kezet nyújtott a veteránnak.

– Megtiszteltetés, hogy megismerhetem, katona.

A kinyújtott jobb váratlanul érte Forrestet, aki a gesztus láttán hirtelen kénytelen volt a vállára venni a fegyverét. John megkönnyebbülten sóhajtott fel, ahogy Forrest végül halvány mosollyal az arcán megrázta a tábornok kezét.

– Első alkalom, hogy egy flancos tábornok kezet nyújt nekem, uram – jegyezte meg Forrest. – Talán Johnnak igaza volt, és mégis helyén van a szíve.

– Azt én is remélem. Ha az időnk engedi, szeretném kikérni a véleményét egy s másról.

Bob szavai természetesen csengtek. Bár az efféle frázisokat a magas rangú vezetők sok esetben pusztán barátkozó illendőségből pufogtatták, és a legkevésbé sem gondolták komolyan, a gesztus Bob szájából valóban őszintén hangzott. Már annak idején, John hadosztályával is ilyen volt: parancsnokként a tiszteket figyelmen kívül hagyva még a hajnal első sugarai előtt beállított az egység szállására, egyenesen a reggelizősátorba csörtetett, majd egy csésze kávéval a kezében egyből a szakácsokat és a mosogatófiúkat kezdte faggatni az egységgel kapcsolatban. Saját reggelijével később mindig a sorkatonák egyik asztalához telepedett le, akiket szintén hasonló kérdésekkel bombázott.

Nem egyszer fordult elő, hogy egy-egy tiszt Bob egyik meglepetésszerű hajnali körútja után egyik napról a másikra egy isten háta mögötti állomáshelyen találta magát. Bob jól ismert szokásai alapján John számára nagyon valószínűnek tűnt, hogy barátság ide vagy oda, Forrest a későbbiekben John parancsnoki technikájával kapcsolatban is kap majd egy-két keresetlen kérdést.

A technikát mellesleg John is eltanulta és alkalmazta: ha a valóság érdekel, mindig az adminisztrációs piramis legalján dolgozókhoz kell fordulnod, sosem a középső vagy a felsőbb rétegek képviselőihez.

A két régi barát végül újra egymás felé fordult.

– Van egy nyugodt hely, ahol négyszemközt beszélhetünk? – kérdezte Bob.

– A reptér klubhelyiségében nagy lesz a tömeg. Hagyjuk az embereknek, hogy átmelegedjenek, egyenek egy falatot, és ismerkedjenek egy kicsit.

John tudatosan nem tette hozzá, hogy Forrestet és Grace-t másokkal egyetemben már jó előre alaposan felkészítette rá: a két oldal katonáinak esetleges találkozásakor nyugodtan bontsanak meg egy-két üveg házi pálinkát, amivel igyekezzenek minél inkább megoldani a „vendégek” nyelvét. John biztos volt benne, hogy a tábornok biztonságáért felelős egység egyik katonája Bob hírszerzési tisztjeként leszállás előtt ugyanezt az utasítást kapta; John bízott benne, hogy Forrestnek nem lesz nehéz kiszimatolnia, valójában melyikük lehet az.

– A hangár, ahol eddig a csapatommal várakoztunk, szélárnyékos helyen van, és a reggeli nap is besüt. Oda behúzódhatunk – javasolta John az épületre mutatva.

A hangár felé indulva John felzárkózott Bob mellé, miközben finom mozdulattal jelezte a barátainak, hogy hagyják magukra őket, és inkább a vendégekről gondoskodjanak. John visszapillantott a helikopterre: a motor üresben járt, a rotorok lustán forogtak.

– Nyugodtan szólhatsz nekik, hogy leállíthatják a helikoptert. Itt semmi sem fenyeget, Bob.

A tábornok elmosolyodott, de nem reagált a megjegyzésre, John pedig nem erőltette a dolgot.

Végre átverekedték magukat a mély hótakarón, és beléptek a hangárba, amelyet egykori, feltehetően komoly repülésőrült tulajdonosa valódi kanbarlanggá alakított: a falakon első és második világháborús gépek plakátjai lógtak egypár eredeti, annak idején valódi vadászgépek orrát díszítő grafika mellett. Egy réges-rég kihűlt radiátor közelében néhány kemény, egerektől vagy más rágcsálóktól bűzlő fotel állt, John azonban inkább két széket húzott az ablakon át beragyogó reggeli napsütésbe. Bob ezalatt a posztereket szemrevételezte, majd bekukkantott a hangárban álló, valószínűleg emberemlékezet óta a földön veszteglő Aeronca Champ pilótafülkéjébe, némi port söpörve le az ablakáról. A gép kerekei a mozdulatlanság évei alatt már rég leeresztettek.

– Hiszed, vagy sem, annak idején egy ilyennel tanultam repülni – sóhajtott fel. – Remek kis gép, annak az L–3-as felderítőnek a háború utáni verziója, amelyikből, úgy hallom, nektek is van egy odahaza.

John a barátjára nézett. Meg sem lepődött, hogy Bob már most pontosan tisztában van Black Mountain erőforrásaival.

Hirtelen rengeteg minden felmerült benne, a kérdések sorát azonban Bob nyitotta meg:

– John, mi történt Jenniferrel?

Az egyenes kérdés őszintén meglepte Johnt, és újra felidézte benne a tragikus napok fájdalmát. Tekintetét elfordítva tompán meredt maga elé.

– Meghalt, Bob. Ahogy sokan mások is. Ő épp a cukorbetegsége miatt. – Elhallgatott. Nem erre a beszélgetésre készült, és a témában nem akaródzott többet mondania.

Bob apai mozdulattal megveregette John térdét.

– Sajnálom, hogy felhoztam. Utoljára pont a születésnapján beszéltünk, emlékszel?

– Hogyne emlékeznék – mondta John, és még mindig nehezére esett elrejteni a hangjában bujkáló keserűséget. – Az volt az utolsó születésnapja, hála a rohadékoknak, akik szabadjára engedték ezt az egész őrületet.

John újra barátjára emelte a tekintetét. A történtekért természetesen nem hibáztathatta őt.

– Na és te, Bob? Mi történt Lindával?

– Sosem fogom megtudni – sóhajtotta Bob. – A támadáskor épp pár floridai barátjánál volt látogatóban. – Rövid szünetet tartott. – Gondolom, tudsz róla, mivé fajult ott a helyzet. Pár héttel később egyszer csak belém nyilallt az érzés, hogy már nem él. Tudod, hogy van ez, ha igazán szeret valakit az ember. Felriadsz az éjszaka közepén, és tudod, hogy ott van veled a szobában… Hogy meghalt, és most elbúcsúzni jött. Csak remélhetem, hogy gyorsan és kíméletesen történt.

– Jennifer sokat szenvedett – mondta kurtán John, a Bob szemében felcsillanó fájdalom láttán azonban rögtön meg is bánta a dolgot. – Sajnálom, Bob. Ezt nem kellett volna mondanom.

Bob nem válaszolt. A két bajtárs pár pillanatig csendben üldögélt egymással szemben, majd John egyszer csak felkelt a székéből. Eszébe jutott a még Forrest által hátrahagyott termosznyi meleg kávé, felemelte a padlóról, és kérdő tekintettel nézett a barátjára. Bob elfogadóan bólintott, John pedig megtöltött két viharvert bögrét a termoszból, és az egyiket átnyújtotta.

– Valódi kávé? – csodálkozott a tábornok.

Bob meglepett tekintetét látva John egyszerűen csak bólintott.

A tábornok egy flaskát húzott elő a kabátzsebéből, és John bögréje felé mutogatott, aki egyből megérezte a skót whisky jól ismert, hívogató illatát. Kérdő tekintettel nézett fel régi barátjára. Bob elmosolyodott, és mielőtt áldomásra emelte volna az üveget, néhány centet löttyintett John kávéjába.

– Istennek hála, hogy élsz, John. Ezt pedig azokra, akiket elvesztettünk.

– Akiket elvesztettünk – súgta halkan maga elé John.

Mindketten belekortyoltak az italba, amely kétségtelenül segített kissé oldani a helyzet feszültségét.

– Bob, lehet egy személyes kérdésem?

– Persze.

– Hogy a francban sikerült életben maradnod? A támadás napján a Pentagonban voltál. Mi történt odafönt?

Bob mélázva bámult a bögréjébe, majd nagyot kortyolt a kávéból.

– Néhányunknak marha nagy szerencséje volt. A legtöbben egyből megpróbáltak hazajutni, hogy valahogy kimenekítsék a családjukat. Washingtonon pár órán belül teljesen úrrá lett a káosz. Hogy mi lett azokkal, akik megpróbáltak hazajutni a családjukért? Cirka hatvan-hetven kilométeres út állt előttük… Soha többé nem hallottunk róluk. Hogy hogy úsztam meg? Linda Floridában volt, szóval nem volt okom hazaindulni. Páran nekivágtunk a Fort Meade-be vezető útnak, ahol aztán jól befészkeltük magunkat. Később Fort Belvoir felé vettük az irányt, mert azt hallottuk, a helyi erők ott próbálnak újjászerveződni. Ezután egy darabig egy anyahajóra kerültem. A tengerentúli egységekkel is rendelkező haditengerészet ebből a szempontból sokkal jobban állta a sarat, mint a szárazföldi hadsereg.

– De mi történt valójában, Bob?

– Csapást mértek ránk, mi pedig elveszítettük a háborút.

– Ennyi? „Csapást mértek ránk, mi pedig elveszítettük a háborút?” – John hangjából éles felháborodás csendült ki.

– Nagyjából ennyit mondhatok.

– Ennyit mondhatsz, vagy ennyit tudsz?

Újabb szótlan pillanat következett.

– John, épp veled beszéltem telefonon, amikor megtörtént. Tudnod kell, hogy engem és a körülöttem lévőket pontosan annyira ért váratlanul az egész, mint titeket, egy perccel később pedig mi is ugyanúgy a sötétben tapogatóztunk, ahogy ti és az egész ország. Pearl Harbor semmi sem volt ehhez képest.

– Pearl Harbor előjelei épp elég egyértelműek voltak, ha jól emlékszem arra a néhány történelem-előadásra a Katonai Főiskoláról.

– Utólag persze – vágta rá Bob. – Utólag minden szépen a helyére került. No de előtte?

– Voltak, akik így is megjósolták.

– Ugyan, John, azt ne mondd, hogy felültél valamelyik szánalmas összeesküvés-elméletnek – csattant fel Bob. – Ahhoz te túl eszes vagy.

– Gondolj csak bele! Mindazzal a hírszerzési technológiával, ami a rendelkezésünkre állt? Valami előjel egész biztosan volt…

Bob nem válaszolt.

John elcsendesedett, és alaposabban szemügyre vette a barátját. Bob mintha kissé túl élesen és gyorsan válaszolt volna. Vajon tudatosan tartott vissza valamit? Afféle tábornoki titkai már jóval „a nap” előtt is voltak, az ő posztján azonban ez egyáltalán nem volt szokatlan; többnyire olyan dolgok, amelyekről az alatta szolgálókat tudatosan nem tájékoztatták, ők maguk pedig jól tudták, hogy nem is érdemes kérdezősködniük. John végül félretolta a gyanakvását; egyértelműnek tűnt, hogy Bob ma csak és kizárólag annyit fog vele megosztani, amennyit jelen pillanatban nyugodt szívvel megtehet.

Amióta John nagyjából három évvel ezelőtt utoljára látta, a tábornok legalább tíz-tizenöt évet öregedett. Bár a szemében még mindig ott bujkált az egykor oly ravasz, lehengerlő magabiztosság szikrája, a tekintetéből immár végtelen kimerültség is sugárzott.

Válla görnyedtnek tűnt, mintha valami kimondhatatlan súly nyomta volna a hideg föld felé. Egykori nádszálegyenes tartásának, karizmatikus vezetői kiállásának és kisugárzásának nyoma sem volt. Bögrét markoló keze kissé remegni látszott. Vajon mindez csak a pillanatnyi kimerültség vagy valami sokkal mélyebbről fakadó aggodalom jele lehetett?

– Na és mi a helyzet odakint? – tette fel végül a kérdést John, kevésbé személyes vizekre terelve a beszélgetést.

– Hol?

– A világban. Tudsz valamit? Akármit? A Bluemontból sugárzott Amerika Hangjában már nem bízunk. Azt a keveset, amit tudunk, a BBC-ből, sőt, a kínaiak Amerikai Híreiből szedegetjük össze. Mi történik valójában?

Bob felsóhajtott, letette a kávésbögréjét, majd lecsavarta a whiskysflaska kupakját, és ismét megkínálta Johnt, aki elfogadott még néhány centet. A maradék végül Bob saját bögréjében kötött ki.

Az alkoholizálás meglepte Johnt. Bár Bobnak a tizenkét-tizenöt éves skót whiskyk tekintetében régen is jó ízlése volt, szolgálatban vagy munkaidőben sosem nyúlt volna a pohár után.

– John, a világ a pokol legmélyebb bugyrának a szélén egyensúlyoz, és egyetlen hajszál tartja vissza tőle, hogy belezuhanjon a katlanba.

John kortyolt egyet a kávéjából, és kivárt.

– A Földközi-tenger keleti partjaitól egészen az Indiai-óceánig siralmas a helyzet. Az olajexportnak vége. Ha valamelyest megnyugszanak a dolgok, némi elpasszolható üvegen kívül az egykori nagyvárosok helyén nem marad semmi.

– Ki tette?

– A konfliktus pofonegyszerű: Izrael a szomszédai ellen. A ballisztikus rakéták elleni védelmi rendszernek hála, Jeruzsálem és Tel-Aviv egyelőre megúszta, no de a térség többi része? A kormányuk föld alatti bunkerekben bujkál valahol a Negev-sivatagban. Nyílt nukleáris háború volt. Aztán India és Pakisztán esett egymásnak. Egyikből sem maradt valami sok.

– Na és az oroszok? Kína? Európa? – faggatózott tovább John.

– Egyelőre kivárnak. A kölcsönösen garantált megsemmisítés rémképe tart féken mindenkit. Oroszországot részben érintette az egyik eltérített EMP-rakéta által gerjesztett hullám. Szentpétervár teljesen kiürült. A hírek szerint Moszkvában ugyan valamelyest sikerült fenntartani a közrendet, a kormány viszont valahol Szibériában rejtőzködik, és bármelyik pillanatban meghúzhatja a ravaszt. John, amint Amerika kiesett a hatalmi egyensúly mérlegéből, a helyén óriási betöltetlen űr keletkezett. Amíg az itteni túlélőknek teljesen érthetően a következő falat kenyéren járt az eszük, a világ a katasztrófa szélére sodródott, és mára egyetlen hajszál választja el a végső apokalipszistől.

– Azt mi itt már átéltük – jelentette ki kurtán John, miközben a termoszból újratöltötte a bögréket.

A nap egyre magasabbra kúszott, és legalább valamicske meleget sugárzott a hangárba, mire az ereszekről lecsüngő jégcsapok olvadozni kezdtek, és apró pocsolyákat hizlaltak John és Bob lába mellett.

– Most tényleg minden egy hihetetlenül vékony hajszálon függ. A nukleáris fegyverarzenálunk még mindig megvan, a tengerészet tengeralattjárói még mindig az óceánokat járják, egyenként több száz nukleáris rakétával a fedélzeten. A megmaradt anyahajókon és a kísérő hadihajókon még ennél is több van.

– A megmaradtakon?

– Ezt önmagunknak sem volt könnyű bevallani, de igen. Amikor a Perzsa-öbölben az EMP-csapások utáni héten elszabadult a pokol, ellentámadást indítottunk Irán ellen. Két anyahajónkat elsüllyesztették, majdnem a teljes legénység odaveszett. Ezek után vonultunk ki végleg a térségből az itthoni vészhelyzetre gondolva.

Bob a nagyjából 50 méterre lévő Black Hawk felé bólintott. A rotorok végre teljesen leálltak, a turbinákat azonban még mindig készenlétben tartották arra az esetre, ha valami váratlan vészhelyzetben Bobot a lehető leggyorsabban kellene kimenekíteni.

– John, a katonai felszerelések nagy részét, amikkel jelenleg itthon rendelkezünk, a Közel-Keletről és Európából rendeltük haza. Miután Észak-Koreát letöröltük a térképről, a csendes-óceáni egységeket is visszarendelték az Államokba. Kínát egy tengeralattjáróval próbáljuk sakkban tartani a Csendes-óceánon: jól tudják, hogy ha bármilyen nukleáris húzással próbálkoznak, kétszáznál is több atomot zúdítunk a fejükre, természetesen egy EMP-vel indítva. Damoklész kardja lebeg a fejük fölött, ha netán túlfeszítenék a húrt.

– De Bluemont közben a fél országot a kezükre adja, Bob. Ezt nem értem.

– Fókuszáljunk inkább arra, ami itt és most történik – válaszolta Bob, egyértelműen más irányba terelve a beszélgetést.

A manőver újra felkeltette John gyanúját, de jóval okosabb volt annál, hogy erőltesse a dolgot. Bobnak ráadásul igaza is volt: Johnnak is az „itt és mostra” kellett koncentrálnia.

– Egy nyers kérdés az „itt és mostról”, Bob.

– Ki vele!

– Állnak készen csapataid a közelben arra az esetre, ha kudarcba fulladna a találkozónk?

Bob bólintott.

– Néhány Apache helikopter és egy kimenekítési akciócsoport a Linville-szurdok túloldalán. Sajnálom, de mára ez a dolgok természetes rendje.

– Milyen csodás körülmények két régi barát találkozásához, nem igaz?

– Az ám.

– Szóval, miért jöttél ide valójában?

– Hogy szemtől szemben beszélhessünk, ahogy épp tesszük is.

– Miért?

– John, valószínűsítem, hogy tisztában vagy az ország politikai és katonai helyzetével. A BBC elég közel jár az igazsághoz, és gondolom, ti is figyelemmel kísértétek az adásaikat.

– Így igaz.

– Egy idő után végül nyugatra, a Cheyenne Mountain parancsnoki komplexumba vezényeltek. Ott már mindenki számára egyértelmű volt, hogy véglegesen lemondhatunk a kínaiak által megszállt területekről. Persze az egész a humanitárius segítségnyújtás álcája alatt folyt; az új Marshall-tervnek akarták beállítani a dolgot, amit szívvel-lélekkel csinálnak. A nyugati partot és a kaliforniaiakat a legkevésbé sem hibáztathatjuk. Az infrastruktúra romokban, Los Angeles, San Francisco, Seattle, sőt még Vancouver is rövid időn belül óriási urbánus kígyóveremmé változott a dühöngő káoszban. Képzeld csak el, ha ott kellett volna életben tartanod a családodat! Azt hiszem, az ottaniak jogosan érezhették, hogy a kormányuk tökéletesen cserben hagyta őket, és fittyet hányt a védelmi kötelességére, és ekkor futottak be a jól megrakott, vörös zászlós konténerhajók. Élelem, víztisztító berendezések, orvosi eszközök.

Bob lélegzetvételnyi szünetet tartott.

– Sok egyéb mellett inzulin is. Mit meg nem adtál volna érte, ugye?

Ha Bob nyílt sebbe szórt sónak szánta a megjegyzést, elérte vele a célját, John azonban szótlan maradt.

– Az első kínai csapatok ráadásul az ENSZ kék sisakját vagy legalábbis nagyon hasonlót viseltek. Hogy a nyugati parti lakosság háromnegyede halott? Az emberek hajlamosak elfelejteni, hogy Los Angeles annak idején tulajdonképpen egy valódi sivatag kellős közepén épült. Mivel a Coloradót több száz kilométerről pumpálták a városba, egytucatnyi immár elérhetetlen víztározón keresztül, az emberek három-négy nap után egyetlen palack vízért is gyilkoltak. Ha ilyenkor jön valaki, aki tiszta vizet és ételt oszt a gyerekeidnek…

– Szóval a kínaiak nem mennek sehová.

– Ha nem akarunk nyílt atomháborút, biztosan nem.

– Na és a hírek, hogy feladjuk a Sziklás-hegység vonalától nyugatra fekvő területeket, és minden katonai egységet visszarendelünk a Mississippitől keletre?

– A régiót semleges légtérré minősítjük, hogy elkerüljünk minden lehetséges konfrontációt. És akkor Mexikóról még szó sem esett: fél tucat közép-amerikai országgal a hátuk mögött nyomulnak fölfelé immár a Rio Grandén túl is. Mégis, mi a fenét tehetnénk?

– Egyszer a mi országunk volt, Bob.

– Ezt mondd a mexikóiaknak, akik állítják, hogy mi vettük el tőlük még egy réges-régi, elfeledett háborúban.

– Ők pedig azoktól, akiké még korábban volt.

– Ez a történelem, John. Mindig is így volt. Hámozd le a civilizáció csillogó csomagolását, és lásd: egy nagyhatalom zsigeri csapást szenved, és meginog. A természet nem tűri a légüres teret. Lenyűgöző dolog: a főiskoláinkon évekig adagolt politikai korrektség csak a nemzeti bűntudat felszítására volt jó. A nyugati parton sokan egyenesen azt állítják, hogy a múltbeli bűneinkért megérdemeltük, ami történt, és örömmel adnak esélyt a szocializmusnak. Ennyi az egész: ha a vezetés kenyeret és vizet ad, a nép bármivel hajlandó megbékélni.

– Azért akadnak ellenállók?

– Persze. Texas, természetesen. Az Amerika Hangja nem tudósít róla, de valami csoport Texasban új kormányzatnak kiáltotta ki magát még az eredeti, 1840-es évekből való annektálási megállapodásra hivatkozva. Állítják, hogy minden joguk megvan kilépni az Unióból. Legalább fél tucat további állam képviselője is ugyanezen a véleményen van, az egész ügy a forrásponthoz közelít. Be kell látnod, hogy ezek alapján logikus lépés teljes egészében kivonni a hadsereget, hogy elkerüljük a potenciálisan elmérgesedő ellentéteket, és azt, hogy az ország még egyben maradt régióit is beszippantsa a konfliktus.

– Ami persze nukleáris háborút jelent, igaz?

– Elhiheted, a kínaiak éppen annyira tartanak tőle, mint mi. Ők is tudják, hogy elég három-négy EMP-t robbantanunk az országuk fölött, és egy csapásra ugyanabban a cipőben találják magukat, mint mi. Ha így teszünk, ők persze hagyományos, szárazföldi atomrakétákat zúdítanak a megmaradt területeinkre, mire mi ellentámadunk, és ugyanezt tesszük. A halálon kívül mindenki veszít.

– Ha jól értem, visszahúzódunk a Mississippitől keletre, Bluemont pedig elsődleges prioritásként megpróbálja újra stabil irányítás alá vonni a keleti régiókat. Ön is ennek a lebonyolítására kapott parancsot, uram?

Bob újra kitért az egyenes válasz elől.

– Gondolj csak bele, nyílt háborúba bonyolódni Kínával épp most? – mondta végül. – Vajon kié lenne utána a gőzölgő radioaktív pite maradéka? Mongóliáé?

John halványan felnevetett, és a fejét ingatta.

– Pár éve jártam ott egy konferencián – folytatta Bob. – Remek emberek, gyönyörű ország. A hadseregük főparancsnokával kempingeztünk és horgásztunk az egyik északi megyében. – Belekortyolt a kávéjába, és elmerengve mosolyodott el. – Egy idő után sikerült igazán komoly dolgokról is beszélgetnünk. A hapsi kiokított, hogy Mongóliában már most tudatosan készülnek a világhatalmak összeomlására. Az, hogy az oroszok ellenünk, Kína az oroszok ellen, vagy egyszerűen csak kitör a globális őrület, nekik majdnem mindegy is. A pasas ezek után mélyen az arcomba bámult, és esküszöm neked, hogy komolyan beszélt: amint leszáll a por, mondta, és a sugárzás is meggyengül kicsit, a mongolok készek rá, hogy újra felnyergeljék a lovaikat, és birtokba vegyék a sztyeppét. Ha ez az egész krízis tovább súlyosbodik, talán tényleg ők nevetnek majd a végén. Borotvaélen táncolunk, John. A háborút magát néhány harmadrendű világhatalom robbantotta ki. Esküszöm, hogy az a dagadt észak-koreai eszelős csinálta az egészet, kizárólag azért, hogy lássa, valóban megteheti-e. Aztán Irán is becsatlakozott a buliba; már nem is tudom, mi a fenét is hittek pontosan az elbujdosott imámjuk visszatéréséről, de persze az állt az egész mögött. Mi meg végig tétlenül néztük, ahogy atomfegyvereket és rakétákat passzolnak le az Iszlám Államhoz hasonló terrorszervezeteknek. A pokolba mindenkivel, aki ezt megengedte! Minden idióta láthatta, hogy előbb-utóbb a rakétákkal a kezükben ellenünk fordulnak majd. Akárhogy is – folytatta a kávésbögréjébe bámulva egy kimerült sóhajjal –, láttam egy jelentést, amely szerint a kút helyén, ahonnan a legendás imámnak elő kellett volna bújnia, most egy nagyjából 300 méteres kráter tátong, ugyanez igaz a terroristák kezén lévő városokra és Észak-Korea teljes egészére. Bosszúból jelesre vizsgáztunk, nem vitás. Mindennek kettőnk számára most még sincs semmi jelentősége. Megtörtént, az Egyesült Államok pedig veszített. A mi dolgunk most az, hogy összeszedjük, ami megmaradt belőle, és megpróbáljunk legalább valamiféle egységre emlékeztető összefogást kovácsolni. Egy új Egyesült Államokat a megmaradt romokból, amely az egész világnak határozott üzenetet küld: bár a falhoz állítottak bennünket, újra egységes országként, vállvetve állunk talpra. Ha erre képtelenek vagyunk, az ország véglegesen megszűnik létezni.

A két barát pár hosszú pillanatig csöndben kortyolgatta a whiskyvel fűszerezett kávét. A nyitott hangárba hirtelen hideg szél süvített be, mire mindketten becipzárazták a viharkabátjukat. A helikopter turbinái odakint továbbra is mély, zúgó alapzajjal forogtak.

John azt kívánta, bár visszautasította volna a whiskyt. Még az igazi barátoknak sem szabadna alkohollal koccintaniuk, amíg egészen biztosan nem rendezték a kettejük közt feszülő nézeteltéréseket.

– Tehát azért vagy itt, hogy annektálj, vagy ha netán ellenkeznénk, elsöpörj minket. Jól látom, Bob?

Barátja lassan ráemelte a tekintetét, és bólintott.

– Milyen posztot is töltesz most be pontosan?

– A régió katonai kormányzója vagyok. Az Appalache-hegységtől keletre, Charlottesville-től délre minden alám tartozik, egészen a Floridából maradt romhalmazig. A partvidék a haditengerészeté, a mélyebb szárazföldi területek viszont mind az enyémek.

– Akkor, gondolom, tisztában vagy a balfasz Fredericks és a helyiek között történtekkel. Őt még a múlt tavasszal küldték le ide.

– Igen, tudok róla. Ne nézz így rám, John! Semmi közöm nem volt ahhoz az idiótához, ahogy a Nemzeti Felmentő Hadsereg végtelenül ostoba ötletéhez sem. A hivatásos hadseregből maradt tisztekkel együtt a legelejétől rettenetes ötletnek tartottuk az egészet. Egyszerűen nem sorozhatunk be kényszer alatt egy csomó fiatalt az így is csak vért izzadva boldoguló közösségekből, ahol sokkal nagyobb szükség van rájuk, csupán azért, hogy fegyvert nyomjunk a kezükbe, és három hónap alapkiképzés után olyan pokoli helyekre küldjük őket, mint Chicago, Pittsburgh vagy ami Washingtonból vagy épp New Yorkból megmaradt. Ugyanez az ostoba gondolkodás dominált a vietnami háborúban is… Ne feledd, én még annak a végébe is belekóstolhattam. A újoncok azt sem tudták, hogy töröljék ki a seggüket anélkül, hogy közben össze ne szedjenek valami fekélyt vagy kígyómarást… Nyersen fogalmazva, esélyük sem volt a túlélésre. Az NFH-val ugyanez történt. Miután egy egész zászlóaljat foglyul ejtettek Chicagóban, és a várost irányító bandák minden egyes katonát halálra kínoztak, az egész elképzelés csöndben lekerült az asztalról. Tulajdonképpen ezért helyezték át a hivatásos hadsereg maradékát is a belső államokba. Azelőtt a kínaiakkal és a mexikóiakkal kellett farkasszemet nézniük nyugaton. Újra egységbe kell kovácsolni, ami megmaradt, legalább a Mississippitől keletre. Ez most a feladatom.

– Küldtél hozzám egy Quentin Reynolds nevű embert? – állt elő az igazán nagy kérdéssel John.

– Jó ember volt – sóhajtott fel Bob. – Azt mondta, itt nőtt fel, és jól ismeri a környéket. Roanoke elfoglalása után a bejáratott csatornákat elkerülve szerettem volna üzenni neked. – Bob itt kis szünetet tartott, nyilvánvalóan alaposan megválogatta a következő szavakat. – Mondjuk úgy, hogy Quentin őrnagy önként jelentkezett a feladatra, hogy kapcsolatba lépjen veled, és kézbesítse az üzenetet néhány egyéb dologgal együtt.

– Miféle egyéb dolgokkal, uram? – kérdezte John.

– Egyelőre maradjunk Quentinnél. Többedmagával indult el egy Humvee terepjáróval. Végül eljutott hozzád?

– Quentin meghalt, Bob. A társairól semmit sem tudok. Pár emberem talált rá a 26-os autópálya mentén, gyalogosan botorkált előre, és láthatóan csúnyán megverték. Olyanokkal akadhatott össze, akikkel nem kellett volna; a környező hegyek itt-ott még mindig senki földjének számítanak. Csak annyit sikerült kiszedni belőle, mielőtt meghalt, hogy te küldted, és hogy beszélni akarsz velem.

Bob felsóhajtott, és egyenesen John arcába meredt.

– Gondoltam, hogy végül mégis sikerült felvennie veled a kapcsolatot, hiszen különben biztosan nem repültél volna el Roanoke-ba. Pontosan mit mondott?

John nem tudta nem észrevenni, hogy az elhangzott kérdés után a tábornok hirtelen szokatlanul feszültté vált.

– Személyesen nem is beszéltem vele, uram. A peremvidékünkön táborozó közösség talált rá. A barátom, az egykarú afganisztáni veterán, Forrest vezeti őket. Azonnal eljött értem, hogy szemtől szemben beszélhessek vele, de mire átértünk a hegyen, Quentint már holtan találtuk.

Bob újra elcsendesedett.

– Miért pont ő? – kérdezte John. – Az út gyalogosan Roanoke-ból idáig majdhogynem nyílt öngyilkosság, különösen télvíz idején. Miért nem üzent inkább légi úton? Ahogy látom, az erőforrások adottak voltak hozzá.

John a Black Hawk felé bólintott, amely jól láthatóan még mindig pazarlóan égette az értékes üzemanyagot.

– Nem tehettem, John.

– Miért nem?

Bob felállt, lehúzta az utolsó korty kávéját, a bögrét pedig a porlepte Aeronca Champ melletti, már így is zsúfolt munkaasztalra tette.

– Mert parancsom van rá, hogy likvidáljalak. Meg kellene öljelek, utána pedig vagy rákényszerítem az általatok csak Karolina államnak hívott régiót a csatlakozásra, vagy elsöpröm az útból.

Bob végig háttal beszélt, John pedig azon töprengett, vajon öreg barátja és mentora azért viselkedik-e így, mert egyszerűen képtelen a szemébe nézni.

– John, szeretném, ha visszajönnél velem Roanoke-ba, hogy részletesebben is tárgyalhassunk erről az egészről. A szavamat adom, hogy sem neked, sem az ittenieknek nem esik bántódásuk, amíg távol vagy. Kérlek, bízz bennem!

– Ez parancs vagy csak baráti kérés, uram?

– Inkább az utóbbi – mondta Bob, majd lélegzetvételnyi szünetet tartott. – John, ez itt az én személyes magánakcióm. A felsőbb vezetésből senki sem tudja, hogy itt vagyok, és épp négyszemközt beszélgetek veled. Szívességből jöttem, amivel egy régi barátomnak tartozom, akiben a legőszintébben megbízom. Kérlek, gyere vissza velem a magad és a közösséged érdekében.

– És ha nemet mondok?

Bob újra felsóhajtott, és visszafordult John felé.

John a helikopter pilótáit figyelte: egyikük beszélgetés közben feszülten kémlelt feléjük. Vajon máris jeleztek egymásnak valahogy? Ha visszautasítja Bob „kérését”, az erősítés vajon rövid perceken belül megjelenhet?

– John, nem szívesen mondom ezt, de bizonyára tisztában vagy vele, hogy kevesebb mint öt percen belül a pokol tüzét szabadíthatom erre a helyre. Feltételezem, hogy a férfiak, akik a landolásomkor veled voltak, a legközelebbi barátaid és tanácsadóid közé tartoznak.

– Így igaz.

– Ők sem fogják megúszni, ha ez balul sül el.

– Tudom.

– Tehát?

John mélyen Bob szemébe nézett: a tiszteletre méltó parancsnok, akiért annak idején örömmel feláldozta volna az életét, még mindig fel-felparázslott a tekintetében. Vajon tényleg képes lenne megtenni, amivel fenyegetőzik?

– Miért, Bob?

– Ez a parancs.

John lehajtotta a fejét. A válasz teljesen megdöbbentette.

– Emlékszem a Katonai Főiskola egyik etikakurzusára, amit te tartottál – mondta halk, szomorúsággal átitatott hangon. – Sokszor visszatértél rá, hogy az erkölcstelen parancsokat minden tisztnek kötelessége megtagadni, még akkor is, ha ez a karrierjébe vagy akár az életébe kerül. Bob, túl jól ismerlek ahhoz, hogy elfogadjam, hogy te, isten bocsássa meg, hogy kimondom, egyszerűen csak parancsot teljesítesz.

Bob megborzongott a szavak hallatán, de egyelőre nem szólalt meg.

– Úgy érzem, ez egy olyan parancs, amellyel kapcsolatban önnek is aggályai vannak, uram.

– Mégis, mi a fenét gondolsz? – vágta rá élesen Bob. – Mit gondolsz, hogyan máshogyan állhatnék egy parancshoz, ami egy olyan férfi letartóztatására, sőt egyenesen a meggyilkolására utasít, akit saját fiamként szerettem, gyermekei pedig mintha a saját unokáim lettek volna? Mégis, mi a francot gondolsz?

– Pontosan tudod, hogy nem fogok elmenni veled.

– Valahogy számítottam rá.

– A megbeszélésnek tehát vége – jelentette ki feltápászkodva John. – A döntés a kezedben van, Bob, ezt teljes egészében rád bízom. Az előbb azt kérdezted, mit mondott pontosan Quentin. Azt válaszoltam, már halott volt, mire elértem hozzá, korábban azonban mégis elárult valamit azon túl, hogy életben vagy. – John rövid szünetet tartott. – A barátomnak, Forrestnek és a nővérnek, aki megpróbálta megmenteni az életét, legalábbis sikerült kihámozniuk valamit a majdnem öntudatlan ember félmondataiból. Ahogy mondtam, szegény már akkor félholt volt, amikor rátaláltak, és alig-alig volt magánál.

– És pontosan mit mondott?

– Valamit egy újabb EMP-csapásról.

Bob láthatóan megmerevedett, és megszakította a szemkontaktust.

– Bob?

– John, utoljára kérlek. Gyere vissza velem Roanoke-ba. Ott tovább beszélhetünk. Bluemont holtan akar látni. Hidd el, a saját érdekedet szolgálná, ha engednéd, hogy biztonságos, eldugott helyre vigyelek.

– Uram, nem megyek vissza önnel, és tudom, hogy a helyemben ön is ugyanezt mondaná.

– Igen, gondolom, így lenne.

– Mi tehát a következő lépés? – kérdezte John. – Feltartóztatni nem fogom. Minden attrocitás nélkül távozhat, bár ezt már nyilván azelőtt tudta, hogy kiszállt a helikopterből. Az embereivel együtt visszaül a gépbe, és felszáll, én kiadom a parancsot az enyémeknek, hogy szóródjanak szét, öt perc múlva pedig ellenfelekként látjuk viszont egymást. Valóban ez következik?

Bob nem válaszolt.

– Kicsit olyan ez, mint az az eset a West Point Akadémián, amiről annak idején annyit olvastunk. A felügyelő parancsba kapta, hogy minden kadétot, sőt egész divíziókat tartóztasson le árulás vádjával, ha nem hajlandók megújítani az esküjüket az Uniónak. A tiszt elküldte a hadügyminisztert a pokolba, és hagyta, hogy a régi barátai és tanítványai, akik immár a Konföderációhoz pártolt ellenségnek számítottak, bántódás nélkül, szabadon elvonuljanak. Ugyanez történik most köztünk is?

Bob bólintott.

– Több mint negyvenöt éve szolgálom a hazámat. Ha ez a katasztrófa nem söpört volna el mindent, már rég visszavonultam és megállapodtam volna valahol Lindával. Már ki is nézett egy kis helyet a Marco-szigeten, tudod, hogy megy ez. Az öreg katona ír egy-két könyvet, pecázással üti el az időt, és csendesen morgolódik, hogy az ország továbbra is a vesztébe rohan, de ő már semmit sem tehet ellene. Ehelyett itt ülök veled, és lassan a seggem is befagy.

– Akkor miért jöttél el mégis, Bob? Komolyan kérdem. Az előbbi mondókád után egyértelműnek tűnik, hogy ha nem megyek veled, elvárják tőled, hogy felszállj a helikoptereddel, és öt perc múlva a levegőbe röpíts itt mindent. Hát ezt várja tőled Bluemont?

Bob nem válaszolt.

– Akkor miért nem teszed meg?

– Gondolom, legalább néhány nehezebb fegyvert elrejtettél a hangárban, és valószínűleg a mellettünk lévő kalyibában is kuksolnak embereid. Túszul ejthetnél, hogy kijuthass innen. Bár a parancs szerint az embereimnek egy ilyen helyzetben is mindent a levegőbe kellene repíteniük, meggyőződésem, hogy nem támadnának azonnal, vagyis lenne időd elmenekülni.

John sóhajtott, megrázta a fejét, és egy gesztussal jelezte a tábornoknak, hogy üljön vissza még egy kicsit a székébe.

– Pontosan tudod, hogy sosem tennék veled ilyet, én pedig tudom, hogy hacsak ez a pokoli háború nem fordított ki teljesen a régi önmagadból, nem fogod elrendelni ellenem a támadást. Legalábbis nem így.

– A pokolba ezzel az egésszel – súgta maga elé Bob, és egy kimerült sóhaj kíséretében visszaült John mellé. – Ráadásul olyan rohadt hideg van itt.

– Ne is mondd! – erősítette meg John, majd az utolsó kortyokat is kiöntötte a termoszból, a kávé nagyobb részét Bobnak, az utolsó pár cseppet a saját bögréjébe.

– Minek is hívták ezt régen? „Mexikói felállás” vagy valami hasonló, bár, gondolom, a politikai korrektség már jó pár éve megbélyegezte a kifejezést.

– Valami olyasmi. A „kölcsönösen garantált megsemmisítés” szerintem most jobban leírja a helyzetet. Mindketten meghalunk, vagy mindketten élve távozunk.

– Totális ostobaság az egész.

– Ebben egyetértünk, uram. Ki rendelte el a likvidálásomat?

– Bluemont.

– Megintcsak simán Bluemont. Adna végre egy egyenes választ?

– Talán.

– Mégis, kik ezek az emberek? Odáig tiszta, hogy az Amerikai Egyesült Államok legitim kormányának tartják magukat, és egyenesen az alkotmányra hivatkoznak a hatalomátvétel kapcsán. De kicsodák valójában?

– Ők a kormányzat, John. És ez már önmagában is valami.

– Hogyan maradtak életben?

– A támadás napján teljesen véletlenül épp egy szimulációs támadási gyakorlat folyt, amelynek keretében pár embert a FEMA{15} visszavonulási pozíciójára evakuáltak: ez éppenséggel nem más, mint a bluemonti támaszpont. Azt nyilván tudod, hogy az elnök meghalt a különgépe fedélzetén, amikor a repülő lezuhant. Az idióta fejesek nem vértezték fel eléggé az olyan erős EMP-hullámok ellen, amelyeket egy jól kalibrált atomtöltet ma már gond nélkül gerjeszthet. A kongresszus hivatalosan nem ülésezett, vagyis a képviselők az ország legkülönbözőbb pontjain voltak. Ezért van, hogy most azok a túlélők kormányoznak, akiket hihetetlen szerencséjükre épp Bluemontban ért a támadás.

– Te magad is jártál ott? Találkoztál velük?

Bob a bögréjébe bámult, és körbelögybölte kissé a kávéját, mielőtt kiitta volna az utolsó, immár csak langyos kortyokat.

– Nem. „A nap” után ide-oda küldözgettek, először nyugatra, aztán rövid időre a Cheyenne Mountain-i komplexumba is. Később, ahogy mondtam, az egyik megmaradt, összevont parancsnoki központként működő anyahajóra kerültem. Ezek után a Közelés a Távol-Keletről visszaérkező erőket, no meg az egykori Norfolkból kivezényelt katonai egységeket felügyeltem. Ahogy az imént már elmondtam, pár napja kaptam a parancsot a délkeleti régió központi irányítás alá vonásának kivitelezéséről. Szóval nem, személyesen sosem jártam Bluemontban. A belsejében legalábbis biztosan.

– Lehet néhány kérdésem, uram?

– Talán.

– Miért kellett titokban tartania, hogy találkozik velem? A barátai Bluemontban tudják, hogy ezt tette?

– Hogy mit tettem?

– Hogy csak így, egy igencsak rejtélyes üzenetváltás kapcsán leutazott ide. Miért nem mondta el nekik?

– John, őszintén szólva ebben a szent pillanatban magam sem igazán tudom.

– Ugyan már, uram – válaszolt élesen John. – Megbízik egyáltalán Bluemontban?

– Micsoda?

– Jól hallotta. Az imént vallotta be, hogy senkivel sem találkozott még szemtől szemben az ottaniak közül. Így is megbízik bennük?

– Az Egyesült Államok alkotmányában bízom, amelynek védelmére felesküdtem. Kell valami, amibe kapaszkodhatunk, és mára nem maradt semmi más, John. A semminél pedig még Bluemont is jobb.

– Én is ugyanerre esküdtem föl, uram. Arra, hogy minden fenyegetéssel szemben megvédem az Egyesült Államok alkotmányát, legyen az külső vagy belső – mondta John, különös hangsúlyt fektetve az utolsó szóra: belső.

Bob rámeredt, és végül bólintott.

– Sok mindenbe engem sem avatnak be arról, ami valójában folyik. Rengeteg pletykát hallani, tudod, hogy van ez, én viszont igyekszem a megbízatásomra koncentrálni, és stabil irányítás alá vonni az egész délkeleti régiót, ennek a küldetésnek pedig a ti közösségetek, Karolina állam is része.

– De azért hallottad a pletykákat.

Válasz helyett Bob csak szótlanul bólintott.

– Quentin egy újabb EMP-csapásról motyogott. Ez is csak pletyka, vagy tény? Mégis, ki tervezget ilyesmit?

– John, én egész életemben katona voltam. Szolgáltam igazán briliáns elnökök és a Fehér Ház olyan lakói alatt is, akik a legnagyobb jóindulattal is rémesen naivak voltak a világ könyörtelenségével és a hadviselés valóságával kapcsolatban. És igen, szolgáltam olyan elnököket is, nem is keveset, akiket az ország fennmaradására nézve egyenesen veszélyesnek tartottam, legalábbis az általam látott országéra. Ennek ellenére mindegyikük előtt tisztelegtem. Lincoln egyszer azt mondta, négy év alatt egyetlen elnök sem képes véglegesen tönkretenni a köztársaságot, a nép pedig a ciklus végén leszavazhatja, hogy rátermettebb vezetőt ültessen a helyére. Ha voltak is szenvedélyes nézeteltéréseim egy-egy elnökkel, ez a gondolat mindig megvigasztalt, és még akkor is kényszerítettem magam a tisztelgésre, ha méltatlannak találtam a személyt, aki fogadta. A szalutációm ilyenkor mindig az elnökség intézményének, nem pedig az aktuális elnöknek szólt.

– Az EMP, Scales tábornok – mondta nyomatékosan John, és ennél lényegre törőbben már képtelen volt megfogalmazni a legnyomasztóbb kérdését –, tény vagy csak pletyka? Ha tény, ki tervezi a bevetését, és mikor?

– Nem adhatok egyenes választ.

– Azért nem, mert ön sem tudja biztosan, vagy mert nem mondhatja el?

– A francba is, John, ne lovagolj már annyit ezen!

John kissé megdöbbent az emelt hangú reakción. Bob ilyesmire már a közös szolgálatuk idején is csak nagyon ritkán ragadtatta magát. Egyenesen régi parancsnokának szemébe nézett.

– Azt hiszem, ön is gyanítja, hogy valami nincs rendben. Valami, ami közvetve vagy közvetlenül akár engem is érinthet.

Bob mintha farkasszemet nézett volna Johnnal.

– Úgy vélem, ön éppen megtagadja a parancsukat – súgta John, mintha attól félt volna, hogy valaki kihallgatja a beszélgetést. – Állítása szerint parancsba kapta, hogy letartóztasson vagy megöljön, most pedig mégis itt ül velem. Milyen egyszerű lett volna elcsalni erre a találkozóra, megbizonyosodni róla, hogy valóban én vagyok az, és a levegőbe repíteni az egész kócerájt?

Bob újból fölállt.

– Megfagyok. Legalább menjünk ki, és sétáljunk egy kicsit, hogy kinyújtózzunk.

John követte a hangár elé. A hótakaró szinte vakítóan verte vissza a ragyogó napsugarakat. John szíve szerint rögtön felvette volna régi, összevissza karcolt napszemüvegét, végül azonban mégsem tette, hisz ez mindig is a legolcsóbb trükknek számított a tekintet elrejtésére – ennél már csak az volt rosszabb, amikor a zsaruk viselték a polgárok nyílt megfélemlítésére.

Odaint csípős volt a levegő, a metsző széllökések pedig fel-felkavarták a reggeli napsütésben csillogva táncoló hópelyheket. A háttérben várakozó Black Hawkot leszámítva a táj egészen békés benyomást keltett. A helikopterzúgás a több mint kétéves csönd korszaka és az ember alkotta gépezetek pusztulása után kifejezetten természetellenes zajnak hatott. John olykor hiányolta az efféle hangokat, az autópályán süvítő forgalom ricsaját, a fejük fölött szinte folyamatosan duruzsoló repülőgépeket és a fejlett világ megszámlálhatatlan apró technológiai zaját.

A tájon mostanság általában teljes csönd honolt, csak a szél suhogott olykor a fák között, a hegyekből lenyűgöző robajjal görögtek alá a nyári viharok, a fagyott faágak közt pedig téli szél süvített. Johnnak mindig is a suhogó hóesés csilingelése és a lágy szellő halk neszei voltak a legkedvesebbek: utóbbi szárnyán messzire repülhetett a régimódi, száraz ágakból rakott tüzek illata. A hangársor előtt sétálva John visszapillantott a reptér téglából épült klubhelyisége felé. A kéményből füst szállt fel, odakint pedig kisebb csoport verődött össze, és mindnek fegyver volt a vállán. John emberei láthatóan Bob biztonsági csapatát puhították, míg Bob katonái kétségkívül ugyanezzel próbálkoztak.

Egy efféle helyzetre John parancsa szerint a milícia tagjainak barátságosan kellett reagálniuk, anélkül, hogy bármit is elárultak volna a hadra fogható lakosság létszámáról. Fontos volt, hogy dicsérjék az élelemellátást – bár a valóságos helyzet tavaszra már most igencsak komoly gondokat jósolt –, és hogy magabiztosan sugározzák, minden a legnagyobb rendben van. Forrest házi pálinkájából Bob minden kalandvágyó katonája szabadon kaphatott, a főzettől azonban a milíciából Dannyn és Forresten kívül – akik bámulatosan jól bírták a piát – mindenki másnak tartózkodnia kellett.

John joggal gondolhatta, hogy Bob parancsai is hasonlók lehettek, amiket a saját egységének adott korábban.

– Úgy látom, jól kijönnek egymással – jelentette ki John a klubhelyiség épülete felé biccentve.

– A híredből ítélve határozottan ütőképes haderőt sikerült összeraknod.

– Régimódi milícia vagyunk. Mindig az egyik kedvenc filmünk, a Dobok a Mohawk mentén jut eszembe: meg kellett védenünk magunkat, vagy mindenünket elveszítjük.

– John, tudnod kell, hogy nem a tiéd az egyetlen talpon maradt közösség. Persze nem a nagyvárosokra gondolok, azok mind haláltanyákká váltak. Szigetek azért maradtak itt-ott, közösségek, amik már a támadás előtt is igyekeztek felkészülni. Voltak, akik egy-egy évig, akár tovább is kitartottak, de a barbár tömeg végül kegyetlenül bekebelezte őket. Azt bizonyára tudod, hogy a Mississippitől keletre minden negyedmilliós vagy nagyobb városnak vége: teljesen kifordultak önmagukból, lealjasult, elszenesedett romhalmaz mind. Modern technológiák híján képtelenek voltak életben maradni, a támadás után pedig elég volt pár nap, hogy a közrend tökéletesen összeomoljon. Valamivel kijjebb egy-egy Asheville-hez hasonló, kisebb városnak valahogy mégis sikerült a felszínen maradni. A délieknek az első tél alatt nagyobb esélyük volt, de a félreeső falvak és kisvárosok északon is összefogtak a túlélésért. Nyugat-Virginia nagy részét úgy 160 kilométerre nyugatra, Tennesseeből egy különc öreg kongesszusi képviselő tartotta egyben; majdnem akkora területet irányítanak, mint amit ti itt Karolina államnak kezdtetek hívni. A régi Franklin-államot próbálják feléleszteni. Jó néhány közösség már az áramellátást is visszaállította, különösen a hegyekben, ahol rendbe tudták hozni a régi gátakat és vízerőműveket. Nem ti vagytok az egyedüli túlélők.

– Akkor miért olyan fontos Bluemontnak, hogy épp minket annektáljon először?

– Én inkább újraegyesítésnek mondanám.

– Hallottál a Borgról?{16} Jennifer szerette nézni a régi Star Trek-évadok ismétléseit a tévében. Amikor pár hete Roanoke fölé merészkedtem, nagyon úgy tűnt, hogy marha komoly ellenállásba ütköztél odalent. Bárki kezén is volt a város, nem repesett az örömtől, hogy egyesülhet Bluemonttal.

– Nem volt könnyű dolgom. Hallottam arról a Horda nevű bandáról, amit elintéztetek. Országszerte még most is sok hozzájuk hasonló garázdálkodik. A legtöbbjük az egykori városok romjai közé húzódott vissza; megpróbálják kibányászni, amit még ki lehet, és közben a környező vidéket fosztogatják. Ezért van, hogy majdnem minden nagyobb város teljesen hasznavehetetlen. Roanoke-nál épp egy ilyen csoportot próbáltunk kifüstölni. Jó néhány tisztességes túlélő rejtőzött még a városban, akik őszinte örömmel fogadtak minket, de előbb muszáj volt végeznünk az utolsó védelmi bástyákkal. Tudtál róla, hogy Winston-Salembe is befészkelte magát egy nagyjából ezer főt számláló banda? Máig kitartanak, és elég valószínű, hogy már jó ideje kinéztek maguknak titeket.

A hír őszintén meglepte Johnt. Nyilván bolondok lettek volna figyelmen kívül hagyni, hogy a Charlotte-hoz és Winston-Salemhez hasonló urbánus területek melegágyként vonzották a Hordához hasonló bandákat, amelyek mára félnomád életmódra álltak át: egy-egy alkalmas helyen megállapodtak, és szisztematikusan kiszipolyoztak mindent, ami egy újabb falás élelemmel kecsegtetett, egészen addig, amíg egyetlen morzsa sem maradt, majd egyszerűen továbbálltak. Bob hírei értékes információnak tűntek. Mivel nemrég Hickory kisvárosa is csatlakozott Karolina államhoz, ideje volt megerősíteni a kihelyezett védelmi erőket.

– Köszönöm, hogy ezt elmondtad.

– Ez a megbízásom előnyösebbik oldala. Az NFH totális kudarc volt. A küldetést lehetőségnek láttam arra, hogy kapcsolatba léphessek a tiédhez hasonló közösségekkel, ami persze nem egyszer vezetett már oda, hogy kénytelen voltam elválasztani az ocsút a búzától. Az ilyesmi gyakran torkollik csúnya dolgokba. Mindennek ellenére azt tapasztaltam, hogy a legtöbb túlélő igenis szeretne újra a rendszer védőszárnyai alá kerülni. Az emberek stabilitást és rendet akarnak. Ez a megbízatásom naposabb oldala, bármilyen nehéz is legyen különben: újra össze kell kötni az apró pontokat. Hallottam, hogy a központi áramellátást már nálatok is sikerült visszaállítani. Ha előbb-utóbb stabilizálódik az áramtermelés, könnyen rádöbbenhettek, hogy a szekrények és pincék sötét zugaiba dobott régi számítógépek, amelyek „a napon” nem csatlakoztak semmilyen hálózathoz, talán még mindig működőképesek és hadra foghatók.

Erre a lépésre John szintén nem számított. Vajon valaki szándékosan szivárogtatta ki az információt? Ha igen, hogyan juthatott el Bobhoz ilyen gyorsan? Talán csak egy tipp volt az egész, vagy máshol is megtörtént esetekből leszűrt következtetés. John a tábornokra nézett, és hirtelen szinte teljesen biztos volt benne, hogy a barátja figyelmeztetésnek szánta a megjegyzést: a közösségében valakik a kelleténél jóval nyíltabban fecsegtek, vagy netán még a Fredericks által beépített kémek adták le a drótot egyenesen Bluemontnak, ami talán még rosszabb előjel volt.

– Érdekes tipp, Bob.

– Csak egy általános észrevétel, ez minden.

– Uram, eltávolodtunk a korábbi kérdésemtől.

– Ami mi is volt pontosan…?

– Megbízik Bluemontban? Valóban ők az Egyesült Államok alkotmányos és legitim kormányzata?

A kérdésre ismét nem érkezett válasz.

– Nos?

Bob továbbra sem szólalt meg, majd végül megtörte a pillanatot, és az északi, hófödte hegyek felé meredve a kezével árnyékolta be a szemét.

– Gyönyörű hely ez itt, John. Linda szerette volna, ha a nyugdíjazásom után Floridában állapodunk meg. Hogy is mondhattam volna nemet neki, miután közel negyven éven át követett minden újabb állomáshelyemre? Én magam viszont inkább ide költöztem volna. Ezen a reptéren is jártam egyszer. Gondoltam rá, hogy a nyugdíjazás után megújítom a pilótaengedélyemet, és veszek egy gépet, olyat, amilyen az ott, benn a hangárban. Jóféle repülőklub volt itt, örömmel csatlakoztam volna.

– Uram, megkockáztathatom, hogy szándékosan kerüli az egyenes választ? – jegyezte meg halkan John.

– Igen, John, megkockáztathatod. – Az idős tábornok sóhajtott, és a vérkeringését felpezsdítendő váratlanul tapsolt néhányat. – Ideje visszamennem.

– Szóval ez minden?

– Nagyjából.

– Jó tudni, hogy életben van, uram.

– Magam is ugyanígy érzek. Komolyan hiszek a sorsban, John. Annyi évvel ezelőtt egy igazi tragédia, Mary betegsége és küszöbönálló halála hozott ide téged: olyan helyet kerestél, ahol felnevelheted a lányaid, miután az anyjuk elment. Mostanra úgy gondolom, Isten ennél valami sokkal magasabb célért vezetett éppen ide.

– Ön segített, hogy végül itt köthessek ki, uram.

– Az most nem számít. Szeretném hinni, hogy mindennek célja van, annak az álláspontnak is, amit most képviselned kell.

– Ha ezáltal ellenséges oldalra kerülünk, értelmezni sem igen tudom a célt azok után, amin ön és én az országunkkal együtt keresztülmentünk.

– Sok mindent mondtál, amin érdemes lesz elgondolkodnom. Az utazás nem volt hiábavaló. – Bob levette a kesztyűjét, és kezet rázott Johnnal. – Ahogy a polgárháború alatt mondogatták: ha egy napon ellenségként kell szembenézünk egymással a harcmezőn, mély meggyőződéssel a szívünkben, tudd, hogy minden lépésemet a kötelesség és a tisztesség vezeti majd. – Bob felsóhajtott, hangja elnehezült. – És ez életem legszörnyűbb napja lesz.

– Ahogy nekem is, uram.

Kézfogásuk ölelésbe fordult. Bob válla fölött John jól látta a klubház előtt csöndben álldogáló és feléjük tekingető csoportot. Végül John törte meg az ölelést, hátralépett, vigyázzba vágta magát, és tisztelgett. Bob szintén kihúzta magát, és viszonozta a gesztust.

– Isten veled, John.

– Isten önnel, uram.

A tábornok lassan elfordulni látszott, majd megtorpant, és visszafordult.

– Csak egy figyelmeztetés: légy nagyon-nagyon éber! Minden egyes lépésedre figyelj, amíg újra nem találkozunk.

John szótlanul állt, viharkabátjának csuklyája hátravetve, és tenyerével védte az arcát a felszálló Black Hawk rotorja által felkavart metsző széllökésektől. A szemében összegyűlt könnyeket szerencsére könnyen megmagyarázhatta a farkasordító hideggel.

– Azt hiszem, nekünk is ideje lenne szednünk a sátorfánkat! – kiáltotta Danny, ahogy a helikopter egyre magasabbra emelkedett. – Sikerült kicsit leitatnom az egyik pasast, mondott komolyan nyugtalanító dolgokat. Annyi biztos, hogy négy Apache-uk várakozik a Linville-szurdok túloldalán. Öt percen belül darabokra szedhetnek mindannyiunkat.

John bólintott.

– Mindenki szóródjon szét. A járművek maradnak, ez parancs. Egy órát várunk, és meglátjuk, mi történik. Ha addig nem térnek vissza, ugyanitt találkozunk, és irány Black Mountain. Tudom, hogy szükség van erre, de egészen biztos vagyok benne, hogy ma itt nem lesz rajtaütés.

– Miért?

– Mert megbízom benne.

– Egy bluemonti tábornokban?

– Nem, egy régi jó barátban. Azért jött, hogy figyelmeztessen.

– Mégis, mire?

– Hogy küszöbön áll a háború.

KILENCEDIK FEJEZET

A BBC híradóját hallják. Greenwichi háborús időszámítás szerint hajnali három óra van.

Ahogy arról korábbi adásainkban már beszámoltunk, tudósítóinkat kivétel nélkül és azonnali hatállyal kiutasították a jelenleg is az Egyesült Államok fennhatósága alatt álló területekről. Nem sokkal ezelőtt Bluemontba helyezett riporterünket a mai napon letartóztatták, e pillanatban is őrizetben van. Valótlan információk terjesztésével vádolják, amivel hátráltatta az Egyesült Államok Mississippitől keletre fekvő területeinek újraegyesítését. Hol-és hogylétéről egyelőre nincsenek információink.

Egyéb források megerősítették, hogy az amerikai kormány a virginiai Norfolk, Richmond és Roanoke városai által meghatározott nyugat–keleti tengely mentén elhelyezkedő területeket a szemben álló felek minimális veszteségeivel újból fennhatósága alá vonta. A richmondi és a roanoke-i helyi kormányzat is örömmel fogadta a központi fennhatóság visszaállítását. Ugyanezen forrásunk hozzátette: a kormányzat következő lépése egy új, biztonságos egyesítési zóna létrehozása lesz a dél-karolinai Charlestonból kiindulva, és lefedve az Atlantától nyugatra eső területeket, beleértve többek között az észak-karolinai Raleigh, Charlotte és Asheville urbánus részeit is. Jelentések szerint e területek biztosításában már most is komoly előrelépések tapasztalhatók, bár számottevő ellenállásról is érkeztek hírek. Fontos felidézni a központi kormányzat elmúlt tavasszal Asheville-ben elszenvedett komoly veszteségeit, ahol egy teljes NFH zászlóalj veszett oda, bár a régióból tudósító kapcsolattartó tagadta, hogy a helyi erők foglyokat végeztek volna ki.

Kína időközben éles figyelmeztetést intézett Bluemonthoz, és felszólította az amerikai kormányt, hogy szerezze vissza és biztosítsa a területén található összes tömegpusztító fegyvert. Ha ezt nem teszi meg, Kína a humanitárius segítségnyújtás keretében ellenőrzése alá vont területeinek védelmében kénytelen lesz, idézem: „gyors és kemény válaszlépéseket tenni”.

John életében most először tehette be a lábát Ernie valamivel Ridgecrest fölött, a város peremén álló házába. Az már első pillantásra is egyértelműnek tűnt, hogy a Franklin klánként ismert família gondosan elrejtett hegyi menedékének építésekor Ernie mindenekelőtt a biztonságot tartotta szem előtt, bár a laikus szemnek „a nap” előtt csak egy újabb flancos hegyi villának látszott, amelyet bizonyára a Mitchell-hegyvonulatra nyíló lenyűgöző kilátás miatt építettek.

John már torkig volt vele, hogy állandóan nyitott tetejű, veterán terepjárókban kell zötykölődnie, a mai utat azonban Maury második világháborús dzsipjében tették meg. Bár ez is nyitott tetejű járgány volt, a kocsi világháborús múltjára való tekintettel most mégis valódi élvezet volt nem egy újabb harcvonal felé száguldani, vagy épp Fredericks helikopterei elől menekülni benne, ahogy tavasszal történt. Az út mindenesetre jó néhány litert felemésztett a város egyre szűkösebb benzintartalékaiból, ami különösen nyomasztó fejlemény volt, John ugyanis épp az előző nap tudta meg, hogy a szokatlanul csípős hidegben az egyik megmaradt tartályban őrzött üzemanyag a megfelelő tartósítószer hiányában használhatatlanná vált. Ez többek között azt is jelentette, hogy a tavaszi vetéskor a traktorokat valamiféle újrahasznosított olajjal kell majd működtetniük. A borús kilátások ellenére John még így is reménykedett benne, hogy a néhány öreg morgantoni hobbimérnök időközben már nem jár messze egy működőképes gőzgép megépítésétől.

Befordulva Ernie meredek kocsifeljárója felé, Maury alacsony nyomatékú négykerék-meghajtásra váltott, a dzsip pedig gond nélkül kapaszkodott fel a rövid, hóborította bekötőúton. A ház kétségkívül stabil, nagy részben öntött betonból készült építmény volt, John mindemellett hamar kiszúrta a feljáró körül meredező, jelenleg szintén hóval borított, apró géppuskabunkereket, amelyekből tiszta rálátás nyílt a házhoz felvezető területre. Amikor két évvel ezelőtt a Horda csapatai Ernie háza mellett próbálták bekeríteni a város védőit, váratlanul egy jól védett erőddel találták szemben magukat: végül Ernie házát és a városvédőket is a bunkerekből az ellenségre záporozó géppuskatűz mentette meg.

Maury befordult a ház elé, mire Ernie kinyitotta a garázsajtót, és integetve irányította befelé őket, hogy menjenek be a csendes hóesésből.

A dzsipből kikászálódva John irigykedve nézett körül: Ernie egy mezei barkácsműhelynél messze komolyabb munkaállomást rendezett be az alagsori garázsban. Ívhegesztésre, ékek és egyéb eszközök készítésére is alkalmas berendezéseket látott egy emelőgéppel együtt, amellyel a teljes motort ki lehetetett szedni egy autó motorházából. Az egyik fal mellett bontatlan élelmiszeres dobozok álltak magasra tornyozva.

Ernie egyből kiszúrta a John arcára kiülő döbbenetet, és elmosolyodott.

– Voltál te cserkész, John? – kérdezte.

– A sasjelvényig vittem.{17}

– Akkor hát, kedves cserkész barátom, emlékezz csak: „Mindig légy résen.” A családommal komolyan vettük a mottót, és jó előre felkészültünk. Ha mindenki így tett volna, most nem lennénk nyakig a szarban.

Ernie mutatta az utat, és bevezette őket a tágas, kétemeletnyi belmagasságú nappaliba. A kandallóból vidáman pattogó tűz ontotta a meleget, Linda, Ernie felesége pedig a hatalmas teremben berendezett konyhából nézett fel rájuk mosolyogva. A vendégek köszöntésére megkerülte a pultot, és rögtön egy-egy bögre kávét nyomott a kezükbe.

John felsóhajtott.

– Miért van az, hogy rajtam kívül látszólag mindenki egy halom eldugott kávén ücsörög?

– Mit mondtam az előbb? Mindig légy résen.

John megpróbálta nem felkapni a vizet. Ernie néha elképesztően idegesítő tudott lenni, különösen, amikor újra és újra az orruk alá dörgölte az ilyesmiket. Akár direkt élt vissza az efféle helyzetekkel, akár nem, a tavaszi végső konfrontációkor végül kétségtelenül ő végzett Fredericksszel, a nyerő széria folytatásaként most pedig nagy valószínűséggel újból néhány mérhetetlenül fontos rejtély felderítésének küszöbén állt.

Köszöntésükre ezúttal a ház hátsó részéből a tágabb család is megjelent: Ernie fiai, unokái és egy szem lánya a férjével, az elvonultan élő íróval. Ernie lánya egyből lesegítette John és Maury kabátját, sálját és kesztyűjét.

Az öreg egy üveg kiváló brandyt vett elő a mosogató alól, és egy-egy nagylelkű löttyintést ajánlott fel a kávéjukba. Bár Johnt egy pillanatra elfogta a kísértés, végül mégsem élt a lehetőséggel. Ezúttal nem egy egyszerű baráti összejövetelről volt szó, halálosan komoly megbeszélnivalójuk volt, és szerette volna tökéletesen józanul hallani, miért is kaptak ilyen sürgős meghívást a „Franklin-birtokra” – ez kiváltság volt, amelyben mindeddig csak keveseknek lehetett részük.

– Gyertek, menjünk föl! – vetett véget Linda az illedelmeskedő csevejnek a család többi tagjával. A közösségi gyűléseken Lindát csak nagy ritkán lehetett látni, John pedig egészen addig kissé tartózkodónak gondolta, amíg Makala el nem árulta neki, hogy szerinte Linda gyanúsan Asperger-szindrómás. Sokakkal ellentétben Johnnak nem kellett bemutatni ezt a különös fejlődési zavart, és a diagnózis sem hordozott számára negatív sztereotípiákat. Jól tudta, hogy egy „aspie-tól” nemigen várható el, hogy a társasági élet középpontja legyen, különös tekintettel a szociális összejövetelekre, az ismerkedésre és az elhúzódó üres csevegésre. Az aspergeresek érdeklődési köre általában nagyon szűk, olykor a megszállottsággal határos, a társadalom által adott esetben abszolút ostobaságnak tekintett témákkal a középpontban: flippertörténelem és a játékgépek javítási technikái, vagy épp a 19. századi vasutak és a korabeli mozdonyok vonóereje. A valóságban John tárt karokkal fogadta volna a közösségben az efféle tudással bíró embereket, és azonnal konkrét feladattal állt volna eléjük: mozdonyt építtetett volna velük az elhagyott Norfolk Southern vasútvonalak újbóli kihasználásához.

Linda esetében a fókusz a szoftvertervezés volt, és annak idején a Saturn V óriásrakéták irányítórendszerét fejlesztő első programozók között lehetett. A hatvanas évek elejének technológiamániás férfiseregében egyedül képviselte a szebbik nemet, és már akkoriban olyan gépek számára írt programokat, amelyeket még meg sem terveztek – az űrverseny kegyetlen tempót diktált, csak hogy a holdra szállást még Kennedy elnöksége alatt tető alá lehessen hozni. John csupán később tudta meg, hogy Linda feladata volt megírni a programot, amely a Saturn V rakéta kilövésének harmadik szakaszát, az úgynevezett holdirányú gyújtást irányította – ráadásul évekkel a valódi rakéta megépítése előtt. A programnak műtéti precízióval kellett képesnek lennie arra, hogy egy előre meghatározott pillanatban beindítsa az Apollo harmadik szakaszos rakétáját, amely letéríti az űrhajót a Föld körüli pályáról, és közel 40 000 kilométer per órás sebességgel lendíti tovább egyesen a Hold felé.

A kihívás nem volt mindennapi: Lindának azt a pontot kellett megcéloznia a Hold keringési pályáján, ahová az égitest az űrhajó kilövése után három nappal érkezik el, hogy az Apollo így egy pontos, előre kiszámolt szögben haladhasson el mindössze 96 kilométerrel az égitest felszíne fölött. Mintha egy pisztollyal nagyjából 45 méterről kellene eltalálni egy élére fordított papírlapot. Egyetlen apró kalkulációs hiba az egyik irányba, és az űrhajó egyenesen a Hold felszínébe csapódik; szinte elhanyagolható eltérés a másikba, és a Hold gravitációja már nem elegendő az űrhajó megállításához, ami így a visszatérés leghalványabb reménye nélkül sodródik tovább az űr koromsötét mélységébe.

Linda ekkor még huszonhárom éves sem volt.

A második emeletre érve John egy pillanatra megállt, és az újabb hóvihar után előbukkanó Mitchell-hegyre nyíló kilátásban kezdett gyönyörködni. A nappali kandallójának melege odalentről bőven elért a felső szintre is, John pedig pulóverét levetve élvezte a kellemesen langyos benti levegőt.

– Jó reggelt, uram.

John egykori diákjai fél tucat különféle monitor előtt kuksoltak egy hosszú asztal körül. Az Apple II-es képernyők mellett John néhány első generációs Macintosht látott a rémes, 22 centis kék dobozmonitorral, és két PC-t, az egyiket lenyűgöző színpalettával. Mint általában, John most is szégyellte magát, amiért képtelen volt észben tartani a neveket, bár a fiatal arcokat mind felismerte: annak idején valamennyien előfordultak az első-és másodéveseknek tartott történelem-előadásain, bár idejüket általában szívesebben töltötték a tantermével szembeni laborban, amely a főiskola kiberbiztonsági képzéséhez tartozó óráknak adott otthont.

Linda néhány mögöttük álló székre mutatott, majd maga is leült a színes monitor elé.

– Ernie épp ma reggel fejezte be az egyik geoszinkron pályán keringő kommunikációs szatellit kalibrálását, ami érdekes lehet számunkra.

– A seggem is befagyott a tetőn ebben a förtelmes időben – morgolódott Ernie. – Samantha, ez mostantól a te dolgod.

Ernie megveregette az egyik Apple monitor előtt kuporgó lány vállát. A fiatal lány kócos lófarokba kötötte a haját, és láthatóan ráfért volna egy alapos hajmosás. Johnnak egyből beugrott az arca: a főiskolai milíciában az asztmája miatt alkalmatlannak ítélték a szolgálatra, ráadásul hajlamos volt minden létező bacilust és betegséget összeszedni, ami a közösségben felütötte a fejét. Már több tüdőgyulladáson is túl volt, a legutóbbi a város antibiotikum-termelése nélkül pedig egész biztosan végzett volna vele. Végül generátorvezetékek gyártására osztották be az Anderson Hallban berendezett műhelyben, amiben szintén nem jeleskedett igazán, Ernie-nél azonban jól láthatóan megtalálta a helyét.

– Ernie, eszedbe ne jusson kiküldeni a hidegbe azt a szegény lányt! – mondta védelmező hangon Linda. – Sokkal nagyobb szükség van rá idebent.

– Szóval az én koromban csak menjek és fagyoskodjak, amíg ő idebent kuksol a jó melegben.

– Fogd már be végre, és hagyd békén!

A kibontakozó vitától nemigen zavartatva magát, Samantha hirtelen a képernyőjére mutatott, amelyen számok és betűk végeláthatatlan oszlopai futottak végig olykor szinte követhetetlen sebességgel, ránézésre nélkülözve mindenféle rendszert vagy alapvető struktúrát.

– Megint itt van, ugyanaz a visszatérő séma. – Samantha leütött egy gombot a billentyűzeten, és kimerevítette az elavult monitor képét.

Ernie a válla fölé hajolt, és vetett a képernyőre egy pillantást.

– Mi az? – furakodott be John kíváncsian Ernie mellé.

– Egy kód – jelentette be szárazon az öreg, a monitorra bámulva.

– Bluemont?

– Még nem tudhatjuk. Ha a bluemonti támaszpont fölött ücsörögnénk egy dombtetőn, jóval könnyebb dolgunk lenne. Egyetlen aprócska antennát kellene csak ráállítani az egyikre az övéik közül, és már hallgatózhatnánk is. Az emberek nagy része meg volt róla győződve, hogy a számítógépek teljes adatforgalma optikai kábeleken vagy mikrohullámokon keresztül folyt, valójában viszont elég sok minden liftezett föl-le a felszín és a műholdak között, különösen kormányzati anyagok, amiket nyilván igyekeztek minél biztosabban lekódolni. A megfelelő szoftverrel a sok értelmetlen karaktersort normális szöveggé lehet alakítani. Emlékszel még az elektronikus e-book-olvasókra? Csak kifizetted a könyvet, és harminc másodperccel később már ott is volt a készülékeden. A fájl azonban nem a valódi szöveget és képeket tartalmazta, kódolva volt, hogy a hackerek ne csaphassanak le rá egyből, és pakolhassák fel a számtalan torrentoldal egyikére.

– Torrentoldal?

– A szerzők legnagyobb ellensége, kezdetnek legyen elég ennyi, bár valójában egyszerű, mint a karikacsapás. Valami kispályás fogja magát, és beszkennel egy könyvet, aztán pdf-formátumban terjeszteni kezdi az interneten. Valamennyit egész biztosan kaszál rajta, a szerző meg hoppon marad. Kérdezd csak meg a lányom férjét! Igazi tébolyult módjára hablatyol majd neked a nyavalyás torrentezőkről, akik a fene tudja, hány százezer dollárt loptak ki a zsebéből.

Ernie magyarázás közben továbbra is a képernyőt bámulta.

– A könyveket vagy zenét forgalmazó internetes portálok, a Kindle, a Nook, az iTunes, mind a kódolás minőségétől függtek, és marha jók is voltak benne. Szinte naponta fejlesztették a kódjaikat. Ez az, amit most valahogy meg kell kerülnünk.

John végignézett a többi képernyőn. A Linda előtti színes monitor egy remegő videót mutatott zavaros interferenciával.

– Na és ez?

Linda elmosolyodott.

– Vágatlan videoanyag a BBC-től, olyasmi, ami nem kerül adásba. Egy riporter átkozódik rajta valahol Kanadában, amiért kitoloncolták az országból. Ilyesmiket állandóan be lehet fogni.

– Beszélhetünk vele? – vetette fel reménykedve John.

Linda megrázta a fejét.

– Semmiféle jeladónk nincs idelent, csak hallgatózni tudunk.

– Ráállítsam a városi rádiósokat, hogy próbáljanak kapcsolatba lépni a BBC-vel?

– Már rajta vagyok az ügyön – válaszolta Ernie.

– Emlékszel, az egyikükkel sikerült beszélnünk pár nappal azután, hogy megszereztük a Black Hawkot – szólt közbe Maury. – Aztán semmi. Üresjáratban nem használhatjuk a végtelenségig a helikopter rádióját, a töltéshez előbb-utóbb muszáj beindítanunk.

John végigmustrálta az asztalon heverő felszereléseket: többdoboznyi használt alkatrészt, számítógép-áramköröket, üres, öreg kapcsolópultokat és akkumulátorokat látott, amelyek annak idején az otthoni számítógépek standard külső felszerelésének számítottak, hogy a rendszer egy áramszünet esetén se haljon meg teljesen. John bepillantott a folyosó túloldalán lévő hálószoba nyitott ajtaján, ahol további dobozokat látott felhalmozva, néhányon ott virított a Montreat Főiskola pecsétje.

A szobában pár diák sürgölődött, akikre távolról még emlékezett az óráiról; épp egy zöld áramkör fölé hajoltak, és egy feszültségmérővel tesztelték, bár ez csak egy volt a szobában felhalmozott számtalan hasonló alaplap közül.

John elkapta Ernie tekintetét, és finom mozdulattal jelezte neki, hogy kövesse, bár nem igazán tudta, hová is vonulhatnának el. Az öreg végül az egyik hátsó, további dobozokkal, szétszerelt számítógépekkel, tévémonitorokkal, pár lapos tévével valamint régi, súlyos, 35 és 40 centis képernyőkkel telipakolt szoba felé terelte. Az eredetileg tágas helyiségbe alig fért már be az asztal és a néhány szék. Ernie hellyel kínálta Johnt, míg ő maga benyúlt az asztal alá, és egy újabb üveg brandyt bányászott elő, kinyitotta, és kérdés nélkül kitöltött pár centet két igencsak piszkosnak tűnő pohárba.

John ezúttal nem ellenkezett, és határozottan jólesett neki a melegség, ami az első korty után szinte rögtön elöntötte. Ernie egy szivart is elővett, és ezúttal kérdőn emelte Johnra a tekintetét, aki vonakodva bár, de visszautasította az ajánlatot. Az öreg megvonta a vállát, leharapta a szivar végét, majd előbányászott egy régi gyufásskatulyát, és rágyújtott. A kék füstfellegek csak úgy gomolyogtak John körül.

– Ki vele, mi a baj, John? – kérdezte Ernie.

Brandyjét kortyolva John egyelőre nem tudta, pontosan hogyan is fogjon bele.

– Kezdjük talán a múltkori megállapodásunkkal: abba egyeztem bele, hogy pár diákot állíts rá a kis kísérletedre. Most meg idejövök, és látom, hogy szinte mindent megfújtál a könyvtár alagsorából, és áthoztál ide anélkül, hogy rákérdeztél volna. Ezenkívül ötnél is több srácot látok itt dolgozni. Mégis, kitől kérted el őket?

– Paul Hawkins ajánlásával jöttek.

John lassan bólintott.

– És pontosan hol dolgoztak eddig?

– Erre-arra – válaszolt Ernie halvány grimasszal az arcán.

– Örültem volna, ha engem is beavatsz a dologba.

– John, ez bürokrata beszéd, te is tudod. Külön engedélyt kellett volna kérjünk?

– Ernie, pontosan tudod, mennyi éhes szájat kell még valahogy etetnünk késő tavaszig, amikor végre nekiállhatunk az első szüreteknek. Minden pár segítő kéz számít.

– Persze, közben meg több százan gyártják a generátorokat, bütykölik a kocsikat, hogy aztán alternatív üzemanyagot pumpálhassatok beléjük. A gőzgépekkel hajtott traktorokat és a miniatűr mozdonnyal kapcsolatos mániádat már nem is említem.

– Mindenkinek próbálunk olyan munkát találni, amihez ért, de ha épp nincs háborús helyzet, az elsődleges prioritás az élelem. A következő az élelem és a még több élelem.

– Na de ezek a kockák odakint? Mégis, mennyi élelmet vagy bármi mást termelhetnének mindazzal szemben, amit a monitorok mögött érhetnek el?

John bólintott, befejezte az italát, a kezével pedig egyből letakarta a pohár száját, elutasítva az újabb adagot. Ernie még pár centet töltött magának.

– Hogy valaki olyat idézzek – folytatta Ernie –, akit mellesleg mindketten megvetünk: „Mindenki képességei szerint.”{18} A többit már ismered.

– Nem ezt mondom, Ernie.

– Én viszont pontosan ezt mondom annak védelmében, amin dolgozunk. A régi képernyők elé ültetve ezek a srácok igazi zsenik, a babkonzervek gyártásában, nyúlcsapdák felállításában, és abban, hogy puskával a vállukon mászkáljanak az erdőben, viszont teljesen hasznavehetetlenek; csak önmagukban vagy valamelyik másik fiatalban tennének kárt. Én csupán maximalizálom a hatékonyságukat, ami közvetlenül ahhoz vezethet, hogy megtudjuk, mi a fene is folyik odakint a való világban, és hogy mi minden fenyegethet minket. A francba is, te vagy itt a történész, nem? Gondolj csak bele, milyen szerepet játszottak az efféle srácok a korábbi háborúkban!

John végiggondolta a hallottakat, és bólintott.

– Szóval azt mondod, összehoztad az új Bletchley Parkot a szomszéd szobában?

– Lehetséges. Talán köztük van a következő Turing, aki egy az eredeti kódolást pontosan imitáló géppel fejti majd meg a német Enigma működését. Talán végül közel sem lesz ilyen drámai a dolog, de ha valamiféle ellenőrző körúton jársz most itt, és vissza akarod rendelni a srácokat ahhoz, amivel ezelőtt szerencsétlenkedtek, most rögtön kirúglak a házamból, a Franklin klán pedig rátok zárja a kapuit, és végleg magatokra maradtok.

– És a gyerekek itt maradnak velünk!

John felnézett, és az ajtóban Lindát pillantotta meg; valószínűleg a teljes beszélgetést hallotta.

– Etetitek őket, ahogy kértem? – kérdezte John.

– Persze – válaszolt mosolyogva a ház úrnője.

– Van elég feleslegetek hozzá?

– Mindig légy résen, ahogy a férjem is mondta.

John az Ernie asztala alatt rejtőző, frissen megbontott üveg brandyre, majd a hamutálnak támasztva füstölgő szivarra nézett, és el sem tudta képzelni, hogyan halmozhatott fel akkora készleteket a család, hogy még két és fél évvel a támadás után is kitartottak mindennemű külső segítség nélkül. Amikor röviddel „a nap” után Johnra hárult a közösség túlélésének biztosítása, és a felelősség, hogy megszervezze a város védelmét, megfogadta, hogy „a nap” előtt már felkészült családoktól nem követel és nem vesz el semmit, ezen fogadalmát pedig most sem állt szándékában megszegni. Nem volt komisszár, hogy újraossza, ami megmaradt, vagy – ahogy nagy valószínűséggel túl sok helyen történt – ujjal mutogasson a lakosság előrelátó és felkészült 1 százalékára, a gesztussal rájuk uszítva a maradék 99-et. A csőcselék képes lett volna pusztán azért megölni és kifosztani őket, hogy egyetlenegyszer megtömhessék a hasukat, és így csak pár nappal később kelljen újból visszatérniük a kínzó éhezéshez.

– Adunk nekik enni, és lakni is lakhatnak itt – jelentette be Linda, félbeszakítva John elkalandozó gondolatait. – Samantha rettentő sovány volt, amikor idekerült, az éhhalál szélén állt; a társai teljesen haszontalannak tartották, és leginkább sajnálattal néztek rá. A szemükben csupán fölösleges fejadagpusztító volt. Itt végre megtalálta a helyét, a többiek pedig valamiféle gurunak, határozott vezéregyéniségnek látják, akihez tanácsért fordulhatnak. John, a te világodban uralkodó kegyetlen játékszabályok alapján, amelyek mentén dolgoznod kell (isten áldjon érte, tudom, milyen pokoli nehéz lehet) ez a lány nagy valószínűséggel nem élte volna meg a tavaszt, és egy-két közeli barátján kívül senki sem emlékezett volna rá sokáig.

Linda szavai kemény szemrehányásként érték, és őszintén szíven ütötték Johnt. Lassan lehorgasztotta a fejét.

– Az érv elfogadva, Linda. A lány marad.

Samantha nem volt egyedül: olyan sokan haltak már meg, akik hozzá hasonlóan közel teljesen alkalmatlanok voltak a gyűjtögető, földműves-vagy épp vadászéletre, amely utóbbi akár a saját embertársaik megölését is jelenthette. Samantha azt a luxust képviselte, amelyet a fejlett technológia korának sok-sok hozzá hasonló technikai zsenije teremtett meg. Egy korszakot, amelynek annak idején mindannyian részei voltak, bár a többségnek halvány fogalma sem volt a számtalan kütyü működésének miértjeiről és hogyanjairól, mégis egyből átkozódni kezdtek, ha a parabolaantennára kötött 150 centis lapos tévéjük egyet pislogott a Super Bowl alatt vagy épp a hírességek legújabb botrányairól szóló tudósítások közben. Mindez persze csak tovább ingerelte a már amúgy is egyenesen a katasztrófa felé robogó társadalmat. Nem is csoda, hogy végül mind a szakadék fenekén kötöttek ki.

A „alagsori kockákat”, ahogy annak idején gúnyolták őket, túl sokan becsülték alá és nézték le annak ellenére, hogy a társadalom nagy részének munkája, szórakozása, sőt az infrastruktúra tekintetében a puszta léte is tőlük függött. Igazi jelentőségüket egészen addig senki sem vette észre, amíg az országot végleg térdre nem kényszerítették az atmoszféra fölött élesen felcsillanó atomvillanások.

– Rendben van, minden úgy marad, ahogy van. Inkább azt mondjátok el, mik az aktuális céljaitok – mondta John.

Amint meglátta, hogy John már nem takarja a pohara száját, Ernie egyből újratöltötte néhány cent brandyvel. John ezúttal valóban nem ellenkezett; az irányítás Linda és Ernie kezében volt. John rájött, hogy elég hátradőlve figyelnie az előadásukat, sőt, közben talán kellemesen el is lazulhat egy kicsit.

– Valami nagy dolog készül – jelentette be Linda. – Ernie-vel nagyjából ötven éve vagyunk a szakmában. Jó pár évet lehúztunk a NASA-nál és az IBM-nél, aztán szatellitantennákra specializálódott saját céget alapítottunk. Jól csináltuk, amit csináltunk, mert megtanultunk időnként a megérzéseinkre hallgatni, és mindig egy lépéssel a többiek előtt járni.

– A drága feleségem azt akarja mon… – próbált meg közbevágni Ernie.

– A francba veled, Ernie, magam is el tudom mondani, amit akarok – vicsorított a férjére Linda, John pedig nem tudta megállni, hogy a bajsza alatt el ne mosolyodjon. Bár a jó öreg Ernie a városban sokakat könnyedén megfélemlített, John előtt immár tiszta volt, hogy a saját otthonában olykor nyílt kihívója akadt, és bizony messze nem győzött minden alkalommal. – Tudtuk, hogy az Apollo-küldetés sikeres lesz, bár az űrhajó maga egy teljesen őrült alkotmány volt. Emberi legénységet ültetni szilárd hajtóanyagokkal feltöltött kilövőrakétákra, amelyeket a folyékony változatukkal szemben begyújtás után már nem lehet leállítani, szinte borítékolható katasztrófával kecsegtetett. Másokkal együtt mi is felhívtuk erre a figyelmet, de persze senki sem figyelt ránk. Megintcsak másokkal egyetemben a folyékony üzemanyagtank borításának szigetelésében észlelt végzetes hibára is próbáltuk figyelmeztetni a fejeseket. Csupán ráfújható szigetelőhabról volt szó, persze, de ha felszállás közben leszakad belőle egy hűtőszekrénnyi darab, és az egyik szárnynak csapódik, annak egészen végzetes következményei lehettek. A matek pofonegyszerű volt: a tömegtől teljesen függetlenül egyedül a becsapódási sebesség számított. Megint nem hallgattak ránk, aztán mindannyian szörnyülködve nézhettük, ahogy a Columbia pontosan emiatt hullik darabokra a légkörbe való visszatérés során.

Bár Linda egyre messzebb kalandozott a beszélgetés eredeti témájától, John egyelőre nem szakította félbe, mert tudta, hogy lépésről lépésre egy igazán fontos következtetés felé halad, és közben olyan frusztrációknak ad hangot, amelyek talán hosszú évek óta kísértik.

– Az IBM elkerülhetetlenül lemaradt a PC-piaccal szemben, ezt megpróbáltuk elmondani a vállalati menedzsmentet irányító öltönyös idiótáknak is. Mi volt a válaszuk? Hiszen senki sem akar számítógépet a házába, az emberek inkább annak örülnének, ha a gépek a nagy, átfogó rendszereket irányítanák, természetesen fehér köpenyes IBM-szakértők felügyelete alatt. Ez persze azt jelentette, hogy Amerika újból kemény díjakat fizetett csak azért, hogy betárcsázhasson, és egy újabb díjat fizethessen az öreg AT&T-nek,{19} csak hogy a háztartások kapcsolódhassanak az egyik gépünkhöz. Jól emlékszem, amikor valamelyik A Holnap Világa-bemutatójukon előálltak az ötlettel egy világkiállításon. Hát tessék, itt vagyunk a holnap világában – tette hozzá mély sóhajjal. Linda újra a szoba felé mutatott, amelyben a diákok dolgoztak. – Könnyen lehet, hogy a gyerekek hamarosan dekódolnak valamit, ami az életben maradás és a végleges bukás közti különbséget jelentheti. Azt mondod, a tábornok barátod figyelmeztetni próbált. Le fog rohanni bennünket. El akarja kerülni a vérontást, ám a parancsot ettől függetlenül már megkapta. De vajon pontosan mi áll a parancsban? Nem csak itt és most, ellenünk, hanem hosszú távon. Arról egy szót sem szólt, amit az a szerencsétlen haldokló hírvivő… Hogy is hívták?

– Quentin.

– Amit az a szegény ember mondott az EMP-ről. A barátod nem kommentálta a dolgot. Miért?

– Úgy vélem, mert maga sem tud semmi biztosat – mondta John, őszintén remélve, hogy tényleg így áll a dolog, és hogy Bob valójában nem csak egy jó előre kidolgozott terv lépéseit követi.

– Akkor hát itt az ideje, hogy mi magunk derítsük ki.

John lehúzta a brandy maradékát, és érezte, ahogy a fejébe száll az alkohol, bár ezúttal esze ágában sem volt panaszkodni. Rádöbbent, hogy Lindának igaza van. Valami igazán nagy dolog volt készülőben, és a Horda vagy akár Fredericks fenyegetésével ellentétben, aki nyíltan kiterítette a lapjait, mielőtt támadásba lendült volna, John ezúttal nem láthatta tisztán, mi a fene is vár rájuk a következő kanyaron túl.

– Valami más is nyomaszt, John.

– Micsoda?

– Te. A tábornok külön, személyesen figyelmeztetett téged. Sok egyéb mellett mindennap imádkozom érted, és azért, hogy legyen eszed, hallgass a figyelmeztetésre.

John elmosolyodott, azonban egyelőre nem felelt.

– Légy óvatos, John, légy nagyon óvatos!

– Mint mindig – válaszolta végül a lehető legkevésbé lekezelően. – Rendben van. Ti győztetek. Állítsátok rá a srácokat a dologra, de amíg itt vannak, ti etetitek és szállásoljátok el őket. Ez mindkettőtöknek megfelel?

Linda elmosolyodott.

– Látod, Ernie? Mondtam, hogy meg tudjuk győzni.

– Öt éhes szájjal több – sóhajtott fel Ernie. – Biztosan nem utalhatnál ki nekik pár fejadagot?

– Öt? A szobában csak hárman voltak.

– Ketten fent vannak a tetőn, és épp egy újabb 3 méteres antennát szerelnek fel. Tegnap szereztük egy lakókocsiból Old Fort közelében.

Mivel az előbb már megegyeztek benne, hogy a diákok szállásáról és élelmezéséről a Franklin klán gondoskodik, nem volt értelme vitatkozni a két pár újabb segítő kéz miatt, John pedig inkább elengedte a dolgot.

– Marhára feltűnőek lesznek ám a tetődön – kockáztatta meg mégis a kritikát.

– Ne aggódj, már megoldottuk a dolgot! – válaszolta Linda. – Fehér lepedőkből gyártottunk rejtőponyvát. Teljesen beleolvadnak a hóba a tetőn.

John a fejét ingatta. Hirtelen lelkifurdalást és bűntudatot érzett a Samanthához hasonló fiatalok miatt. Egészen addig, amíg fel nem ismerték, hogy a helyreállítható és újra hálózatba köthető számítógépekből hasznos, talán egyenesen nélkülözhetetlen eszközöket varázsolhatnak, a Samanthához hasonló diákok a közösség szélére sodródtak, és szinte teljesen elveszetté váltak. Kétségtelen, hogy a kegyetlen új világban nem egy meg is halt közülük. Ha az életük Ernie projektjének köszönhetően új célt kapott – ráadásul talán egészen alapvető fontosságút –, John úgy érezte, a közösség újabb apró lépést tett a sötétségből a fény felé.

– Úgy gondolom, itt a Franklin-rezidencián még öt fő számára bőven akad elég élelem, a következő betakarításig legalábbis mindenképpen.

Ernie szája széle ezúttal csak egy rövid mosolyra kunkorodott.

– Mindig légy résen, John! Ha az egész város így gondolkodott volna, most nem kellene minden egyes babszemet és kukoricacsövet beosztanunk, és azon tanakodnunk, hogy a disznókat vagy saját magunkat hizlaljuk inkább a maradékkal. Még szép, hogy akad számukra élelem.

– Nos, akkor ezt megbeszéltük – zárta le a baráti vitát John.

– Jól van, ideje asztalhoz ülni, épp most lett kész a főzelék. Te és Maury maradtok. Jó lesz így?

John bűntudat nélkül fogadta el a meghívást. Sokszor megesett, hogy valaki más ajánlott fel egy-egy tál híg levest vagy főzeléket pár kocka mókus-vagy mosómedvehússal, némi vadon nőtt hagymával és zöldségekkel… Az efféle, általában jelentéktelen gesztusokat John sosem azért utasította el udvariasan, mert nem volt éhes, hanem mert az így feláldozott tál ételre az egyes családok lesoványodott gyerekeinek általában sokkal nagyobb szükségük volt.

A teljes létszámú Franklin klán az újonnan befogadott fiatalokkal és a látogatókkal egyetemben ülte körbe az ebédlőasztalt. Ernie felállt, hogy áldást mondjon, és mindannyian megfogták egymás kezét. A délre néző ablakok előtt kavargó jeges téli szél ellenére a szobában egészen kellemes meleg volt, a forróságot árasztó kandallóban pedig folyamatosan pattogtak a vastag fahasábok. Johnt nosztalgikus érzések fogták el; mostanság elég gyakran vesztette el az időérzékét, és sokszor nem tudta, milyen nap is van pontosan. Meleg időben a vasárnapi mise annak idején minden héten várva várt esemény volt a tavaszi csata óta még mindig felújítás alatt álló főiskolai kápolnában.

Az elmúlt hónap zord időjárása és Makala előrehaladott terhessége miatt az otthonuktól a Gaither Hallig vezető vasárnapi sétát egyelőre szüneteltették. Johnt most sem csupán a családi asztal körül a laktató ebédre összegyűlt társaság látványa ütötte szíven, sokkal inkább az töltötte el melegséggel, ahogy mindannyian egymás kezét fogva, lehajtott fejjel imádkoztak és adtak hálát.

Linda és Ernie talán kissé rájátszottak a dologra a vendégek és új lakótársaik előtt, bár John pontosan tudta, hogy a Franklin klán messze fölötte áll az efféle álságos gesztusoknak. Az egész a déli államok régi hagyományainak jegyében történt: a család és a barátok vasárnap délután összejöttek, hogy osztozzanak egymással ételben és a háládatosságban egyaránt.

Hirtelen újabb felismerés csapott belé: Vajon mikor lehet hálaadás napja? A jövő héten? Talán már el is múlt? Két és fél év már elég is volt hozzá, hogy ennyire eltávolodjanak saját országuk hagyományaitól?

John meglepve vette észre magán, hogy éhes tekintettel figyeli Ernie-t, amint egyesével a tányérokba meri az adagokat, és továbbadja az asztal körül. A hús nem tűnt frissnek – valószínűleg lefagyasztott, szárított szükségellátmány lehetett –, de akkor is hús volt, valódi krumplival és némi zöldséggel megszórva, a nyál azonban nem elsősorban a főzelék, hanem a frissen sült kenyér mennyei illatára futott össze a szájában. A modern konyhák annak idején elengedhetetlen gépezeteinek nagy részét réges-rég eltakarították már az asztalokról, helyettük pedig egy hagyományos, régi, fafűtésű kemencét szereltek be a konyhába. Linda egy pillanatra felállt az asztaltól, és egy méretes vekni kenyeret húzott elő a kemencéből, majd az asztalra tette Ernie elé, aki vastag szeleteket vágott, majd körbeadta őket az ebédlőasztal körül.

A tányérján virító, minden szempontból mennyei lakomának számító főzelékre és kenyérre pillantva Johnt hamar hatalmukba kerítették az érzelmek, és azt kívánta, bárcsak Makala is itt lehetne vele. A mesébe illő vacsora láttán tagadhatatlan bűntudat sajdult belé.

– John Matherson, nehogy kihűljön az ebéded!

John fölkapta a fejét. Linda ezúttal a legkevésbé sem szigorúan, inkább egy hangyányit elérzékenyülve nézett rá, mintha mindent egy pillantással kiolvasott volna a gondolataiból.

– Van még bőven mindenből. Később félreteszek egy tálnyi főzeléket egy szelet friss kenyérrel, hogy legyen mit hazavinned a feleségednek.

John nem igazán volt hozzászokva az efféle anyai gesztusokhoz – Jen halála óta különösen –, és mivel őszinte válaszát hirtelen képtelen volt szavakba önteni, csak hálásan bólintott.

Csöndben evett, nemigen figyelt oda az asztal körül folyó családi csevegésre és testvéri gúnyolódásra. Ernie lányának elejtett szavaiból mindenki arra következtetett, hogy várandós, az unokák bejelentették, hogy délután szánkózni szeretnének a kocsibeállón, Ernie pedig bosszúsan emlékeztetett mindenkit, hogy még bőven van munka a faaprítás és hasábok halomba hordása körül is.

Linda a legapróbb feltűnés nélkül az újonnan hozzájuk költözött fiatalok mögé lépett, és mindegyikük tányérjára szedett még egy kis gőzölgő repetát a főzelékből. A gesztust senki nem sérelmezte, John pedig ismét majdnem elérzékenyült, amint Samantha Lindára nézett, és egy halk „köszönömöt” súgott neki. A lánynak nagy valószínűséggel évek óta nem volt része ehhez fogható ebédben. Linda lehajolt hozzá, és megölelte, mire a lány nyíltan sírni kezdett.

Senki sem szólalt meg, majd végül az egyik Franklin unoka – tompítandó a lány érzelmi kitöréséből adódó hirtelen szégyenérzetét – ellentmondást nem tűrően invitálta meg Samanthát az ebéd utáni szánkózásra.

John hetek, talán hónapok óta nem evett ennyit. A Fredericksszel vívott csata utáni este lehetett az utolsó alkalom, ami távolról felérhetett Linda csodás vacsorájához, John ekkor ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy mindenki, aki részt vett a harcokban, egy teljes azonnal fogyasztható katonai fejadagot kapjon a megszerzett óriási tartalékokból. Közel 4000 kalória egyetlen étkezés alatt!

Végigjáratva tekintetét a gyülekezeten, az egyik kedvenc zsoltára jutott eszébe, aminek Aaron Copland csak a „Simple Gifts”{20} címet adta. Mintha olvasott volna John gondolataiban, a Franklin lány az ebéd végeztével felállt, a nappaliban lévő zongorához lépett, végignézett pár kottát, majd egy Debussy-szerzeményt kezdett játszani, amit John is felismert.

Mindenki elcsöndesedve, élvezettel hallgatta a darabot. A helyzet Johnt hirtelen visszarepítette a napra, amikor a Gaither Hallban Makalával egyedül találták magukat az egyik folyosón, valamelyik diák pedig épp az „Emlékszel-e” kezdetű, kísértetiesen gyönyörű dalt énekelte a kápolnában. A dal John szemében mára közel tökéletesen szimbolizálta a világot, amelyben a háború kitörése óta élni kényszerültek. A zongorázó lány képe egy valószínűleg még jóval a saját gyerekkora előtt leáldozott időt és világot varázsolt John lelki szemei elé, amikor az egész család összegyűlt a vasárnapi ebédhez, a lakoma végeztével valaki zongorázni kezdett, mások pedig talán még énekkel is bekapcsolódtak.

Olyan sok mindent veszítettünk el, döbbent rá John, de talán épp most tanuljuk meg újra értékelni az élet apró ajándékait. A jólesően laktató meleg étel, az összegyűlt család és a barátok ajándékát, szemben a nevetséges, túl hangosra tekert videojátékok idegesítő ricsajával. Amíg odakint a hegyekből a jeges téli szél süvített a jégcsapokkal tarkított gyümölcsösök és magas hóval borított legelők fölött, idelent egy család szórakoztatta magát meghitten.

John csak ebben a pillanatban érezte át igazán, hogy bármi is várjon rájuk a jövőben, az élet maga mégsem vesztett semmit gyönyörűségéből.

TIZEDIK FEJEZET

– John, ébredj. Ébredj! Megtámadtak minket!

Csak a visszatérő álma volt, az egymásba mosódó rémképek lidércnyomása, amelyből minden alkalommal izzadtan, reszketve riadt fel, és kis híján kiugrott az ágyból. Egy lángoló Bradley harckocsi felé rohant a sivatagban. Mire odaért, a felcserek már az égett testeket próbálták kivonszolni a roncsok közül. Ketten még éltek közülük, szenesre sült arccal, vörös, nyitott szájjal ordítottak, ő pedig tehetetlenül állt, a sokktól azonban képtelen volt elfordítani a tekintetét… Az egyik rémkép hirtelen átfolyt a következőbe… Ezúttal Kellor doki húzta hátra a pokrócot az unokája apjáról, Benről; a fiú arcára ráfagyott a kínok közt elszenvedett halál torz grimasza… Aztán Jennifer…

– Ébredj már!

John reszketve ült fel az ágyban. A szobában jéghideg volt, egyedül Makala karjai melegítették, ahogy csókkal próbálta visszarántani a valóságba. Lassan kinyitotta a szemét, ezúttal azonban nem a lidércnyomások után megszokott, megnyugtató csókot érezte a homlokán; Makala nem kezdte el felitatni az izzadságot az arcáról, és nem suttogta halkan a fülébe, hogy az egész „csak rossz álom volt”.

– Össze kell szedned magad, gyorsan. Black tiszteletes van a telefonban, megtámadtak minket!

John bólintott, felállt, majd önkéntelenül is összerezzent, talpával a jéghideg padlóhoz érve. Makala vastag fürdőköpenyt adott rá, és támogatta, amíg a szörnyű rémálom után végre sikerült teljesen visszanyernie a lélekjelenlétét.

– Ki is az?

– Black tiszteletes. John, helikopterek köröznek odafent – Makala kézen fogta a férjét, és a beépített terasz felé vezette, ahol a telefon is volt.

– Kik? Hol?

Makala villámgyorsan John kezébe nyomta a régi, tárcsázós készülék kagylóját.

– Matherson.

– John, itt Black. A campus irodájából beszélek. Három Apache köröz odafönt. Hallod őket?

Ez már elég volt, hogy John végre teljesen felébredjen. Hirtelen észrevette, hogy a szoba falai mély, alacsonyan búgó frekvencián remegnek. A kívülről félig még dérrel borított teraszablakhoz lépett, és egyszerre megpillantotta a közelben elhúzó gépek rotorjainak csillogását.

– Tűzpárbaj valahol?

– Egyelőre nem.

John tovább fürkészte az eget. A helikopterek magasan, valahol a Kilátó-hegy csúcsa környékén köröztek. Egy kicsit még figyelte az itt-ott feltűnő villanásokat.

– Berepültek már a campus fölé?

– Még nem. – A tiszteletes hangjába egyértelmű idegesség vegyült.

– Telefonálj be Black Mountainba, Asheville-be, mindenhová, ahová csak tudsz. Mondd nekik, hogy ne lőjenek, amíg a támadók tüzet nem nyitnak. Mindenről jelentést kérek, amit látnak. Rögtön ott vagyok.

John lecsapta a kagylót. Makala villámgyorsan igyekezett összeszedni a ruháit és a csizmáját, majd segített neki felöltözni.

– Mi történik? – kérdezte.

– Még nem tudom, de ha igazán pusztító rajtaütésnek szánták volna, nem fognák így vissza magukat.

Épp a csizmáját húzta fel, amikor odakintről fékező jármű hangja hallatszott. A kocsi ajtaja kinyílt, a sötétből pedig Maury alakja rajzolódott ki a dzsipjével. John az eget kémlelve rohant ki hozzá a házból; az egyik helikopter rotorjainak emelkedő hangú lüktetése körültáncolta őket, ahogy a gép – továbbra is tartva a magasságát – elhúzott fölöttük.

– Mi a fene folyik itt? – kiáltotta Maury, és gyorsan leporolta a havat az anyósülésről, még mielőtt John bemászott volna a terepjáróba.

– Katonai gépek, sivatagi festés. Nyilván Scales tábornokhoz tartoznak. Vigyél az irodába!

Maury megfordította a dzsipet a mély hóban, és a Montreat út irányába robogott el. A bekötőút végén a kocsi kissé megcsúszott, és oldalazva, lassítás nélkül fordult rá a városi főútra. Maury letért az útról, hogy kikerüljön egy, a legutóbbi viharban kidőlt fát, amelyet eddig még nem volt idő eltakarítani az úttestről, majd száguldva vette be a Gaither Hall felé vezető kanyart. Amint megálltak, John újból felfelé kémlelt, és látta, hogy a hívatlan vendégek immár néhány lassan, a szűk völgy fölött 300 méternél is magasabban köröző Black Hawkkal is kiegészültek.

Az iroda ajtajából Black integetett vehemens mozdulatokkal John felé. Az épület előtti pázsitot borító havon már most legalább egy tucat diák gyűlt össze, fegyverrel a kézben mindannyian az eget pásztázták. Grace is köztük volt.

– Rájuk ne emeljétek a fegyvert! Mindenki befelé, most azonnal! – üvöltötte John.

– Valaki bejelentkezett a rádión, veled akar beszélni.

John az apró, recsegő hangszórójú rádióhoz lépett.

– Matherson, itt Bob Scales, jelentkezz!

John átvette a már-már antik kézi egységet, és párszor kattintott a tetején lévő gombbal, mielőtt válaszolt volna:

– Itt Matherson. Bob, ön az odafönt?

Pillanatnyi szünet következett.

– Pozitív, John. Ezek szerint jól láttam, hogy te voltál az abban a dzsipben.

– Igen, uram.

– Szép darab. Szívesen megnézném közelebbről is.

John egy másodpercig hezitált.

– Nyugodtan leszállhat, uram, de előbb küldje haza az Apache-okat.

– Nem tehetem, John. Nagyon figyelj rám! Ezennel megkérlek, hogy azonnali hatállyal add meg magad.

– Most csak viccel, ugye?

– John, elég tűzerőm van, hogy öt perc alatt darabokra szedjem az egész campust a diákjaiddal együtt. A csapataink épp most szállnak le Asheville-ben. Bár a repterük használhatatlan (hála neked), két C–130-asom az autópályán landol a város mellett. A szárazföldi erősítés néhány Bradley-vel már úton van Greenville felől. A döntés a tiéd. Öt perced van átgondolni.

John letette a mikrofont, majd Black tiszteletesre és Mauryra nézett. Mindketten síri csöndben bámultak vissza rá.

Hirtelen megcsörrent a telefon. Black tiszteletes vette fel, és egy pillanatig feszülten figyelt.

– Már tudunk róla – mondta, majd a kagylót a füléhez szorítva Johnra nézett. – Dunn az, Asheville-ből. Azt mondja, Black Hawkok szálltak le a megyei hivatal épülete mellett. Pár perc múlva beérnek az irodájába.

– Volt fegyveres összetűzés?

Black tolmácsolta a kérdést, majd felsóhajtott.

– Az egyik biztonsági őrt meglőtték, súlyos az állapota. Tüzet nyitott a leszálló helikopterekre.

John újra kinézett az ablakon. A gépek továbbra is ott köröztek a magasban, egyértelmű parancsa ellenére pedig még mindig jó néhány diákot látott téli rejtőszínű felszerelésben és fegyverrel a kézben a campus különböző épületeiből előbújni.

– Mi a fenét fogsz csinálni? – suttogta Black, még mindig a telefont szorongatva.

John végignézett a katonáin, az odakint gyülekező fiatal srácokon. A Horda elleni csata és a Fredericksszel szembeni lázadás mindkét esetben komoly veszteségekkel járó, de elkerülhetetlen konfliktus volt. Na de ez?

Óriási vérfürdő lenne az egész, ráadásul teljesen hiába.

– Semmi esélyünk – sóhajtotta John. – Jól ismerem Bob Scalest. A legjobb katonákat hozta magával, ezek már nem az ügyetlen NFH-s gyerekek, akiket még tavasszal uszítottak ránk.

– John, most rögtön döntened kell – jelentkezett be Bob újból a rádión. – Az előbb szóltak, hogy Asheville-ben golyót kapott pár emberem, ahogy néhányan a tieid közül is. Azonnal állítsd ezt le, mielőtt még nyílt összetűzésbe torkollik a dolog.

John szíve szerint egyből visszaordította volna, hogy semmi köze a „dologhoz”, hisz Bob rohanta le őket meglepetésszerűen.

– John, ez ennyi volt – mondta halkan Maury, John pedig lassan bólintott.

– Tiszteletes! Szóljon Dunn-nak, hogy tegye le a fegyvert, és adja meg magát. Telefonáljon mindenhová: senki ne nyisson tüzet, adják meg magukat, és várják a további parancsaimat. Ismétlem: senki ne álljon ellen!

Black tiszteletes mély lélegzetet vett.

– Ez most az egyetlen jó döntés, John.

– Igen, tudom – hangzott a keserű válasz. – Maury, menj ki, és zavard négy fal közé a szerencsétleneket. Kerítsd elő Kevin Maladyt, és mondd meg neki, hogy mindenkinek azonnal vissza kell térnie a szobájába, a fegyvereket gyűjtsék össze egy helyen, és senki ne tanúsítson ellenállást. Minden világos?

Maury kurtán bólintott, és kiviharzott az ajtón, John pedig újra kézbe vette a mikrofont.

– Rendben van, Bob. Megadjuk magunkat, de a szavadat kell adnod, hogy az embereim tisztességes bánásmódban részesülnek, nincs megtorlás, se letartóztatások. Innentől a régi játékszabályok érvényesek, amelyekben annak idején mindketten hittünk, uram.

– Egyetértek.

– Tizenöt percet kérek, hogy mindenkit tájékoztathassak idelent. A campustól északra van egy baseballpálya, ott leszállhat.

– Tizenöt perc. Gyere fel elém a dzsippel. Gondoskodj róla, hogy az embereid ne nyissanak tüzet. Ha megteszik, te is tudod, mire kényszerítenek.

– Értettem.

Bob kikapcsolta a recsegő rádiót.

Látnom kellett volna előre, gondolta keserűen John. De még ha számítok is rá, mit tehettem volna másképp? A közösség védelmének két és fél évnyi sikeres szervezése és vezetése után a fegyverletétel mélységesen bosszantó volt.

John dühösen vágta le a mikrofont, és kiviharzott az épületből.

A Black Hawk rotorja leállt, Johnnak végre nem kellett tovább takarnia az arcát a lassan eloszló miniatűr hóvihar miatt. A három Apache tovább körözött fölöttük, a pályán pedig végül szintén három Black Hawk landolt, és az első kettőből azonnal tüzelésre kész katonák ugráltak ki, hogy biztosítsák a gépek közvetlen környezetét. Bár az Apache-ok fedélzeti gépágyúi láthatóan nem a campus irányába mutattak – okos gesztus Bob részéről –, a gépek jelenléte már önmagában is épp elég fenyegető volt. A hangok, a látvány és a szagok Johnt mindig azonnal az iraki sivatagba repítették vissza.

Mauryval az oldalán John a dzsip mellett várakozott, a világ ridegnek, üresnek tűnt körülöttük. Vajon ezek után is bízhat még Bobban, vagy az egész egy aljas csel volt csupán? Az elmúlt években hozzászokott, hogy minden komolyabb konfliktusból győztesen kerül ki, és valahogy mindig túljár az ellenség eszén, két és fél év után azonban ő húzta a rövidebbet. Bármi is volt Bluemont valódi célja, ezúttal sikerült elérnie. John egykori felettesét küldeni, akiben őszintén megbízott, akit tisztelt és barátjának tartott, egészen briliáns húzásnak bizonyult.

Most minden Bluemont kezében volt. John nyíltan szemfordult velük, mert Fredericksben olyan jellemvonásokat ismert fel, amelyeket már katonai szolgálatának évei alatt is mélységesen megvetendőnek tartott: a kormányzó vérbeli bürokrataként viselkedett, aki sokszor képes volt emberéleteket veszélyeztető döntésekkel kapcsolatban is egyetlen megvető mosollyal elütni a logikus érveket, közben azt sugallva, hogy egy Ivy League-es{21} közigazgatási diploma többet ér, mint a kegyetlen valóság tényei.

Vajon Bobot is efféle bürokraták irányították? Ha igen, John pontosan tudta, mire számíthat, tekintet nélkül a pár perccel korábban lefektetett megadási feltételekre. A közösség helyi kormányzatának nyilván befellegzett, az alkotmány megerősítését és az Észak-és Dél-Karolina területén kilátásba helyezett terjeszkedés tavasszal felmerült, idealisztikus terveit szintén elfelejthették. A legalább a helyi közösség és a közvetlen szomszédok számára biztosított alapvető technológiai infrastruktúra is kútba esett.

Ellenállni most már teljesen értelmetlen lett volna. A hadsereg a lekenyerezés jól bevált eszközét bevetve talán azonnal el is kezdi majd a kedélyek megnyugtatását a keleti partról hozott pár teherautónyi azonnal fogyasztható katonai fejadag kiosztásával. A Greenville felől közeledő hadoszlop talán már jó előre fel is készült a feladatra. Na és azután? Netán egy újabb kormányzó, egy új Fredericks új rendeletekkel? Vajon ugyanaz a logika tér majd vissza ismét: mivel az önvédelemhez a reguláris hadsereg bevonulása után a helyi milíciákra már nem lesz szükség, hamarosan megérkezik a parancs a közösség életerős fiataljainak átcsoportosítására?

John tisztán látta maga előtt a várható intézkedések özönét, bár azt nem tagadhatta, hogy amikor Bob Scales előtűnt a harmadik Black Hawk belsejéből, újból elfogták a nosztalgikus érzések. A tábornok mögé nyolc állig felfegyverzett katona fejlődött fel, néhányan sivatagi egyenruhában, mások téli rejtőszínekben biztosították a terepet.

John ezúttal tudatosan nem sietett Bob elé, türelmesen nézte végig, ahogy a tábornok lassan mozogva, egyedül küzdi át magát a térdig érő hótakarón.

Bob végül 2 méterre állt meg Johntól, és egyetlen szó nélkül meredt rá.

– Uram, ha tisztelgésre vár, ezúttal sajnálom, de nem tehetem.

Öreg barátja szája szélén halvány mosoly bujkált.

– Akkor legalább a kardodat add át a megadás hivatalos jeleként, hogy aztán kegyesen visszaszolgáltathassam – válaszolta.

Johnnak külön erőfeszítésébe került, hogy arcáról semmit se lehessen leolvasni. A Katonai Akadémián Bobbal töltött év emlékei törtek fel benne, amikor mindketten részt vettek a tanári kar hagyományos gettysburgi kirándulásán, és a többi feltörekvő fiatal tiszttel együtt órákon keresztül az egykori csatatéren elemezték a híres ütközetet. A kadétokat mindketten tanították, a fiatalok pedig a különleges alkalom keretén belül a csata részletes történetén kívül saját amerikai hadseregük egyetemes hagyományairól is tanulhattak. Arról, hogy bár elődeik a szemben álló frontvonalak mindkét oldalán őszinte elszántsággal küzdöttek az elvért, amelyben hittek, és amelynek védelmére saját becsületüket is feltették, mégis készek voltak könyörületesen megosztani a kulacsukban lötyögő utolsó korty vizet sebesült honfitársaikkal, akik percekkel azelőtt még az életükre törtek.

– Jól van, hagyjuk a kardot. Behúzódhatunk valahová a hideg elől? – kérdezte Bob.

– Kérhetném, hogy előbb hívja vissza az Apache-okat? Mélységesen nyugtalanítják az embereimet. Amikor legutóbb láttuk őket a város fölött, nyíltan célba vették a kápolnánkat és a kórházunkat. Többtucatnyian meghaltak.

Bob bólintott.

– Garantálod, hogy nem éri őket támadás, ha leszállnak?

– Ha a reptérre mennek, ahol legutóbb találkoztunk, igen. Most egyetlen lélek sincs ott; elég közel van, hogy bármikor berepülhessenek, ha szükség lenne rájuk, mégis elég messze, hogy idelent megnyugodjanak kissé a dolgok.

– A szavadat adod, John?

– Igen… – mondta John, majd habozott pár másodpercig. – Becsületszavamat adom… Uram.

– Egy egységet már úgyis felküldtem oda – jelentette be Bob.

– Miért pont oda?

– Jó állomáshelynek tűnt, a bluemontiak meg mindenáron elő akarnak keríteni egy elveszett Black Hawkot. Gondoltam, talán ott lehet valamelyik hangárban. Rendben, akkor visszaküldöm az Apache-okat a reptérre.

Bob megfordult, és kiadta a parancsot. A helikopterek körüli biztosított területről egy katona válaszként bólintott felé, és a korábban a tábornokot szállító Black Hawk pilótafülkéjéhez lépett. A három Apache pillanatokkal később élesen délkeletnek fordult, és emelkedni kezdett a völgyből.

– Elégedett vagy? – kérdezte Bob.

– Valamit javít a helyzeten.

– Behúzódhatnánk végre valami melegebb helyre?

John bólintott, és Maury dzsipjére mutatott. Bob bemászott az utasülésre. A Black Hawk mellett álló katona, aki az imént átadta a parancsot a pilótának, tüntetőleg kiáltott fel, és hirtelen megindult feléjük; bár fegyverét egyelőre nem fogta rájuk, egyértelműen készenlétben markolta meg.

– Semmi baj, kapitány! – kiáltott felé Bob. – Várjon meg itt!

– De uram!

– Higgye el, jó kezekben vagyok! Őrizzék a helikoptereket, és várjanak! Egy órán belül jövök.

A kapitány vonakodva bólintott, tisztelgett, majd visszafordult a helikopterek felé.

– Időnként túlzottan aggódik miattam – jegyezte meg Bob.

– Remélem, nem idegeskedi túl a dolgokat, amíg elvagyunk. Nem fenyegetésként mondom, uram, de száznál is több fegyveresem áll készen odalent – mondta John a campus felé bólintva.

– Bízom benned. Csak tartsd őket távol a helikopterektől!

John nem válaszolt.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy ha egy órán belül nem térek vissza, nagyon gyorsan elmérgesedhetnek a dolgok? – kérdezte Bob.

– Talán kételkedik a szavamban… tábornok úr?

Bob szúrós tekintettel, de halványan mégis mosolyogva nézett a szűk hátsó ülésen fészkelődő Johnra.

– Bízom benned. Egyikünk sem tehet mást, bíznunk kell egymásban. Mindkettőnknek bíznia kell a másikban.

John ismét szótlan maradt.

– Vigyél a Gaitherhez, Maury! – mondta végül, mire Maury beindította a kocsit, és egyesbe tette.

– Maurynak hívják? – kérdezte Bob.

– Igen, uram.

– Takaros kis dzsip. Eredeti?

– 1942-es Willys.

A Gaitherig vezető rövid kocsiúton Bob a dzsipről beszélgetett Mauryval, és kifejtette, már a kezdetektől fogva mennyivel jobban szerette őket a Humvee terepjáróknál.

A könyvtár és a lánykollégium között elhúzva John nyugtalan arcokat látott kikukucskálni az ablakokon; még mindig a téli rejtőszínű felszerelésüket viselték fegyvereikkel a vállukon. Malady bevetésre készen várakozott a kollégium ajtajában. John odaszólt Maurynak, hogy álljon meg.

– Kevin, mindenki maradjon az épületben! Senki ne nyúljon a fegyveréhez, és az isten szerelmére, nehogy bárki is a helikopterek közelébe merészkedjen! Világos? Ha úgy érzed, ideát mindenki megértette a parancsot, jelentést kérek odalent a Gaitherben.

– Igenis, uram. – Kevin tisztelgett, bár John már szólt is Maurynak, hogy induljon tovább a Gaither Hall felé.

Befordultak a Gaither mögötti parkolóba, és kiszálltak a kocsiból. Bob megköszönte Maurynak a fuvart, és a rövid történelemórát a dzsipekről, majd kezet nyújtott neki. Maury vonakodva bár, de megszorította.

John kimászott a dzsip hátsó üléséről, és mutatta az utat az épületbe. A folyosón beöltözött, felfegyverkezett, nyugtalan diákok és a személyzet más tagjai nyüzsögtek.

John hirtelen megállt, és a válla fölött visszanézett Bobra, aki szorosan a nyomában éppen hátravetette a viharkabátja csuklyáját. Az idős tábornok a bizonytalanság vagy a félelem legapróbb jelét sem mutatta, John mellé lépve egyenesen mosolygott.

Feszült pillanatok következtek.

John előrelépett, és csitító mozdulattal emelte föl a karját.

– Bemutatom Scales tábornokot, régi barátomat még jóval „a nap” előttről. Tábornok úr, ők itt a milíciám tagjai.

Bob kissé váratlan gesztusként kihúzta magát, és tisztelgett. Bár voltak, akik viszonozták a szalutációt, sokan továbbra is szótlanul, nyilvánvalóan ellenséges tekintettel álltak a helyükön.

– Gratulálok, Matherson ezredes, úgy látom, egészen takaros egységet nevelt ki.

Takaros egységet? John mindenáron próbálta elkendőzni elsődleges reakcióját. A folyosón összegyűlteket lepedőkből összevarrt, téli rejtőszínű felszereléseikkel annak idején jóindulattal is legfeljebb szedett-vedett társaságnak nevezték volna, a férfiak nagy része a két és fél évnyi szűkölködés és két véres hadjárat után lesoványodva, de izmosan, borotválatlan arccal nézett vissza rá. Páran közülük viszonozták a tisztelgést, a többiek tekintete azonban hideg és bizalmatlan maradt. Nyilván arra számítottak, hogy a mai nap halálos konfrontációba torkollik majd, és bár láthatóan féltek, mindannyian készek voltak szembenézni a végzetükkel.

– Mindenki figyeljen rám! – kezdte nyugodt hangon John. – Az imént hivatalosan is megadtuk magunkat. Akasszátok a vállatokra a fegyvert, senkinél ne legyen csőre töltött puska vagy pisztoly, a véletlen balesetek most a legkevésbé sem hiányoznak. Emlékezzetek, mi robbantotta ki a Lexington Green-i tűzpárbajt. Semmi effélére nincs most szükségünk csak azért, mert egyetlen forrófejű katona a saját kezébe akarja venni a dolgokat. Érthetően fogalmaztam?

– Harc nélkül adjuk meg magunkat, uram? – hallatszott a folyosóról.

– Nem állunk háborúban senkivel. A tábornok azért van itt, hogy békében megvitassuk a helyzetet.

– Ezért nyitja Apache-okkal a tárgyalásokat? – kiabált be dühösen egy diák.

– Figyeljetek rám! Most nem Fredericksszel van dolgunk. Ismerem ezt az embert. Megtehette volna, hogy mindennemű figyelmeztetés nélkül szabadítja ránk a nehézfegyverzetű helikoptereket; észbe kapni sem lett volna lehetőségünk. Ehelyett azért van most itt, hogy tárgyaljunk. Szeretném, ha mind megnyugodnátok, és a beosztásotok szerint tennétek a dolgotokat. Mielőtt kimentek, gyűjtsétek össze a fegyvereket a Fellowship Hallban. A baseballpályának a közelébe se menjen senki. A gépeket őrző katonák szigorú parancsba kapták, hogy mindenáron meg kell védeniük a helikoptereket, ami azt jelenti, hogy előbb lőnek, csak azután kérdeznek. Könnyen ellenséges gesztusnak vehetik, ha valaki a közelükbe merészkedik, onnan pedig egykettőre megismétlődhet a Lexington Green-i eset. Mindenki megértette?

A diákok bólintásokkal és egy-egy halk „Igen, uram!”-mal válaszoltak, és mindannyian tisztelegtek John felé. A Bobbal való szemkontaktust tudatosan kerülték, egyértelműen jelezve, hogy a csapat szemében még mindig nem vette át a parancsnokságot, majd a tömeg lassan oszladozni kezdett.

John az egykori rektori irodába tessékelte Bobot, majd becsukta maga után az ajtót.

– Remekül kezelted a helyzetet, John, köszönöm.

– Mi mást tehettem volna? Adtam volna parancsba, hogy végezzenek önnel, aztán meg rohanják le a pályát, ahol úgyis halomra lövik őket?

Bob körbenézett a szobában, és elmosolyodva vette le a kabátját.

– Istenem, emlékszem erre a szobára! Pár éve még jártam is itt a campuson – mondta, majd pillanatnyi szünetet tartott. – Mary temetése volt a kápolna mellett. Közös barátunk, Dan Hunt volt a rektor, a halotti szertartás után beszélgettem itt vele. Sírt, annyira megviselte a helyzet, amibe kerültél.

John felajánlott egy széket a hosszú tárgyalóasztal mellett, és egy pillanatra elfordult Bobtól, hogy legalább valamelyest elrejtse a megidézett nap emlékeinek fájdalmát. Johnt eredetileg még Bob ajánlotta be a főiskola vezetésének, annak idején együtt szolgáltak Dan Hunttal, a West Pointon még évfolyamtársak is voltak.

– Dant ma nem láttam sehol – jegyezte meg halkan Bob.

– Már nincs velünk. Az éhezés hónapjaiban halt meg, miután az egész világ a feje tetejére állt.

John visszanézett Bobra. A tábornok Dan kedvenc festményét, a Forge-völgyben térdeplő, a hóban imádkozó George Washington képét nézte merengve.

– Egyre hosszabb és hosszabb a lista – sóhajtott halkan Bob. – Oly sok barátot kellett elvesztenünk.

– Az elmúlt években rengeteget merengtem az ön sorsán, uram – válaszolta John –, most mégis itt áll előttem.

– Téged is inspirál a festmény? – kérdezte Bob. – Ezért tartottad meg?

John rövid ideig tanulmányozta a képet.

– Csak nemrégiben kezdtem el használni ezt az irodát, kizárólag állami megbeszéléseket tartunk itt. Mindeddig sokkal inkább egy jó vezető kegyhelyének éreztem. Mindemellett igen, úgy érzem, a maihoz hasonló napokon érdemes mélyen elgondolkodni a kép üzenetén.

Bob nem reagált John nyíltan cinikus megjegyzésére.

– Néha tényleg nem fér a fejembe, Washington hogy a francba volt képes megtartani a lelki erejét azon a bizonyos télen ott a Forge-völgyben. Ha megtörten feladta volna a harcot, az amerikai függetlenségi háború vele együtt végérvényesen elbukik.

– Ezen most különösen érdemes elgondolkodni.

Bob a festményről hirtelen Johnra kapta a tekintetét, szemében mintha figyelmeztetés villant volna.

– Akkor hát tárgyaljunk, John! – jelentette be, majd szemben leült az asztalhoz.

– Formális kapituláció, igaz, uram? Mint Appomattoxnál. Ön Grant, és én vagyok Lee?

– Én nem így tekintenék rá. Újra csatlakoztok az Unióhoz, amelyre annak idején mindketten felesküdtünk.

– Bluemontra gondol?

Bob hezitált.

– Elég ellenségesnek tűnsz, ha szóba kerülnek.

– Minden elképzelhető okom megvan rá. A tavasszal ideküldött nyomorult kis diktátoruk rémuralma száznál is több életbe került idelent. Mielőtt elmegy, vessen csak egy pillantást a kápolnánkra; még mindig nem sikerült teljesen rendbe hoznunk. Na és a katonáim odakint a folyosón teljesen jogosan ilyen gyanakvók. Barátokat, sőt házastársakat temettek el, mire végre sikerült véget vetnünk a szörnyűségeknek. Mégis, mit vár, hogy kellene reagálnunk?

– A diákjaid voltak, John?

– Most, vagy még „a nap” előtt?

– Érted, mire gondolok.

John arcára keserű mosoly ült ki.

– Igen. A lány, aki odakint megkérdezte, hogy harc nélkül adjuk-e meg magunkat…

– Aki egyértelműen csak neked tisztelgett?

– Úgy van, ő. Bibliatanulmányok szakos volt. Imádta a történelmet, jó gyerek egy jó családból, akik minden hónapban meglátogatták, és közösen ültek be valamelyik esti órámra. Mind Floridában éltek.

A déli állam említésére Bob tekintetébe hirtelen fájdalom nyilallt.

– Elnézést, hogy szóba hoztam, uram.

Bob sóhajtott.

– Elfogadtam, hogy Linda már nem él, ezt már elmondtam. Csak azt remélem, hogy nem szenvedett sokat.

– Ez a lány sem nagyon bízhat másban. Egy évvel ezelőtt ment férjhez a szemközti kápolnánkban. Három hónapja született meg a gyermeke. A férje meghalt, a végső rohamban lőtték agyon, miután Fredericks elbarikádozta magát.

– Most már értem, miért vágtak ilyen élesen a szavai – válaszolta Bob.

– Mi itt mind így érzünk, uram. A gyermeke apa nélkül maradt, a családja ismeretlen sorsáról máig rémálmok gyötrik. A főiskola az utolsó mentsvára. – John egy pillanatra habozni látszott. – Úgy érzi, már akkor sincs vesztenivalója, ha végül a védelmében kell elesnie.

– Többé nem kell harcolnia, John.

– Valóban, uram? – John képtelen volt kontrollálni a hangjába vegyülő szarkazmust, Bob azonban egyelőre nem reagált.

– A mindenit neki, fázom, és szomjas vagyok.

– Alkoholt nem találsz a campuson, Bob. A szabály legalábbis ez, és amennyire lehet, igyekszünk ezt betartatni.

– Kávé esetleg? – vetette fel reménykedve Bob.

– Az sincsen. A kávékapszulák Forrest barátomtól valók. Emlékszel, az őrmester, aki az egyik karját Afganisztánban vesztette el. De egy kis gyógyfüves teát főzhetek.

– Kérlek.

John bólintott, kiment a szobából, kihajolt a régi gazdasági irodához, jelenleg a város hivatalos adminisztratív irodájaként működő szobához vezető kétszárnyú ajtón, és lekiáltott a lépcsőn. Odalent Black tiszteletes nyitott ajtót, John pedig tolmácsolta Bob kérését.

John visszatért a rektori szobába, ahol Bob időközben újra elveszett a George Washingtont ábrázoló festmény részleteiben.

– Gondolod, hogy tényleg így imádkozott a hóban azon a télen? – kérdezte Bob.

– Hívő ember volt, az országának pedig még sosem volt nagyobb szüksége a hitre, mint azon a télen. Szóval, igen, úgy hiszem, valóban így történt.

– Én is – nyugtázta halkan a tábornok.

Pár pillanatig egyikük sem törte meg a csöndet, és mindketten a festményre meredtek.

Történészként John jól tudta, hogy az első, Forge-völgyben töltött tél valójában messze nem volt annyira zord, mint például a New Jersey állami Morristown közelében néhány évvel később, amikor a hadsereg Jockey Hollow-nál vert tábort. Pár kifizetetlen, csizma nélkül, elkeseredve és éhesen tengődő egység végül zendülést robbantott ki, Washington pedig igazán veszélyes döntéshelyzetbe kényszerült. A lázadók vezérei közül utóbb többet is halálra ítélt, majd a pattanásig feszült szembenállásnál kész volt rá, hogy hűséges csapatainak kiadja a parancsot: ha nem marad más, lőjenek a lázadó ezredek tagjaira. A forradalom sorsa ezen az elkeseredett napon valóban egyetlen hajszálon függött. Csak Washington sziklaszilárd jelleme és vezetése akadályozta meg a hadsereg teljes kudarcát és saját többéves munkájának összeomlását, amely minden bizonnyal káoszhoz, diktatúrához vagy kapitulációhoz vezetett volna.

Az ajtón hirtelen kopogás hallatszott, majd Black tiszteletes lépett be két bögre gőzölgő gyógyteával a kezében. John megköszönte, egy rövid pillanatig hezitált, aztán formálisan is bemutatta egymásnak a férfiakat. Bob a székéből feltápászkodva rázta meg Black kezét.

– Minden rendben van? Mindenki letette a fegyvert? – kérdezte John.

– Asheville-ben nem túl rózsás a helyzet. Fél tucat halott és sebesült. Valami tiszttel beszéltem telefonon, azt mondta, épp most tartóztatta le Dunnt, a mi emberünket.

John kérdőn fordult Bob felé.

– Elsimítom az ügyet, amint itt végeztünk, John.

– Tehát végül is kollektíven letartóztattál mindannyiunkat? – kérdezte hidegen John.

– El akartam kerülni a vérontást – válaszolt Bob. – Megígérem, hogy elintézem a dolgot.

– Ezt a halottak családjainak mondja – vágta rá élesen Black.

Bob a higgadtságát megőrizve bólintott.

– Ha még mindig vonalban vannak, mondja meg neki (valószínűleg Minecci őrnagy lesz az), hogy biztonságban vagyok, és két órán belül ott leszek. Teljes körű jelentést várok. A tüzet akkor se viszonozza, ha lőnek, hacsak nem életveszélyes a helyzet. Önre bízhatom, hogy átadja az üzenetem, tiszteletes?

Black gyorsan Johnra emelte a tekintetét, aki megerősítően bólintott, a tiszteletes pedig elhagyta a szobát.

– Előbb is figyelmeztethetett volna – mondta John. – Megelőzhettük volna az Asheville-ben történteket.

– Talán igen, talán nem. A múltkori találkozásunkból tudtam, hogy bízhatom benned. Na de az embereim, akik a „megbeszélésünk” alatt a milíciád tagjaival csevegtek? A híreik nem ígértek sok jót. Az embereid állították, hogy ha csak úgy megpróbálunk bemasírozni, harcolni fognak.

– Okolhatja őket bárki a legutóbbi bluemonti próbálkozás után? Akkor is csupán újra a „szárnyaik alá akartak venni minket”.

– Felmértem a lehetőségeket, és úgy éreztem, ez a helyes megoldás. Persze minden emberélet elvesztése tragikus. Isten a megmondhatója, hogy Roanoke, Richmond és Lynchburg után pontosan tudom, mi minden forog kockán. Úgy gondoltam, a legjobb lesz, ha azonnal abszolút túlerővel érkezem, és az erkölcsös, észszerű oldaladra apellálok. Sokkal rosszabb is lehetett volna, te is tudod.

– A következő a kérdésem, Bob: mi a cél?

– Már elmondtam. A megbízatásom szerint egy újraegyesített államot kell kovácsolnom az Appalache-hegységtől keletre Virginia közepétől egészen az egykori Florida határáig.

– Floridát miért nem veszed bele, ha már úgyis ott vagy? – John a hely puszta említésére újból a fájdalom éles fényét vette észre Bob szemében.

– Floridáról már lemondtunk. Emlékszem, néhány évvel ezelőtt olvastam (azt hiszem, az American Heritage-ben vagy valami hasonló magazinban), hogy a DDT{22} és a légkondicionálás elterjedése előtt a partvidéket leszámítva Florida többé-kevésbé üres volt. „A nap” után minden bizonnyal ez a helyzet állt vissza: tízmilliók éltek az állam belsejében, nagy részben idősek, akik abszolút függtek a légkondicionálástól, a modern higiéniás viszonyoktól, a megbízható gyógyszerellátástól, a modern kórházaktól, a sütésre kész steakekkel teli fagyasztóktól és a jéghideg Margarita koktéloktól esténként a szúnyoghálóval beburkolt teraszokon… És persze a moszkitóirtástól. A hírek szerint minden járvány felütötte a fejét, amit csak el tudsz képzelni: malária, kolera, nyugat-nílusi láz…

Bob megtorpant, és láthatóan rosszul fogadta, hogy olyasvalamiről kell hosszasan magyaráznia, amihez személyesen is kötődik.

– A központi parancsnokság, ahonnan a közel-keleti hadműveletet is irányították a Tampa Bay körzetben, St. Petersburgben volt, biztos te is emlékszel rá. A támadástól számított két hónapon belül teljesen összeomlottak, a túlélőket a haditengerészet menekítette ki, hihetetlen szerencséjük volt. Minden más Miamitól Jacksonville-ig, a másik partszakaszon pedig Fort Myerstől Pensacoláig az éhezés és a járványok kitörése előtt az anarchia, a fosztogatás és az öldöklés legmélyebb poklává süllyedt. A partvidéken megmaradt pár kisebb túlélő közösség, ők újra az óceánból élnek, már amennyire a kalózok engedik. A tengerészet jó ideig próbálta újra biztonságossá tenni a part menti vizeket, és elfogni a kalózokat, de végül feladták. Ahogy mondtam, Florida végleg elveszett.

Bob nyilvánvalóan szerette volna minél előbb maga mögött hagyni a témát.

– Florida elveszett, helyette ezt a környéket kell visszafoglalnod. Erről van szó?

– Én nem a „visszafoglalás” szót használnám, John. Hívd inkább egyesítésnek, újraszervezésnek. Újra a központi szövetségi kormány irányítása alá kerültök.

– És mi van, ha Fredericks után nem akarunk oda kerülni?

– John, őszintén szólva nem igazán van választásotok. Nyersen szólva pedig vagy beálltok a kormány mögé, vagy meghaltok.

John önkéntelenül is kuncogni kezdett, és a fejét rázta.

– A függetlenségi háborúban mintha épp ugyanez állt volna a zászlóinkon. Akkor a túlzottan erőszakos hatalom ellenében lázadtunk, ami óceánnyi távolságból dirigált nekünk.

– Rossz oldalról közelíted meg a dolgot, barátom.

– Bob, kit szolgálsz most pontosan? A szó szoros értelmében kérdezem: kit szolgálsz valójában? Bluemontot vagy az alkotmányra tett esküdet? – Bob elcsöndesedett, majd hirtelen nyílt düh villant a szemében. – Én ugyanis egy félkarú agysebészben is jobban bízom, mint Bluemontban – tette hozzá azonnal John.

– Jesszusom, John. Azt ne mondd, hogy a nyakadba akarod venni ennek a döntésnek a felelősségét! Mivel te magad nem bízol bennük, mindenki tűnjön a pokolba, hagyjon titeket békén, és kész?

John nem válaszolt.

– Szigorú parancsaim vannak. Remélem, ismersz annyira, hogy tudd: minden értelmetlen konfrontációt elkerülve fogom teljesíteni őket, és ebből ráadásul úgysem kerülhetnél ki győztesen – folytatta Bob.

John szeretett volna rögtön visszavágni a hadietika-előadásokról megmaradt emlékeivel vagy épp az 1930-as évek német hadseregének tragikus és szörnyűséges példájával, amikor a katonai eskü szövegében az állam védelmezését egyik napról a másikra cserélték ki a Führer minden parancsának kérdés nélküli teljesítésére.

– Na és ránk, Karolina állam polgáraira nézve milyen parancsaid vannak?

– Kissé túlzó ez az elnevezés, nem gondolod? Karolina állam. Amikor legutóbb méregettem a térképen, az „államod” nagyjából 13 000 négyzetkilométert fedett le. Mi van Charlotte-tal, Greensboróval, Raleigh-vel? És ha már itt tartunk: Bluemont helyőrséget vezényelt Greensboro-Spartanburgba, egy biztosított folyosón egészen Charlestonig mindent ők ellenőriznek.

– Kicsi, vagy sem, kezdetnek azért nem rossz – mondta John. – Ha békén hagynak, tovább terjeszkedünk. A Hordához hasonló bandák vagy önként eltakarodnak, vagy kisöpörjük őket. Érdekes, amikor a legközelebbi kisvárosokból próbáltuk segíteni a határvidékünkön fekvő településeket, és a szövetségbe invitáltuk őket, minket egész jól fogadtak. Azt mondod, összefogás vagy halál? Talán inkább összefogás és élet.

– John, száz meg száz ugyanilyen körbezárt sziget létezik még rajtatok kívül innen egészen Maine-ig. Ahogy te is mondtad, „kezdetnek azért nem rossz”, ezzel egyetértek, de mi lesz később? Az ország kvázi feudális államok százaivá esik szét, hogy aztán egymás torkának ugorjanak, mint Európa a rómaiak bukása után? A barátaiddal lenyűgözően állítottátok vissza a rendet, a civilizációt, és abból ítélve, amit láttam, még az egykori technológiákból is sikerült visszahoznotok valamit. No de újra összegyúrni mindezt? Van fogalmad róla, egyes „államok” mára hová süllyedtek? Chicagóról, Clevelandről, New Yorkról és Washingtonról, gondolom, már tudsz.

– Hallottam rémtörténeteket.

– Látni viszont nem láttad. Én igen. Washingtonnak persze annyi, már feladtuk, akárcsak Floridát. Pár őrült nem egészen 240 kilométerre innen királyságot alapított, a királyt pedig isten fiaként tisztelik, és ha ellenszegülsz, keresztre feszítenek.

– Miért nem velük kezditek az újraegyesítést? – javasolta John.

– Gyenge érv, John. Először meg kell erősödnünk. Pontosan az olyan helyeket kell elsőnek újra központi irányítás alá vonni, mint ez itt, ahol a rend már nélkülünk is majdnem teljesen helyreállt, a régi értékeket pedig még mindig tiszteletben tartják. A mélyebbre süllyedt régiók felé csak ezután fordulhatunk.

– Szóval újra központi irányítás alatt vagyunk, mi?

Bob bólintott, miközben enyhe grimasszal kortyolt bele a teájába.

– Jesszusom, John, ez borzasztó.

– Sajnálom, mi itt ezen élünk.

– Ne vedd megvesztegetési kísérletnek, de mire ez a kis megbeszélésünk nyugvópontra jut, várhatóan megérkezik az első konvojom kétszázezer azonnal fogyasztható fejadaggal. Ne feledd, hogy kávét is találtok a csomagokban. Dohányzol még?

John megrázta a fejét.

– Nocsak, pedig annak idején komoly függő voltál.

– Megígértem Jennifernek, mielőtt meghalt.

Bob lehorgasztotta a fejét.

– Sajnálom. – John látta, hogy Bob megjegyzése valóban őszinte volt. – Később még beszélgethetünk azokról, akiket elveszítettünk.

– És az ön pontos parancsairól.

Bob újból felnézett rá, és nagyot sóhajtott. Nyilvánvalóan nem volt ínyére, amit következőnek mondania kellett.

– Parancsom van rá, hogy letartóztassalak, és a lehető leggyorsabban Bluemontba vigyelek. Ott aztán gyilkosságért, foglyok kivégzéséért és hazaárulásért állítanak majd bíróság elé.

– Ó, valóban? – mondta John, arca önkéntelenül is szarkasztikus vigyorba rándult. – A feleségemtől azért még elbúcsúzhatok?

– Feleség?

– Persze, nem tudhattad, bár igazából az sem lenne meglepő. Gondolom, Fredericks küldött fel jelentéseket, mielőtt megöltük.

– Először hallok erről. Ki a szerencsés hölgy?

John röviden elmesélte a Makalával „a napon” esett megismerkedésének történetét régi, a dolgok jelen állása szerint talán visszafordíthatatlanul elveszített barátjának, és kurtán beszámolt mindenről, ami azóta kettőjük közt történt.

– Azért reméltem, hogy láthatom a gyermekem születését – zárta le beszámolóját John –, de gondolom, a helikopter nem vár, és egyből viszel is Bluemontba.

Bob megrázta a fejét.

– Nem áll szándékomban ilyet tenni.

– Bob, de hát parancsod van, amit követned kell.

Bob tekintete hirtelen egészen jegesre váltott.

– Ne feszítsd túl a húrt! Így is sokat kockáztatok. Az eredeti parancs szerint erőszakkal kellett volna elfoglalnom a körzetet.

– Akkor miért nem tetted?

– Még egyszer mondom, ne feszítsd túl a húrt! Tudtam, hogy létezik jobb megoldás is, amivel ráadásul hagyhatlak békében élni.

– Hogy aztán báb lehessek a kormány kezében?

– Az istenit, te aztán ellenséges vagy – válaszolt élesen Bob.

– Minden okom megvan rá – vágta rá John. – Két órával ezelőttig magunkban is teljesen jól elvoltunk.

– Az általatok csak „Karolina államként” emlegetett hely határain kívül van ám odakint egy sokkal-sokkal nagyobb világ.

– Tudom.

– Nekem nem úgy tűnik.

– Akkor világosítson fel, uram.

Bob lassan feltápászkodott.

– Megértem az érzéseidet, de ha így akarsz játszani, hagyjuk a francba a süket dumát. Nem foglak letartóztatni, és nem hurcollak el Bluemontba, ahogy senki mást sem ebből a városból – tette hozzá, majd rövid szünetet tartott. – Csak annyit kérek, hogy stabilizáld a helyzetet, és tégy róla, hogy ne ütközzünk ellenállásba. Ha vállalod, egy ideig talán megkerülhetem a parancsot.

– Ez nem parancsmegtagadás?

– Ugyan már, te is jól tudod, hogy a parancsnoknak az ilyen dolgokban mindig van némi mozgástere. Már ha valóban érti a dolgát.

– Nem beszélve az ötödik és a hatodik alkotmánymódosításról. Bluemontnak egyáltalán lenne joga főbenjáró bűnként hazaárulással vádolni és bíróság elé állítani? A hatodik alkotmánymódosítás kimondja, hogy abban az államban vagy megyében kell bíróság és esküdtszék elé állnom, ahol a vád szerint a bűnt elkövettem. Ez még a függetlenségi háborúból maradt ránk: pont a meglepetésszerű letartóztatástól és elhurcolástól védi meg a polgárokat. Akkoriban ez annyira fontos volt, hogy még az alkotmányba is beleírták. Pár másik pontot is idézhetek, ha ez nem lenne elég.

– A francba is, pontosan tudod, hogy ezzel én is tökéletesen tisztában vagyok.

– És Bluemont nincs? Ez igencsak aggasztó, Bob.

– Még egyszer mondom, fogd vissza magad, John!

– Én nem akarom sarokba szorítani, uram. Talán inkább ön szorítja sarokba saját magát.

– Ide figyelj! Egyetlen percig hallgass meg!

John bólintott, és hátradőlt, megszakította a szemkontaktust, és a tekintetét direkt a Forge-völgyben imádkozó Washington képére függesztette.

– A terv szerint Asheville és Greenville-Spartanburg lesz a támaszpont, ahonnan Atlanta visszafoglalását irányítjuk majd.

– Uramisten! Ki a hírszerzése parancsnoka, uram? Atlanta a pokol hetedik tornáca. Több tízezer túlélővel kellene szembenéznie, akik az elmúlt két évben egy szó szerint farkastörvények uralta világban próbáltak életben maradni. Tudom. A területünk déli határa Atlantától alig 160 kilométerre van, időről időre még mindig eljutnak hozzánk menekültek. A hírek szerint Fort Benning{23} védelme „a nap” utáni hetekben összeomlott, később aztán a Hordához hasonló bandák rohanták le, és kifosztották minden fegyverből. Ha odamegy, könnyedén akár komoly föld-levegő védelemmel is szembetalálhatja magát. Bob, Atlantát visszafoglalni… – sóhajtott fel John. – Még Shermannak{24} is könnyebb dolga volt ahhoz képest, amilyen magának lenne.

– Ezzel mind tisztában vagyok. Ide figyelj, John, a Mississippitől keletre nagyon gyorsan össze kell kapnunk magunkat, Atlanta pedig az egyenlet fontos részét képezi. A világ még mindig a nyílt nukleáris háború szélén táncol. Most, hogy visszafordíthatatlanul lesöpörtek minket a nemzetközi nagyhatalmak asztaláról, közel sem vagyunk már olyan erősek, amilyennek a kilencvenes években hittük magunkat, és mindannyian a katasztrófapolitikára játszunk. Legalább olyan rossz a helyzet, ha nem rosszabb, mint amikor fiatal hadnagyként a Fulda-szorost kellett őrizned a szovjetek ellenében a németországi szolgálatod alatt. Megbízható hírszerzési adatok szerint a kínaiak máris áttelepítettek pár szárazföldi indítású nukleáris rakétát a kontinensre, és egyből célba is vettek bennünket. Te is tudod, hogy ez a legjobb esetben is maximum hét-tíz perces időablakot jelent a kilövés és a becsapódás között.

– És mi van a csendes-óceáni atom-tengeralattjáróinkkal?

– Erről nem beszélhetek.

– Hát már azokról is lemondtunk? – csattant fel keserűen John.

– Az egyetlen esélyünk a túlélésre az, ha pokoli gyorsan egyesítjük a nemzetet. Atlanta ebben csupán egyetlen faktor. A világ többi részének a szemében az Államokban minden romokban hever, a rohadt Nemzeti Felmentő Hadsereg fiaskójával pedig csak még nagyobb bolondot csináltunk magunkból. Bluemont úgy döntött, hogy többé a legextrémebb húzásoktól sem riadhatunk vissza a tavasz előtti országegyesítés érdekében.

Bob elhallgatott, John pedig újra régi barátjára emelte a tekintetét. A tábornokra nehezedő nyomást még John is egyértelműen érezte. Valami azt súgta neki, ideje, hogy újból feltegye a kérdést:

– Azért küldted el hozzám Quentint, mert Bluemont háta mögött akartál kapcsolatba lépni velem, igaz?

– Valahogy úgy.

– Ezt hogy érted?

– Beszéltem vele a dologról. Eredetileg követként, légi úton akartam elküldeni. Úgy gondoltam, titokban dobom le valahol a területeden belül.

– És végül mi történt?

– Dezertált, és egyedül vágott neki az útnak.

– Micsoda?

– Jól hallottad, és ez köztünk marad. Megértetted?

John bólintott.

– Mégis, miért dezertált?

– Szárnyra kapott pár pletyka, ami előbb-utóbb a fülébe jutott. Az eltűnése előtti éjszakán azt mondta, nem hajthatja végre a tervet, és nem teljesítheti a parancsaimat, aztán másnap reggelre három másik katonával és egy Humveeval együtt köddé vált.

– Miféle pletykát hallhatott?

Bob egy pillanatig hezitált, majd beletörődve, halkan folytatta:

– Ezt a múltkor, a reptéren is kérdezted. Akkor nem tartottam jó ötletnek beszélni róla, no de most… Úgy látom, itt az ideje, hogy megtudd, mit próbálok féken tartani… Hogy mivel állunk szemben mindannyian. Suttognak itt-ott. Nem mondhatom meg, hogyan, hol vagy kitől hallottam, de arról beszélnek, hogy ha Bluemont szükségesnek ítéli, újabb EMP-t vet be.

– Mi a francról beszélsz? – kiáltott fel John. – Mégis, ki ellen?

– Az Egyesült Államok déli államai ellen – mondta a fejét ingatva Bob, majd feltápászkodott. – Ha ez elhagyja ezt a szobát, még ma gúzsba kötve hurcollak el innen, akár harc lesz a vége, akár nem. Már így is túl sokat mondtam. – Bob hangjából éles figyelmeztetés csengett ki… Vagy talán a pánik oldotta meg a nyelvét? – Ha bárhol egyetlen szót is megismételsz ebből, istenemre mondom, elhurcollak Bluemontba, és hagyom, hogy fellázadjon ez az egész kóceráj, annak pedig tudod a végét. Értjük egymást, Matherson ezredes?

Bob Scales parancsnoksága alatt befutott karrierje alatt John csak egy-két alkalommal kapott igazán komoly feddést, bár másokénak jóval több esetben volt tanúja. Tanulságként John mindig annyit szűrt le, hogy egyesek nem hiába ragadtak meg az őrnagyi vagy az ezredesi szinten, a tábornoki csillag pedig szintén nem véletlenül adatott meg az egészen kivételes katonáknak. Bob időnként attól függetlenül kényszerült elővenni ellentmondást nem tűrő parancsnoki hangját, hogy épp kivel beszélgetett.

– John, én itt versenyt futok az idővel. Parancsom van rá, hogy semlegesítsem Atlantát, és egy hónapon belül vonjam újból központi irányítás alá. A cél az, hogy Kínával együtt minden új világhatalomnak bizonyítsuk, hogy a saját területeinket a Mississippitől keletre igenis képesek vagyunk stabilan az ellenőrzésünk alatt tartani. A déli offenzíva megindításához biztos támaszpontokként szükségem van Asheville-re és Greenville-Spartanburgra. Ezt most egyszerűen muszáj megoldanom.

– Bárki is adta ki erre a parancsot, elment a józan esze. Az atlantai helyzet a pokol legmélyebb bugyrával ér fel, Bob. Bevezényelhetsz akár egy egész hadtestet is, csak egy újabb Falludzsát{25} kapsz.

– Gondolod, hogy én nem vagyok tisztában a helyzettel? – kérdezett vissza elgyötörten Bob. – Asheville egy sokkal nagyobb tétű játék része, ha pedig a hadművelet végül mégsem ér célt, Bluemont bármeddig elmegy, hogy meggyőzze az erejéről a világot. A fejesek Kínának címzett üzenetként tekintenek az egészre: ebből majd meglátják, hogy a belső ellenállás leverésére bármit hajlandóak vagyunk bevetni, és egyben komoly figyelmeztetés is, hogy ne feszítsék túl a húrt.

Akár szándékosan avatta be, akár nem, John csak most döbbent rá igazán, hogy régi barátja szigorúan bizalmas információkat szivárogtatott ki.

– Rendben van, uram, ígérem, hogy mindez köztünk marad. A szavamat adom rá. Kérem, folytassa.

Bob visszaült, és a még csak félig kiürült bögrébe bámult.

– Egész biztos, hogy nincs semmi erősebb? – kérdezte meg végül a bögrére mutatva.

John bólintott, felállt, és egyetlen szó nélkül kiment a folyosóra. Pár diákja még mindig odakint téblábolt, megkérte őket, hogy kerítsék elő Kevin Maladyt. A campuson szerveződött század parancsnoka egy percen belül fel is tűnt a folyosón. John súgott neki valamit, Kevin pedig vigyorogva elrohant.

A campuson természetesen tilos volt az alkoholfogyasztás, de az efféle helyeken még a legszigorúbb körülmények között is akadtak a szabályok kijátszására kész lázadók – ezt csak egy bolond tagadta volna. Kevin öt perc múlva visszatért egy kis méretű túrahátizsákkal, amit John visszavitt az irodába, becsukta maga mögött az ajtót, és egy literes üveget húzott elő belőle, félig teli házi pálinkával. Átnyújtotta az italt Bobnak, aki nagyot húzott belőle, majd visszaadta. Mielőtt rátette volna a kupakot, és újra átadta volna Bobnak, John is belekóstolt.

– A hegyvidék egyik ősi terméke – köhögött karcosan John, miután a határozottan erős ital végigperzselte a nyelőcsövét.

Bob újra meghúzta az üveget, és hálásan bólintott.

– Elsőrangú nedű – mondta maga is kissé elcsukló hangon, majd visszaadta az üveget.

– Tartsd csak meg!

– Köszönöm. Nem épp egy tizenöt éves Dalwhinnie skót whisky, de manapság be kell érjük azzal, ami van. – Bob újra belekortyolt az italba, és felsóhajtott. – Rendben van, John… Megesküszöl rá, hogy senkinek sem adod tovább, amit ma itt hallottál? Még a feleségednek sem, akit reményeim szerint hamarosan végre személyesen is megismerhetek?

John kis szünet után bólintott.

– És ne feledd, mindez csak pletyka. A saját embereim által elcsípett beszélgetések a kommunikációs műholdak kódolt adásaiból. Spekuláció csupán, de elképzelhető, hogy Atlanta és vele együtt a déli államokban itt-ott még mindig kitartó jelentős ellenállás bedöntéséhez Bluemont EMP-t akar robbantani a Mexikói-öböl partvidéke fölött, hogy kisüssenek minden technológiai eszközt, amit az elmúlt két év alatt esetleg sikerült újra csatasorba állítani. Az invázió egy nappal később indulna meg. A hullám a láthatár körzetében hat, ezt te is tudod… Titeket sem kímélne.

– Az isten szerelmére, miért? – hördült fel John, és egyből belenyilallt a helyi közösség által az elmúlt másfél év alatt nagy nehezen újból felépített infrastruktúra sebezhetősége. Még egy kisebb energiájú hullám is elég lenne, hogy mindent tönkretegyen, amit mindeddig keserves munkával sikerült újraalkotniuk.

– Azért, hogy újra kiüssenek mindent, és így kibillentsék egyensúlyából az ellenállást. Nem a te városod az egyetlen, ahol sikerült újra megidézni az elektromosság szellemét, vagy megbütykölni pár autót és furgont. – Bob hirtelen szúrós tekintettel nézett a szemébe. – Itt-ott talán egy elveszett Black Hawkot is, amivel komolyan bele lehetne köpni Bluemont levesébe.

– Ez nem olyan, mintha aknavetővel vadásznánk moszkitóra? Mégis, mekkora fenyegetést jelenthetünk nekik?

– Még akkor is üzenhetnénk vele a világnak, ha Bluemont végül valaki másra kenné az egészet. Megmutatnánk, hogy ugyanezt képesek lennénk a világ többi részével is megtenni, és nem habozunk majd, ha valóban így hozza a sors. Visszaszorítottak minket, de most a sarkunkra állunk, és azt mondjuk, eddig és ne tovább. Ez a játszma rég túlnőtt már rajtunk, és ha kell, mindent lerombol, amit a barátaiddal felépítettetek.

Johnt mélységesen felkavarta a gondolat, és eszébe jutott minden egyes apró technikai előrelépés, amely kifelé vezette őket a sötétségből, és az évek során annyit javított a csapnivaló közhangulaton. Ha hirtelen újra minden használhatatlanná válna, az felérne egy végső halálos ítélettel. Ha a csapásra valóban sor kerül, a túlélők akár meg is áshatják a sírjukat, és belefekhetnek, hogy várják a halált.

John képtelen volt válaszolni, szó nélkül ült a helyén. Ha Bob most kínálta volna cigarettával, Jennifernek tett ígéretét sutba dobva képtelen lett volna ellenállni. Ha a Bob által felvázolt forgatókönyv valósággá válik, s Bluemont tényleg képes a legvégsőkig elmenni a siker érdekében, minden remény elveszik, az újjáépítés álma pedig visszafordíthatatlanul összedől.

– Ezért kaptam parancsba, hogy bevigyelek, John – mondta halkan Bob, újat húzva a pálinkából. – Ezt persze folyamatosan próbálom megkerülni, és a legjobbakat remélve igyekszem a lehető leggyorsabban bevenni Atlantát. Ha nem sikerül, legalább még mondhatom, hogy a te régiód újra stabil központi irányítás alá került, és érvelhetek, hogy ha valóban EMP-t akarnak gerjeszteni, robbantsanak legalább a partvidéktől valamivel távolabb, alacsonyabb magasságon, hogy titeket már ne érjen el a hullám.

– Bob, miért nem vársz még egy-két évet, és hagyod, hogy azok a barbárok Atlantában szó szerint felfalják egymást? Akkor már könnyedén bevonulhatnál, no de most? Akár bevetik előtte az EMP-t, akár nem, ha el akarod kerülni a katasztrófát, jóval több katonára lesz szükséged, mint annak idején Sherman tábornoknak volt.

Bob szomorúan bólintott, majd látványosan régi stílusú karórájára pillantott.

– Majdnem egy órája jöttünk el. Nem nagyon szeretném, hogy a tisztem túlizgulja a dolgot odafönt, és a keresésemre induljon. Még kirobbant valamit, amit nem kéne.

– Az én embereim sincsenek túl barátságos hangulatban, ha a katonáid erővel próbálnak berontani, nagyon csúnya csetepaté lesz.

– Akkor hát ideje visszamennem – tápászkodott fel Bob.

John hamarosan követte a példáját.

– Na és hogyan tovább? – vetette fel John.

– Asheville-ben rendezem be az előretolt főhadiszállást. Garantálod, hogy nem lesz ellenállás?

– Asheville-ben? Nem biztos, de azért valószínű. Rég kiölték már a harci ösztönt abból a városból. Szerintem jobban járnál, ha a várostól messzebb, mondjuk, a reptéren rendezkednél be: elég messze van, hogy ne kelljen egy-egy őrült mesterlövésztől tartanod, mégis elég közel, hogy a lakosság tisztában legyen a jelenléteddel. Ha a Greenville felől, Dél-Karolinából érkező konvojod biztonságban átjut a Green River szurdokvölgyén, a reptér megfelelő találkapont lehet.

– A reptérre mindenképp szükségem lesz – mérlegelte a hallottakat Bob –, köszönöm a remek tanácsot. Roanoke-ban van pár C–130-asunk, már le is szálltak az autópályán, de persze jobban örülnék, ha újra használhatnánk az asheville-i kifutópályát, amit annak idején még a te embereid bontottak fel. Amint rendbe hoztuk, légi úton a tengerészet is küldhet majd ezt-azt.

Bob lenézett a pálinkásüvegre. John apró mozdulattal adta tudtára, hogy nyugodtan vigye magával, Bob pedig hálás mosollyal csúsztatta a viharkabátja zsebébe.

– Ez most a dolgok rendje, John. Maradj itt, folytasd az eddigi munkád, és ha a szabályaim szerint játszol, bejelentem Bluemontnak, hogy a régió rendben az irányításunk alá került, te pedig házi őrizetben vagy, vagy ami még jobb: nem sikerült elfognunk. A régió hivatalosan is egyes biztonsági szintre emelkedik. Mindez viszont azt kívánja, hogy te most meghúzd magad, ahogy csak tudod. Bluemont semmi esetre sem szagolhatja ki, hogy továbbra is szabadon éled a világod. Arra kell kérjelek, hogy ezentúl a színfalak mögül irányítsd a várost, és az isten szerelmére, nehogy bejelents ebből bármit is a rádióban. Ha egy mód van rá, a rádió közelébe se menj.

– És mit kapok cserébe?

– Azt, hogy bejelentem a régió biztonságos státuszát.

– Na és az EMP?

– Emiatt majd egy hónap múlva aggódjunk. Talán le tudom beszélni őket. Teljesen igazad van, számomra is világos, hogy Atlanta azonnali ostroma nagyon könnyen egy új Falludzsává, sőt akár új Sztálingráddá is fajulhat. Számíthatok ebben a segítségedre? Nagy szükségem lenne rá.

John beleegyezőleg bólintott. Ha el akarta kerülni, hogy a közössége újabb háborúba sodródjon, nem igazán volt más választása.

– Van telefon-összeköttetésed a reptérrel? – kérdezte Bob.

– Hendersonville-lel van.

– A kábel messze van a reptértől?

– Az autópálya mentén fut.

– Még ma küldj le valakit, aki megmutatja az embereimnek, a reptérre ők majd bekötik. Még ma éjjel kész kell lennie. Így tartjuk majd a kapcsolatot.

John bólintott.

– EMP. Mit teszel, ha a rohadékok tényleg bevetik?

– Egyelőre ne kérdezz ilyesmiket! – mondta kimerülten Bob.

– Figyelmeztetsz majd?

A tábornok pár pillanatig mereven bámult rá, majd bólintott.

– Ha hirtelen minden egységgel egészen Roanoke-ig vonulunk vissza, tudni fogod, hogy hamarosan megtörténik. Biztosítanom kell, hogy a hadsereg ne legyen a hullám hatáskörében. Ez a legtöbb, amit tehetek.

– Hagynád, hogy megtegyék?

Bob újból a Forge-völgyben, a mély hóban térdeplő George Washington képére emelte a tekintetét.

– Egy hónap múlva kérdezz meg újra!

– Rendben van – törődött bele John, majd hozzátette: – Uram.

– Köszönöm, John. Sajnálom, hogy ennek most így kellett történnie. Arra kérlek, továbbra is tartsd kordában az embereidet; próbáljuk meg a lehető legbékésebben átvészelni ezt az időszakot. Most egyenesen Asheville-be megyek, hogy lássam, valóban lenyugodtak-e a kedélyek odaát. Amint bekötik a telefonkábelt, naponta bejelentkezem majd.

Bob felcipzárazta a kabátját, és kinyitotta az ajtót. John követte a folyosóra, a tábornok azonban egyszerre megtorpant egy nyitott ajtó mellett, és benézett a szomszédos kápolnába. Belépett az ajtón. A súlyos csendet csak a sérült mennyezet javításán dolgozó diákok kalapálása és zajai törték meg az állványzat tetejéről. Bob megállt a kápolna hátsó fertályában, és lenyűgözve gyönyörködött a látványban. John odalépett mellé.

– Még Mary temetési szertartásáról emlékszem erre a helyre.

– Máig a campus szíve – jegyezte meg John. – Már „a nap” előtt is mindig ide jöttem, ha egyedül akartam imádkozni, és kicsit átgondolni a dolgokat. Mások is erősen kötődnek hozzá; szinte csordultig van emlékekkel.

Bob bólintott, majd letérdelt, és meghajtotta a fejét. Halk imát mormolt, keresztet vetett, aztán felállt.

– Imádkozz értem, barátom!

John ebben a pillanatban érezte újból, hogy tökéletesen megbízhat régi parancsnokában. Vigyázzba vágta magát és tisztelgett. Bob viszonozta a gesztust, majd kitárt karral ölelte meg. A kápolnára immár tökéletes csönd borult, az állványzaton dolgozó diákok pedig mind őket figyelték odafentről. Bár teljesen spontán epizód volt, John biztos volt benne, hogy az ima, a tisztelgés és az ölelés híre perceken belül a campus minden zugába eljut majd, és ha csak pillanatnyilag is, de kioltja a potenciálisan halálos konfrontáció kirobbanásának nyugtalanító fenyegetését.

John a kijáratig kísérte régi barátját, ahol Maury türelmesen várakozott. Bob baráti mosollyal fogadta, és félig-meddig komolytalanul vetette föl, a visszaúton nem vezethetné-e ő a dzsipet… John két öreg barátja végül Bobbal a kormány mögött hajtott el, a kerekek csak úgy pörögtek a friss hóban.

A távolodó kocsi után bámulva John igyekezett nem elfelejteni, hogy az első adandó alkalommal azonnal fel kell hívnia Ernie-t: ideje volt ellenőrizni az öreg házán virító antennaerdő álcázására használt lepedőket. A Bluemont lehallgatására irányuló projektbe Bobot még semmi értelme nem lett volna beavatni, bár a tábornok által az imént megosztott információk alapján a vállalkozás eredményessége egyre sürgetőbbé vált.

Odakint újra szállingózni kezdett a hó. John immár egymagában tért vissza a kápolnába, beült a leghátsó padsorba, lehajtotta a fejét, és, akárcsak George Washington a Forge-völgyben, halkan imádkozni kezdett.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Bobbal folytatott beszélgetése és az előző huszonnégy óra felkavaró történései után John eleinte képtelen volt elaludni; később végül mégis elnyomta az álom a dolgozószobájában, míg Makala a beépített teraszon, a ház hátulsó részén aludt. John hirtelen telefoncsörgésre riadt fel.

Szinte ösztönösen kapta föl a kagylót, még mielőtt másodszor is megcsörrenhetett volna.

– Nem esett baja, uram? – Kevin Malady volt az.

– Dehogyis. Minden rendben. Miért?

– Valami készül, uram.

John az asztalán trónoló antik felhúzós órára pillantott: még hajnali kettő sem volt.

– Micsoda?

– Most azonnal tűnjenek el a házból Makalával együtt! Bújjanak el az erdőben, és húzzák meg magukat!

– Mégis, mi a franc folyik ott? – csattant fel immár egészen feszülten John.

– Tűnjenek el, most! Egy helikoptert hallottunk elsuhanni az előbb… A rotorhangot letompították. Úgy tudom, a különleges alakulatok használnak efféle eszközöket. Az egyik emberem éjjellátóval nyolc embert látott kiszállni a gépből a sportpályán. Önök felé tartanak. Megszervezem a felmentő csapatot, öt percen belül ott lesznek. Uram, meneküljön a házból most rögtön!

John letette a kagylót, hátrarohant a teraszhoz, és erősen rázni kezdte Makala vállát.

– Mi van már?

John azonnal befogta a száját.

– Mennünk kell, most rögtön – suttogta, a szeme sarkából pedig mintha máris gyanús mozgást látott volna odakint a holdfényben úszó bekötőúton. – Indulás! – mondta, és ellentmondást nem tűrőn rántotta ki feleségét az ágyból.

Makala felállt, mire a mögötte lévő falon hirtelen lézerpont jelent meg. John azonnal lerántotta a földre, az ablaktábla pedig óriási ricsajjal tört darabokra. Makala helyén három golyó csapódott a falba.

– Maradj a földön!

John először az ajtóhoz, majd a folyosóra rántotta Makalát, bevágva maguk mögött az ajtót.

Kimenekülni a házból? Bárkik is legyenek odakint, pontosan erre számítanak. Az egyetlen út felfelé, az emeletre vezetett. Odafönt talán kihúzhatják addig, amíg Malady megérkezik a felmentő csapat élén.

– Az emeletre, gyorsan! – súgta fojtott hangon John.

Amíg Makala felszaladt a lépcsőn, John összegörnyedve még besurrant a dolgozószobájába, és felkapta az asztalon heverő Glockot, majd maga is megindult fölfelé.

Hirtelen gránát robbant a beépített teraszon, beszakítva az imént becsukott ajtót. A lökéshullám kibillentette Johnt az egyensúlyából. Kábultan bár, de sikerült újra lábra állnia, és követte Makalát az emeletre.

Merre tovább? Az elmúlt két évben számtalan akciótervet dolgozott ki a legkülönfélébb vészhelyzetekre, arra azonban, hogy a saját otthonukban ütnek rajtuk az éjszaka közepén, álmában sem gondolt. Jen régi hálószobája? Nem, túl nyilvánvaló búvóhely; a támadók oda rontanak majd be először. Amíg hezitált, odalentről újabb robbanás rázta meg a falakat.

A padlás. Zsákutca ugyan, de talán nyerhetnek vele néhány percet.

John a tetőtérbe vezető, lehúzható lépcső felé lökte Makalát, és háttal lépkedve követte fölfelé pisztollyal a kézben arra az esetre, ha a betolakodók hirtelen utolérnék őket. Egy harmadik robbanás, majd újabb szilánkokra törő üvegtáblák csörömpölése hallatszott néhány rövid sorozatlövés után.

Makala elsőre nem igazán boldogult a padlásajtóval, de nagy nehezen végül mégis sikerült kinyitnia. John szorosan követte, és megpróbálta a lehető leghalkabban becsukni maga után a nyikorgó csapóajtót.

Az asszony láthatóan mondani szeretett volna valamit, John azonban ismét a szájára tette a kezét. A ház teljes tetőterét betöltő padlást csak az egyetlen ablakon halványan beszűrődő holdfény világította be. John hirtelen elképesztően hálás volt, amiért Jen annak idején a leghaszontalanabb kacatoktól sem volt hajlandó megválni: a padlás öreg kofferekkel, fogasokon lógó, fél évszázados ruhákkal és rég feledésbe merült családi örökségekkel volt teli. Gyorsan felmérte a terepet, rémült feleségét pedig egy mozdulattal rögtön az egyik távolabbi fal mellett feltornyozott régi ládák felé indította. Makala habozott, mire John ellentmondást nem tűrőn belökte a sötét, penészes sarokba, és leültette a földre.

A nő szipogni kezdett, mire John újból befogta a száját, és egészen közel hajolt a füléhez.

– Megsérültél?

– Mi a fene folyik itt?

– Csak maradj csöndben! Már úton a segítség.

A holdfényben John könnyedén kivehette a hasát védelmezőn szorító Makala sápadt, rémülettől reszkető vonásait.

– A baba rendben van?

– Azt hiszem.

– Matherson! – hangzott fel hirtelen odalentről. – Nekünk csak maga kell. Jöjjön elő felemelt kézzel, és a feleségének nem esik baja. Egyedül magáért jöttünk.

John Makalára nézett. Az ajánlat csupán pár röpke pillanatig tűnt csábítónak. Az imént figyelmeztetés nélkül nyitottak tüzet rájuk; a támadó nyilvánvalóan éjjellátó szemüvegben volt, és pontosan tudta, hogy kis híján John feleségét találta el. Az akció rég nem az elfogásáról szólt: mindkettőjükkel végezni akartak.

John agyában csak úgy cikáztak a gondolatok: ha élve kerül ki innen, és kiderül, hogy Bob Scales áll a rajtaütés mögött, garantáltan megtalálja a módját, hogy a pokolra küldje „barátját” ezért az aljas húzásért.

– Harminc másodperce van, Matherson. Jöjjön le felemelt kézzel!

John tudta, hogy nem szabad válaszolnia. Odalentről halk lépések kúsztak fel az emeletre. Még le sem telt a harminc másodperc, máris újabb gránát robbant közvetlenül alattuk. Mindketten rémülten rezzentek össze, Makala pedig képtelen volt egy ijedt sikoltást magában tartani.

John védelmezőn karolta át a vállát. Makala remegett, mint a nyárfalevél. Pár pillanattal később az alattuk lévő hálószobából hosszú gépfegyversorozat hallatszott.

Pillanatnyi csönd következett, majd nyikorgó léptek az emeleti folyosó öreg fapadlóján.

Három újabb gránát robbant a vendégszobákban és a fürdőszobában; a falak megremegtek, a padlás alacsony mennyezetéről pedig finom vakolatpor hullott alá. A támadók berontottak a szobákba, és ismét lövések dördültek.

– Matherson, nincs hová bújnia. Mentse meg a feleségét, és jöjjön elő! Tudjuk, hogy odafent van.

Makala jó erősen átkarolta John oldalát, pánikszerűen adva tudtára, hogy eszébe ne jusson feladni magát.

– Ez most nagyon hangos lesz. Készülj fel, és hagyd nyitva a szád – súgta John.

A padlás ajtaja nyikorogva kinyílt, majd egy sötét tárgy gurult be a helyiségbe. John összegömbölyödött a ládák mögött, és maga is kinyitotta a száját, hogy megvédje a dobhártyáját a robbanás nyomáshullámától. A gránát vakító villanással robbant fel; a lökéshullám erejétől Makala lélegzete teljesen elakadt.

John tisztában volt vele, hogy azonnal készen kell állnia, és a Glockot két marokra fogva egyből fel is támaszkodott a ládára. A padlásajtó nyílásán golyók süvítettek be, majd egyszerre kirajzolódott az első támadó körvonala.

John számított rá, hogy apró célpontot, egy sisakos arcot és golyóálló mellénnyel védett testet kell majd eltalálnia. A behatoló férfi felsőteste felbukkant a vízszintes pinceajtó nyílásán, lézercélzójával a vele szemben lévő fal mentén kereste a célt, majd a nagyjából tőle 9 méterre várakozó John felé fordult, akit a lézerfény egy pillanatra szinte teljesen elvakított. Félig-meddig pánikba esve, majdhogynem kontrollálatlanul kezdett tüzelni a támadó irányába, nagy szerencséjére az egyik 9 milliméteres golyó pedig véletlenül épp telibe találta a célt. John végig számított rá, hogy ő maga is bármelyik pillanatban halálos lövést kaphat, a támadó sorozatai azonban valamivel a feje fölött csapódtak a falba, és hirtelen egyre feljebb kúsztak a plafonon, ahogy a férfi hátrahanyatlott, majd végül lezuhant a lépcsőn.

Elfojtott káromkodás hallatszott, majd odalentről vad golyózápor zúdult a padlásra – a lövedékek apró lyukakat ütöttek a padlón, és lassan a búvóhelyük felé közeledtek.

– Mássz fel a bőröndökre, és húzd össze magad! – ordította John, és próbálta fölsegíteni Makalát az egyik, régi bőröndökből épített torony tetejére. Ő maga továbbra is összegörnyedve, fegyverrel a kézben figyelte a padlásra vezető nyílást.

Hányszor is húztam meg a ravaszt? – tette fel magának a kérdést. Hány lövésem van még?

Ekkor hallotta meg a házon kívülről visszhangzó vehemens lövöldözést. Kiáltások, szitkozódás, tűzpárbaj és újabb gránátok robbanásai visszhangoztak odakintről.

John kivárt. Újabb gránátot dobtak fel a padlásra; John lerántotta Makalát a kofferek tetejéről, és jó erősen magához szorította. A robbanás halálos lökéshulláma ezúttal rengeteg törmeléket vetett szerteszét; a régi kacatokkal kitömött bőröndök nélkül már bizonyára mindketten halottak lettek volna.

Odakint nem csillapodott a lövöldözés, több hosszan elnyúló sorozat hallatszott. John újból a várakozás stratégiája mellett döntött, a másodpercek pedig lassan percekbe fordultak. Makala sírdogálva bújt hozzá, John azonban egyetlen futó pillanatra sem mert ránézni, nehogy le kelljen vennie a szemét a lépcsőről. Hirtelen égett szag csapta meg az orrát, ami nem javított sokat az amúgy is kétségbeesett helyzeten; a füst lomhán áramlott fel a padlásra.

– John! John, Makala! – hangzott fel a magas és kétségbeesett kiáltás.

– Grace Freeman vagyok! Válaszoljanak, az isten szerelmére! Könyörgök!

A trükk ősrégi volt: a támadók foglyul ejtenek valakit, és pisztolycsövet nyomnak a tarkójához, hogy a célpontot a bizalomra építve ugrasszák ki a bokorból. John egyelőre nem hagyta magát.

– Ég a ház! Merre van, uram?

Valaki odalent végigrohant a folyosón, és folyamatosan a nevét kiabálta.

Rövid ideig csönd volt, majd nyikordult a padlásra vezető lépcső. John még mindig erősen szorította a Glock markolatát; mivel a biztosító a ravaszba volt építve, a pisztoly elsütéséhez elég volt enyhe nyomást kifejtenie.

Hirtelen egy fej bukkant fel a padlásra vezető nyíláson, a pontos körvonalakat azonban nehéz volt kivenni az egyre sűrűsödő füstben.

– John? Makala?

– Ne mozdulj, Grace – súgta halkan John, hisz még mindig nem tudhatta, vajon az egyik támadó közvetlenül a lány mögött áll-e fegyvert szegezve rá. Mindenesetre nem tehetett mást, ezúttal már muszáj volt vállalnia a felelet kockázatát.

Grace lassan felé fordította a tekintetét.

– Nem esett bajod? – súgta John.

– A francba is, uram, ég alattunk a ház! Most azonnal ki kell jutnunk innen – kiáltotta. – Már biztosítottuk a terepet. Gyerünk! Gyerünk!

Amíg Grace gyorsan átmászott a másik oldalra, hogy támogassa, John felsegítette Makalát.

Kérdésekre ezúttal nem volt idő. Hármasban nagy nehezen elbotorkáltak a lépcsőig, majd John egy pillanatra megtorpant, és körülnézett. Egy régi pólót látott meg egy fogason – gyorsan letépte, és Makala arca elé tartotta, majd a felesége fülébe ordította, hogy vegyen nagy levegőt, és tartsa bent, ameddig csak bírja.

Grace vezetésével sikerült lejutniuk a lépcsőn. John óvatosan vezette el Makalát a lépcső alján heverő holttest mellett; egyik lövése épp az orra alatt találta el a merénylőt. A hálószobából füst gomolygott. John agyán egy pillanatra átfutott, hogy megáll, és ellenőrzi, csodával határos módon életben maradt-e a támadó, Makala azonban erősen szorította a karját, és magával rántotta Grace után. John végül hátrahagyta a testet: még ha életben volt is, egy ilyen sebbel csupán percei lehettek hátra.

Levegő után kapkodva és rémesen köhögve Grace továbbvezette őket a földszintre. A beépített teraszt már teljesen bekebelezték a lángok. A hirtelen forróságtól Grace egyszerre megtántorodott, majd John egy erőteljes mozdulattal hátulról mindkettőjüket kilökte a ház hátsó ajtaján.

– Kihoztam őket! – ordította Grace, aztán görcsösen előrehajolt, és zihálva hányni próbált.

John kiáltásokat hallott maga körül, és a füst miatt egyelőre még nedves szemmel épphogy csak felismerte a felemelt fegyverrel közeledő Malady alakját. Kevin erélyes mozdulattal a földre lökte, míg egy másik diák saját testével próbálta védeni Makalát, és valamivel finomabb gesztusok közepette próbálta leültetni.

– Helyzet? – nézett fel zihálva Kevinre.

– Legalább négyen kijutottak! – kiáltotta hangosan Kevin.

– Egy halott a második emeleten – lihegte Grace.

– Akkor csak hárman.

Egy diák kibújt a kabátjából, és Makala mellé guggolva védelmezőn borította rá. John megpróbált felállni, Kevin azonban erélyesen rákiáltott, hogy maradjon a földön; bárkik is törtek az életére az imént, még mindig a közelben lehettek.

John visszanézett a házra. A felső szinten hirtelen kitört egy ablak, lángnyelvek csaptak ki rajta. A tűz lassan az egész épületet bekebelezte: a támadók bizonyára termit gyújtóbombákat is bevetettek, másképp nem kapott volna lángra ilyen gyorsan. Jen háza a szeme előtt égett porrá, az egész lángokban állt.

John ekkor döbbent rá, miről is feledkezett meg. Valaki épp egy kabátot terített a vállára; John azonnal levette, az arca elé szorította, és kiszakítva magát egyik diákja karjából, az égő épület felé rohant.

– John! – érte utol Kevin, és próbálta visszahúzni.

– Hagyj! – John ismét kiszabadult a szorításból, és a hátsó terasz felé tántorgott. A füsttől majdnem teljesen vakon kezdett tapogatózni az ablakpárkányon, amíg meg nem találta, amit keresett, majd mélyre hajolva, a kabátot az elviselhetetlen hő ellenében a feje fölé tartva újra kibotladozott a házból. Odakint teljesen erőtlenül zuhant Kevin karjaiba. Nyuszkát szorította. Sosem hagyta volna, hogy Jennifer legjobb barátja ilyen méltatlan véget érjen.

Hunt rektor úr egykori irodájában ülve John hálásan kortyolt még egyet a házi pálinkából, majd a kanapén pihenő Makalára pillantott. Két diáklány sürgölődött körülötte, még ő maga képezte ki őket nővérnek. Az egyikük megnyugtató mosollyal nézett vissza Johnra.

– Nem esett baja, és a baba is épségben van.

A függönyökkel besötétített szobában John alig tudta kivenni felesége kormos arcát.

Makala köhögni kezdett, majd köszörült egyet a torkán.

– John Matherson, a jelenlegi helyzetben az ivás a lehető legrosszabb dolog, amibe menekülhetsz – súgta száraz hangon.

– Tudom.

– Ha nem lennék terhes, én is meghúznám azt az üveget – tette hozzá.

Lövések dördültek a távolban. A hangok alapján könnyű volt megkülönböztetni a szemben álló feleket: a hosszú sorozatokat mindig rövid, három gyors egymásutánban leadott lövés követte. Bárkit is sikerült sarokba szorítaniuk a büfé épülete mellett, képzett katona módjára küzdött, és ehhez illően spórolt a lőszerrel.

John felállt, és az ablakhoz lépett. Ujjnyira akarta csak elhúzni a függönyt, hogy legalább egy rövid pillantással felmérhesse az odakinti helyzetet, Kevin azonban egy kézmozdulattal visszatartotta.

– Mindkettőjükkel végezni akartak, uram. Itt kell maradnia, amíg pontot nem teszünk az ügy végére.

– Az én… – kezdte John, majd egy pillanatra megtorpant. – Az én diákjaim harcolnak helyettem odakint.

– A katonái. Azt teszik, amire kiképezte őket – mondta Kevin, azután szünetet tartott, hogy a lehető legnagyobb súlyt adja az utolsó szónak: – Uram.

A tűzpárbaj hirtelen újra fölerősödött, John pedig tudta, hogy Kevin parancsa ellenére nem bujkálhat tovább, különösen azok után, amin a diákjai mindeddig keresztülmentek érte. Pár centire óvatosan mégiscsak félrehúzta a függönyt.

Az egykor oly békés kávézóteraszba és a büfé oldalába csapódó nyomjelző lövedékeket könnyű volt észrevenni. Pár tucat diák pokoli golyózáport zúdított a bekerített épületre. Az egyik támadó feltápászkodott, és láthatóan megpróbálta talpra állítani a társát. Bár John parancsa szerint lehetőleg élve kellett elfogni őket, a merényletkísérlet által kiváltott felháborodásnak és vérszomjnak képtelenség volt gátat vetni. A golyóálló felszerelés és a sisak ellenére a katona lába és arca szabadon maradt, és rövidesen holtan esett össze. Egyértelműen sérült társa még megpróbált ugyan felállni, az újabb golyózápor azonban vele is végzett.

A lövések egészen addig nem csitultak, amíg az egyre erősödő „Tüzet szüntess!” kiáltások végre el nem értek mindenkihez.

John megindult az ajtó felé, Kevin azonban útját állta, és egyetlen mozdulattal értésére adta, hogy ha szükséges, erőnek erejével fogja visszatartani. Termetéből ítélve erre gond nélkül képes lett volna.

– Várjuk meg a jelentést! – mondta kurtán.

– Egyszer az életben hallgass valaki másra, John! – súgta Makala. – Igaza van.

John bólintott, és a földre huppanva megfogta a felesége kezét.

– Tényleg egyben vagy?

– Csak egy kis füst, John, kutya bajom.

– És a baba? – kérdezte idegesen.

Makala megpróbált nevetni, a próbálkozás azonban ismét rekedt köhögésbe fordult.

– Jól megijedt a kis ördög, az biztos; úgy rúgkapált az első perctől fogva, mint egy kickboxos – mondta, majd jelentőségteljes szünetet tartott. – A gyermekünk egészséges, mint a makk.

Makala közelebb hajolva átölelte John nyakát.

– Mégis, hogy lehet képes ilyesmire a barátod? – kérdezte. – Nem azt mondtad, hogy tisztességes ember?

– Fogalmam sincs – súgta válaszul John. – Halvány fogalmam sincs.

– Matherson. – A halk hívás egy kopogás kíséretében a folyosóról hallatszott. John felismerte Black tiszteletes hangját, és egyből megindult az ajtó felé, Kevin azonban újból az útjába állt, és a testével Johnt tudatosan takarva nyitott ajtót.

Valóban Black tiszteletes volt az. Kevin beengedte.

Black ellépett John mellett, és letérdelt Makala mellé. A várandós kismama kezét finoman megszorítva rövid hálaimát mormolt, majd visszanézett Johnra.

– Sikerült elérnem telefonon. Csak vedd fel a kagylót!

John bólintott.

– Elmondtad neki, mi történt?

– Csak annyit, amennyit kértél. Azt mondtam, hogy vészhelyzet van, és mindenképp tartsa a vonalat.

– Ne beszélj vele, John! – mondta hirtelen Makala. – Megtudja, hogy még élsz, és visszaküldi őket.

Johnt kis híján szétvetette a düh. A merénylet ténye önmagában is irgalmatlan haragot gerjesztett benne, az azonban minden határon túlment, hogy a várandós feleségét is célba vették, sőt férjével és kisfiával együtt akár Elizabeth is a házban lehetett volna. A cél nyilvánvalóan nem az elfogása volt – hidegvérrel meg akarták gyilkolni a ház összes lakójával együtt. John először a Makalát gondozó lányokra, majd Kevinre nézett.

– Amint úgy látod, hogy a feleségem biztonságban utazhat, vidd veszélytelen helyre. Amíg le nem zártuk ezt az egészet, én sem tudhatom, hol van.

Makala tiltakozni kezdett, John szokatlanul éles pillantása azonban ezúttal egyből a torkára forrasztotta a szót.

– Ez most rólad és a babáról szól, nem rólam – mondta határozottan. Makala nem válaszolt.

John az asztalhoz lépett, és felvette a kagylót.

– Scales tábornok, hall engem?

– Igen, John, mégis, mi a fene folyik odafönt?

– Erről inkább én kérnék felvilágosítást, te utolsó rohadék.

– John?

– Az még rendben van, hogy ki akarsz nyíratni. Nyilván ez is része a kis játszmádnak, és még hajlandó is lennék elfogadni a dolgot. Na de hogy a terhes feleségemre támadsz?

– John, az isten szerelmére, mi a fenéről beszélsz? Mi folyik ott?

– Mondd meg te! – vágta rá újra John, minden egyes szót mélyről jövő haraggal, nyomatékosan hangsúlyozva.

Hosszú csönd következett.

– John, bármi is történik, kérlek, segíts nekem, és adj valami támpontot!

– Miért nem dugod inkább ide a képed, és magyarázod el szemtől szemben – rövid szünet –, tábornok.

Újabb hosszú hallgatás.

– John, avass már be végre, jó?

– Jól van, játszd csak az ártatlant! Én megbíztam benned kevesebb mint egy órával ezelőtt, aztán nyolc rohamosztagosod tört rám a saját házamban. Ha az embereim nem szúrták volna ki időben a helikoptert, és nem mentettek volna ki, már rég halott lennék a feleségemmel és a születendő gyermekünkkel együtt. Hát ez történt idefönt.

– Magasságos isten – suttogta Bob.

– Az, magasságos isten, Bob.

– Hol vagy most?

– Őszintén azt hiszed, hogy ezek után kiszedheted belőlem? Elég tudnod, hogy Makala most már biztonságos helyen van.

Újabb kopogás hallatszott az ajtón: a fojtott hangú azonosítás alapján Grace álldogált a folyosón. Kevin először ismét csak résnyire nyitotta ki az ajtót, majd megbizonyosodva róla, hogy valóban ő az, beengedte a lányt.

– Ne tegye le, tábornok úr! Egy pillanat.

John az asztalra tette a kagylót, és Grace-re nézett. A lány egykor oly gyönyörű hajfürtjei csúnyán megperzselődtek, arcának jobb oldalán felhólyagosodott a bőr. Megpróbált beszélni, majd köhögni kezdett.

– Grace – szólalt meg határozottan Makala. – Most azonnal menj, hogy ellássák az égéseket!

– Egy pillanat – válaszolta a lány, majd visszanézett Johnra. – Hét támadóval végeztünk, uram. Egyetlenegynek sikerült elmenekülnie, a Kilátó-hegy felé tart. Egy egész szakaszunk követi. Nyilvánvalóan sérült, vérnyomokat hagy maga után.

– Veszteségek a mi oldalunkon? – kérdezte idegesen John. – Mennyire súlyos a helyzet?

Grace egy pillanatig hezitált, és kérdőn pillantott fel Kevinre, aki csak kurtán bólintott.

– Amikor legutóbb számoltuk, öt halott és úgy egy tucat sebesült.

– Kik?

Grace sorolni kezdte a neveket, Johnt pedig hirtelen hatalmába kerítette a totális letargia. Az egyik halott épp az a lány volt, akit pár nappal korábban még a hóban látott kergetőzni és birkózni a barátjával, de szerepelt a listán Jim Southerland, egy mindenki által szeretett művészettanár is, aki saját elhatározásából költözött fel a campusra, és valójában még csak a milícia tagja sem volt – a jelek szerint egyszerűen hozzácsapódott a tűzharcot vívó csapathoz.

– Hagyjátok futni a rohadékot! – mondta végül a fejét ingatva. – Jól képzett, elit katonák voltak. Nem akarok több áldozatot emiatt. Megértetted, Grace?

– Igen, uram.

A lány megfordult, John azonban egyből kiszúrta a Kevinnel lopva váltott pillantását. Mindketten bosszúra vágytak, és tudták, hogy amíg a merénylők egységéből egyetlen ember is életben van, szeretett vezetőjük és Makala nem lehetnek igazán biztonságban – egyelőre legalábbis biztosan nem.

Grace kiment, és becsukta maga után az ajtót, John pedig újra felvette a kagylót.

– Itt vagy még, Bob?

– John, az előbb indíttattam be egy helikoptert. Negyed órán belül ott vagyok.

– Tábornok, ha most helikopterrel próbál meg leszállni, garantálom, hogy az embereim szitává lövik. Vérszomjasak, és bosszút akarnak állni. Öt diákom és barátom adta az életét azért, hogy engem és a feleségemet kimenthessenek.

Johnban hirtelen tudatosult a diákok áldozatának felmérhetetlen súlya, és az, hogy az ellenfél erőforrásait ismerve még így is hihetetlen szerencséjük volt, hogy huszonöt vagy akár ötven milicista helyett csak öt embert veszítettek.

– Legalább egy tucat sérültem is van. Ha most iderepül, a legénységével együtt maga is a halottak listájára kerül. Ha le akarja bombázni a főiskolát, csak rajta, de mire ideér, a teljes campust evakuálni fogjuk.

– John, kérlek, figyelj rám! Fogalmam sincs, miről beszélsz. Hallod, amit mondok?

– Hogyne, csupa fül vagyok.

– Bárki is felelős ezért a szörnyűségért, nem az én embereim voltak.

John fáradtan zuhant egy székbe, és őszintén hinni akart Bob szavainak.

– Ajánlanék valamit. Hajlandó vagy meghallgatni? – kérdezte a tábornok.

– Mégis, mi a fenét?

– Egy Humveeval felmegyek hozzád, csak én és egy sofőr, senki más, hajnalban, hogy a sötétség miatt se lehessen kavarodás. Megállok a biztonsági kapunál az autópályán; az embereid átvizsgálhatnak, mielőtt találkoznánk.

– Amíg be nem bizonyítod, hogy nem te voltál, a te lelkeden szárad az egész, Bob. Rendben van, gyere föl hajnalban! Állj meg a kapunál, de tudd, hogy ha az embereim egyetlenegy idegen járművet látnak, vagy rotorsuhogást hallanak odaföntről, nincs több tárgyalás!

– Rendben van. Hajnalban a kapunál leszek.

– Mi a garancia arra, hogy 9000 méteren nem kísér majd pár F–18-as?

– Csak a becsületszavamat ajánlhatom fel – válaszolta Bob, majd kis szünetet tartott. – Jennifer emléke vezessen vissza hozzád, John.

Az utolsó mondatot hallva John tekintete az asztalon üldögélő, megpörkölődött Nyuszkára tévedt.

– Akkor hajnalban.

Scales tábornok széttárt karral tűrte a motozást. Amikor az 59-es kijáratnál álló biztonsági kapu két őre végzett, nem túl finom mozdulattal lökték előre.

Bár Black tiszteletes és Kevin, sőt a saját felesége is megpróbálta lebeszélni, John mégis úgy döntött, hogy már a kapunál fogadja Bobot. Ha bármi balul sülne el, gondolta, inkább itt történjen, mint a campuson. Maury könnyedén felismerhető dzsipje helyett ezúttal Black tiszteletes régi Volvójával érkeztek a helyszínre, Lee pedig röviddel a találkozó előtt tűnt fel a színen, és eltántoríthatatlanul ragaszkodott hozzá, hogy végig jelen legyen. Kevin néhány kocsinyi milíciataggal együtt már jóval korábban megérkezett. Bobnak egy külön furgonnal készültek nem mindennapos „ajándékkal” a csomagtérben.

John egy összetákolt menedékhely eresze alatt várakozott, amit anno még az autópályát vigyázó biztonsági csapat számára tákoltak össze. Miután az egyik kapuőr útba igazította, Bob lassan indult meg John felé, két kezét végig jól láthatóan maga mellett tartva.

Tisztelgésre vagy egyéb baráti gesztusra ezúttal nem került sor, egyedül Kevin figyelmeztette a tábornokot, hogy egyetlen gyanús mozdulat, és garantáltan nem éli meg a holnapot.

– Hogy van Makala? – tette fel végül első kérdését Bob. – Remélem, sem neki, sem a babának nem esett baja.

– Mindketten egyben vannak. – John képtelen volt többet mondani, és Kevin tekintetét kereste. – Mutasd meg a tábornoknak az „ajándékát”!

Kevin megragadta Bob vállát, és a furgon hátuljához vezette, majd a jármű tetejére lendítette a hátsó ajtót helyettesítő ponyvát. Bob pár pillanatig a csomagtérbe bámult, majd visszafordult John felé.

– Minden létező szentségre esküszöm neked, John, hogy nem hozzám tartoznak. Soha életemben nem láttam őket.

– A felszerelésüket lefoglaltuk – mondta hidegen Kevin. – Elsőrangú hadi felszerelések. Egyiküket Matherson ezredes lőtte fejbe; a hamvai ott rohadnak a füstölgő romhalmaz alatt. Az utolsóra még mindig vadászunk, de már nem menekülhet túl sokáig; a vérnyomokat nem nehéz követni. Igényt tart rájuk, uram?

Bob éles pillantást vetett Kevinre, és megrázta a fejét.

– Kaparják el őket, ahol tetszik. Nem hozzám tartoznak. Erre nem kívánok több szót vesztegetni.

– Hajítsátok csak a szakadékba őket, a Horda-tagok csontjai közé. Nem érdemelnek jobbat.

A parancs kiadása közben John végig feszülten figyelte Bob arcának minden árulkodó rezdülését. Annak idején mindkettőjükbe szigorúan beleverték a saját halottaiknak járó végtisztességről szóló szabályokat. Az egységparancsnok egyetlen holttestet sem hagyhatott hátra, járjon bármilyen kockázattal a visszaszerzése.

John hűvös és megvető szavai hallatán a tábornok arca tökéletesen rezzenéstelen maradt.

– Ha nincs más, engedelmeddel távoznék.

John kurtán bólintott.

Bob sarkon fordult, és megindult a Humvee felé.

– Scales tábornok?

Bob lassított a léptein, és visszafordult.

– Ki lehetett, ha nem ön?

Bob megállt, súlyos léptekkel sétált vissza Johnhoz, majd mindössze karnyújtásnyi távolságra tőle végül megtorpant. Kevin és Lee az ezredes két oldalán készen álltak rá, hogy bármelyik pillanatban cselekedjenek.

– Nézz a szemembe, John!

John eleget tett a kérésnek.

– Jennifer emlékére és az én Lindám sírjára esküszöm, bárhol is nyugodjon: nem én állok a merénylet mögött.

– Akkor ki?

– Én figyelmeztettelek: sok ellenséged van, akik holtan akarnak látni, John Matherson. Ha az áll az egész mögött, akire gondolok, az igazán rettenetes lenne.

John feldolgozta Bob szavait, de egyelőre nem válaszolt.

– Ha igazam van, és a saját otthonodban törtek rád, az azt jelenti, hogy még nálam is többet tudnak rólad. Valaki információkkal látta el őket a közösségedből. – Bob hirtelen elhallgatott; mintha ebben a pillanatban döbbent volna rá valami igazán fontosra. – Ha ez igaz, nyilván a találkozónkról is tudnak.

Pár pillanatig csöndben állt, mintha mérlegelte volna a gondolatot.

– Isten óvjon, John – súgta halkan. – Talán ideje lenne nekem is imádkoznom, hogy a következő pár napban az őrangyalom a szokásosnál is éberebb legyen.

John szótlan maradt, Bob pedig újra sarkon fordult, és visszasétált a Humveehoz. A kocsi visszatolatott, megfordult, és végül elsüvített az autópályán.

– Egyetlen szavát sem hiszem – mondta végül Lee.

Kevin csak bólintott.

John egyelőre megtartotta magának a gondolatait, majd rövid idő múlva újra Kevinre nézett.

– Kaparjátok el a hullákat, ahogy mondta – adta ki végül a parancsot. – És Kevin! Makalát a nap huszonnégy órájában őrizzétek. Én továbbra sem tudhatom, hol van.

– Már gondoskodtam róla, uram.

– Lee, nagy gond lenne, ha ma nálad aludnék?

Jó barátja mosolyogva rázta meg a fejét.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

– Ernie, most rögtön szükségem van a segítségedre – jelentette be John a Franklin-erőd előtti, hóval borított kocsibejárón állva.

John nem emlékezett rá, hogy Ernie korábban bármikor is elé jött volna az ajtóból, most azonban odasietett hozzá, és jó erősen megszorította a kezét.

– Egyben vagy még? Hallottunk a tegnap esti balhéról. Makalának ugye nem esett baja?

– Nem, minden rendben van. Kutya bajunk.

– A mocskos kis rohadékok.

John végül csak dél körül riadt fel halálosan kimerült álmából, és Leet sikerült szinte azonnal kiakasztania, amikor bejelentette, hogy mindenképp be kell ugrania Ernie-hez.

Az elhatározás hallatán az egész társaság pánikba esett, Kevin pedig rövidesen egy egész furgonnyi állig felfegyverzett milicistával jelent meg. Többen közülük már most a halott merénylőktől zsákmányolt felszerelést viselték.

Az utolsó támadóra végül hajnalban találtak rá, a jelek szerint valószínűleg elvérzett. Miután levetkőztették, ő is a társai sorsára jutott.

Az utolsó merénylő halála után John legalább valamelyest újra biztonságban érezhette magát, és esze ágában sem volt hagyni, hogy a történtek teljesen megtörjék a napi rutinját, amibe beletartozott az is, hogy havazás idején Maury dzsipjét használja. A katonáknak Kevinnel együtt parancsba adta, hogy pihenjék ki magukat, és szundítsanak egyet – a csapat végül vonakodva bár, de beadta a derekát.

– Bejöhetünk? – kérdezte John a kocsi felé bólintva. Maury épp lepedőkkel igyekezett letakarni az üléseket, hogy a hó ne lepje be őket teljesen, mire majd visszaindulnak.

– Miért nem szerelsz fel egy rendes tetőt arra a tragacsra? – kiáltott Maury felé Ernie.

– Nem találtam a korának megfelelőt.

– Á, remek. Történelmi hűség a kényelem kárára.

Maury nem felelt, John pedig pontosan tudta, milyen fájdalmas lesz majd a barátjának, amikor kora tavasszal kénytelen lesz rejtőszínes mintázattal lefesteni a dzsipet a motorháztetőn díszelgő autentikus fehér csillaggal együtt. Maury persze csakis az 1944-es normandiai mintának megfelelően volt hajlandó nekiállni a festésnek, magát az átalakítást viszont semmiképp sem spórolhatta meg, hisz a levegőből könnyedén kiszúrhatták őket.

Maury végül nem méltatta szóra Ernie megjegyzését, csupán pár hűvös pillantást vetett rá.

– Jól van, na, gyertek csak be – szólt Ernie beinvitálva őket. Amint beléptek, az öreg becsapta mögöttük a garázsajtót, majd karjait védekezőn fonta keresztbe maga előtt.

– Megint le akarod állítani a boltot, mi? – ugrott egyből Johnnak a kérdéssel.

– Dehogyis!

– Pedig úgy hallottam, most már az asheville-i reptéren székelő új nagyurunk parancsait követed. Azt hittem, azért küldött, hogy leállítsd a munkánkat, ha már láb alól nem sikerült eltennie.

– A francba is, Ernie, mondták már neked, hogy nagyjából annyi érzéked van a diplomáciához, mint egy üllőnek meg egy kalapácsnak együttvéve?

– Soha. Azonnal el is küldeném a pokolba, ha valaki ilyesmikkel fárasztana.

John nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon.

– Végül is logikus, nyilván mindenki tudja, hogy ellenállás nélkül kapituláltam. Talán lett volna valami ötleted, ami nem totális vérfürdőhöz vezet? Arról meg, hogy tegnap éjjel kis híján megöltek, most inkább ne is beszéljünk.

– Mekkora haderő van odalent?

– Legalább fél tucat Black Hawk, talán ugyanannyi Apache, néhány C–130-as és a hendersonville-i megfigyelőink jelentése szerint szintén legalább fél tucat Bradley harckocsi. Úgy egy tucat teherautónyi ellátmány és pár greenville-i egység. Komolyan azt hiszed, hogy így lett volna értelme szembeszállnunk a tábornokkal?

– Vonuljatok a dombok közé, és várjátok ki, mit lép. Legalább ötszáz rém dühös, felfegyverzett partizánnal találná szemben magát, ha nem többel.

– Ernie, a legeslegelső naptól kezdve olyan vagy, mint egy tövis az ujjamban, de ez azért mégiscsak mindent visz. Azt mondod, fogjam magam, menjek vissza a campusra, és a srácokkal együtt vegyük be magunkat az erdőbe? Ebben az időben kéne életben maradnunk odakint? – Az utolsó szavakat különösen megnyomta, és kifelé mutatott az ablakon: az egyelőre csak ritkásan szállingózó hó most is kitartóan kavargott a legalább 30 kilométer per órás szélben. – Tüzeket az Apache-ok infrakamerái miatt nyilván nem gyújthatnánk, és a csapat fele pár napon belül halálra fagyna.

– Ernie, Johnnak igaza van.

A vitázók Lindát pillantották meg az alagsori lépcsőn közeledni.

– Ne piszkáld tovább ezzel! Épp olyan jól tudod, mint én, hogy teljesen értelmetlen lett volna ellenszegülni, szóval szállj le erről a témáról, légy szíves!

– Csak egy alternatív megoldást javasoltam.

– Akkor cihelődj össze te magad, fogj egy puskát, és pár órára ülj ki a hegytetőre. Ha visszajöttél, majd papolhatsz róla, hogy megéri-e harcolnunk, vagy sem.

– De hát én hetvenöt vagyok, a milícia meg tele van csupa huszonévessel!

Linda ezt már szóra sem méltatta, inkább egy-egy bögre kávét nyújtott át Johnnak és Maurynak.

– Már épp eléggé fogytán van a készlet – morgott az orra alatt Ernie.

– Sokkal nagyobb szükségük van rá, mint nekünk idebent a melegben – vágott vissza élesen Linda, majd rögtön John felé fordult. – Őszintén, biztosan nem esett bajotok Makalával?

– Tényleg rendben vagyunk, Linda. A főiskolán viszont elmérgesedtek a dolgok, ott már közel sem ilyen rózsás a helyzet. Öt halott, egy tucat sebesült, és kétlem, hogy mindannyian rendbe jönnének.

Az utolsó mondatnál komolyan erőt kellett vennie magán, hogy ne kerüljön újra a tragédia hatása alá. A diákok az életüket adták érte és a családjáért, s ennek a tudata lassan szinte teljesen elviselhetetlenné vált. John mindemellett tudta, hogy ha most elengedi magát, és összeomlik Linda előtt, az asszony sem bírja majd tovább. Végül nagy nehezen sikerült leküzdenie a torokszorító fájdalmat, és magára erőltetett egy halvány mosolyt.

– Egyetlen kérdésem maradt, John: Asheville-ben tudnak a projektünkről?

John a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy kiszagolták volna. Igazából részben épp azért telefonáltam, hogy ellenőrizzétek az antennák álcázását.

– Sem az útról, sem odaföntről nem látszanak. A srácok lepedőkből varrták a ponyvákat, mindegyik antenna remekül beleolvad a hóba. Szerintem nem kell aggódnunk.

– Nagyszerű. Szeretném, ha ez így is maradna.

Ernie kissé még mindig mogorván nézett rájuk, John pedig úgy érezte, jobban jár, ha még most elsimítja az ellenérzéseket.

– Ernie, be kell valljam, tényleg bölcs döntés volt áttelepíteni ide a számítógépeket. Mindenképp el akarom kerülni az újabb háborút. Az elmúlt tavasszal te magad is láttad, Fredericks irányítása alatt már két Apache is mekkora pusztításra volt képes. Fredericks egyetlen taktikai hibája az volt, hogy az asheville-i bevásárlóközpontban rendezte be a támaszpontját. Ha normális biztonsági személyzettel a reptéren marad, esélyünk sem lett volna. Nincsenek Stinger föld-levegő rakétáink, a hollywoodi filmekben látott varázslat meg, hogy egy-egy ilyen madárkát egy ősrégi, vállról indítható töltettel is le lehet szedni, teljesen abszurd. Az aduász ezúttal Scales tábornok kezében volt, nem habozott ezt a tudtunkra adni, és győzött.

– Zseniális húzás volt – tette hozzá Maury. – Semmilyen ellenlépést nem tehettünk, ott és akkor legalábbis biztosan nem.

– Na de… – kezdett volna bele Ernie, Linda azonban félbeszakította:

– Na de mi? Száz, akár kétszáz halott gyerek, ezt akarod látni?

– Már nem gyerekek, Linda.

– Az unokáink egy év múlva már a milícia valamelyik egységében szolgálnak majd, Ernie. Számomra igenis gyerekek.

John egy pillanatra elkapta Linda tekintetét, és bólintott.

Végül is ő maga is csak huszonegy éves volt, amikor annak idején hadnaggyá léptették elő, és tagadhatatlanul igazi férfinak érezte magát. Édesapja huszonhárom, nagyapja huszonegy évesen már éles bevetéseket repült, nem is csoda hát, hogy úgy érezte, idejében felnőtt hozzájuk. Most, hogy egy teljes generáció választotta el a fiataloktól, akik a csatákat vívják, a dolog hirtelen teljesen más színben tűnt fel.

Egyszerre újra a második világháborús fiatal katonák portréival teli albumok jutottak eszébe. A harctéri sokkot kapott katona kísérteties képe villant fel előtte, amint sárral és vérrel az arcán, üres tekintettel bámul a kamerába. A képet vizsgáló szemlélőnek mélyen el kellett merülnie a fotóban, hogy rádöbbenjen: bármilyen szörnyűségeken ment is keresztül a képen látható közlegény, tizennyolc-tizenkilenc évesnél nemigen lehetett idősebb.

John milíciájának fiatal tagjai, a „gyerekek” ebben a percben is harcra készen várták a campus fölött köröző újabb Apache-okat, tekintetükben azonban ugyanez a kísérteties üresség derengett. Két pusztító, véres csata veteránjaiként már a győzelemmel járó veszteségekkel és áldozatokkal is tökéletesen tisztában voltak. Most is őszinte meggyőződéssel álltak készen a harcra, bár a veteránok tárgyilagos éleslátásának birtokában már rég nem volt kétségük felőle, hogy a küzdelmük valószínűleg hiábavaló.

Johnnak egyszerre a pár héttel korábbi, a campus felé tett sétája jutott eszébe, amikor a szerelmespárt látta a parkban. A két boldog fiatal helye abban a régmúlt világban volt, ahol egy újabb halálos ütközet helyett még reményteljesen tekinthettek a jövőbe… Egyikük mára már halott volt. A gondolat mélyen belésajdult, a fájdalmat azonban egyelőre muszáj volt félretolnia.

Az isten verjen meg mindenkit, aki egy ilyen világba száműzte őket! – gondolta keserűen, miközben a tekintetét továbbra is Lindán pihentetve bólintott.

– Igazad van, Linda, még mindig gyerekek, legalábbis annak kellene lenniük. Nem vagyok hajlandó a puszta dac utolsó kétségbeesett gesztusaként feláldozni az életüket.

Ahogy kimondta a mondatot, ismét teljes súlyával nehezedett a szívére Bluemont újabb EMP-csapása, a rémálom, amelyre Bob figyelmeztette. A mindössze pár órája történt események óta a tábornokba vetett bizalma már nem volt megingathatatlan, bár az ösztönös indulatok leülepedése után őszintén szeretett volna hinni neki. Talán valóban nem maradt más, mint hogy maguk próbáljanak fényt deríteni Bluemont titkaira, aminek kulcsa nagy valószínűséggel épp az Ernie házában folyó projekt volt.

John hirtelen ráeszmélt, hogy percek óta szótlanul, gondolataiba merülve álldogál, amíg Ernie és Linda újabb vitába kezdett, ami – ismerte fel a vissza-visszatérő sablont John – a kettejük közti kommunikáció általános és bevett formája volt. Visszatérve a jelenbe, John kissé ironikusnak találta a helyzetet: bár nyilvánvalóan szerették egymást, ezt a legkevésbé sem mindennapi módon mutatták ki.

– Na jól van, hűtsétek már le magatokat egy kicsit – elégelte meg végül Maury a csipkelődést, és félbeszakította a házaspárt.

Mindketten ránéztek, Linda pedig elmosolyodott.

– Kösz, Maury, értjük a célzást. Én legalábbis biztosan.

Ernie nem kommentálta a megjegyzést, és újból John felé fordult.

– Először is tisztázzuk a legalapvetőbb kérdést! Ha nem leállítani akarod a projektet, akkor mi a fenét keresel itt?

– Csak tájékozódni szeretnék a munka állásáról, és lenne néhány javaslatom. Azt akarom, hogy a csapat továbbra is húzza meg magát, de a srácok folyamatosan dolgozzanak az ügyön.

– Nocsak, szóval mégsem vagy Scales tábornok csicskása? – vetette oda csípősen Ernie.

– Tudod, Ernie, ha egyszer végre valahára túl leszünk ezen az egészen, lesz egy igazán komoly beszélgetésünk.

– Csak azt ne feledd, Matherson, hogy megmentettem az életedet! Fredericks gondolkodás nélkül lepuffantott volna.

– Ja, persze.

Ernie elmosolyodott.

– Sokak szerint tavasszal egy komoly dilemmát spóroltam meg neked. Mégis, mit kezdtél volna azzal a mocsadékkal, ha életben marad, he? Én inkább lelőttem helyetted, te meg hipp-hopp pontot is tehettél az ügy végére. Akárhogy is, nem tagadhatod, hogy te jöttél ki jól a dologból.

John végül feladta, és egyetértőn bólintott.

– Megfagyok ebben az alagsorban – mondta Linda. – Folytassuk inkább odafent a Skunk Worksben.

– Hogy hol? – kérdezte zavartan John.

– Egy ideje így hívjuk a „műhelyt”. A gyerekeknek tetszik, különösen, miután meséltem nekik a kis mellékprojektjeinkről, amiket annak idején az igazi Skunk Works Lockheednek csináltunk.

John elmosolyodott. A Lockheed cég a hidegháború alatt a legspeciálisabb kémrepülőgépek elsődleges tervezője volt, a titkos kutató-fejlesztő laboratóriumukat pedig mindenki csak „Skunk Worksként” ismerte. Az elnevezés tökéletesen illett az Ernie házában kibontakozó projektre.

Linda fölvezette őket a földszintre, ahol a kandallónak és a fatüzelésű konyhai kályhának köszönhetően most is barátságos meleg volt, majd lassított valamelyest a léptein, és az emeletre tessékelte őket. Lépcsőzés közben a térdét masszírozta, és halkan mormogott maga elé, hogy mégiscsak jobb lett volna a háború kitörése előtt túlesni azon a fránya térdprotézisműtéten.

A lépcső tetejére érve John észrevette a láthatóan kézzel rajzolt cégért közvetlenül előttük: „Linda és Ernie: Skunk Works”. Bárki rajzolta is, a kreativitására semmiképp nem lehetett panasz. A kép Lindát és Ernie-t két vehemensen vitázó borz karikatúrájaként ábrázolta. Bár a képen is fogták egymás kezét, Ernie szájából temérdek, valószínűleg az ízes káromkodásait szimbolizáló krikszkraksz tört elő.

A szobában mára már lépni is alig lehetett a főleg a nyolcvanas–kilencvenes évekből származó elavult elektronikus berendezésektől, bár itt-ott árválkodott pár relatíve újnak tűnő darab is. A munkacsoport John legutóbbi látogatása óta ötről kilenc főre bővült; a fiatalok mind képernyők előtt görnyedtek széthagyott, üres tálakkal és bögrékkel maguk körül az asztalon és a földön. A látvány már önmagában is elgondolkodtatta Johnt: vajon mennyi értékes ebéddel és vacsorával kényeztethette őket a ház úrnője? John éhségének felébresztéséhez egyetlen félig meghagyott, ránézésre hamburgerhússal töltött szendvics látványa is elég volt Samantha gépe mellett. Egy be nem fejezett szendvics… A jelenleg is koplaló világban nagyon régen nem látott már ilyesmit.

A fiatalok mind mélyen elmerültek a munkában, ketten épp a szoba távolabbi sarkában vitatkoztak valamin a saját számítógépük képernyőjére mutogatva; az egyik egy, a többihez képest újnak mondható 48 centis monitor volt.

– Mégis, honnan és hogy szerezted be ezeket? – súgta Ernie-nek John. A dolgos fiatalok egyelőre észre sem vették, hogy a szobában van.

– Innen-onnan – súgta titokzatosan az öreg.

– Tudnom kell, Ernie. Ha kitudódik, hogy a lakosság pincéiből szedegetjük össze a felszerelést, az egész kiszivároghat.

Bob megjegyzése a közösségbe épült kémekről azóta nyomasztotta, hogy reggel először kinyitotta a szemét.

– Mondjuk úgy, hogy kicsit guberálni támadt kedvünk Old Fort elhagyott épületeiben. Gondoltam, érdemes körülnézni arrafelé; van kulcsom az elhagyott bekötőút kapujához, úgy meg csak 8 kilométer az egész. Körbeszaglásztunk kicsit a fiaimmal. Látnod kéne a régi rendőrőrsöt és a városházát odaát. Arra persze számítottam, hogy a hálózatra kötött számítógépek szénné égtek, de a hátsó raktárszobában egy egész halom leselejtezett masinát találtunk. Valakitől még akkoriban hallottam, hogy a teljes számítógépes rendszert épp néhány héttel a háború kitörése előtt cserélték le, a régi cuccokat meg eldugták szem elől, gondolom, hogy a dolgozók idővel szépen csendben hazavihessék a hivatalos leselejtezési papírmunka után. Ott árválkodtak a raktárszobában, én pedig elhoztam őket. Senki sem tud semmit az egészről. Különben is, mi a franchoz kezdenének egy működő számítógéppel most Old Fortban? Okosabb húzásnak tűnt ott kutakodni, mint, mondjuk, Montreatban, ahol pár kíváncsi szempár simán kiszúrhatott volna minket, és egyből szárnyra kaphattak volna a pletykák.

Ernie elégedettsége most mindannyiuk érdeke volt, így John kissé vonakodva ugyan, de elismerően veregette meg az öreg hátát.

Samantha végre megfordult a székében, meglátta a szorgos fiatalokat figyelő Johnt és Mauryt, majd rájuk mosolygott.

Bár John nem tudhatta, Linda pontosan mivel etette a srácokat, Samanthát még sosem látta egészségesebbnek, legutóbbi találkozásuk óta legalább két-három kilót felszedett. A lány megbökte a könyökével a mellette dolgozókat, mire egy pillanatra hirtelen mindenki abbahagyta a klaviatúrák kalapálását.

– A világért sem akarok zavarni – mondta John kedves mosollyal. – Csak beugrottam, hogy lássam, hogy haladnak a dolgok.

– A bluemonti hadsereg tényleg megszállta a várost? – kérdezte Samantha. – Mi is hallottuk a helikoptereket odafönt, ki is kapcsoltunk mindent, amíg le nem szálltak. Egy BBC-híradást is elcsíptünk, komoly tűzharcról beszéltek benne Asheville-ben, és azt mondták, önt is letartóztatták. A riport szerint az NFH-hadifoglyok kivégzéséért állítják majd bíróság elé.

A kis rohadékok, gondolta magában John. Számíthatott volna rá, hogy így ferdítik majd el a valódi történéseket.

– Nem tartóztattak le, hisz most is itt vagyok, nem igaz? A hadsereg viszont valóban megszállta a régiót. Asheville-ben mindkét oldalon vannak áldozatok, és legalább egy-egy sérült is, ez sem hazugság, Black Mountainban viszont minden rendben, az ellenségeskedésnek mindkét oldalon vége. A hadsereg tábornoka régi barátom, egyelőre megegyeztünk a békéről, emiatt ne aggódjatok. Folytassátok nyugodtan a munkát!

John nem tudta nem észrevenni a kételkedő pillantásokat.

– Kérlek, bízzatok bennem! A harcoknak már mindenhol vége. Annyit kérek most mindannyiótoktól, hogy folytassátok a munkát. Őszintén számítok rátok.

Néhányan egyből közbevágtak, és beszélni kezdtek, Linda azonban egy zsibongó osztályát csöndre intő tanárnő módjára emelte föl a kezét.

– Mindenki vissza a képernyőkhöz. Vacsoránál csapatmegbeszélést tartunk, és kielemezzük a mai adatforgalmat. Most pedig hajrá-hajrá! – Hangja kedvesen, mégis határozottan csengett, és mindenki kérdés nélkül követte az utasításait.

Linda egy mozdulattal a hátsó iroda felé invitálta a vendégeket. Ahogy elhagyták a fiatalok munkaszobáját, John közelebb hajolt hozzá.

– Tudnak a hajnali eseményekről?

– Ernie-vel úgy döntöttünk, jobb, ha nem mondjuk el nekik, bár az egyikük említette, hogy mintha hallott volna egy helikoptert elsuhanni a közelben. Úgy gondoltuk, amíg nem tudjuk, pontosan kik estek el a főiskolai milíciából, fölösleges felzaklatnunk és kizökkentenünk őket a munkából.

John hálásan bólintott, és Mauryval az oldalán követte Ernie-t a hátsó irodahelyiségbe.

Ernie egy nagyjából másfél literes üveg brandyt varázsolt elő egy füles kancsóhoz hasonló üvegben, lefejtette a kupakot, majd kérdés nélkül megtöltött három poharat. Egyet megtartott magának, kettőt pedig a vendégeknek nyújtott át. Linda nem kommentálta a dolgot, de nem is ivott.

– A te és a családod egészségére, John – emelte magasra poharát Ernie.

– És azokra, akik ma hajnalban az életüket adták érte – súgta halkan John, mielőtt belekortyolt volna az italba.

Ernie letette a poharát, és elmosolyodott.

– John, azt hiszem, szagot fogtunk.

– Ezt meg hogy érted?

– Hát a kód feltörésével eddig nem volt valami nagy szerencsénk. Apró töredékeink vannak, de a nagy része még így is csak tipp. Megfejtettünk egy afféle címkét az egyes üzenetek előtt, ami igazolja, hogy Bluemontból küldik őket néhány névvel és beosztással együtt. Elég kifinomult kódot használnak, ahogy azt persze vártuk is. Az „a” betű például állhat az „m” helyett, amikor először jelenik meg egy üzenetben. Persze ha ilyen egyszerű lenne, egy darab papírral és egy betűgyakorisági táblázattal akármelyik idióta dekódolhatná a beszélgetéseket. Az „a” betűt például nyilván sokkal többször használjuk, mint az „x”-et vagy a „z”-t. Mintha a Szerencsekerékben próbálnánk kitalálni a feladványt anélkül, hogy a kedves kisasszony megfordítgatná a betűket, amelyekre a játékosok rákérdeznek.

– Persze közel se ilyen egyszerű a dolog – folytatta. – Az „a” valóban jelentheti az „m” betűt, amikor először csípjük el egy üzenetben, legközelebb azonban már pont ugyanekkora eséllyel állhat az „l” vagy épp a „v” helyett, és így tovább. A problémánk ugyanaz, mint amivel annak idején Turing is szembesült, amikor a második világháború idején olyan gépezetet próbált építeni, amely képes modellezni a németek kódolóinak működését. A trükk nyitja már akkor is a visszatérő, újra és újra változatlanul feltűnő üzenettöredékek kiszűrése volt. A németek a tengeralattjáróik kötelező napi helyzetjelentéseivel követték el az egyik legnagyobb hibát. A földrajzi hosszúságnak és szélességnek megfelelően három darab, két-két számból álló csoportot sugároztak, egyet-egyet a foknak, a percnek és a másodpercnek. Egy efféle üzenet elcsípésével egy időben a tengerészeti hírszerzésünk jelenti, hogy épp egy tengeralattjáró, feltehetően egy U-Boat 111-es nyomában járnak, mondjuk, a nyugati hosszúság 20. foka és az északi szélesség 55. foka körül. Mindehhez hozzájön még a franciák fülese, amit az ellenállás egyik beépített kémétől (teszem azt, az egyik matróz barátnőjétől) kaptak a tengeralattjáró tervezett járőrútvonalával kapcsolatban, amit a német tengerész félig berúgva kotyogott ki kihajózás előtt… Nincs más hátra, mint összevetni a három adatot, és jól szemügyre venni, amit az Enigma nagy valószínűséggel épp a szóban forgó tengeralattjáróról kidob: máris egy lépéssel közelebb vagyunk a teljes kód megfejtéséhez.

Maury, a két lábon járó második világháborús enciklopédia hirtelen közbeszólt:

– A Bletchley Parkban viszont több százan dolgoztak az Enigma dekódolásán, arról nem is beszélve, hogy az angolok már a háború elején rendelkeztek a kódológép egyes darabjaival, amiket korábban még a lengyelek fújtak meg egy német konzulátusról. Később különféle tengeralattjárókról további gépeket zsákmányoltak, és ahogy mondod, egyéb forrásokból érkező adataik is voltak. Sokkal több felhasználható forrásuk volt, és ne feledd, hogy még így is évekbe telt, mire sikerült a legapróbb sikert felmutatniuk. A végére, mondjuk, majdnem olyan gyorsan dekódolták a nácik felső parancsnoksága által kiadott parancsokat, mint maguk a németek.

– Nincs több száz emberünk, és éveink sincsenek erre – mondta halkan John.

– Helyette vannak működő számítógépeink – szólt közbe Ernie.

– És mégis, mennyi időbe telik, hogy használható eredményeket produkáljanak?

– Az attól függ, pontosan mit keresünk – mondta Linda egy mosoly kíséretében.

– Ezt meg hogy érted? Nekem ez egyre inkább egy tű-az-istálló-méretű-szénakazalban jellegű problémának tűnik.

– Azért dereng pár sztori még a háború előttről. Magas beosztású kormánytagok (ostoba barmok) a kormány által fenntartott biztonságos csatornák helyett a saját személyes e-mail-szervereiken keresztül küldözgettek szigorúan titkos üzeneteket.

– Na és?

– A második világháború alatt – vette fel újra a fonalat Maury – a kódfejtők rájöttek, hogy egy unatkozó német tengerész az egyik U-boatról az Enigmán keresztül sakkozott egy cimborájával a tengerészeti parancsnokságon. „Királynő a D4-re” jellegű üzeneteket küldözgettek egymásnak.

John és Ernie majdnem egyszerre néztek rá.

– Nyilván ostobaság volt az egész, de amint a Bletchley Parkban kiszúrták az újra és újra feltűnő sablonüzeneteket, azonnal ráálltak a megfejtésükre, az így megszerzett tudást pedig sokkal fontosabb üzenetek dekódolására is remekül fel tudták használni. Közben persze halálra röhögték magukat a parancsnokságon dekkoló, láthatóan csapnivalóan sakkozó fritzen, és fogadásokat kötöttek a játszmákra.

– Mindezzel azt akarom mondani – kapcsolódott be újra a beszélgetésbe Linda –, hogy először találnunk kell valakit Bluemontban, aki informálisan vagy nem a hivatalos célokra használja a kódolási rendszert. „A nap” előtt még arra is volt példa, hogy néhány európai hackernek sikerült feltörnie egy igencsak magas beosztású hivatalnok rendszerét, és így fájlok ezreihez, sőt tízezreihez férhettek hozzá kizárólag azért, mert az illető a saját személyes szerverén át üzengetett. A gyerekek szülinapi zsúrjait szervezgető levélváltások közé a katonai hadműveleteket mélyen érintő üzenetek is keveredtek.

– De mi haszna van mindennek ránk nézve? – kérdezte John, és közben úgy érezte, a beszélgetés lassan ismeretlen és követhetetlen vizekre sodródik.

– A nagy helyzet az, hogy végre találtunk egy ilyen idiótát – vigyorgott Linda.

– Azért nem hiszem, hogy ez ilyen komoly áttörés lenne, Linda – jelentette ki Ernie.

– Én viszont igenis hiszem, Johnnak pedig hallania kell róla.

– Folytasd csak!

– A temérdek kódolt adat között kiszúrtunk néhány vissza-visszatérő, kódolatlan üzenetet. Majdnem teljesen biztos, hogy Bluemontból jönnek.

– Csak gyanítjuk – pontosított Ernie.

– Jól van, tehát csak gyanítjátok. És miről szólnak?

– Személyes dolgok. Rövid levelek – mondta Linda.

– Vagyis?

– John, ez már a legfelsőbb szintekről szivárog ki, és azt hiszem, lassan tényleg belehallgathatunk majd a trécseléseikbe.

– De mégis, miféle személyes dolgok? – erősködött John egyre kimerültebben, amire a fogyóban lévő brandy csak rásegített. Már-már kétségbeesetten próbálta kitalálni, Linda mindezzel hova is akar kilyukadni, és hogy az egész miért ennyire fontos.

– Leginkább egy férj és feleség közti üzengetésre hajaz. „Úgy-hiányzol-szívem” jellegű dolgok.

– Ennyi?

– Egy rövid megjegyzés arról, hogy a küldő pár héten belül két szabadnapot kap, és meglátogatja a címzettet.

– Ez minden?

– Igazából majdnem akármit jelenthet – vágott közbe Ernie. – Talán a barátnőjének szól, vagy épp a pasijának, nekem aztán édes mindegy.

– Nem lep meg, hogy egyből erre asszociálsz, Ernie, engem viszont a legkevésbé sem érdekel, hogy ki ez, vagy hogy hogyan vélekedsz a szerelmi életéről. Egyszerűen furcsa, hogy ezek az üzenetek csak úgy kódolatlanul újra és újra feltűnnek.

– Linda, nem igazán értem, mire célzol mindezzel. Az eddigieket hallva inkább Ernie-nek adnék igazat.

John egy pillanatra megtorpant, s a Bob Scalesnek tett ígéretére és a haldokló Quentin szavaira gondolt, amelyek mára persze a teljes közösség előtt ismertek voltak.

– Amikor belevágtunk ebbe a projektbe, még rengeteg tisztázatlan kérdés övezte a haldokló futár üzenetét. Egy EMP-támadásról is motyogott valamit. Sikerült dekódolnotok bármit, ami egy EMP-csapással kapcsolatos üzenet része lehet?

Ernie láthatóan megélénkült a kérdés hallatán.

– Miért kérded?

– Mert alapból ezért adtam zöld utat az egész itteni projektnek.

– Netán sikerült kiszedned valamit Scales tábornokból? – erősködött az öreg, sasszemmel figyelve John reakcióit.

– Abból indulok ki, amit Quentintől tudunk – próbált a lehető legnyugodtabb hangján válaszolni John, bár a blöff sosem volt az erőssége, az arcát beárnyékoló aggodalmat pedig még kevésbé tudta elfedni.

– Vagy úgy – hagyta rá végül Ernie, és felemelte az üveget, hogy újratöltse John poharát, aki ezúttal határozottan visszautasította a gesztust, majd azonnal elgondolkodott rajta, vajon a válaszából Ernie máris kikövetkeztette-e, hogy a beszélgetés alatt tökéletesen józan akar maradni.

– Nem, egyelőre semmi efféle üzenetet nem dekódoltunk. Tegnap már azt hittük, sikerült megfejtenünk egy ehhez kapcsolódó szót, de végül semmi sem lett belőle. Ne feledd, a jó kódolás többmilliárdnyi folyamatosan cserélődő lehetséges változatot jelent. Az itteni gépek sajnos közel sem tudnak olyan sebességgel dolgozni, ahogyan szeretnénk. A szomszéd szobában összerakott számítógépek úgy 1 gigányi műveletet végeznek másodpercenként, nekünk viszont legalább terabájtos kapacitásra lenne szükségünk. Szóval nem, egyelőre semmi.

– Akkor próbálkozzatok tovább!

– Kitértél a kérdésem elől – válaszolta Ernie.

– Talán igen. – John képtelen volt többet mondani. – Térjünk vissza Lindához. Mégis, miért érdekelnek ennyire ezek a személyes üzenetek?

– Egyszerűen furának tartom őket. Igazából azt sem tudjuk pontosan, micsoda Bluemont valójában, azonkívül, hogy a háború előtt a FEMA jelölte ki központi parancsnokságnak nemzeti vészhelyzet esetére. A hidegháborús bunkerek felturbózott verziója lehet. Mintha az ötvenes–hatvanas években, egy Dr. Strangelove-filmben járnánk. Amikor az IBM-nél dolgoztunk, megállás nélkül ment a pletykálkodás: pár munkatársunkat elküldték egy-két hónapra, hogy összerakjanak néhány számítógépet. Amikor megkérdeztük, pontosan mit is csináltak, csak rejtélyesen vigyorogtak ránk. Tudod, hogy megy ez. Annak idején a hadseregben voltál, ott pedig igazán nem ritka, hogy egy-egy fontos titok birtokában az emberek hirtelen kissé elszállnak maguktól.

John bólintott. Mindig is az idegeire mentek az ilyen emberek. Pusztán azért, mert titkosított információkhoz juthattak hozzá egy-egy konkrét projekttel kapcsolatban, egyből magasabb rendűnek érezték magukat, és úgy masíroztak mindenfelé, mint a gyerek, aki egy sütivel többet kapott a pajtásainál.

John gyakran csodálkozott is, hogy ilyen súlyos egoproblémákkal küzdő emberek között hogyan maradhatott bármilyen titok is biztonságban.

– Mi a célotok ezzel?

Ernie láthatóan épp rákezdte volna, Linda azonban rögtön a szavába vágott:

– Úgy érzem, hasznos lehet, ha tovább monitorozzuk ezeket a rövid kis üzenetváltásokat. Ha mást nem is, az egyikben talán kikotyognak valami bizalmas információt. Biztosra veszem, hogy nem ez lenne az első alkalom.

– Egyes kódnevek így derültek ki a második világháborúban – szólt közbe újból Maury. – Manhattan, Big Boy és Little Boy, Omaha és Overlord. Ha ezek közül bármelyik szó feltűnt egy cenzúraköteles levélben, az FBI bizony rövidesen bekopogtatott a feladó ajtaján. A kétélű kard dilemmája: a puszta tény, hogy ártatlan szándékkal bár, de leírtad az adott szavakat, már önmagában is komoly bajba sodorhatott, mindez alapján viszont rögtön tudtad, hogy valami igazán fontosra sikerült rátapintanod. Hallottam egy sztorit egy ártatlan keresztrejtvény-szerkesztőről, aki az egyik rejtvényéhez teljesen véletlenül a D-nap öt partraszállási partszakaszából háromnak a kódnevét is felhasználta. Végül az FBI-nál kötött ki, ahol persze elég komolyan ráijesztettek. Nyilván senki sem jelentette az esetet, de gondolj csak bele, milyen lett volna, ha bemondja a megfejtést a rádió, vagy ha ma például egy e-maillel történne ugyanez. A komát egyből beviszik, az okosabbak pedig jó eséllyel kiszagolják, vajon miért is csaptak le rá. Az ilyesmi komoly nyom lehet.

– Nem hiszem, hogy ekkora szerencsénk lenne – válaszolta Ernie. – Bármilyen üzeneteket küldözgetnek is fel arra a műholdra Bluemontból, és vissza, sajnos nincs harmadik szereplőnk. Még ha valaki kikotyog is valamit, honnan tudhatnánk, mire kéne figyelnünk? Az EMP-hez nyilván nem a Gránát vagy a Nagy bumm kódot rendelik majd, ennél sokkal átlagosabb lesz: Tengeri csillag, Rózsa vagy valami ilyesmi, amit esélyünk sem lesz időben kiszúrni.

– A Tengeri csillagot biztos megvétóznám – mondta halkan John. – Azt juttatja az ember eszébe, hogy nézzen fel az égre, a csillagokra, emellett Starfish Prime{26} fedőnéven mi magunk is végeztünk egy kísérleti EMP-robbantást 1962-ben.

– Persze, nem mondtál újat – válaszolt Ernie halvány mosollyal az arcán. – Mintha csak tegnap lett volna. Csupán tesztelni akartam, hogy emlékszel-e.

John hirtelen nem tudta eldönteni, Ernie tréfál-e, vagy sem, bár ez már nem is igen számított.

– Jól van, vissza a lényeghez! – mondta Linda. – Bárki legyen is a magányos lovagunk vagy hercegnőnk Bluemontban, az R betű a szeretők mindegyik kódolatlan üzenetváltásában feltűnt, mint „R részére” és „Re: R”.

– Vagyis? – kérdezte John.

– Azt szeretném, ha az itteni munkaerő felét arra állítanánk rá, hogy minden címszavas üzenetben vagy címben olyan nyomok után kutassanak, amelyek valahogyan összefüggésbe hozhatók R-rel.

– Te megőrültél! – horkant fel Ernie.

– Nyilván, hisz hozzád mentem feleségül – vágta rá dühösen Linda.

John nyugtató gesztusként emelte föl a kezét, és ide-oda járatta kettejük közt a tekintetét. Melyikük mellé álljak? – tépelődött magában. A Skunk Works projektet végül is Ernie hozta sikeresen tető alá – ráadásul az egészet John orra előtt –, az előrelátását pedig jól bizonyította, hogy ha még mindig a főiskola alagsorában munkálkodtak volna, Bob Scales nagy valószínűséggel már rég kiszagolta volna, miben mesterkednek. Lindának ezzel szemben sok dologgal kapcsolatban megkérdőjelezhetetlenül mély és megbízható megérzései voltak.

John még katonai főiskolás éveiből emlékezett egy interjújára, amit egy veterán, négycsillagos vezérezredessel készített, aki fiatal ezredesként a D-napon az elsők között szállt partra az Omaha partszakaszon. A tiszteletre méltó idős úr Napóleon híres meghallgatásáról beszélt. A diktátor egy tábornokká előléptetendő katonájának a következő kérdést tette föl: „Hadilábon áll-e a szerencsével?” Az idős úr halkan, szerényen kuncogott az anekdotán, és azt mondta, a szerencse a megérzésekről és arról szól, hogy mindig hallgatni tudjunk a belső hangunkra, amikor az veszélyre figyelmeztet. Egy éjszaka a zászlóaljával egy gyümölcsösben ásta be magát – idézte föl a veterán tiszt –, ő maga azonban pár órával hajnal előtt felriadt: hirtelen elsöprő rettegés vett erőt rajta, és úgy érezte, mindannyian óriási veszélyben forognak. Azonnal parancsot adott a táborbontásra, és fél kilométerrel hátrébb költöztette a csapatait. A németek röviddel hajnal előtt gyilkos zárótűz alá vették a gyümölcsöst, ahol katonáival együtt még fél órával korábban is békésen pihent, majd vagy egy tucat tankot küldtek be a túlélők végső elpusztítására. A sértetlenül maradt zászlóalj válaszként kilőtte az összes páncélost.

Az öreg ragaszkodott hozzá, hogy aznap nem egyszerűen szerencséjük volt, hanem egy belső vészjelzés figyelmeztette: a térképeken is szereplő gyümölcsös egy motorizált tüzérségi zászlóalj számára kényelmes és hívogató éjszakai pihenőhelyként bizonyára rögtön szemet szúrt a németeknek. A felismerésre egyből fölriadt, és hátrébb vezényelte a csapatait. Az eset után soha többé nem kételkedett a megérzéseiben, és sosem próbálta racionális érvekkel nyugtatni magát, hanem mindig azonnal cselekedett. Bár sokszor tévedett is, néha olyan döntéseket hozott meg így, amelyek nélkül rég francia földbe temetve feküdt volna, és a Johnnal folytatott kedélyes interjú sem jöhetett volna létre.

John ekkor döbbent rá, hogy a Bobbal a havas repülőtéren megesett találkozásának minden létező vészjelzőt be kellett volna indítania benne, hisz a tábornok utólag egyértelműen csak a helyzet kipuhatolására érkezett az invázió elrendelése előtt. Jobban fel kellett volna készülnie, de kudarcot vallott. Ha időben cselekszik, vajon képes lett volna szembeszállni Bobbal? Hirtelen rádöbbent, hogy fölöslegesen emészti magát: ugyanígy cselekedett volna akkor is, bár vitathatatlan, hogy saját belső vészjelzőire jobban kellett volna figyelnie.

Végül meghozta a döntését, és Lindára nézett.

– Bízom benned. Állítsd rá a csapat felét az ügyre! Fókuszáljanak minden személyesnek tűnő kommunikációra, amelynek látszólag köze lehet R-hez! Úgy érzem, ez még vezethet valahová.

– A pokolba is, tudtam, hogy úgyis az ő pártját fogod majd – fortyogott Ernie.

– Csak azért teszi, mert helyén van az esze – mosolyodott el Linda. – John, láttam ám, hogy az előbb megbámultad azt a félig meghagyott szendvicset. Maradt még egy kis hamburgerhúsom, hadd csináljak nektek egyet-egyet, sőt, vihettek haza a családnak is.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Az időjárás valamelyest végre megszelídülni látszott. A hőmérséklet több mint egy hétig stabilan 5 Celsius-fok fölött maradt, a hókupacok alól pedig lassan újra előbukkant az aszfalt.

Rövid és tömör napi telefonos bejelentkezésein kívül Bobról nem sok hír érkezett; beszélgetéseik legtöbbször kimerültek abban, hogy egyiküknek sem igazán volt mit bejelentenie. A John elleni merényletről legutóbbi találkozásuk óta nem ejtettek szót – egy lehallgatható telefonvonalon ez különösen nagy ostobaság lett volna –, és Bob hivatalosan napokon belül meginduló, Atlanta visszafoglalását célzó terveiről sem beszéltek.

A tervek szerint az Old Fort, sőt Marion városkája számára is energiát termelő vízimalom gátján és a hozzá tartozó generátoron végzett munkálatok lassan befejeződtek. Az új Old Fort-i „erőmű” avatóünnepsége a helyi vasútállomáson John szerint remek alkalom lett volna Makala számára, hogy végre előmerészkedjen a már egy teljes hete tartó bujdosásból. John időközben rádöbbent, hogy a napjait továbbra is beárnyékoló fenyegetéshez csakis fatalista hozzáállással közelíthet, hiszen ha ismeretlen ellenségei újabb merényletre szánják el magukat, úgysem tehet semmit, amivel megakadályozhatná. Vagy a feleségével együtt végleg elbujdosik, vagy egyszerűen tovább éli az életét.

A baba születéséig még nagyjából egy hónap volt hátra. Bár John aggódó édesapaként első körben határozottan megvétózta, hogy várandós felesége az ősrégi Edselben zötykölődve döcögjön le a hegyről, váratlanul egy swannanoai polgár állított be hozzájuk egy öreg hólánccal a kezében, amely pont ráillett a szörnyeteg kerekeire. Míg a déli államok lakói csak ritkán láthattak ilyesmit, John északi gyerekként pontosan emlékezett a vesződséges munkára, amivel annak idején egy-egy zord hóvihar előtt az édesapja kocsijára erőszakolták a hóláncukat. A kerekeken feszülő láncszemek csilingelését mindig egy különösen kegyetlen karácsonyi hóvihar emlékéhez kötötte, amit még hatéves korában élt át. Az út Old Fortba és vissza közel 8 liter benzint emésztett fel, a városi tanács azonban ragaszkodott hozzá, hogy Black Mountain is képviseltesse magát a ceremónián, ezzel is erősítve a hegyi közösségek és az alattuk elterülő Piedmont-fennsík lakói közti összetartást.

John egyből indokoltabbnak érezte az utazást, amikor indulás előtt az ikrekkel együtt Paul és Becka, a lépésről lépésre terjeszkedő új elektromos hálózat két eredeti kivitelezője is bezsúfolódott a hátsó ülésre. Paul tulajdonképpen saját családját sodorta potenciális veszélybe, amikor úgy döntött, Johnnal együtt vágnak neki a nyílt országútnak, hiszen barátja nagy valószínűséggel még mindig az ismeretlen ellenség célkeresztjében volt, a nem kifejezetten bölcs döntésről pedig még vitáztak is egy sort indulás előtt. Paul hajthatatlannak bizonyult, és ragaszkodott hozzá, hogy együtt utazzanak el az ünnepségre.

Az utazás a régi autópályán enyhén szólva sem volt kellemes élmény. A legutóbbi hóvihar óta többen is nekivágtak már a távnak, a hóban végül azonban csak egy Bradley harckocsival sikerült járható utat vágni néhány nappal korábban egy oda-vissza úttal; a megtisztított nyomvonalon mára itt-ott fel is olvadt a jég-és hótakaró. Az északibb államokkal szemben, ahol a hetente átvonuló komoly viharok akár hónapokra is tartósan betakarták a földeket, délen már néhány tiszta egű, melegebb decemberi nap is elég volt hozzá, hogy elinduljon az olvadás még a magasabb észak-karolinai hegyekben is.

Az Edsel kormánya mögött John alig több mint 15 kilométer per órával, végig az autópálya középső sávjában csorgott lefelé a hegyről; a Black Hawkkal átélt legutóbbi kaland után Morgantonból hazavezető utat leszámítva „a nap” óta még csak második alkalommal merészkedett ilyen messzire a hegyeken föl-le hullámzó, végeláthatatlan autópályán.

Az utat lépten-nyomon a Horda által hátrahagyott pusztítás nyomai szegélyezték. A Black Mountain-i túlélők számára az útszakasz sok szempontból tabunak számított; a város annak idején a hágó legmagasabb pontján húzta fel „a nap” után menedék és bebocsátás reményében errefelé özönlő menekültek tízezreit feltartóztató barikádot. A fal ugyan még mindig a helyén volt, őrizetét azonban mára teljesen megszüntették, és nyílt átkelőt vágtak rajta a keletre tartó aszfaltsávban.

A hegy tetején kamionos-pihenőhely állt, ahová annak idején a nehéz rakományt szállító teherautók és kamionok vezetői húzódtak le átböngészni a kihelyezett óriási térképet és a biztonsági információkat a hegy túloldalán rájuk váró veszélyes lejtő előtt. „A nap” után azonban a hágó inkább a foglyul ejtett Horda-tagok és vezérük John személyes felügyeletével történő kivégzésének helyszíneként maradt meg az emberek emlékezetében. A lágy szellő még mindig hintáztatott egy-két elrongyolódott kötéldarabot az út fölött átívelő lámpaoszlopon. Az elrettentésként annak idején fellógatott holttestek mára rég elrohadtak, vagy héják és sakálok martalékává váltak, az oszlop alatt elhajtva John azonban mégis maga előtt látta őket, ahogy életük utolsó perceiben kontrollálhatatlanul rángatózva szenvednek. A csata után a Horda-tagok holttesteinek százai végezték a közeli szakadék fenekén; egyesek szerint párás reggeleken még most, két évvel a rémes események után is gyomorforgató bűz gomolygott föl a mélyből. A tömegsír a közelmúltban hét újabb holttesttel gyarapodott, ám John nem igazán akarta feszegetni ezt a témát jelenlegi utastársai előtt.

Az út mindkét oldalát még mindig elhagyott járművek szegélyezték. Legtöbbjüket a csata utáni hónapokban nem túl lelkesen és alaposan bár – a kocsikban pihenő csontvázak sokakat elriasztottak –, de végül mégis kifosztották. John óvatosan szlalomozott a nyomasztó környék roncsai között, a kocsiban pedig egészen a hegy derekáig, ahol a harcok nyomai végre elmaradoztak mögöttük, mindenki síri csöndben maradt. Errefelé már vezetni is jóval könnyebb volt, hisz a hegytetőt borító 30 centis hótakaró az alacsonyabban fekvő fennsíkon sokszor eső formájában hullott le, az aszfalt hosszú, dél és kelet felé kanyargó szakaszait pedig mostanra inkább csak latyak borította.

John elhatározta, hogy amint a ceremónia végeztével átküzdi magát a kötelező, már-már rituális kézfogásokon és bájcsevejen, azonnal visszapattannak a kocsiba, és Makalával a lehető leghamarabb visszatérnek a campus melletti közös otthonukba. Újabb front előszelét érezte a levegőben, és komoly aggodalommal töltötte el az Edseltől a keményre fagyott latyakban és hóesésben, ráadásul hegymenetben elvárható teljesítmény.

Végre elérték a kiégett McDonald’s által jelzett lehajtót. Nem az étterem volt az egyetlen: az autópályát egykor szegélyező épületek szinte mind elszenesedett romhalmazként éktelenkedtek az út két oldalán. Az átvonuló Horda egészen embertelen brutalitással fosztotta ki Old Fort városát. Mivel a támadás szinte az összes városlakót meglepetésként érte, menekülésre sem igen maradt idő, legtöbben a rettenetes vérengzés áldozataiként végezték. A város főutcájára fordulva az autópályához hasonló, nyomasztó látvány fogadta őket: leégett és kifosztott épületek, felperzselt romok meredeztek mindenfelé a hó-és jégtakaró alól.

John most először járt erre „a nap” óta, az élmény pedig mélységesen elszomorította. A városközponton átvezető vasúti sínek mellett elhagyott kamion árválkodott. A ráfestett obszcén graffitikből ítélve még a Horda egyik járműve lehetett. A közelben egy szintén összevissza mázolt Cadillac parkolt. John morfondírozni kezdett magában, vajon a Horda később fölakasztott vezéréé lehetett-e.

A helyi túlélők közül senki sem pazarolt rá energiát, hogy megtisztítsa az utat a nagyjából fél tucat további járgánytól, a belváros pedig leginkább egy háború sújtotta övezet tragikus benyomását keltette. John csak a síneken áthajtva vette észre, hogy a vonatállomás épületét néhány bolttal és a keletre tartó, öreg 70-es út mellett álló városházával együtt a sors szinte csodával határon megkímélte.

Az állomás előtt pár tucatnyi kíváncsi érdeklődőt számláló csoport várakozott a ceremóniára. Az új világhoz alkalmazkodott polgárokhoz hasonlóan sovány, mégis izmos emberek voltak koszos és kopottas, bő kabátban és anorákban. John egyből felismerte az öreg Gene Bradley-t, a helyi közösség vezetőjét, aki a város egykori nyugdíjazott postásaként most is úgy viselte hivatalos szürke munkaoverallját, mintha tiszti egyenruha lenne.

Az Edsel lassan begördült a vonatállomás mögötti parkolóba a legalább fél tucat egyéb jármű, pár terepjáró, egy régi Volkswagen busz és egy valódi lovas kocsi mellé. Egy hagyományos üzemanyag helyett olajat égető nagy teherautó pont a sínek közepén állt. A régebben a vasútvállalat használatában álló telefon-és telegráfpóznákra kényelmesen fel lehetett fűzni a 8 kilométerrel arrébb rendbe hozott Mill Creek Valley vízerőműből induló vezetékeket. A sínek melletti póznákon jó néhány régimódi üvegszigetelőt, sőt még hosszú szakaszokon leszakadt rézvezetéket is találtak, amelyek valahogy elkerülték a guberálók vagy épp a légpisztolyokkal felfegyverzett srácok figyelmét, akik még „a nap” előtt mindig remek célpontnak tartották a póznák tetejére rögzített szigetelőegységeket.

A teherautó platóján pár tekercs drót pihent a munkacsoport körben ülő tagjai mellett, akiknek az elmúlt hetekben a mostoha időjárás ellenére végül sikerült bekötniük a városba a vezetéket. Míg Paul a kocsiból kipattanva váltott velük pár szót, és büszkén kezet fogott mindannyiukkal, John Makalával az oldalán a polgárok között elvegyülve vetette bele magát a kötelező bájcsevejbe – a nők természetesen mind Makala hogylétéről és a baba várható érkezéséről érdeklődtek.

– Azt hiszem, lassan el is kezdhetjük – jelentette be az öreg Bradley, majd kinyitotta az állomás kapuját, és beengedte a mindeddig odakint várakozó tömeget. Az épületbe lépve Johnt hirtelen mély nosztalgia kerítette hatalmába. Amikor a lányok még kicsik voltak, a család nem kevés délutánt töltött „vonatkergetéssel” szénszállító vagonok és jól megrakott tehervonatok mellett kocsikázva a sínekkel párhuzamos Mill Creek úton, Black Mountainból indulva. A „hajsza” végén általában végignézték, ahogy a szerelvények megkerülik a helyi látványosságnak számító, túlméretezett szökőkutat egy park közepén, amit a helyiek egyszerűen csak „a gejzírként” emlegettek, majd egyből az egyik Old Fort-i fagyizó felé vették az irányt, a belvárosba. Utolsó felvonásként végül mindig visszatértek a vonatállomás épülete elé, és elégedetten üldögélve figyelték az elsuhanó vonatokat, mielőtt hazaindultak volna.

Az emlékek ezúttal alaposan átmelengették John szívét. Makala – mintha megérezte volna a gondolatait – egyszer csak férje tenyerébe csúsztatta a kezét.

Az ünnepi beszéd a műfaj megszokott, formális fordulataival a régi szép idők visszatértére és az áramellátás visszaállításának csodájára fókuszált, a szónok pedig külön megköszönte a Black Mountain-i polgároktól és a Montreat Főiskolától annak érdekében kapott segítséget, hogy a modern világ újra utat találhasson a helyiek életébe. Még egy félig-meddig komolynak szánt poén is elcsattant a következő lépésről, a hamarosan újból az állomásra gördülő, gőzhajtású mozdonyról.

A beszéd ugyan elhúzódott kissé, de John türelmes maradt: a város máig kitartó, maroknyi túlélője számára ez a nap nagyon is fontos mérföldkőnek számított. Egy rövid beszéd megtartására Johnt is felkérték, amit igyekezett valóban minél kurtábbra fogni, a vidám arcok fölött fél szemmel végig az északnyugatról lassan ereszkedő gomolyfelhőket figyelve, amelyek nagy valószínűséggel újabb vihart hoztak magukkal.

A beszédek végeztével végre eljött az idő a főkapcsoló felkattintására. Minden tekintet Paulra és Beckára szegeződött, akik karjukban tartották apró ikreiket; a babák most csodálkozhattak rá először a kinti világra. A szülők egyelőre még kissé védelmezőn viselkedtek – Becka komolyan aggódott, hogy a kicsik esetleg megfázhatnak, vagy elkaphatnak valamit az egybegyűlt tömegtől.

Hamarosan baráti vita bontakozott ki az antik darabnak tűnő, leginkább egy régi Frankenstein-film kellékére emlékeztető kapcsoló ünnepélyes felkattintójának személyéről. A tömegből végül egy helyi kisfiút löktek finoman előre: édesanyja emelte fel, ő pedig felkattintotta a kapcsolót. A hosszan felfűzött villanykörték és a helyiek padlásairól összevadászott, legváltozatosabb színekben pompázó karácsonyi égősorok hirtelen vakítóan felragyogtak. Az arcokra őszinte ámulat ült ki, majd kitörő éljenzés következett; egyesek nyíltan elsírták magukat. Egy CD-lejátszóból hirtelen a God Bless the USA hangzott fel Lee Greenwood előadásában, amely, mint minden alkalommal, most is igencsak érzékeny pontra tapintott John lelkében. A refrénbe szinte mindenki bekapcsolódott, a dal végére pedig majdnem mindannyian zokogtak.

A Lee Greenwood után következő hagyományosabb countryszámra már többen táncra perdültek, odakintről pedig hangos kiáltás hallatszott: elkészült az ünnepi vacsora. Makalával az oldalán John kisétált az immár egészen fülledt teremből, a teli bográcsokat nők cipelték befelé, a levegőt pedig szarvashús illata töltötte be. Az elmúlt évek végtelennek tűnő koplalása ellenére John még most sem volt képes nyíltan bevallani, hogy a szarvaspörkölttől mindig enyhén émelyegni kezdett. Jó régen, még a Duke Egyetem hallgatójaként eltöltött évek alatt az egyik szobatársa egy fiatal bakkal tért vissza a hétvégi vadászatból. Az elejtett állatot végül a hátsó kertben lógatta fel, és a darabolást is maga végezte. Mivel diákként anyagilag egyikük sem volt igazán eleresztve, a csapat a következő pár hétben szarvashúson élt, szobatársai pedig sokat cikizték vele, hogy finnyás jersey-i ficsúrként nem csatlakozott túl lelkesen az általában tekintélyes mennyiségű sörrel lekísért szarvassültvacsorákhoz és szarvaspörköltözésekhez. John mindennek ellenére persze mindig derekasan kivette a részét a „lakomákból”, a szarvashús illatában viszont azóta még az éhezés hónapjaiban is zavarta valami, ha egy diáknak sikerült kilőnie egyet az egyre ritkább vadak közül.

John illedelmesen elfogadta az ételt, és igyekezett valahogy magába erőltetni, miközben jó szándékúan füllentett egyet-egyet az idős hölgyeknek a friss szarvaspörkölt mennyei ízéről, bár az esze közben sokkal inkább azon járt, vajon valójában mennyire lehet friss az étel. Makala csak mosolygott férje már-már komikus feszengésén.

John személyiségének ezen oldalát csak a hozzá igazán közel állók ismerhették, valójában ugyanis introvertált ember volt, aki tökéletes napját szíve szerint a családjával és esetleg néhány, pár órára beugró barátjával töltötte volna, s este egy kényelmes fotelbe fészkelte volna be magát egy jó történelmi könyvvel. Eleinte szakasz-, majd zászlóaljparancsnokként eltöltött tiszti évei alatt mindig kényszerítenie kellett magát, hogy a katonáival nyitott és türelmes legyen, és figyelmesen hallgassa meg őket. Egyszerű parancsosztogatás és a kérdés nélküli engedelmesség elvárása helyett meg kellett tanulnia, hogyan dolgozhat együtt másokkal még akkor is, ha tökéletesen biztos a saját igazában.

Bár John sosem ácsingózott rá, végül mégis újból a közösség vezetőjének szerepében találta magát, és éppen ez volt az, amiért barátai, Lee Robinson, Maury és a többiek igazán hatékonynak tartották. Szíve mélyén a legkevésbé sem vágyott a vezetői felelősségre, amit mások kapzsi módon igyekeztek volna magukhoz ragadni, és minél tovább meg is tartani.

Annyi mindenesetre egyértelmű volt, hogy a vezető szerepéből most már nem léphet ki egykönnyen, a felelősség pedig ezúttal jó néhány szoros ölelésbe forduló hálás kézfogást jelentett a sok esetben a tél beállta óta mosdatlan polgárokkal.

Az ikrek időközben már biztonságban pihentek az Edsel hátsó ülésén. Becka szerint elfáradtak, és eljött a délutáni szunyókálás ideje, ami remek indokot szolgáltatott Johnnak, hogy végre elmeneküljön a lelkes ünneplők gyűrűjéből. Mindenképp el akarta kerülni, hogy tiszteletlennek vagy távolságtartónak tűnjön – ez nem is állhatott volna távolabb tőle –, az ötlet azonban, hogy nyolc hónapos terhes feleségét is magával hozta, hirtelen kezdett határozottan rossz döntésnek tűnni az előttük álló, potenciálisan jeges hegymenettel megspékelt hazaút fényében.

Paul és Becka bemásztak apró drágaságaik mellé a hátsó ülésre. John segített Makalának beszállni az öreg Edselbe, és megkérte Bradley-t, hogy telefonon értesítse a campust az indulásukról – a gesztus csak alapvető elővigyázatosság volt az otthoniak megnyugtatására, akik így egyből tudják majd, hogy elakadtak valahol, ha indulás után egy órával még nem érnek haza. Black Mountain városából kimerészkedve az autópálya mentén mindemellett olykor még mindig útonállókba futhatott az ember, akik egy értékes, működőképes autóért habozás nélkül rátámadtak a magányos utazókra.

John persze tisztában volt vele, hogy ha továbbra is célkeresztben van, nem sok esélyük lehet a biztonságos utazásra – a felismerés egyre inkább nyugtalanította is. Ha valaki más kocsijával, egyedül kelt volna útra, teljesen más lett volna a helyzet. Az Old Fort-i utazás a közelmúlt felkavaró eseményeinek fényében komoly bátorságfitogtatás volt John részéről, és bár a ceremónián mindenképp részt kellett vennie, döntésével ezúttal a szerettei életét is kockára tette. Mostanra már nem akart semmi mást, csupán épségben hazajutni.

Kevin és Lee véleménye egybehangzóan az volt, hogy Johnnak csak alaposan felfegyverzett kísérettel lett volna szabad vállalkoznia az utazásra, ő azonban hallani sem akart a dologról. A szeptember 11-i terrortámadások után a legjelentéktelenebb tisztségviselőket is kikerülhetetlenül körülvevő abszurd biztonsági intézkedéseket már jóval „a nap” előtt gyűlölte, és nem volt hajlandó beállni a sorba.

Furcsa egy világ, gondolta magában az autópálya menetiránnyal szembeni oldalára húzódva, amely az ideúton valamivel járhatóbbnak tűnt. Maga a tény is furcsa volt, hogy mindannyiuknál volt fegyver a kocsiban, beleértve terhes feleségét és a hátsó ülésen az újszülött ikrek fölött őrködő Pault és Beckát: Makalánál a férjéhez hasonlóan egy .45-ös Glock volt, a hátul utazó szülők pedig egy-egy lefűrészelt csövű shotgunt szorongattak.

A hegyoldalon felfelé kapaszkodva az Edsel meg-megcsúszott az úton. John egyre jobban örült, hogy még jócskán világosban sikerült elindulniuk; az idő lassan hűlni kezdett odakint, és nyugatról, az egyre magasabbra törő felhők irányából a szél is feltámadóban volt. Az Edsel utasai a mindennapi emberek szokásainak megfelelően természetesen a közelgő viharról spekuláltak.

– John, jobbra fönt! – kiáltott fel váratlanul Paul, megtörve a baráti beszélgetést.

A kormány fölött előrehajolva John magasan a hegygerinc fölött egy Black Hawkot pillantott meg tőlük valamivel jobbra. A helikopter íves kanyart vett, majd ereszkedni kezdett, és eltűnt szem elől a hegytető mögött.

John beletaposott a gázba, amennyire csak mert. Az Edsel újból csúszkált egy kicsit, amíg a hóláncok bele nem süppedtek a latyakba, és el nem érték a kellő tapadást. A kocsi kék kipufogócsíkot húzva suhant előre.

– Vajon ránk vadásznak? – kérdezte idegesen Makala.

– Nem hiszem – próbált megnyugtatóan válaszolni John.

– John, jó távol vagyunk a várostól… Ez most ideális alkalom lenne a letartóztatásodra. – Makala azt már nem tette hozzá, hogy legalább ugyanilyen remek alkalom lenne mindannyiukkal egyszerre végezni.

John mérlegelte a helyzetet. Ha a Black Hawk valóban ezzel a küldetéssel tűnt fel, tényleg hatalmas ostobaság volt Bob ígéretében félig-meddig megbízva kimerészkedni a campus oltalmazó biztonságából.

Az utolsó kanyarból előbukkanva újra meglátták a hágó tetején, az elhagyott kamionos-pihenőhely fölött lebegő Black Hawkot, a helyen, ahol annak idején a Hordával vívott csata és a túlélők kivégzése is történt.

– Fordulj meg! – kiáltotta Paul. – Menjünk vissza Old Fortba.

John gondterhelten rázta meg fejét.

– Bármire is készülnek, visszafordulni már késő – sóhajtotta. – A fegyverek ne legyenek szem előtt.

John lassított, és nagyjából 50 méterrel a csúcs előtt, a kamionos-pihenőhelyhez vezető lehajtónál oldalra fordulva megállt.

– Ha balul sül el a dolog – nézett komolyan Makalára –, ugorj be a volán mögé, és próbálj meg elhajtani.

Makala a nyakába borult, és szorosan magához ölelte.

John nyugtató mosolyt erőltetett az arcára.

– A baba az első, szerelmem. Ne félj, ha holtan akartak volna látni, már rég nem élnénk!

John lassan, minden mozdulatra gondosan odafigyelve szállt ki az Edselből. Két ujjal, jól láthatóan a magasba emelte a Glockját, és az ablakon át visszatette a kocsiba, majd fegyvertelenségét bizonyítandó, karjait széttárva megindult a Black Hawk felé. A gép rotorja lassan leállt, a hátracsúszó tolóajtón pedig maga Bob Scales lépett ki. Karjait jól látható helyen tartva Johnhoz hasonlóan jelezte, hogy fegyvertelen.

A két férfi óvatosan közelített egymáshoz. A géppuskás katona éberen figyelte őket Bob mögött a helikopter ajtajából; bár fegyverét egyelőre nem emelte fel, egyértelműnek látszott, hogy bármelyik pillanatban kész az akcióra.

– Pazar helyszín a találkára, tábornok! – kiáltotta John, túlharsogva a Black Hawk turbináinak zaját, amiket ezúttal sem állítottak le teljesen.

– Ez már az új világ, John – válaszolt Bob, amint egykori mentoráltjával szemben lazán vigyázzállásba vágta magát.

John viszonozta a gesztust, és végül tisztelgett is, amit röviddel később Bob is megtett.

– Beszélnünk kell – jelentette be Bob.

– Reméltem, hogy csak ennyiről van szó. De hagyjuk ki belőle a családomat és a barátaimat.

Bob tekintete John mellett a kamionos-pihenőhely környékén rozsdásodó roncsokra és az út fölött átívelő póznára vándorolt, amelyen az egyre csak közelgő vihar szele most is előre-hátra hintáztatta a megtépett kötelek máig megmaradt csonkjait.

– Szóval itt tartóztattad fel a Hordát?

– Igen.

– Kiváló terepválasztás. Azt hallottam, kis híján így is sikerült bekeríteniük észak felől – tette hozzá a Mill Creek mély szakadéka felé mutatva a tábornok.

– Valahogy úgy.

– Épp az imént repültem arrafelé… Láttam is valami egészen érdekeset.

John nem válaszolt.

– Bárki is lakik ott, szólnod kéne neki, hogy a hóviharok után a fehér lepedők bizonyára remek takarást adtak az antennáknak, mostanra viszont már igencsak kilóg a lóláb.

John továbbra sem kommentálta a hallottakat.

– Tegnap szúrták ki őket, John. Engem valójában nem zavar, egyszerűen csak érdekel, kit próbáltok lehallgatni.

– Miért nem mész, és kérdezed meg inkább magad?

– Először én is így gondolkodtam, de semmiképp sem akartam, hogy valami félreértés legyen a vége, ha én vagy pár emberem bejelentés nélkül állítunk be a lakókhoz.

– Szóval egyedül ezért repültél ide? – kérdezte John.

– Csak egy ok a sok közül – válaszolta Bob, John pedig immár egyértelmű feszültséget érzett a hangjában.

A tábornok egyelőre nem mondott többet, és tovább nézelődött; hosszan meredt az annak idején John parancsára megtörtént tömeges akasztás egyedüli mementóiként megmaradt kötélcsonkokra.

– Azt tetted, amit tenned kellett, John – mondta végül. – Ismerve téged, biztosan nem volt könnyű halálra ítélned őket.

John maga is felnézett a kötelek maradványaira; a fejében még mindig ott visszhangzott a Horda-vezér tébolyult halandzsája, mielőtt felhúzták, hogy végül saját súlyától fulladjon meg. Ugyanígy hallotta az egyesével felhúzott vagy épp a szakadék szélére hurcolt többi Horda-tag hisztérikus könyörgését is… Utóbbiakat hátulról lőtték tarkón, amíg John végül félbe nem szakította a mészárlást, és el nem engedte a gyilkos banda néhány utolsó túlélőjét, hogy hírét vigyék a történteknek, és figyelmeztessenek mindenkit: így jár, aki ártó szándékkal közelíteni mer a városához.

– Kannibálok voltak. Nem tehettem mást.

Bob lassan felé fordult.

– Uram, ha az ember túl sok szörnyűséget él meg, a nemesebb érzelmek furcsamód kifakulnak benne. Sok mindent láttam, ami a mai napig kísért. Ez nincs köztük.

– Megértem.

John újból felnézett a kötelekre, és hirtelen szokatlan közöny lett úrrá rajta – már nem félt, és nem akart menekülni sem. Visszafordult az Edsel felé; Makala már át is mászott a vezetőülésbe.

– Bármiért is jöttél, ugye nem rángatod bele a feleségemet?

– Eszem ágában sincs, John.

– Nem tudod tovább kerülgetni a parancsot, hogy Bluemontba vigyél, igaz?

Bob nem válaszolt.

– Bob, ha így van, egy golyónak jobban örülnék. Emlékszem egy George Washingtonról tartott órádra: John André ügyéről{27} beszéltél, és arról, Washington hogyan volt kénytelen kezelni annak ellenére, hogy a bírák az akasztás helyett egybehangzóan golyó általi halálra, sőt egyenesen kegyelemre apelláltak.

– Emlékszem – mondta halkan Bob.

Pillanatnyi csönd következett, Bob pedig az Edselre nézett.

– John, ennél rondább autó aligha gördült le futószalagról a kocsigyártás teljes történetében.

A megjegyzés rövid időre megtörte a kettejük közti feszültséget, John pedig halvány mosollyal az arcán avatta be Bobot a tekintélyes matuzsálem történetébe: annak idején még Mary édesanyjáé volt, az EMP pedig az ősrégi alkatrészeknek köszönhetően az égvilágon semmilyen kárt nem tett benne.

– Ő ott a feleséged a kormánynál?

– Igen, uram.

– Megengeded, hogy üdvözöljem? Szeretném megismerni.

– Természetesen. Ha viszont le kell tartóztatnod, arra kérlek, ezt ne említsd neki. Pár héten belül megszületik a babánk, nem szeretném, ha bármi felzaklatná.

– Hogyne.

– Mindhármuknál van fegyver – jegyezte meg halkan John, ahogy Bob lassan megindult a kocsi felé. – És nyilvánvalóan elég idegesek is.

– Értem.

Bob az Edselt megkerülve a vezetőoldalhoz lépett. Makala kinyitotta az ajtót, és félig már ki is szállt, Bob azonban mosolyogva visszatessékelte a kinti levegőhöz képest jóval melegebb kocsiba. Makala végül letekerte az ablakot.

– Üdvözlöm, hölgyem! Sajnálom, hogy ilyen körülmények között kell először találkoznunk – mondta illedelmesen Bob.

– Én is – válaszolt Makala a legkevésbé sem barátságosan.

– John említette, hogy gyermeket vár – hajolt közelebb az ablakhoz letörölhetetlen mosollyal az arcán a tábornok. – Kérem, ne értse félre, de úgy látom, már igazán nem kell sokáig várniuk.

– Így van, és nagyon szeretném, ha a férjem mellettem lenne, amikor megérkezik.

– Csak természetes, ezt megértem.

Az egyik kislány nyöszörögni kezdett a hátsó ülésen, mire Bob hirtelen feléjük fordította a tekintetét.

– Nahát, ez aztán a bájos kis csapat!

John kurtán bemutatta Bobnak a családot. Paul és Becka bizalmatlanul pillantott fel a tábornokra, és egy-egy halk köszöntésen kívül nem is válaszoltak semmit.

– Bárcsak több időm lenne, hogy egy meleg helyen mindannyiukat jobban megismerhessem, de azt hiszem, jogosan szeretnének a két csöppséggel minél hamarabb hazaérni! Kerüljék csak ki a helikoptert, és induljanak el nyugodtan!

– A férjem is velünk tart, igaz? – tette hozzá élesen Makala.

– Van még egy kis megbeszélnivalónk.

– De utána azonnal hazajön?

– Minden a legnagyobb rendben lesz – tért ki elegánsan a válasz elől Bob.

– Értem. – Makala képtelen volt többet mondani, és egyenesen John szemébe meredt, aki megnyugtató mosollyal nézett vissza rá.

– Hamarosan otthon leszek én is, szívem. Kísérd csak haza Pault és Beckát a kicsikkel, aztán maradj velük nyugodtan, amíg hazaérek! Megegyeztünk?

Makala rejtélyes képességének köszönhetően mindig megérezte, ha a férje valamit elhallgatott előle, vagy ha épp egyenesen hazudott neki, amivel John jelen pillanatban is tökéletesen tisztában volt.

– John? – mondta, és kinyitotta a kocsi ajtaját.

John az ablakon át hajolt be az autóba, és megcsókolta.

– A baba a legfontosabb – súgta Makalának, mielőtt újra megcsókolta volna. – Csak jussatok haza biztonságban! Szeretlek titeket. Menjetek haza, kérlek, tedd meg ezt most a kedvemért!

Makala halkan sírni kezdett, és átölelte a férjét, mintha az ablakon át akarná behúzni a kocsiba, John azonban rövidesen megtörte az ölelést, és határozott mozdulattal csukta be az ajtót, miután Makala újból megpróbált kiszállni.

– Kedves, ideje indulnotok. Tedd meg ezt értem, kérlek! Vidd haza biztonságban Hawkinsékat!

Könnyeivel küszködve Makala végül sebességbe tette a kocsit. A hátsó kerekek csikorogva pörögtek föl, ahogy a gázra lépett, irányba kanyarodott, és tövig benyomta a pedált. A gumik csak úgy pörögtek a latyakban, majd nagy nehezen végre megtapadtak, az Edsel pedig elhúzott a Black Hawk farokrotorja mellett, és eltűnt a szemük elől. Tekintetével John végig követte a kocsit.

– Gyönyörű nő, John. Önérzetes. Nem csoda, hogy beleszerettél.

– Köszönöm, hogy eljátszottad a szereped, Bob. Makala persze így is pontosan tudja, mi következik.

– Igen, ez számomra is egyértelmű volt. Az ilyesmin minden asszony azonnal átlát.

Rövid szünet következett.

Bob bátorítóan szorította meg John vállát. Most, hogy a kocsi eltűnt a szemük elől, és nem kellett tovább játszania a szerepét, a tábornokra hirtelen rátörtek az érzelmek.

– Remélem, lányotok lesz. Az elejétől kezdve féltem, hogy a háború kitörése után Jennifernek nem lesz sok esélye. Jól emlékszem, milyen agresszív diabétesze volt. Javít bármit a helyzeten, hogy mindennap imádkoztam érte, sőt, azon is rengeteget törtem a fejem, hogy miképpen juttathatnék el némi inzulint hozzátok? Kivitelezhetetlen volt, te is tudod.

– Semmin nem változtatott volna. Pár extra ampulla nagyjából hat hónapra elég… Oly sok hasonló sráccal együtt a lányom sorsa is megpecsételődött „a napon”, ezt mindketten tudjuk.

– Ezzel együtt is kísértett a dolog. Ahogy Linda és oly sokan mások is.

Bob hangjából őszinte fájdalom szűrődött ki. Egyetlen további szó nélkül sétáltak vissza, és másztak be a helikopterbe. A géppuskás katona mindkettőjüket felsegítette; végül leültek, és bekötötték magukat.

– Szóval ez minden? – kérdezte John, amíg a rotorok lassan beindultak.

– Nem egészen. Sajnálom, de nem hallgatózhattok tovább. Le kell állítanom az operációt. Az egyik rádiósotok csúnyát hibázott, és világgá kürtölte, hogy adásokat hallgattok le, és valamiféle támadásra gyanakszotok Bluemont részéről. Tényleg sajnálom, John, de direkt parancsom van, hogy leszereljem a rendszereteket.

John bosszankodva ingatta a fejét. Ismét a titkos hadműveletek ősi ellensége húzta keresztül minden számítását: egyetlen nagyszájú idióta is elég volt, hogy az egész művelet kártyavárként omoljon össze.

– Ahogy látom, két út áll előttünk. Az egyik, hogy a ház fölé repülünk, és hat-hét emberem leereszkedik a tetőre. Gyanítom, ez mindkét oldalon komoly áldozatokkal járna. A másik lehetőség, hogy mi ketten sétálunk be, és békésen megbeszéljük a dolgot. A döntés a tiéd.

– Mi ketten megyünk be – vágta rá John. – Csak egy kérdésem van: Honnan tudtad, hol találhatsz meg?

– Kémek mindenhol vannak, néha több is, mint gondolnád, John. A múlt heti események után érthetetlen őrültség volt nekivágnod az Old Fort-i útnak, az én dolgomat viszont megkönnyítetted vele, mert így csetepaté nélkül felvehettelek, ráadásul egy füst alatt még a lehallgatóközpontodat is elintézhetem.

– Csodás – sóhajtott John.

– Én a helyedben inkább örülnék a szerencsémnek.

Bár a Franklin klán rezidenciájához vezető, meredek bekötőút rövid sétányira volt csupán a Ridgecrest Konferencia-központtól, a két veterán katona mégis pokolian elfáradt, míg a latyakos hóban tocsogva végül nagy nehezen előrecaplattak. John meg-megállt útközben, hogy Bob időnként kifújhassa magát. „Öregek vagyunk már az efféle gyalogtúrákhoz” – hangzott el párszor jóleső feszültségoldás gyanánt. A bekötőút utolsó kanyarjához érve John azonnal megtorpant, ahogy négy különböző búvóhelyről egyszerre négy alak emelkedett fel. Ernie fiaival, lányával és vejével néztek farkasszemet, akik egyenesen rájuk emelték a fegyvereiket.

John a kezét lassan a magasba emelve azonosította magát, és suttogva Bobnak is ugyanezt tanácsolta. Bár a fogadóbizottság tagjai láthatóan továbbra is bármelyik pillanatban készek voltak tüzet nyitni rájuk, fegyvereiket lassan leengedve kísérték őket a nagyjából 50 méterre lévő garázs bejáratáig, ahol Ernie várta őket, karját jó szokásához híven dacosan keresztbe fonva maga előtt.

– Nem baráti látogatás következik, mi? – csapott bele az öreg, tökéletesen mellőzve az üdvözlés illendő gesztusát. – Láttuk a helikoptert körözni odafönt, és hallottuk, amint végül leszállt Ridgecrestnél. Egy másik tegnap éjjel itt lebegett fölöttünk egy ideig.

John megpróbálta illendően bemutatni egymásnak a feleket, Ernie azonban a szavába vágott:

– Szóval lebuktunk, a cimborád pedig úgy döntött, személyesen is körbeszimatol egy kicsit, mielőtt bezáratja a boltot. Erről van szó?

– Próbáljuk nem elhamarkodni a dolgokat, Ernie – válaszolta John.

– Elhamarkodni? Jól van, John, akkor nézzük máshonnan az egészet. Ez itt tehát a legendás barátod, Bob Scales?

John bólintott.

– Az új katonai diktátorunk személyesen. El kell ismerni, kiállásra legalább hivatalosabb, mint az a nyamvadt Fredericks, akit a múltkor puffantottam le.

– Az isten szerelmére, Ernie, lenyugodnál végre egy kicsit?

– Szóval maga lőtte le Frederickset? – szólt közbe hirtelen Bob.

– Úgy van. Tán valami gondja van vele? A mocsadék épp hátba akarta lőni a barátomat, aki elég ostoba volt hozzá, hogy hátat fordítson neki. Én csak elébe mentem a tragédiának.

– Abból ítélve, amit a történtekről hallottam – kezdett bele Bob, majd egy pillanatra megtorpant –, azt kell mondanom, helyesen cselekedett. Ha pedig ezzel John életét is megmentette, külön hálával tartozom.

– Csodás, akkor ennyit a priuszomról – vágta rá Ernie. – És most, hogy a vallomásomon is túl vagyunk, én is rákerülök a letartóztatási listára?

– Nem.

– A barátom viszont, gondolom, már rég rajta van.

Bob nem felelt.

– Megmondom én, mi lesz – folytatta Ernie. – Mit szólna egy igazán fair egyezséghez? Ha elengedi a barátomat, mi elengedjük magát, ha viszont ragaszkodik hozzá, mi is ragaszkodunk magához. Ha kivégzi, mi kivégezzük magát. Na, hogy tetszik?

– A francba már, Ernie, ne legyél ekkora hülye! – csattant fel végre John. – Egyetlen sortűz az egyik Apache-ból, és a házadnak annyi, elveszíted a családodat a srácokkal együtt az emeleten. Ilyesmiben nem akarok részt venni.

– Köszönjük, John – mondta halkan Bob, továbbra is békés mosollyal az arcán. – Mr. Franklin, nagyra értékelem a közös barátunk iránti lojalitását. Én magam is így érzek vele kapcsolatban. Azt viszont be kell látnia, hogy ha foglyul akarna ejteni (amit, bár személyesen a legkevésbé sem lenne ellenemre, az embereim határozottan rossz néven vennének), tőlem függetlenül azonnal megindulna a mentési és evakuálási akció, amely során mindkét oldalon ártatlan embereknek esne bántódásuk. Ezt egyikünk sem akarhatja, Johnt is beleértve.

John egyetértőn bólintott.

– Mi van, ha vállalom a kockázatot?

– Ernie, menj fel az emeletre, és kérdezd meg Lindát!

– A francba is, John, nehogy ezzel próbálkozz itt nekem!

– Pedig okos dolog lenne, kedves férjuram – harsant fel Linda hangja az első emeletre vezető lépcső fordulójából. – Nem invitálod beljebb a vendégeinket?

John mosolyogva nézett fel rá, de nem tudta nem észrevenni az aggodalom halvány árnyékát a háziasszony vonásain.

Ernie végül engedett, és egy intéssel jelezte, hogy kövessék. Az öreg fiai, lánya és veje John és Bob mögött haladtak; útközben kibújtak rejtőköpenyeikből, és összegyűjtötték a fegyvereiket.

Az első emeletre érve Bob mélyeket szippantott a levegőből, elmosolyodott, majd Lindához fordulva megdicsérte a konyhai tűzhely tetején rotyogó étel illatát, és végül ujjait átmelegítendő a nagyszobai kandallóhoz lépett. John csatlakozott hozzá, a második emeleti erkélyre pillantva pedig hirtelen tucatnyi feszült szempár nézett vissza rá a korlát fölött. Finom mozdulattal hasztalan jelezte nekik, hogy jobb lenne, ha elszivárognának – senki sem mozdult egy tapodtat sem.

Linda hamarosan újra megjelent, és segített nekik kibújni a viharkabátokból, Ernie lánya pedig két gőzölgő bögre levest nyújtott át nekik, amit mindketten örömmel fogadtak el.

Johnnak mindez mélységesen szürreális élmény volt: egyrészről úgy érezte, mintha egy régi bajtársával érkezett volna egy egyszerű baráti látogatásra, azonban nem tudta nem észrevenni, milyen barátságtalan pillantásokat lövellnek felé Ernie családtagjai az emeleti korlát mellől.

A jeges hangulat Bob számára is nyilvánvaló volt. Néhány tisztes kortyot szürcsölt a forró levesből, megköszönte, majd egyszerre a család felé fordult.

– Megkérhetném mindannyiukat, hogy bátran csatlakozzanak hozzánk idelent, a tűz mellett?

A család eleinte láthatóan vonakodott, egyelőre senki sem mozdult.

– Kérem! Minden rendben lesz. Üljünk csak szépen körbe! – mondta John, egy pillanatra megtörve a tapintható feszültséget.

A diákok lejöttek a második emeletről, az első emelet hátsó szobáiból pedig újabb családtagok bújtak elő, és lassan bemasíroztak a tágas nappaliba. Végül húsznál is többen gyűltek össze, Johnban pedig hirtelen tudatosult, milyen óriási áldozatokat is hozott a Franklin klán a Skunk Works fenntartásáért. Az alapvetően igencsak tágas és levegős ház mostanra határozottan zsúfolttá vált, az eredetileg nyolc-tíz túlélővel számolva néhány évre elegendő élelmiszerkészleteket pedig nyilvánvalóan egyre gyorsabb ütemben élték fel. John biztos volt benne, hogy a kút és a víztartályok folyamatos újratöltésére a család némi benzint vagy propángázt is folyamatosan fogyaszt. Vajon mennyivel jelentett ez többet így, mintha feleennyien lettek volna?

A Franklin-rezidencián élők ellátása már önmagában is komoly feladat volt: az öregnek két életben maradt fiáról – harmadik fivérük a Hordával vívott csatában esett el –, vejéről és láthatóan terhes lányáról, négy unokájáról és immár kilenc diákról kellett gondoskodnia. A díszes társaság közös, gondoskodó „édesanyjának” címét egyértelműen Linda viselte, aki alig-alig tudta elrejteni a szinte végtelen kimerültséget, amely a diákok projektmenedzsereként rá háruló pluszfeladatok miatt árnyékként lebegett fölötte. Bob látogatásával, úgy tűnt, mindennek hamarosan vége szakad, a jövő pedig hirtelen bizonytalannak és sötétnek látszott.

A tábornok letette a levesesbögrét, és körbenézett az összegyűlt társaságon.

– Mindenkinek pihenj, és próbáljunk nyugodtan beszélgetni! – kezdett bele kissé talán túlzottan is katonás hangnemet megütve.

A gesztus persze kevés volt a jelenlévők megnyugtatásához, a feszültség továbbra is ott remegett a levegőben.

– Őszintén sajnálom, de parancsot kaptam rá, hogy leállítsam az itt folyó munkálatokat, bármi legyen is a céljuk.

– Kitől? Mégis, mi a francért? – csattant fel egyből a tiltakozók hangorkánja.

Bob nyugtató gesztusként kinyújtotta a karját, és haszontalanul próbálta csitítani a társaságot. Az általános düh pillanatról pillanatra erősödött.

– Mindenki fogja be! – kiáltotta el magát John, a váratlan kirohanásra pedig hirtelen elhallgatott a szoba. – Ide figyeljetek! Minden úgy lesz, ahogy Scales tábornok mondja, bár tudnotok kell, hogy egy kicsit sem örülök neki jobban, mint ti. Két dologban egyeztünk meg, mielőtt idejöttünk. A szavamat adtam rá, hogy a tábornoknak nem esik baja. Be kell látnotok, milyen óriási gesztust tett felétek azzal, hogy valamelyik névtelen alárendeltje helyett személyesen állt ki elétek. Az életét kockáztatja, csak hogy szemtől szemben beszélhessen veletek.

Egyelőre senki sem szólt közbe, John azonban még mindig érezte bennük a jogos felháborodást.

– Nézzétek, a parancs nekem sem tetszik jobban, mint nektek, megváltoztatni viszont nem tudjuk. Vagy lehúzzuk a rolót, és még ma szétszereljük a gépeket, vagy holnap a tábornok emberei teszik meg ugyanezt helyettünk. Ebben biztos vagyok.

– Próbálják csak meg! – kiáltotta Samantha remegő hangon. – Nem ezért gürcöltünk heteken át éjjel-nappal.

– Tudom, hogyan érint titeket ez az egész, hisz korábban én magam adtam parancsba, hogy kezdjetek el dolgozni a projekten. Emlékeztek, ez akkoriban volt, amikor Ernie és Paul Hawkins először bukkant még mindig használható számítógépekre… Kérlek, figyeljetek rám! Ha vitába szálltok, és ellenszegültök, egy Apache nagyjából fél perc alatt így is, úgy is pontot tesz a dolog végére. Ezzel nem tudtok szembeszállni. A Fredericks elleni küzdelemben múlt tavasszal a legtöbben közületek már látták, mire képes egy ilyen gép.

– Szóval inkább megadjuk magunkat egy másik Fredericksnek, erre akar kilyukadni? – erősködött Samantha. – Ne fogja vissza magát, próbálkozzon csak! Rég kipakolunk innen mindent, mielőtt lecsapna, és bevesszük magunkat az erdőbe… Próbáljon meg a nyomunkra akadni!

Bob előrehajolt kissé, és John mellett egyenesen Samantha szemébe nézett.

– Tisztelem a bátorságát, fiatal hölgy, de kérem, egy pillanatra gondoljon bele a következményekbe! Ha a békés megoldás helyett erőszakos beavatkozásra kényszerítenek, itt kő kövön nem marad, ezt garantálhatom. Ha nem hagynak más lehetőséget, a városi erőművet is a földdel teszem egyenlővé, anélkül pedig az itt összetákolt berendezéseknek sem vehetik többé hasznát. Mi lesz azután? Hamarosan sok-sok korukbeli fiatallal együtt mind halottak lesznek. Kérem, értsék meg, hogy én magam sem akarom ezt, a parancs viszont egyértelmű. Az itt folyó munkának a mai nappal vége. A segítségüket kérni jöttem, hogy a leállás áldozatok nélkül, békésen történhessen meg. Ha nem érdekelne a dolog, nem álltam volna személyesen önök elé. Egyből egy helikoptert küldtem volna.

John felnézett régi parancsnokára, és újból őszinte tisztelet töltötte el; a szavai mellett komolyan szíven ütötte az is, ahogy a tábornok törődött az itteniek sorsával. Egy újabb Fredericks kérdés nélkül támadott volna, mindkét oldal veszteségeire fittyet hányva.

Egy egészen hosszú pillanatig közel teljes csönd uralta a szobát, amelyet csak időnként zavartak meg a jelenlévők közti halk sugdolózás neszei.

– Egyetértek – szólalt meg végül Linda, megtörve a feszültséget. – Rendben van, tábornok, leállítjuk a projektet, előtte azonban szeretnék megmutatni egyet s mást. Emellett azt is szeretném, ha válaszolna pár kérdésre. Megegyeztünk?

– Természetesen, asszonyom.

– Szólítson csak Lindának.

– Rendben van. – Bob hezitálni látszott, arcára összetéveszthetetlenül őszinte érzések ültek ki. – A feleségemet is így hívták.

Linda körbenézett a szobában összegyűlt társaságon.

– Lazítsatok egy kicsit, srácok! Mintha egy csapat holtsápadt zombit látnék. Kapjatok fel egy kabátot, és irány ki a friss levegőre meg a napsütésbe, még mielőtt ideér a következő hóvihar. Indulás, egy-kettő!

Linda gondoskodó tyúkanyó módjára terelte ki a fiatalokat, megbontva a szobában összeverődött társaságot, amelynek tagjai nyilvánvalóan a legkevésbé sem szimpatizáltak az ötlettel.

– Azt javaslom, inkább odafönt folytassuk! – mondta végül. – Ernie, végre valóban ideje elővenni a szivarokat és a brandyt.

– Egy egész szivart pocsékoljak erre? – morgott Bob felé bólintva az öreg. – Matherson még csak nem is dohányzik.

– Majd melléd ülök, és mélyeket lélegzem – próbált javítani a komor hangulaton John.

Az emeleti irodába érve Ernie egyből a humidorhoz{28} lépett. Már csak két szivar árválkodott benne.

– Ez az utolsó két kubaim. Még „a nap” előtt szereztem őket, meg ne kérdezzétek, hogyan! – mondta szomorúan szaglászva az egyiket. – A házilag sodort szivarjaim olyanok, mintha száraz kartonpapírt pöfékelne az ember, de így legalább marad valami akkorra is, ha majd leléptek.

Bob elmosolyodott, és hálásan bólintott Ernie felé. Az öreg levágta a szivarok végét, az egyiket átnyújtotta a tábornoknak, és egy égő gyufát tartott elé. A szivar lassan felparázslott Bob szájában. Ernie-nek ugyanazzal az értékes szállal még a saját szivarját is sikerült meggyújtania, az elszenesedett gyufaszálat pedig hanyagul a kőpadlóra dobta.

– Magunk között szólva – vágott bele Bob az első, köhögés nélkül ízlelgetett slukk után –, a tengerészet egy egész szivarszállítmányt foglalt le úgy egy évvel ezelőtt, egy üveg valódi skót whiskyért cserébe pedig sikerült beszereznem egy dobozzal az egyik admirális ismerősömtől. Legalább fél éve nem szívtam ilyesmit. Köszönöm.

– Szóval ilyen egyszerű csempészáruhoz jutni odakint? – csapott le a témára Ernie.

– Nehezebb, mint gondolná – válaszolt töretlen mosollyal Bob, bebizonyítva Johnnak, hogy pókerarcát akkor is képes megtartani, ha éppen kigúnyolják.

Linda hamarosan egy üveg borral tért vissza, mire Ernie hangosan felnyögött.

– Ez az egyik utolsó malbecünk!{29} – mondta kiábrándultan, ahogy átvette az üveget, hogy kihúzza belőle a dugót.

– Gondoltam, Johnt igazi borral illene búcsúztatni – jegyezte meg Linda.

– Ki mondta, hogy megyek valahová?

Linda rámeredt, és ezúttal egy pillanatra tényleg elveszítette a türelmét.

– A tábornok nyilván azért jött, hogy letartóztasson, és elvigyen, nem?

Ernie lassan felfogta a felesége kirohanását, és kibontotta a bort. Bob és John egyelőre szótlan maradt, az öreg pedig megtöltött négy, kissé piszkos poharat, és egyből tósztra emelte a sajátját.

– Amerikára – mondta igencsak formálisan.

– Amerikára. – A többiek már-már suttogva ismételték utána, John pedig a szeme sarkából jól látta, ahogy Bob első kortyra kiissza a pohara nagy részét, és további megjegyzés nélkül teszi le az asztalra. A régi katonai hagyomány szerint a mostanihoz hasonló pohárköszöntőkben a jelen lévő parancsnokot illendő volt külön is megemlíteni. John fürkészőn nézett Bobra, aki ezúttal nem viszonozta a pillantást.

– Tehát most azonnal húzzuk ki a kábeleket? – vágott bele Linda mindenféle felvezetés nélkül. – Végig kívánja nézni, ahogy szétverjük az alaplapokat és a merevlemezeket?

Bob megrázta a fejét, és kortyolt egyet a maradék borából.

– Erre most nem lesz szükség, de attól tartok, végül meg kell majd tenniük. Ha garantálják, hogy nem lesz konfrontáció, holnap felküldök pár embert, ők majd elviszik a gépeket. Egyelőre annyit kérek, hogy kapcsoljanak ki mindent.

– Süssük ki őket egy mini EMP-vel, mi? – csattant fel Ernie, mire Bob éles pillantást vetett rá. Az öreg tovább vigyorgott saját keserű viccén, bár a poén érezhetően nem igazán talált célba. – Mindegy is, gondolom, Bluemont hamarosan úgyis gondoskodik róla.

– Ezt miből gondolja? – kérdezte Bob, John pedig újra csak a tábornok pókerarcával szembesült.

– A Skunk Worksöt nem azért hoztuk létre, hogy valami istenverte játékkal zsibbasszuk az agyunkat, vagy hogy kifejlesszük a Facebook vagy a nyomorult Twitter utódprogramját. Tegnap komoly forgalomnövekedést észleltünk a kommunikációs csatornákon, jó néhány álmatlan éjszaka alatt pedig sikerült elcsípnünk és dekódolnunk pár sort az üzenetekből. Mond önnek valamit a virginiai Wallops-sziget, tábornok úr?

– Szép tengerpartjai vannak. Pár éve kempingeztem arrafelé.

– Így igaz, emellett egy NASA-és NOAA{30}-bázis is működött rajta. Többnyire rövid hatótávolságú, Föld körüli pályára általában nem is állítható rakétákat tároltak ott, de kisebb tölteteket, például egy-egy bőröndatombombát így is ki tudtak lőni. Dekódoltunk valamit egy hamarosan a szigetre érkező „csomagról”. Wallops-sziget, csomag, megspékelve egy kis paranoiával: ha engem kérdez, itt valami nagyon sötét dolog készül.

– Az efféle ügyekben nem vagyok illetékes – válaszolt nyugodtan Bob, majd egy újabb korty borral igyekezett elfedni őszinte reakcióját.

Ernie elmosolyodott, de nem feszegette tovább a kérdést, amin az öreg temperamentumát ismerve John kissé meg is lepődött. Az Ernie és Linda közt ide-oda cikázó pillantásokból John kiolvasta, hogy valami más, a titokzatos Wallops-sziget felé tartó „csomaggal” kapcsolatos spekulációnál komolyabb bejelentenivaló is volt még a tarsolyukban… A szigetet John még mindig csak nehezen tudta elhelyezni a mentális térképén.

– Tábornok úr, ez még nem minden. Valami mást is sikerült befognunk – szólt végre Linda.

– Mégpedig?

– Ön is legalább olyan jól tudja, mint mi, hogy az információ a legbiztonságosabb rendszerből is kiszökik itt-ott. Minden rendszer olyan erős csupán, mint a leggyengébb láncszeme, ami nyilvánvalóan az emberi tényezőt jelenti. Idézze csak fel „a nap” előtti magas rangú vezetőket, akik késő este otthon üldögélve küldözgettek a barátaiknak és a családjuknak szánt e-maileket a saját személyes szervereiken keresztül, amelyek közé néhanapján hivatalos és egyenesen titkos üzenetek is keveredtek.

– Emlékszem – mondta Bob, arcára pedig egyből kiült a hasonló ostobaságok hallatán előtörő undor.

– Ha a személyzet megszegi a biztonsági protokollt, a kódot is jóval egyszerűbb feltörni. Mintha tárva-nyitva hagynának egy ajtót csak azért, hogy valaki titkon besurranhasson rajta. Nos, Bluemontban is van egy ilyen emberünk.

– Folytassa! – Bob újra belekortyolt a borába, majd a poharat az asztalra tette Ernie mellé. Amíg ő a szivarjával volt elfoglalva, az öreg azonnal újabb adagot töltött az értékes nedűből, John pedig látható élvezettel szippantotta be a füstös levegőt. John bárhol szégyenkezés nélkül vállalta volna a számítógépek biztonsági rendszereivel kapcsolatos tudatlanságát, és mindig izgalmas kalandként élte meg az efféle beszélgetéseket.

– Scales tábornok, mi az az „R-bázis”?

Linda váratlan kérdésére Bob láthatóan megmerevedett.

– Hogy mondta?

– R-bázis. A reakciójából arra következtetek, hogy jelent önnek valamit.

Bob hosszú hallgatásba burkolózott. A szivar mindig remek ürügyet szolgáltatott rá, hogy az ember összeszedje kissé a gondolatait, miközben lepöccintett egy kis hamut, vagy épp úgy tett, mintha a parázsló dohányleveleket vizsgálgatná egy újabb meditatív slukk előtt… A stratégiával most Bob is ugyanígy élt, viselkedése pedig roppant árulkodóvá vált az egyelőre szintén csöndben üldögélő John szemében.

– Nem igazán értem, mire céloz, Linda, az R-bázissal kapcsolatban pedig nincs hozzáfűznivalóm.

– Tehát valami titkos dologról van szó? – vágta rá Linda egy nyílt támadásba lendülő ügyész hanghordozásával.

Az Ernie asztala mellett álló irrattartóhoz lépve Linda egy mappát húzott elő, és az asztalra dobta, közvetlenül Bob elé.

– Az R-bázisról szóló mappám, tábornok. A rendes nyomtatónkat sajnos még az eredeti EMP sütötte ki, ezért elnézését kérem. A főiskola könyvtárából ugyan elcsakliztunk egy régi mátrixnyomtatót néhány doboz papírral, festékpatront viszont nem találtunk. Nézze el nekem a kézírásom; sokan mondják, hogy balkezesként rettenetesen rondán írok. Azért vessen rájuk egy pillantást.

Bob kézbe vette a mappát, kinyitotta, és a lapokhoz jó közel hajolva próbálta kibogarászni a fakó sorokat és a közel olvashatatlan kézírást, hamarosan azonban feladta, és visszatette a mappát az asztalra.

– Mi áll bennük?

Linda hirtelen a legendás Fakutya{31} módjára kezdett vigyorogni, mintha titokzatos feljegyzéseivel akarná egyre közelebb csalni áldozatát.

– Több mint egy hete figyeljük ezt a bizonyos figurát. Következetesen kódolatlan üzeneteket küldözget, az eddigiek alapján egy bluemonti bürokrata lehet. A műholdakon keresztül e-mailek formájában kommunikál egy bizonyos R-bázissal. Eléggé személyes dolgokról ír; őszintén szólva remélem, hogy a feleségének üzenget, mert ha csak egy szeretőről van szó, és a hapsi házas, a rohadékot kerékbe kéne törni. Részben a szokásos nyálas szövegek, de zajlanak igencsak pajkos beszélgetések is a két fél között, már amennyire egy rendes nevelést kapott déli lány az ilyesmit kiveheti. Samantha éjjel-nappal figyelte a levélváltásaikat, és hadd ne mondjam, néha bizony komoly kuncogásba fordult a dolog.

Linda elmosolyodott, Ernie-t pedig halkan rázni kezdte a nevetés.

– Kanos a fickó, az aztán hétszentség.

– Ernie! – csattant fel egyből Linda.

– De hát tényleg az! Azt hiszem, nem kell bemutatnom, a mai éhező világban milyen marha fiatalnak és jól tápláltnak kell lenni ahhoz, hogy az embernek olyasmikre is elég fölösleges energiája maradjon, amikről ezek ketten írogatnak egymásnak. Ha jól tudom, annak idején ezt hívták „sextingnek”.

– Ezt a részét inkább hagyjuk! – szakította félbe élesen Linda, Ernie pedig láthatóan visszakozott.

– Hé, azt hiszem, ez már túl sok információ – állította le őket John, bár valójában maga is szívesen vetett volna egy pillantást a mappa tartalmára. Bob reakcióiból az mindenesetre egyértelműnek tűnt, hogy az R-bázis felemlegetésével Linda érzékeny pontra tapintott.

– Kérem, folytassák! – mondta halkan Bob, miközben újra a kezébe vette a mappát, és lapozgatni kezdte az oldalakat.

– Szóval az R-bázis. Természetesen fogalmunk sem volt, pontosan hol lehet. A rendelkezésünkre álló adatok alapján éppúgy lehetett egy szigeten az Indiai-óceánon, mint Anglia vagy netán az Antarktisz körül, az e-mailek ugyanis pontos információk helyett csak szánalmas nyálparádéval szolgáltak. Aztán az ajtó hirtelen szélesebbre nyílt. Kiderült, hogy a mi fickós kis Rómeónk majdnem közvetlenül Júlia ablaka alatt bizonygatja soha nem hervadó, szomorú szerelmét.

– Ezt meg miből gondolja? – kérdezte Bob.

– Az egyik üzenetben a pasas egy helyfoglalásról beszélt a heti shuttle helikopteren, és azt ígérte, amint a „csomag” leszállításával lenyugszanak a kedélyek, újra látogatást tehet a bázison. Ezenkívül volt még valami egy ötnapos eltávozásról, egy gyors repülőútról és temérdek, a szeretőjével töltendő időről. A nő leginkább arról írt, mennyire elege van az R-bázisból. Láthatóan nem érti, miért nem helyeztetheti át magát Bluemontba, ahol mindig együtt lehetnének. A pasas végül kitérő választ adott, és, nem hiszitek el, azt mondta, hogy, idézem: „senki nem tudhatja meg, hogy biztonságban kijuttattalak az R-bázisra”.

Bob tágra nyílt szemmel bámult Lindára; a hallottak nyilvánvalóan teljes meglepetésként érték. A ház asszonya most már nyíltan vigyorgott rá. Bármire ment is ki a játék, a gyanútlan tábornok ellenében Linda most kijátszotta az ütőkártyáját.

Bob újra kinyitotta a mappát, egészen közel hajolt a lapokhoz, és egyesével vizsgálni kezdte őket. Halkan káromkodva nyúlt be az ingzsebébe az olvasószemüvegéért, és hosszú perceken át silabizálta a feljegyzéseket.

Senki sem szólalt meg. Ernie nagy slukkokat szívott a szivarjából, és az értékes malbec bor kivégzése után a többieket immár meg sem kínálva, egy majdnem üres üveg brandyt vett elő, egy felest töltött ki magának, és villámgyorsan le is gurította. Linda rosszalló pillantást vetett rá.

Bob végre letette a mappát az asztalra, és felsóhajtott.

– A pokolba az egésszel – súgta maga elé, és megemelte a poharát. Ernie vonakodva bár, de kitöltötte a brandy maradékát, amit Bob pár gyors korttyal azonnal ki is ivott. – Megtarthatom a mappát? – kérdezte.

Linda megrázta a fejét.

– Ha olyan értékes, amilyennek ezek után gondolom, semmiképp.

– És ha csak úgy elviszem?

– Megpróbálhatja, de garantálom, hogy nem jut vele messzire.

Bob John tekintetét kereste, és bólintott.

– Győzd meg őket! Szükségem van ezekre a papírokra. Az egész mappa kell.

Bob hangjából sütött a maró feszültség, John pedig egyből tudta, hogy csak valami igazán komoly dologról lehet szó. Esedező tekintettel fordult Linda felé, aki pár pillanatig még húzta az időt, és alaposan mérlegelte a válaszát.

– Gondolom, John továbbra is letartóztatás alatt áll, és önnel tart, Scales tábornok.

Bob szivarját épp Ernie próbálta újra meggyújtani, a tábornok azonban a kérdés hallatán azonnal felnézett Lindára.

– Így igaz, de ha lehet, ezt a családjukkal és a diákokkal ne közöljék. Nem akarunk jelenetet.

– John? – Linda éles pillantást vetett rá, John pedig rádöbbent, hogy a ház lakói közös erővel akadályoznák meg az elhurcolását, ha most bejelentené, hogy nem áll szándékában Bobbal menni… Ha kell, akár túszul is ejtenék a tábornokot.

– Linda, add át nekem a mappát! – mondta végül John. – Nálam jó helyen lesz, bízhatsz bennem. Bob, ez lehet az én felelősségem?

Scales egyetértően bólintott. John nem várta meg a háziasszony válaszát, és egyből a mappa után nyúlt, majd újra a ház úrnőjére emelte a tekintetét.

– Ahogy akarod, John – Linda hangja érzelmektől remegett.

– Köszönöm, asszonyom – mondta Bob, és szemüvegét letéve egyből fel is tápászkodott.

Linda Johnhoz lépett, és megölelte.

– Mikor látlak viszont, John Matherson?

– Miattam ne aggódj, csak vigyázz a többiekre!

Linda már-már a könnyeivel küzdött.

Bob barátságos mozdulattal a vállára tette a kezét.

– Asszonyom, könnyen lehet, hogy ezzel mindent megváltoztatott. Remélem, megbízik bennem.

Linda gyanakvóan nézett vissza rá.

– A legkevésbé sem.

– Ezt meg tudom érteni.

– Esetleg összetörne még valamit, mielőtt kikísérjük? – kérdezte Linda szarkasztikusan.

Bob nem felelt, és kilépett az irodából a Skunk Worksnek elkeresztelt tágas terembe, majd megállt, és visszanézett a többiekre.

– Folytassák a projektet! Fókuszáljanak erre a… hogy is mondta, Ernie? Erre a fickós kis Rómeóra. Mindent állítsanak rá, amijük csak van!

Linda és Ernie nyílt meglepetéssel az arcukon bámultak vissza rá.

– Az egységem úgy tudja, az itteni operációnak vége. Találják meg a nagyszájú rádiósukat a városban, sőt, jobb lenne, ha az összes rádióst azonnal lekapcsolnák! Teljes rádiózárat akarok, csak semmi kimenő forgalom. Kizárólag hallgatózás. A telefonhálózatot se használják! Holnap kiküldök majd egy futárt, hogy begyűjtse a friss információkat; látszólag „elfoglalja” majd a műhelyt, és a külső megfigyelők szemében a projekt leállításán ügyködik. Érthető voltam? – Az utolsó két szó eltéveszthetetlen katonai hanglejtéssel hangzott el, és sütött belőle az a fajta tábornoki fenyegetés, amelyet Bob szükség esetén mindig is remekül alkalmazott.

Ernie és Linda szótlanul állva bólintottak, amíg az asszony végül meg nem törte a csendet:

– És Johnnal mi lesz?

– Továbbra is letartóztatás alatt van, és bíróság elé áll Bluemontban – mondta élesen Bob, pont elég hangosan ahhoz, hogy a nappaliban összegyűlt társaság is jól hallja odalent.

A házat hirtelen a család és a diákok kiáltásai és tiltakozása töltötte be a lépcső aljáról, amint négyen lassan leereszkedtek a nappaliba.

Bob nyíltan és megállíthatatlanul tört keresztül a társaságon, mit sem törődve a fejéhez vágott fenyegetésekkel és szitkokkal. John közvetlenül mögötte haladt, és több szomorú, spontán ölelésből is kénytelen volt kihámozni magát. A marasztaló hangokra igyekezett oda sem figyelni.

Bár a felfelé vezető úttal mindketten komolyan megszenvedtek, Johnnal a nyomában Bob majdhogynem szaladt lefelé a bekötőúton.

Bármire döbbent is rá a tábornok, nyilvánvalóan igazán súlyos dolognak kellett lennie; a várakozó helikopterig egyetlen szó sem hangzott el kettejük között. A turbinák a két alak közeledtére lassan felpörögtek – John hezitálni látszott, mielőtt bemászott volna. Bármit is tartogatott a jövő, képtelen volt levetkőzni a baljós érzést, hogy végleg megpecsételi a sorsát, ha most beszáll.

A rotorok lassan forogni kezdtek fölöttük; Bob bemászott a gépbe, és visszanézett régi barátjára.

– Matherson, megfordulhatsz, és elmenekülhetsz, nem fogok utánad menni. A másik lehetőséged, hogy beszállsz, és bátran szembenézel azzal, ami ezután következik. Te döntesz.

Vajon látja még életében Makalát és újszülött gyermekét? John pár másodpercig még hezitált, majd elszánta magát, és felkapaszkodott Bob mellé. A Black Hawk elemelkedett a talajtól.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

John egyáltalán nem érezte, hogy szigorú letartóztatásban lenne, viszont nyilvánvalóan szabadnak sem mondhatta magát. Miután landoltak az asheville-i reptéren, Bob szinte azonnal eltűnt egy régebben a Nemzeti Gárda repülőinek elszállásolására használt, barlangszerű hangár mélyén a reptér északi végében, Johnt pedig egy irodaépületbe kísérték, amely annak idején a magán-légitársaságok kirendeltségeinek adott otthont. Az előcsarnokban és a folyosókon kinyitható tábori ágyak rengetege fogadta, kétségkívül a katonák szálláshelyére került. Többen most is mélyen aludtak a priccsükön, a szolgálaton kívüli idejüket valamilyen oknál fogva nem pihentető alvással töltő katonák pedig kíváncsian mérték végig, de egyikük sem szólt hozzá. A törzsőrmester egy külön irodahelyiségbe vezette Johnt. Az eredetileg a szoba közepén álló asztalt félretolták, a helyén pedig egy közönséges összecsukható priccset állítottak fel egy hálózsákkal. A törzsőrmester türelemre intette, majd egy második hálózsákkal és egy bögre, katonai élelmiszercsomagból vett instant kávéval a kezében tért vissza. John belekortyolt, majd egyből le is tette maga mellé: a kávét érezhetően whiskyvel fűszerezték, John pedig egyelőre a legkevésbé sem akarta elveszíteni a fejét.

– Ha bármire szüksége lenne, uram, a szomszéd szobában vagyok, hívjon nyugodtan.

– Nem bánja, ha körülnézek egy kicsit… őrmester? – vitte fel kérdőn a hangsúlyt John, a ránézésre középkorú férfi névcédulája ugyanis nem látszott a viharkabát alatt.

– Charles Bentley törzsőrmester, uram. Nyugodtan hívjon Charlesnak vagy csak úgy őrmesternek. Megegyeztünk?

– Rendben van, őrmester. Tehát nem baj, ha sétálok egyet?

– Sajnálom, uram, de amíg nem kapok más utasítást, ön letartóztatásban van, és én felelek a biztonságáért. Ha betartja a játékszabályokat, minden a legnagyobb rendben lesz. Ha megpróbál meglógni, sajnos kénytelen leszek szigorítani a fogvatartási körülményein. A tábornok parancsa.

– Miattam igazán nem kell aggódnia, őrmester – hagyta rá John, és kinézett a félig nyitott redőny nyílásai közt. Odakint az aszfalton még mindig parkolt pár tucat magánrepülő: Bonanzák, Mooney-k, a szokásos Cherokee 140-és 180-asok, nyilván a repülésoktatáshoz tartozó Cessna 172-esek, sőt még pár menő légcsavaros és vállalati gép is álldogált elhagyatottan odakint. Régen John csapatokat küldött le ide, hogy lecsapolják a gépek speciális üzemanyagát, a fosztogatók azonban megelőzték az egységét, és már leszívták az összes üzemanyagot, a gépeket pedig valószínűleg puszta szórakozásból összetörték. Az annak idején milliókat érő repülőket azóta mind oldalra vontatták, hogy helyet csináljanak a nyolc Black Hawknak, a hat Apache-nak és az egy szem C–130-asnak, bár John úgy látta, a kifutópályán épp egy második C–130-as taxizik befelé.

– Ez itt minden, amijük van, őrmester? – kérdezte John.

– Tudja, hogy erre nem válaszolhatok, uram.

– Beérem a Johnnal is.

– Uram, a tábornok parancsa szerint ön egy újra aktív szolgálatba helyezett ezredes. Ezek alapján csak ezredesnek vagy uramnak szólíthatom.

– Hát jól van, őrmester. Azért feltehetek pár kérdést?

– Ha válaszolhatok rájuk, örömmel teszem, uram.

– Régóta szolgál Scales tábornokkal?

– Az első számú sorállományú segédje vagyok, uram. Quentin őrnagy távozása óta én vagyok az egyetlen segédtisztje.

– Quentin őrnagyról beszélhet?

Az őrmester tiszteletteljesen megrázta a fejét.

– Az őrnagy pokoli rejtélyt hagyott ránk, őrmester. Az EMP-ről. Tud róla valamit?

– Uram, pontosan tudja, mire válaszolhatok, és mire nem.

John elmosolyodott, kihúzott egyet a sarokban feltornyozott székek közül, és a kabátját levetve lehuppant rá. Lassan kinyújtóztatta a lábát, és látványosan úgy tett, mintha belekortyolna a whiskyvel felturbózott kávéba.

– Nem ül le pár percre, őrmester? Jólesne egy kis társaság.

– Uram, a tábornok is ebben a szobában alszik. Talán érdemesebb lenne őt kérdeznie, ha majd visszatér.

Bentley őrmester láthatóan értette a dolgát. Határozott volt, de sosem tiszteletlen, és szigorúan tartotta magát a parancsokhoz, amelyek egyike talán épp az volt, hogy alaposan kifaggassa az enyhén spicces ezredest, vagy hogy felmérje, mennyi alkohol kell ahhoz, hogy egyáltalán spicces legyen.

Amint az utolsó gondolat átvillant a fején, John színpadias mozdulattal föltápászkodott, kezében a bögrével az ablakhoz lépett, kinyitotta, és kiöntötte a kávét. Mire visszanézett, az őrmester majdhogynem nyíltan vigyorgott rá.

– Ha engem kérdez, uram, kárba ment egy bögre kiváló ital.

– Jobb szeretek tiszta fejjel gondolkodni. Itt helyben és majd akkor is, amikor elvisznek oda, ahová vinni akarnak.

– Ha nincs egyéb kívánsága, uram, a szomszéd szobában leszek – mondta az őrmester, és lassan elindult kifelé.

– Charlie?

A katona visszafordult.

– Legalább meséljen egy kicsit magáról. A Pentagonban volt az eredeti EMP-csapás napján?

– Nem, uram. Arlingtonban{32} szolgáltam a Fort Meade-i díszőrség tagjaként. Az utolsó szolgálati helyem volt a huszonöt év utáni leszerelés előtt.

Az őrmester sudár, de izmos alkata, egyenes tartása és modora John számára mind árulkodó jel volt. A díszőrségi szolgálat kétségkívül a hadsereg egyik legtöbbet követelő tisztségének számított, és nem egyszerű nyilvános őrködést jelentett az ismeretlen katona sírjánál.{33} A díszőrség tagjainak minden katonai temetésen és egyéb, a fővárosban tartott, katonai díszőrséget igénylő ünnepi eseményen részt kellett venniük, a színfalak mögött ráadásul kiemelkedően hatékony harci egységként is bevethetők voltak. Az egyik legjobb reakciós egység hírében álltak a fővárost körülölelő 495-ös körgyűrűn belül.

– Hogy akadtak össze Scales tábornokkal?

– A tábornok és még néhányan a Pentagonból a támadás utáni első estén jelentek meg.

Az őrmester láthatóan nem szívesen beszélt a dologról.

– És azután?

– Nos, a tábornokkal valahogy egy csapatba verődtünk, és megkért, hogy tartsak vele.

– Mesélne még róla, mi történt Washingtonban az első napon?

– Hogyne, uram. Óriási volt a zűrzavar. Az infrastruktúra összeomlott, a kommunikációs eszközök mind bedöglöttek. Az első éjszaka közepére már lángokban állt a város. – Újabb hosszú, szótlan szünet következett; Charlie nyilvánvalóan vonakodott erről az időszakról beszélni.

– Nyugodtan hagyja ki a bizalmas részleteket! Egyszerűen csak kíváncsi vagyok – bátorította John.

– Pár nap múlva néhányunk számára nyilvánvalóvá vált, hogy ott helyben már semmit sem tehetünk. Egyesek szerint a város másik oldalán lévő Andrews Légitámaszpont felé kellett volna indulnunk, légi forgalmat viszont (a támaszpont irányából legalábbis) egyáltalán nem tapasztaltunk.

Johnnak ez határozottan furcsa volt.

– Tehát volt légi forgalom, csak nem a támaszpont környékén – ismételte el valamelyest kérdő hangsúllyal.

– Igen, uram, láttunk néhány helikoptert. Főleg a különleges egységek gépei voltak, valószínűleg megerősítették őket az EMP ellen. Elég sokat repkedtek ide-oda.

– Tehát voltak működő repülőgépek.

– Igen, uram. Az irányunkba azonban semmi. Minden kommunikációs eszközünk megsült, és nyilvánvalóan lemondtak rólunk.

– Mégis, mit csináltak ezek a helikopterek? Hová tartottak?

– Fogalmam sincs, uram – vágta rá az őrmester talán túl hirtelen.

John jól tudta, hogy Charlie semmiképp nem fog belemenni a spekulációs játékba, úgyhogy inkább ráhagyta.

– Szóval az Andrews Légitámaszpontra mentek?

– Nem, uram, bár voltak, akik arra indultak – mosolyodott el az őrmester. – Időközben néhányan befutottak a Pentagonból, többnyire Scales tábornok köreiből, bár hozzá kell tennem, hogy kizárólag rangjukban hasonlítottak hozzá. Komoly viták alakultak ki, amikből igyekeztem kimaradni.

– Bölcs döntés, őrmester. Ha két tábornok vitatkozni kezdett, én is mindig diszkréten eloldalogtam.

– Scales tábornok szerint Fort Belvoir felé kellett volna kitörnünk, hogy csatlakozhassunk az ottaniakhoz. A többségünk vele is tartott.

– A többség?

– Nos, a helyzet eléggé elmérgesedett. Az ember nem gyakran hall egy kétcsillagos tisztet jó néhány háromcsillagost elküldeni a pokolba. Scales tábornoknak sokkal több terepen, éles bevetésben szerzett tapasztalata volt a bürokratáknál… Ezt hamar felismertük, sokan ezért is álltunk inkább az ő oldalára.

– Jó helyzetfelismerés és okos döntés.

– Jól tudom, hogy annak idején ön is szolgált a tábornokkal, uram?

Végre egy kérdés! John nyíltan és örömmel mesélt minden közös bevetésükről, és Bob közbenjárásáról is beszélt, amikor Mary rákbetegsége miatt a leszerelés mellett döntött. Elmondta, hogy Bob maga volt az, aki Mary szülővárosában pozíciót talált neki a Montreat Főiskolán.

Charlie végighallgatta John monológját. Ha valóban az volt a feladata, hogy „jó zsaru” módjára oldja meg John nyelvét, nagy valószínűséggel nem sok újat hallhatott.

– Van családja, őrmester?

A kérdés hallatán Charlie láthatóan feszültté vált.

– Igen, uram.

– És?

– Inkább nem beszélnék róla.

– Megértem. A tábornok mesélt nekem a feleségéről, Lindáról… Elmondta, valószínűleg mi lehetett a sorsa odalent, Floridában.

Újabb pillanatnyi szünet következett.

– A feleségem a Potomac-folyó másik partján lakott a fiammal és a két lányommal. A fiunk elsőéves volt a West Pointon, a lányaink még középiskolába jártak. Semmiképp sem akartam, hogy valami washingtoni szarfészekbe járjanak iskolába, de ha az ember nem volt képes fejenként vagy negyvenezer dollárt fizetni, hogy az elittel együtt az egyik menő suliba járassa a gyerekeit, esélye sem volt erre. Az apósomék College Park közelében laktak, az iskoláknak arrafelé mindig is jó hírük volt, szóval jó pénzért megvettünk egy kisebb házat, hogy legalább a minőségi oktatást biztosítsuk a gyerekeknek.

Újabb csöndes pillanat következett.

– Vissza akartam menni értük… A tábornok beszélt le róla. Gondolom, végül is igaza volt. Egy férfi egymagában a teljes washingtoni káosszal szemben… Pedig „a nap” előtt nemegyszer elképzeltem a helyzetet. Tudja, megterveztem, mit tennék, ha valami igazán balul sülne el a világban. De ön is sejtheti, miben gondolkodtunk, uram. Mindig úgy képzeltük, Washington és Baltimore kap majd egy-egy 10, talán 20 megatonnás atomot, a lakosság meg az egyik percben még itt van, a másikban pedig már temérdek holt lélek között álldogál a menny kapuja előtt. Érti, mire gondolok.

Charlie-t jól láthatóan a puszta emlék is mély fájdalommal töltötte el, John pedig nem lepődött volna meg, ha éjről éjre máig is szörnyű rémálmok gyötörték volna. A gyors, könnyű halál itt szóba sem jöhetett: egy anya két tizenéves lánnyal… Mégis, mennyi esélyük lehetett? Az őrmester mindezzel ugyanígy tisztában volt.

John végül Jenniferről is mesélt egy kicsit, hogy a gyász által valamivel közelebb kerüljenek egymáshoz. Az őrmester együttérzőn hallgatta végig.

– Legalább az utolsó percig mellette lehetett, uram.

– Igen, ezért hálás is vagyok, bár életem legfájdalmasabb pillanata volt. Hálás vagyok, hogy legalább tudom, pontosan mi történt… Ellentétben önnel és Scales tábornokkal. Ő egyáltalán nem beszél róla?

Újabb pillanatnyi csönd.

– Éjszaka néha hallom, ahogy a feleségéért imádkozik. Ennyit tudok csak mondani.

– Megértem.

Ezek után nyilvánvalónak tűnt, hogy az őrmester nem árul el neki többet. Charlie kissé mereven ugyan, de még megpróbált információt kiszedni Johnból Black Mountain védelmi egységeiről, sőt még a Black Hawk rejtekhelyére is rákérdezett, John azonban csak mosolygott, és illedelmesen elhárította a kérdést. Az őrmester végül engedett, és lassan távozni készült.

– Őrmester – szólt utána John maga elé tartva az üres kávésbögrét. – Kérhetnék egy rendes kávét? Csak úgy feketén, tejszín, whisky és Xanax nélkül?

– Hogyne – válaszolta mosolyogva Charlie, majd pár perc múlva egy gőzölgő bögrével és egy adag, műanyag dobozba csomagolt, meleg pörkölttel tért vissza. John mindkettőt örömmel fogadta.

– Csak a biztonság kedvéért, uram: semmi sétálgatás és beszélgetés a többi katonával. Ha becsületszavát adja rá, nem zárom be az ajtót. A fürdőt a folyosó végén találja; sikerült megbütykölnünk a vécék víztartályait, meleg víz viszont egyelőre nincs. Borotvát és szappant adok kölcsön, melegítőtasakot a borotválkozáshoz az élelmiszer-fejadag dobozában talál.

– Köszönöm, őrmester. Komolyan.

Néhány perccel később John már a fürdőszobában bámult magára a tükörben: mint újabban mindig, a megjelenése most is teljesen megdöbbentette. Mintha tíz évet öregedett volna az elmúlt két esztendő alatt. Rövidre nyírt haja az arcát borító sűrű borostával együtt majdnem teljesen megőszült. Vonásai komorak, szeme kissé beesett, bőre egészen sápadt volt. A tükörből az új világ arca nézett vissza rá, megint felidézve benne a finom vonású, húszas éveik elején járó fiúk régi fotóit a Potamac hadseregben töltött két-három év, netán az antietami csata, Gettysburg vagy az azóta vívott háborúk bármelyike után.

Az őrmester hamarosan megjelent, hozott egy frissnek tűnő eldobható borotvát, egy kicsi, bontatlan csomagolású szappant, egy kis fogkefét és egy, még a háború előttről való tubusos fogkrémet, meg egy műanyag tasakot, amelyben a vegyszereket már aktiválták, így a benne lötyögő félliternyi víz kellemesen meleg volt. John őszinte hálával mondott köszönetet az őrmesternek: több mint két éve először végre nem kellett a régi borbélyborotvával szerencsétlenkednie. Forró vízzel benedvesítette az arcát, kibontotta a szappant, és rákent valamennyit a borostájára. A borotvát forró vízbe mártotta, és elkezdett borotválkozni. A csapból rozsdaszínű, hideg víz csöpögött. Néhány vágás és pár karcolás után John összeszedte a bátorságát, és újból szembenézett a tükörből rámeredő, vörös arcú képmásával.

Nos, ha tényleg kivégzésre kerül a sor, gondolta magában, legalább félig-meddig vállalhatóan nézek majd ki. A tasakos víz még mindig langyos volt, és bár a fürdőszobában bárki könnyedén megfagyhatott volna, John hirtelen felindulásból levette nehéz flanelingét az izzadsággal átitatott pólójával együtt, a mosdókagyló fölé hajolt, és hideg vizet engedett a fejére. A szappan egy kisebb darabjával elkezdte dörzsölni a fejbőrét, bár rettenetesen zsíros, rövid haján a szappan alig-alig habzott fel. A tasakban megmaradt langyos és a csapból folyó jéghideg vizet váltogatva végül lemosta a hab nagy részét. Borzasztóan vágyott egy meleg zuhanyra, az épületben azonban nem volt fűtés. Újra belebújva az elszürkült pólóba és a nehéz flanelingbe, John legalább félig-meddig újra civilizáltnak érezhette magát, a rituálét pedig egy valódi fogkrémes fogmosással fejezte be, amely a szénporral kevert mentalevelek két és fél éves használata után egészen mennyei érzés volt.

A fürdőből kilépve John ismét a folyosón járkáló őrmesterbe botlott. A borotvát hálásan visszaadta, az őrmester pedig egy mozdulattal jelezte, hogy a kis darab szappant, a fogkrémet és a fogkefét nyugodtan tartsa meg. John csak most döbbent rá, milyen komoly bizalomról tanúskodtak az őrmester gesztusai: bár a felajánlott borotva egy modern, eldobható típus volt, végső kétségbeesésében így is felvághatta volna vele az ereit… Az őrmester ugyanakkor látszólag tökéletesen tisztában volt vele, hogy az efféle végső menekülési út egy Johnhoz hasonló tiszt számára abszolút elképzelhetetlen.

– Majdnem újra úgy néz ki, mint egy tiszt, uram – mondta Charlie egy mosoly kíséretében. – Ne hagyja kihűlni a pörköltjét; a kávé ezúttal tiszta. Ha a tábornok befejezi, ami közbejött neki az imént, nagy valószínűséggel azonnal beszélni akar majd önnel.

– Szóval az a cél, hogy vállalhatóan és jóllakottan jelenjek meg a saját kivégzésemen? Erről van szó, őrmester? – viccelődött John, de egyből látta, hogy a poén ezúttal célt tévesztett.

– A tábornok a törvénynek megfelelően jár el, ahogy én magam, és úgy hiszem, ön is. Scales tábornok szemében ön az amerikai hadsereg aktív szolgálatot teljesítő tisztje. Nem lesz tárgyalás nélküli kivégzés, uram; a törvények értelmében hadbíróság elé fog állni. Igaz, hogy Richmondban és Roanoke-ban mi is hajtottunk végre azonnali kivégzéseket, így azonban kizárólag az önök által megállított Hordáéhoz hasonló rémségeket büntettük. Mindennek fényében arra kérem – az őrmester hangja egy pillanatra határozottan fenyegetővé vált –, hogy ne sértse meg Scales tábornokot a jelenlétemben azzal a feltételezéssel, hogy bármilyen ügyben képes lenne a hadijog ellenében cselekedni.

John tisztelte az efféle lojalitást, és bocsánatkérés gyanánt kezet nyújtott Charlie-nak. Az őrmester, formális katonai rutinjába visszalépve, elsőre tüntetőleg nem fogadta el a békülő gesztust.

– Őrmester, épp akkora tiszteletben tartom a tábornokot, mint ön, és tisztában vagyok vele, hogy a letartóztatásomat nem Scales tábornok rendelte el, hanem Bluemont.

– Azt javaslom, pihenje ki magát, uram – mondta az őrmester, majd hátralépve tisztelgett. John formálisan viszonozta a gesztust.

– Köszönöm a segítségét – mondta John, egy darabig még fenntartva a szemkontaktust. – És fogadja részvétemet a családja miatt. Mindannyiunk családja részvétet érdemel, beleértve Scales tábornokét is.

John megjegyzésére az őrmester látszólag felengedett kissé, és bólintott, mielőtt elfordult volna, John pedig egyből visszatért a szobájába.

A pörkölt éppen hogy langyos volt. John éhesen falta be az egészet, legurította a feketekávét, kitekerte a Charlie által hozott hálózsákot, és bár nagy valószínűséggel már most elítéltnek számított, perceken belül elnyomta az álom.

– Rendben, Matherson ezredes, ki a zsákból, talpra, egy-kettő!

John hirtelen kissé összezavarodva ült fel a priccsén. Nem tudta volna megmondani, mennyit aludhatott. Odakint még sötét volt, Bob pedig egy hangosan sistergő, a lehető legfényesebb beállításra tekert Petromax lámpával a kezében tornyosult fölébe.

John az állát dörzsölgetve ült a hálózsákban, igencsak meglepődött saját frissen borotvált arcán, és a szájából is hiányzott a már-már megszokott ragacsos és avas íz.

Scales letette a lámpát a szoba sarkába tolt asztalra. Egy-egy széket húzott az asztal két oldalára, és egy mozdulattal jelezte Johnnak, hogy foglaljon helyet.

– Remélem, Bentley őrmester mindenben gondodat viselte, és jól bánt veled.

– Kiváló ember. Mindig is jól értettél hozzá, hogyan válaszd ki őket.

– Rendben van. Bentley szerint jól viselted magad, nem volt trükközés, betartottad a szabályokat, és nem árultál el semmit. A whiskys kávé miatt ne haragudj! Részben tényleg azért tettem, hogy ellazulhass, de a trükk persze ősrégi, nyilván mindketten ismerjük.

– Gondoltam, hogy erről van szó, de még így is csábító volt. Mikor kezdődik a tárgyalás? Vagy tényleg egészen Bluemontig elviszel emiatt?

Bob sóhajtott, hátradőlt a székén, és megdörzsölte a szemét.

– Jó nyolc órát aludtál, John. Én éjfél óta talpon vagyok, épp most múlt hat óra.

John kivárt; azt akarta, hogy Bob magától folytassa.

– Parancsot kaptunk, hogy vonuljunk vissza Roanoke-ba, előtte azonban mindent el kell pusztítanunk, amit eddig felépítettetek.

John egy hangos generátorról működtetett reflektorerdőt bámult az ablakon keresztül a Black Hawkok és Apache-ok leszállóhelye közelében. A legénység szorgosan dolgozott körülöttük.

– Hát ennyi az egész? – mondta hidegen John. – Mégis, miért?

– Ez a parancs, és nehogy megint azzal gyere nekem, hogy „csak parancsot teljesítek”.

John okosabb volt, mint hogy egy ilyen helyzetben újra a híres erkölcsi dilemmához nyúljon.

– Az Atlanta ellen tervezett offenzívát egyelőre jegelték. Nincs elég erőforrásunk az ostromhoz.

– Bob, ha a haderőd abból áll, ami most odakint parkol az aszfalton, soha az életben nem fogjátok visszafoglalni Atlantát.

– Pont ezt szajkóztam nekik az elejétől fogva. Előálltam azzal is, amit javasoltál (remélem, megérted, hogy nem említettelek meg eredeti ötletgazdaként). Elmondtam, hogy talán jobb lenne kivárni legalább a tél végét, hadd húzzák csak kicsit még szorosabbra a nadrágszíjat, hogy így tavasszal több esélyünk legyen. Bluemont nem volt elragadtatva az ötlettől. Eleinte tovább erőszakoskodtak, de megmondtam, hogy lehetetlent kérnek. Most szóltak ide, hogy vonuljunk vissza Roanoke-ig, de előtte romboljunk le mindent, amit idelent eddig felépítettetek.

– Vagyis tényleg megteszik. EMP-t robbantanak fölöttünk. Ez lehet az egyetlen ok, amiért feladatnak veled mindent, amit eddig sikerült visszafoglalnod.

Bob üres tekintettel meredt rá, és nem válaszolt.

– Más egyéb? – kérdezte John.

Újra csönd.

– Gondolom, visszaviszel magaddal.

– Valahogy úgy.

– Sejtettem.

Bob felkelt, és az ablakhoz lépett. Az egyik Black Hawk motorja épp bemelegedőben volt, egy percre felpörgették, majd leállították. Ritkásan szállingózott a hó, a hálózsákból kikászálódva John pedig egyből megérezte, hogy a szoba hőmérséklete az előző este óta jó néhány fokkal visszaesett.

– John, a tény, hogy még mindig életben vagy, és hogy a merényletet is sikerült megúsznod, sok minden mással együtt csak még komplikáltabbá tette a helyzetet.

– Szóval Bluemont volt?

Bob kurtán bólintott.

– Gyanítottad, hogy képesek rá… Erre akartál figyelmeztetni.

– Fredericks eltüntetésével és pár nappal később a BBC-nek adott interjúddal elég sok nagykutya levesébe köptél bele. Ezután kezdtek őrjöngő terroristának beállítani – sóhajtott Bob. – És igen, parancsom volt rá, hogy renegát tisztként tárgyalás nélkül kivégezzelek, de nem mertelek közvetlenül figyelmeztetni. Tégla van köztetek, ez biztos, valószínűleg még Fredericks juttatta be. Ő passzolhatta le Bluemontnak a házad koordinátáit és a napirendedet is. Valahogy sikerült kimagyaráznom, hogy kicsúsztál a markomból, és hogy a meggyilkolásod nyílt lázadást robbantana ki, mire ők úgy gondolták, ideje a saját kezükbe venni az irányítást, ezúttal valóban „különös kegyetlenséggel”.{34}

John feldolgozta a hallottakat, és végre őszintén megkönnyebbült. Újra hinni tudott Bobnak, egyelőre legalábbis újra megbízhatott benne.

– Az egésznek van ám egy aljas hátsó üzenete is, John. Arra apellálva próbáltak meggyilkolni téged, hogy mindenki engem sejt majd a merénylet mögött, amivel nyílt polgárháborút robbanthattak volna ki. Engem ugyanúgy meg akartak buktatni, mint téged. – Bob újra mélyet sóhajtott, és a padlót bámulta. – Ez pedig egyike az utolsó történéseknek, ami az ezután következőket irányítja majd.

Bob felállt, visszament az ágyához, kinyitotta az aktatáskáját, és egy összehajtott papírdarabot vett elő. John hamarosan felismerte a régi repülős térképet. Egyik sarkát a Petromax lámpával stabilizálva széthajtogatta a térképet, és pár pillanatig elmélyülten tanulmányozta.

– Szóval egész katonai pályafutásod alatt nem hallottál az R-bázisról?

– Valahol Nevadában van, nem? – kérdezte John, majd megtorpant, amint Bob egy régi repülősmércét helyezett a térképre. Az eszköz kör alakú része egy 30 centi hosszú és 10 centi széles négyszögletű fémlap közepére volt rögzítve; a lap egyik oldala vonalzószerű jelzésekkel volt beosztva. Johnnak még derengett, hogy az eszközt annak idején repülési térképeken használták a távolság mérésére.

Bob semmit sem próbált elrejteni előle, miközben John megkerülte az asztalt, és a tábornok válla fölött maga is szemügyre vette a térképet. Pár korábban már berajzolt vonalat látott: Asheville-től indultak, és észak–északkelet felé mutattak. John közelebb hajolt. Az avatatlan szemnek a térkép értelmezhetetlen körök, számok és reptérszimbólumok egymásra hányt zűrzavarának tűnhetett, néhány közülük légvédelemmel biztosított demarkációs zónákkal körülbástyázva. A színek az adott terület magasságát, a fejjel lefelé álló V betűk pedig az antennákhoz hasonló akadályokat jelölték.

John a ceruzával már behúzott vonalakra fókuszált, amelyek mind egy Washington D. C. közelében, a várostól nyugatra fekvő, nagy kiterjedésű, végig halványszürkével jelzett területre mutattak.

Bob egyből észrevette, mi szúrt szemet Johnnak.

– A szürke területen eredetileg is szigorúan korlátozták a légi forgalmat, a szeptember 11-i terrortámadások után persze csak még inkább. Légvonalban mindössze 560 kilométerre van innen.

John követte a Bob által frissen meghúzott vonalat, és meglepve kapta fel a fejét.

– A madárkáinknak ennél sajnos valamivel kisebb a hatótávolságuk. Az embereim épp plusz-üzemanyagtartályokat szerelnek be, hogy valamivel messzebbre repülhessünk. Könnyen lehet, hogy az utolsó pár liter üzemanyagomat is felemészti majd a dolog… Pár óra múlva indulunk. – Bob felnézett Johnra. – Te velem jössz.

– Hogy átadhass Bluemontnak?

Bob elszánt tekintettel meredt rá.

– Néhány emberemet itt fogom hagyni emiatt, a csapatot pedig, amely velem jön, személyesen állítom össze. Neked nyilván nem kell külön elmagyaráznom, hogy kizárólag olyanokat viszek magammal, akikben egytől egyig megbízom. Pontosan tudom, kire számíthatok a parancsnokságom alá beosztott katonák közül, és ki hezitál vagy hajlamos megfutamodni vészhelyzetben. Minecci őrnagy például ilyen, vagyis itt marad. A Black Hawkokba összesen kilencvenen férnek be.

Bob továbbra is egyenesen Johnra nézett.

– Válassz ki hat embert a közösségedből. Ők is velünk jönnek.

– Az isten szerelmére, miért? Hogy őket is kivégezzék?

– Szemtanúkra van szükségem – vágta rá sértett hangon Bob John gyanúsító hangvételű kérdésére. – Civil tanúkra van szükségem, akik velünk együtt derítenek fényt a valóságra. Azt akarom, hogy válassz ki hat embert, akikben igazán megbízol.

– Először önben kell megbíznom, tábornok úr.

– Igen. A döntés újra a tiéd. – Bob elfordult, és kinézett az ablakon. – Ha úgy döntesz, most rögtön kisétálhatsz az ajtón, senki sem állít meg. Azért tartóztattalak le nyilvánosan, hogy megvédjelek. Parancsom volt, hogy vagy zavarjam le a tárgyalást, és végezzelek ki magam, vagy vigyelek fel Bluemontba ugyanezért. Nem áll szándékomban ilyet tenni. Okom volt feltételezni, hogy hamarosan egy újabb merénylő egység látogatott volna meg az otthonodban, vagy egyszerűen csak gyújtóbombát dobtak volna arra a gyönyörűséges Montreat-völgyre, hogy egyszer s mindenkorra elintézzék a dolgot… A balhét persze én vittem volna el. A letartóztatásoddal nyertünk egy kis időt, Bluemont viszont azt várja, hogy élve vagy holtan, de még ma szállítsalak le nekik. Mindennek tudatában szabadon elmehetsz, ha így látod helyesnek, de ha így teszel, még ma evakuáld az embereidet.

– Mi a másik lehetőség, uram?

– Az ostor ma reggel már rajtam is csattanni fog. Később majd részletesen is beavatlak, most legyen elég annyi, hogy Bluemonttal már az elejétől nem igazán vagyunk egy hullámhosszon, az utóbbi időben pedig egyenesen ellenségessé vált a hangulat. Ekkor jöttél te, Matherson ezredes, és a barátaiddal együtt végül átlendítettél engem a legnehezebb döntésen.

– Vagyis?

– Rajtad áll, John. Ha nem bízol bennem, minden, amit elmondtam, csak egy újabb aljas terv a szemedben, hogy így ne csupán téged, hanem hat közeli bajtársadat is leszállíthassam Bluemontnak, mint afféle habot a tortán… Ha így gondolod, tűnj el innen, amilyen gyorsan csak tudsz! Ha viszont bízol bennem, két órán belül várlak vissza a hat legjobb embereddel. Szeretném, ha ők is szemtanúi lennének mindannak, ami ezután történni fog. Sokan érthető módon nem fognak hinni nekem a mai nap eseményei után, neked és a barátaidnak viszont talán igen.

John újból a térképre nézett. Még mindig nem tudta pontosan, mit is forgat a fejében Bob, mindössze fél nappal ezelőtt, a letartóztatásakor viszont egész biztosan nem erre számított.

– Rendben van, uram. – Képtelen volt többet kinyögni. Az élet megtanította rá, hogy a „csak bízz bennem” frázis után az ember általában hamar kést kap a hátába… Bob most pontosan ezt kérte tőle, ráadásul a saját élete mellett ezúttal a legközelebbi barátaiét és bajtársaiét is kénytelen volt kockára tenni.

John ugyanakkor nem tagadhatta a rideg, mégis működő logikát Bob mondandójában. Ha újra elárulják őket, Bob jóslata a bluemonti légitámadásról nyilván valóra válik, a közösségét örökre letörlik a térképről, a barátai tehát így is, úgy is halálra vannak ítélve.

John újból a Bob által meghúzott vonalakra bámult a térképen, és próbálta megfejteni a jelentésüket. Végül meghozta a döntését. Bob esetleges árulása úgysem számít, hiszen anélkül is meghalnak. Kénytelen volt elfogadni régi parancsnoka ajánlatát, és megbízni benne.

– Rendben van, uram. Felhívom őket, de erősen kétlem, hogy önként és dalolva belemennének a dologba.

– Ezért a legkevésbé sem hibáztatom őket, ma viszont tényleg óriási szükségem van rájuk. Egy Bradley egy órán belül felér Black Mountainba, és felszedi őket. Remélem, velünk tartanak.

John még egyszer utoljára a térképre pillantott; még mindig nem értette, pontosan mibe is keveredik bele. A puzzle bizonyos darabjai lassan a helyükre kerültek, emlékek törtek elő benne a Katonai Főiskoláról és a Pentagonról.

– Kérem a telefont.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

John bemászott a Black Hawk gyomrába, és végignézett a vele szemben kuksolók arcán. Maury, Grace, Forrest Burnett, Black tiszteletes és Kevin Malady relatíve nyugodtnak tűntek, Lee viszont már most halkan átkozódott, mialatt Maury nagy nehezen bekapcsolta neki a biztonsági övét. John telefonhívására egyszerre siettek a központi irodába. Forrest merő véletlenségből járt épp a városban, és John letartóztatásáról értesülve azonnal mentőakció szervezésébe kezdett, még mielőtt a barátját elérhetetlen távolságba hurcolnák. Barátságukról rengeteget elárult, hogy a társaság telefonon keresztül is tökéletesen megbízott John ítéletében, hajlandók voltak beszállni az asheville-i reptérről érkező Bradley-be, és elhitték, hogy nem kelepcébe csalogatják őket mint Johnhoz hű, potenciális ellenállókat.

Már épp becsukták volna a helikopter oldalsó ajtaját, amikor John nagy meglepetésére maga Bob Scales mászott be melléjük Bentley törzsőrmesterrel és néhány fiatal, különféle rádiós berendezéseket cipelő katonával a nyomában. Mögöttük kis kaliberű lőszeres dobozokat pakoltak be a gépbe, végül pedig egy felcser is felkapaszkodott néhány doboznyi orvosi eszközzel felszerelkezve.

A pilóta hátranézett a válla fölött.

– Uram, túlsúlyos a gép! – kiáltotta.

– Csak induljon, a francba is! Az üzemanyaggal nem kell spórolni, minden rendben lesz! – kiáltotta vissza Bob. – Láttam már sokkal rosszabbat is!

– Ahogy akarja, uram – vakkantotta a pilóta.

Bob végignézett John barátain, és elmosolyodott.

– Gondolom, most mindannyian azon törik a fejüket, miért is szerveztem meg ezt a kis összejövetelt ma reggel nyolckor, az erősödő havazás kellős közepén.

– Na, ezt marhára eltalálta – mormogta Forrest, aztán végül megtoldotta egy „urammal”.

– Később mindent elmondok majd, most viszont csak élvezzék az utazást! Jómagam mindig különösen imádtam a felszállást.

A nyolc Black Hawk és a hat Apache lassan kigurult a Nemzeti Gárda hangárja előtti parkolási területről. A földön maradt személyzet tagjai végig figyelték őket, kabátjukat jó szorosan összehúzva a rotorok által felkavart, nyugat felől szállingózó hó ellen.

Függőleges felszállás helyett a gépek egészen a kifutópálya végéig elgurultak. Az elöl lévő Apache, kerekeivel még mindig az aszfalton, szélirányba fordult, és némi természetes lendületet gyűjtött, mielőtt a pilóta végül felemelte az orrot. John a Black Hawk elülső szélvédőjén keresztül élvezte a műsort.

Forrest szintén előrehajolva követte az eseményeket, és halkan kuncogni kezdett.

– Emlékeztek arra a háborús filmre, amelyikben még kürtös adott jelt a rohamra a hadseregnek? Afganisztánban mi is kipróbáltuk párszor a dolgot, ha helikopterrel igazán veszélyes bevetésre indultunk. Elég jól felspannolja az embert.

– Fogd már be! – mordult rá Lee már most a hányózacskóját szorongatva. – John, ha előre szólsz, hogy már megint repülni fogunk, esküszöm, elküldtelek volna a francba.

Három Apache szállt fel elsőként, és magasan körözve biztosították a többi gép lassan emelkedő alakzatát. Nemsokára a Black Hawkok következtek.

– Kapaszkodjanak erősen! – kiáltott hátra a pilóta. A gép hirtelen teljes fordulatszámmal lendült előre, a pilóta behúzta a kollektív kart, majd élesen megindult fölfelé. A gép a háttérben Lee nyögéseivel repült bele a kavargó hóesésbe. Nagyjából 100 méteres magasságba emelkedtek, aztán formációba fejlődve majdnem pontosan észak felé vették az irányt.

– Az út nagy részében egészen alacsonyan repülünk majd – kiáltotta Scales. – Ilyen időben nem kizárt, hogy itt-ott kissé döcögős utunk lesz. A 26-os autópályát követjük a hegyeken át, az utolsó hágónál aztán keletnek fordulunk egészen a 81-es autópályáig, onnan pedig már csak nyílegyenesen kell haladnunk minél alacsonyabban és gyorsabban. Összesen úgy két és fél órás útra számítok. Felajánlhatok egy termosznyi meleg kávét, ha valaki kér. Ha nem, akkor csak dőljenek hátra, próbáljanak aludni egyet, és élvezzék az utat!

A tábornok szavait Lee vehemens hányásának kínos zajai kísérték. Amíg a kereszthuzat ki nem fújta a bűzt, páran láthatóan szintén hányingert kaptak tőle.

A Bradley-ből reggel nyolckor kimerülten kikászálódva, barátai tengernyi kérdést zúdítottak Johnra, miközben golyóálló kevlármellényeket, sisakokat, M4-es karabélyokat és egyéb hadi felszereléseket vettek át Bob katonáitól. Lee hamarosan kiszúrta a járó hajtóművel várakozó Black Hawkot, a helyzeten pedig nem sokat javított, amikor a társaságot szisztematikusan a gép irányába kezdték terelni.

Felszállás közben Maury is kérdésekkel kezdte bombázni Johnt, nyilvánvalóan sötétben tapogatózott a hirtelen történésekkel és a pontos úti céljukkal kapcsolatban. John ezúttal őszintén háríthatta el a választ, hisz ő maga sem volt teljesen tisztában az eseményekkel. Válaszok reményében mindannyian a szótlanul üldögélő Bobra meredtek, végül azonban komor csendbe burkolóztak. A csapat észak felé repült, a csöndet pedig csak Lee kellemetlen nyögdécselése törte meg időről időre. Rosszullétét orvosolandó, a felcser egy hányinger elleni tapaszt ragasztott a füle mögé, és adott neki néhány pirulát. Mire elérték a tennesseei határt jelző hágót az I-26-os autópályán, a gyógyszereknek hála, végre Lee is megnyugodott és elbóbiskolt.

John mélyen a gondolataiba merülve, csöndesen üldögélt a helyén. Úgy érezte, már-már indokolatlanul sok bizalmat szavazott meg Bobnak, hisz ezúttal a saját életén túl legközelebbi barátainak sorsát is a tábornok kezébe adta. Nem zárhatta ki, hogy a repülési térképen berajzolt vonalak egy kifinomult csapda elemei voltak, hogy gyanúját ily módon elaltatva csalják kelepcébe a legjobb katonai vezetőivel és barátaival együtt, köztük közössége egyetlen pilótájával, aki ügyetlenül bár, de el tudott vezetni egy Black Hawkot. Bob részéről igazán merész húzás lett volna személyesen leszállítani Fredericks gyilkosait Bluemontnak.

John Bobra nézett, aki öreg veteránként és valószínűleg számtalan, Black Hawkban töltött óra után kényelmesen helyezkedett el az ülésében, kinyújtóztatta a lábát, és lehajtott fejjel elbóbiskolt. A hóval és zúzmarával borított ablakokon vajmi kevés látszott az odakinti tájból, az elülső szélvédőn is csak a hóesés és a tökéletesen kihalt autópálya elmosódott képe tárult elébük. A gép, követve a tőlük balra futó 81-es autópályát, északkeletnek fordult. John egy látszólag elhagyott repteret pillantott meg, hóval borított kifutópályája az úttal párhuzamosan futott. Hirtelen egy emlék villant fel benne: ez vajon a Mountain Empire repülőtér? Barátságos helyként emlékezett rá pár évvel korábbról, amikor egy barátja Ercoupe-gépét megtankolni szálltak le itt, megtoldva némi kóla és ropogtatnivaló beszerzésével. Az egyik helyi szerelő egy repedésre hívta fel a figyelmüket a veterán gép motorháztetején, John pedig hirtelen megijedt, hogy a kissé valóban meghajlott fémlap miatt órákig kell majd tétlenül vesztegelniük. A szerelő végül egyetlen jól irányzott kalapácsütéssel kijavította a hibát, és mindössze másfél dollárt számolt fel munkadíjként.

John őszintén remélte, hogy a szaki az utóbbi évek szörnyűségei után még mindig életben van, és talán épp most is irigykedve figyeli az aszfalt fölött alacsonyan elsuhanó nyolc Black Hawkot és hat Apache-ot.

Egyre csak teltek a percek, az elmúlt napok idegtépő feszültsége után pedig végre Johnt is elnyomta az álom. Valamivel később nevetés hangjaira ébredt: Grace és Kevin kacagott egy viccen, egészen közel hajolva egymáshoz. Vajon épp kialakulóban lehet köztük valami? – mélázott el John a fiatalok egymásra vetett pillantásait figyelve. Örömmel fogadta volna, ha így van, remekül illettek egymáshoz.

John újra elszunnyadt, ezúttal azonban Bob és a pilóta szóváltása riasztotta föl. Bob végül odafordult hozzá:

– Elvesztettük az egyik Apache-ot. Túlmelegedett turbina. Az autópályán fog leszállni, és megpróbálják rendbe hozni. Mi továbbmegyünk, most már nincs megállás.

– Hol vagyunk? – kérdezte John.

– Winchester közelében, Virginiában. Igazán alacsonyan repülünk, szóval jól kapaszkodjatok meg; ez már az utolsó felvonás.

Winchester?

Akkor csak nagyjából 25 kilométerre keletre voltak a sokak által tévedésből csupán Shenandoah-nak hívott Blue Ridge Mountains hegységtől, Bluemonttal az oldalában. Ha továbbra is tartják a jelenlegi irányt, Bob nyilvánvalóan nem oda igyekezett.

– Bárhová is megyünk, nagyjából mikor érünk oda? – kérdezte John.

– Helikopterrel maximum negyed óra. Ha Robert E. Lee tábornok gyalogosai lennénk – folytatta mosolyogva Bob –, nagyjából két napig kellene menetelnünk.

Beletelt pár pillanatba, mire Johnnak leesett a célzás, majd maga is elmosolyodott. Bobbal kapcsolatos utolsó aggályai is eloszlottak.

Tizenöt perccel később a tábornok számításainak megfelelően a Black Hawk magasra emelt orral készülődött a landoláshoz, szinte teljesen elvakítva utasait a felkavart friss hóhurrikánnal. John izgatottan nézett ki az ablakon, és azonnal felismerte a terepet, mintha csak a szülővárosába tért volna vissza. Az erős széllel viaskodó gép a vártnál valamivel nagyobb döccenéssel ért földet, visszalendült a levegőbe, majd végül sikeresen leszállt. Bob kikapcsolt biztonsági övvel máris indulásra készen pattant fel, összegörnyedve a gép oldalsó tolóajtajához lépett, kinyitotta, és egyből ki is ugrott. Jellemző, gondolta magában John, szorosan követve barátját: a tábornok ismét a saját katonáit is megelőzve ért le a terepre. A helikopterek egymás után landoltak az aszfalton, Bob pedig kénytelen volt beárnyékolni a szemét a rotorok által gerjesztett széllökések ellenében. A tolóajtók gyors egymásutánban csúsztak hátra, a gépekből pedig bevetésre kész, felfegyverzett katonák ugráltak ki.

– Miért pont itt szálltunk le? – nézett kérdőn a tábornokra John, túlharsogva a helikopterek fülsiketítő zaját.

Bob egyelőre csak vigyorgott.

– Hiányzott ez a hely.

John ámuldozva ingatta a fejét.

A tábornok magához intette egyik kapitányát, és parancsokat kiabált a fülébe. A katona bólintott, sarkon fordult, majd továbbadta az utasításokat. A helikopterekből kiugráló katonák szétszóródtak, és megkezdték a védelmi zóna kialakítását, egy ötfős osztagot kivéve: ketten közülük mesterlövészpuskát vetettek át a vállukon, a harmadiknál egy föld-levegő rakéta volt, az utolsó kettő pedig John számára beazonosíthatatlan eszközöket cipelt nagy hátizsákokban.

– Velünk tartasz? – kiáltott John felé Bob.

– Még szép! A barátaim is jöhetnek?

Bob visszanézett a Black Hawkra, amelyen érkeztek, John társaságának tagjai épp zavartan kászálódtak ki a gépből. Lee földet érve körülnézett, majd émelygéséről hirtelen megfeledkezve, tágra nyílt szemmel rohant oda egy nagyjából 10 méterre álló útjelző táblához.

– Uramisten! – kiáltott fel. – A Taneytown és a Wheatfield kereszteződése!{35} Ezt nem mondjátok komolyan!

– Pedig igaz – szólt vissza Bob. – Csatlakoznak hozzánk?

– Rám számíthat, uram! – kiáltott vissza Lee, és magas termetének hasznát véve maga kezdett utat törni a többieknek a helyenként félméteresnél is mélyebb hótakaróval borított Wheatfield úton. A Lee-hez hasonlóan magas mesterlövészek közvetlenül mögötte törtettek, és nyilvánvalóan Scales tábornok számára próbálták letaposni a havat, aki bár nagy lelkesedéssel követte őket, tagadhatatlanul a hatvanas éveit taposta: ötpercnyi meredekebb kaptató után láthatóan kezdett is kifulladni.

A Sykes Avenue-hoz érve Lee egy pillanatra megtorpant, és egy kisfiú őszinte lelkesedésével nézett vissza a csapatra, aki a le-lemaradozó felnőttektől függetlenül, megállíthatatlanul nyomul előre. Bob dél felé, egy meredek emelkedő irányába mutatott, amelyet még az utat és a mellette futó ösvényt takaró friss hóréteg nélkül is csak komoly túra árán érhettek volna el. John megállt a kereszteződésben, és bevárta Scales tábornokot, aki régi barátját utolérve a combjára támaszkodott, és előrehajolva próbálta kifújni magát. A tábornokra várakozva John egyre csak csodálta a szeme elé táruló látványt. Hirtelen újabb havas széllökés táncolta körbe a csapatot, és tompította el a kilátást, majd elvonult, a látvány pedig újra elébük tárult. Johnnak őszintén elállt a lélegzete, az érzelmek váratlan hullámokban törtek rá.

– Gyerünk tovább! – sürgette őket Bob két mély levegővétel között.

– Talán jobb lenne várni pár percet, amíg kipiheni magát, uram – javasolta John.

– A pokolba veled, Matherson! Ennyire azért még nem vagyok rokkant – vágta rá a tábornok. – Warren tábornok annak idején másokkal együtt teljes menetfelszerelésben is megbirkózott ezzel a dombbal, az ágyús hadosztályokról már nem is beszélve, amelyeknek a tagjai maguk tolták fel a meredélyen az ütegeiket.

– És többnyire tizen-huszonévesek voltak – felelte óvatos hangsúllyal John.

Bob elmosolyodott, és egyetlen szó nélkül indult tovább. A mesterlövészek érezhetően lassítottak kicsit a tempón: keményen dolgoztak egy járható ösvény letaposásán Bentley törzsőrmesterrel az élen, aki külön invitálás nélkül is velük tartott, esze ágában sem volt elhagyni szeretett tábornokát. Bobhoz egyelőre senki sem szólt, és segítséget sem mertek ajánlani neki, bár a meredek emelkedő utolsó pár száz méterén nyilvánvalóan mindannyian külön odafigyeltek rá.

Bob mellett baktatva egyszerre John is kifulladt, és lihegni kezdett. Egy kissráckori emléke jutott eszébe, amikor annak idején megállíthatatlanul szaladt fel ugyanerre a dombra, mintha puskából lőtték volna ki.

A dombtető és a rajta álló híres szobor már nem volt messze.

Bob egyre erősebb zihálása miatt John komolyan aggódni kezdett, ahogy a dombtető közelébe érve a sziklák közt kanyargó gyalogösvényre tértek.

Lee már rég az egyik szikla tetejéről kémlelt nyugat felé, a metsző szél ellen védve a szemét.

– Az egyik ükapám ott, pontosan ott lent vonult be a völgybe Hood csapatával – mondta, majd északnyugatnak lendítette a karját. – Egy másik ükapám meg már az első napon belekerült a sűrűjébe odafönt a papnevelde mellett. Istenem, a harmadik napon Pettigrew oldalán ment a csatába, és elvesztette az egyik karját. Ó, istenem! – folytatta komor hangon, majd elfordult a többiektől, és csendben hullani kezdtek a könnyei. – Mégis, miért hozott ide minket? – fakadt ki végül a továbbra is kedélyesen mosolygó Bobnak.

A kérdést John is alig-alig tudta már magában tartani, hisz pillanatokkal a földet érés után felismerte, hová is érkeztek valójában: a gettysburgi csatatéren, a Little Round Top nevű legendás domb mögött landoltak.

Bob egy mozdulattal jelezte, hogy gyűljenek köré. Mivel még mindig nem sikerült kifújnia magát, beszélni sem igazán tudott, helyette egy ideig csak krahácsolt, zihált és köpködött.

– Az öregség rettenetes dolog, uraim. Amikor tizenkét évesen először jártam itt, és szaladtam fel a dombra, hosszú perceket vertem a szüleimre.

Mentorának szavaira John mosolyogva bólogatott.

– Amíg Matherson ezredessel mindketten a Carlisle-i Katonai Főiskolán tanítottunk, legalább egy tucatszor túráztunk errefelé (no jól van, sokszor kocsival jöttünk) különféle tanulmányi kirándulások alkalmával. A főiskola maga nagyjából 50 kilométerre északra van – mutatta Bob.

– Még mindig nem értem, uram – szólalt meg Kevin Malady. – Én is régóta el akarok már jönni ide, de miért épp most?

Bob elfordult, és nyugat felé intett.

– Uraim, az ott az R-bázis – jelentette be már-már ünnepélyesen. – Ezért vagyunk most itt.

– Az R-bázis? – csodálkozott Lee, John fejében viszont hirtelen világosság gyúlt.

Amikor Linda először említette, hogy személyesnek tűnő üzenetváltásokat monitoroznak az R-bázisról, John azt hitte, bizonyára egy kormányzati támaszpontról lehet szó valahol messze nyugaton. Végül csak a Bob térképén előre behúzott vonalakat látva kezdett összeállni benne a kép: a tábornok tehát ezért tartotta teljes titokban az úti céljukat még a saját katonái előtt is, és ezért hagyta hátra a személyzet egyes tagjait, azt a látszatot keltve, hogy a Black Mountain-i csapat kulcsszereplőivel együtt személyesen szállítja le Johnt Bluemontnak. John barátainak „elcsalása” remélhetőleg teljesen félrevezetett mindenkit, aki Bob katonái közül esetleg riaszthatta volna a bluemonti vezetést.

Magát Bluemontot már régen maguk mögött hagyták, Gettysburg pedig még közel 100 kilométerre volt, Robert E. Lee csapatainak pár napi menetelésébe került volna eljutni odáig, ahogy Bob az imént ügyesen perspektívába is helyezte. Az R-bázis mindössze 10 kilométerre volt tőlük, a Little Round Top tetejéről egészen tisztán láthatták is.

– A bázist magát még az 1950-es évek elején építették – vágott bele Bob, John pedig újból elmosolyodott, mintha régi mentora egyik előadását hallgatta volna a Katonai Főiskolán. – Eredetileg visszavonulási támaszpontnak épült a Pentagon és a civil kormányzat számára atomháború kitörése esetére. A hely építésekor a legvalószínűbb forgatókönyv szerint a komcsik – itt megtorpant egy pillanatra –, elnézést, kedves orosz bajtársaink bombázó repülőgépekkel terveztek megtámadni bennünket, amiről nagyjából hat-nyolc órával a bombázás valós megkezdése előtt értesültünk volna. A hadseregnek ezek alapján tehát egy marha nagy, akár huszonötezer ember befogadására is alkalmas bunkerre volt szüksége a főváros közelében. A helynek elég messze kellett lennie Washingtontól, hogy kívül essen egy 20 megatonnás atombomba hatókörén a sugárzási zónával együtt, mégis elég közel, hogy felszíni járművekkel két óra, légi úton pedig akár húsz perc alatt el lehessen érni.

– Ezért épült hát az R-bázis – folytatta. – Washingtontól a marylandi Frederick városáig is ezért építették meg a modern, négysávos autópályát még az ötvenes években. Eisenhowerrel az elnöki székben elég szerencsés vállalkozás volt az egész: a farmja ott volt a Seminary Ridge túloldalán, az új bázis tehát majdhogynem a hátsó kertjéből nyílt. A rázósabb időkben az elnök így általános pánik kirobbantása nélkül ugorhatott le kicsit „pihenni a farmjára”, amely ráadásul mindössze néhány percre volt az ország legnagyobb óvóhelyétől, akárcsak Camp David, amely légi úton szintén körülbelül öt perc alatt elérhető innen.

Bob vérprofi idegenvezető módjára folytatta az előadást, és nyugat felé mutatott, bár a hóesés épp nem nagyon engedte, hogy a csapat túlságosan elmerüljön a kilátásban.

– Sokszor jártam már itt, de ezt sosem tudtam – jegyezte meg Lee.

– Az egész afféle nyílt titoknak számított. A nyugati bunkerek egy részével szemben egy ilyen bázist szinte lehetetlen teljesen elrejteni. Egyszerűen senki nem beszélt róla, beleértve a carlisle-i fősikolán tanuló tiszteket is mindössze 50 kilométerre innen. Akárhogy is, a kormány végül összetrombitálta a Pennsylvaniát átszelő autópálya alagútjainak kivitelezőit pár ezer északi szénbányásszal együtt, hogy egy egész hegyet kibelezzenek a bázis számára. Magam is jártam már benne. Egy normál, háromsávos autóút visz le 800 méter mélyre, egy látszólag végtelen föld alatti barlangrendszer gyomrába. A második világháborúban használatos barakkok százait építették fel a hegy belsejében katonai szállások gyanánt, a magas rangú tisztek pedig takaros privát trélereket kaptak. A hegy gyomrában ezeken túl kantinok, egy óriási, artézi kutakból táplált ciszterna, raktárak és egyenesen a Dr. Strangelove-ba illő konferenciatermek épültek, évekre elegendő élelemtartalékkal. Valójában olyan az egész, mint egy időkapszula. Amikor a hidegháború vége felé valamelyest csitulni látszottak a kedélyek, részt vettem egy evakuálási gyakorlatban, bár mindannyian teljesen abszurdnak találtuk az egészet. Ekkorra már nyilvánvaló volt, hogy az oroszoknak eszük ágában sem lesz bombázókkal támadni; ha elszánják magukat az atomcsapásra, azt nyilván a part közelében sunnyogó tengeralattjárókról indított ballisztikus rakétákkal teszik majd, amelyek a kilövéstől számított öt percen belül el is érik Washingtont. – Bob szomorúan nevetett föl, és a fejét rázta. – A meglepetésszerű evakuálási gyakorlaton csupán az egy teljes órába telt, hogy mindenkit feltereljenek a buszokra, elindulni pedig csak ezután tudtunk. Tipikus szervezési zűrzavar. Egész úton idefelé végig nevetgéltünk a dolgon, ami visszatekintve kicsit szomorú és kísérteties is. Örültünk neki, hogy legalább egy éjszakára kiszabadulhatunk a Pentagonból.

– Mikor használták utoljára a bázist? – kérdezte Maury.

– A próbaevakuálás, amiben jómagam is részt vettem, annak idején a létesítmény közel teljes fölöslegességét bizonyította. Ha az oroszok figyelmeztetés nélkül kilövik az atomot, úgyis mindannyiunknak annyi, szóval minek erőltetni a dolgot? A hidegháború végén ki is söpörték az egészet. Később persze szárnyra kaptak pletykák az újranyitásról, és elvileg az alelnök is dekkolt ott egy ideig közvetlenül a 2001-es terrortámadás után, no de azóta? – Bob felsóhajtott, és megvonta a vállát. – Ezeket persze mind korábbról tudom. „A napon” egyetlen szót sem hallottam az R-bázisról, a Pentagon azon szárnyában legalábbis biztosan nem, ahol mi dolgoztunk.

Bob nyugat felé fordult, és a nehéz hátizsákokat cipelő katonákhoz lépett, akik időközben már a kipakolással bíbelődtek.

– Az igazság néhány percen belül kiderül.

Bob előrehajolt, és a távoli pontra mutatott nyugaton, mire a katonák magabiztosan bólintva kezdték el összeszerelni a hordozható antennákat és egyéb szatelliteszközöket. John szótlanul figyelte őket. Egyikük néhány komolynak tűnő laptopot szedett elő a hátizsákokból, és bekapcsolta őket, amíg a társa guggolva szerelte össze és állította be nyugat felé az antennákat. A kapott instrukciók alapján kezdetét vette a laptopokhoz csatlakozó antennák óvatos finomhangolása. Bob visszasétált a többiekhez.

– „A nap” után sokat járt a fejemben a bázis, még kérdezősködtem is utána. A bluemonti kormányzat minden egyes alkalommal csak üresen meredt rám, és érezhetően kitérő válaszokat adott. Az „újraalakult” kormány végül Bluemontban, a FEMA visszavonulási támaszpontján húzta meg magát, és azt mondták, nincs is ebben semmi különleges. Egy idő után ráhagytam a dolgot, mert nyilvánvalóan olyasmire tapintottam, amibe nem voltak hajlandók beavatni. Pletykákat viszont azért suttogtak itt-ott, tegnap aztán a barátod, Linda Franklin végre konkrét tényeket adott a kezembe. – Bob ismét nyugat felé bámult. – Ha bebizonyosodik, amit megtudtunk, ebből még igazán nagy balhé lehet.

Bob visszasétált a lehallgatással foglalatoskodó katonákhoz, akik közül az egyik fepillantott rá.

– Csak még néhány perc, uram.

Bob láthatóan feszülten fordult vissza John és a barátai felé.

– Bluemontot jóval később építették, eredetileg ráadásul nem is a hadsereg, hanem egy civil ügynökség, a FEMA főhadiszállásaként egy katasztrofális támadás esetére. Bluemont maga jóval kisebb létesítmény, maximum négy-ötszáz embert tud befogadni, viszont messze modernebb, és evakuálás esetén Washingtonból feleannyi idő alatt is elérhető. Azt beszélték, mindig volt ott valaki a nagy washingtoni összejövetelek alatt, mindig parkoltattak ott egy kormánytagot, egy-egy képviselőt a szenátusból és a képviselőházból, néhány adminisztrátorral együtt, arra az esetre, ha valami igazán balul sülne el. Bluemont tehát ezért volt logikus választás azok számára, akiket a támadás után sikerült kimenekíteni: újra felállíthatták a kormányzatot, és mindent elölről kezdhettek. Emellett arról is suttogtak – folytatta Bob, majd hirtelen visszakozni látszott, aztán egy pillanatnyi szünet után vállat vont, mintha a téma nem is lenne bizalmas –, hogy egyesek valamiféle gyakorlat részeként már az első EMP-támadás napján Bluemontban voltak, végül pedig ez a hihetetlenül szerencsés csapat adta az újjáalakult kormány magját. Én magam legalábbis így hittem egészen addig, amíg tegnap Linda a kezembe nem nyomta a kiszivárgott e-mail-beszélgetéseket Bluemont és az R-bázis között. – Bob kissé elvörösödött. – Pár szaftos részlet itt-ott, amiken én magam is jóízűt nevetnék, ha nem élet-halál kérdése lenne… Milyen mélységesen szánalmas ez a szeretőjének az R-bázisra üzengető bluemonti pasas… „Sextingnek” hívják ezt, vagy valami ilyesmi. – Bob egyre csak a fejét ingatta. – Szóval itt tartunk – mondta újból nyugat felé tekintve. – Mintha alábbhagyott volna a hóesés. Gyertek, nézzétek csak! Kicsivel balra a sípálya mellett… Az ott az R-bázis, ahol az antennaerdő virít a hegytetőn.

John megpróbált fókuszálni, és ahogy a hóesés pár pillanatra elcsendesedett körülöttük, a távolban meg is látta a hegygerincről felfelé meredező antennákat.

– Hát azokat nem sütötte ki az első EMP? – vetette föl Maury.

– Dehogynem, de egy ilyen helyen mindig van tartalék. A tartaléknak is van tartaléka odabent, ne feledjétek, hogy az egész helyet egy nukleáris háború átvészelésére tervezték. Ha valóban megindult a kommunikáció, és a bázis újra aktív, bizonyára lecserélték a régi antennákat. Ezért is gondoltam, hogy itt lenne a leginkább tanácsos leparkolnunk: mindössze 10 kilométerre vagyunk tőlük, a lehető legjobb helyen a hallgatózáshoz. Gondoltam, amíg a technikusaim beállítják az eszközöket, és rákapcsolódnak az üzengetésre, magunkba szívhatnánk egy kis történelmet. Nyugodtan nézzetek körül, de próbáljatok fedezékben maradni. Nagyon kétlem, hogy az utolsó 80 kilométeren az autópálya fölött 6 méterrel repülve bárki is kiszúrt volna minket, teljesen viszont sosem mehet biztosra az ember, különösen, ha egy efféle helyet próbál becserkészni. Most tehát hátradőlünk, és megvárjuk, hogy a csapatom elkészüljön, és meglátjuk, hiábavaló volt-e az egész, vagy tényleg valami mocsok nagy disznóság folyik a háttérben.

– És ha kiderül, hogy minden fölösleges volt? – kérdezte Kevin Malady, kissé gyanakvóan meredve Bobra.

A tábornok felsóhajtott.

– Reméljük, hogy ez lesz az utolsó csepp a pohárban – mondta hidegen, hangjában mindenki számára egyértelmű feszültséggel.

– Nézzünk körbe egy kicsit! – próbálta John oldani az egyre növekvő idegességet.

Vajon mit tesznek majd a barátai, ha kiderül, hogy tényleg fölöslegesen fáradtak? És ha már itt tartunk, mit kezd ő maga, ha valami újabb szörnyűségről rántják le hamarosan a leplet?

John úgy érezte, ideje egy pár percre eltávolodnia az eseményektől. Elindult a dombtetőn, és intett a barátainak, hogy kövessék. Mindenkit figyelmeztetett, hogy maradjanak a fák takarásában, és Gouverneur Warren tábornoknak, a gettysburgi csata hősének a közelben álló szobrára mutatott: a hadvezér állhatatos bronztekintetével örökösen a konföderációs csapatok közelgő rohamának irányába kémlelt.

Warren ikonikus szobra mellett a New York-i ezrednek ajánlott, két emelet magas, miniatűr kastély emelkedett tiszteletet parancsolón, ahová John javaslatára ezúttal inkább nem másztak fel. John csak most vette észre, hogy időközben Bob is csatlakozott a csapathoz.

A tábornok feszültnek tűnt, és a dombtetőn süvítő jeges szél ellenére arca egészen sápadt maradt. Vajon min törheti a fejét? – gondolta magában John.

– Bárcsak lenne időnk rendes körülmények között is kijönni ide! – mondta Bob. – Talán megtehetjük majd, ha egyszer jobbra fordulnak a dolgok.

A téli reggel csöndjében és a hóborította tájban gyönyörködve John hirtelen őszinte, egészen mélyre ható közösséget érzett az előttük elterülő földdel és történelmével. Az újabb közeledő hófúvás tovább rontotta a látási viszonyokat, az apró, szemcsés, füst módjára kavargó hódara pedig egyre jobban elfedte a John elé táruló kilátást. Az elmúlt évek szörnyűségei után vajon a nemzet előbb-utóbb teljes egészében megfeledkezik majd erről a helyről, az egykori csatatéren pedig újra őshonos erdőség burjánzik majd, olyan, amilyen még az első telepeseket köszöntötte egy évszázaddal az itt vívott híres összecsapás előtt? A gondolat egészen kijózanító volt: leszármazottaik ötven vagy épp száz generáció múlva a csatatéren járva, a régen elfeledett emlékművek maradványainak tövében csak annyit kérdeznek majd: „Mégis, mi történt itt?”

Az általános elhanyagoltság már így is felütötte a fejét, az egykor tisztán kitaposott ösvényeket lassan visszahódította a természet. Az emlékművek nagy részét a fosztogatók és vandálok már régen elcsúfították, a hősi halottak nevét viselő bronzplaketteket pedig értékes fémtartalmukért lopták el. Még az öntöttvas állványokon pihenő ágyúk közül is hiányzott néhány.

Az ösvény egy egyszerű, gránitból épült emlékműhöz vezetett mely a domb délnyugati lejtőjébe simult. John barátjával, Bobbal az oldalán közelített hozzá tiszteletteljesen. Az emlékmű a maine-i 20. önkéntes gyalogezrednek állított emléket, amely az északi hadsereg bal szárnyát védelmezte a könyörtelen déli rohamok ellen azon a komor, rettenetes napon: a katonák hatszoros túlerővel néztek szembe. Bár felmenői a déliek oldalán rohamozták meg a dombot, még Lee is áhítatos csendben állt, és figyelmesen hallgatta John rövid összefoglalóját arról, mit is jelent számára ez a hely Joshua Lawrence Chamberlain, az ezred parancsnokának szavai tükrében: az igazán nagy események helyszínét és hősi lelkek végső nyughelyét a nagyság szelleme sohasem hagyja el – jelentette ki a bölcs hadvezér, amikor évekkel a csata után visszatért az immár újra csendes völgybe.

Mindannyian szótlanul álltak, majd Bob vezetésével együtt imádkoztak az itt elesett északi és déli katonák lelkének nyugalmáért. Lee immár nyíltan zokogott.

Ahogy a csapat visszafordult, hogy visszakapaszkodjon az emelkedőn, Scales tábornok hirtelen megszólalt:

– Lehet, hogy csak legenda, lehet, hogy igaz – kezdte, és érezhetően nehezére esett kontrollálni a hangját –, de egyesek úgy tartják, hogy amikor a Maine-ből érkezett néhány száz katonát kirendelték ide a pozíció megtartására, kövekből kezdtek alacsony falat rakni maguknak fedezék gyanánt. Hirtelen ezer meg ezer ellenséges csatakiáltás ütötte meg a fülüket. Chamberlain ezredes ekkor előrelépett, és beszédet intézett hozzájuk… akkoriban a tisztek még valóban csináltak ilyesmit. A legenda szerint „Maine hős fiainak” szólította őket, és azt mondta, egy évszázadban talán csak egyetlenegyszer száll ekkora felelősség az emberre… A Köztársaság, amelyet szolgáltak, csak általuk győzedelmeskedhetett, vagy velük együtt bukhatott el. Chamberlain arra biztatta mindannyiukat, hogy ha kell, ezért a felelősségért az életüket is bátran áldozzák fel. – Ugyanez a felelősség ma talán épp a mi vállunkat nyomja – folytatta Bob. – Mielőtt lenyugszik a nap, ezúttal talán a mi kezünkben lesz a Köztársaság sorsa.

Bob elfordult tőlük, és kiegyenesedve, céltudatos léptekkel indult vissza a dombtető felé. John követte, és közben úgy érezte, régi barátja ezúttal igazán súlyos döntést hozott meg.

A dombtetőhöz közeledve a hátrahagyott Bentley törzsőrmester rohant elébük.

– Istenem, tábornok úr, ezt látnia kell!

Bob fürgén előreszaladt, Bentley ezúttal viszont már nem fogta vissza magát, és a karjával átkarolva igyekezett felsegíteni tábornokát az emelkedőn.

John valamivel mögöttük ért fel a tetőre. A két mesterlövész a sziklák mögött guggolt, az antennákat és szatellitvevő berendezéseket pedig áttetsző, fehér rejtőháló takarta. Az egyik katona sürgető mozdulatokkal igyekezett jelezni a közeledő csapatnak, hogy mindannyian bukjanak le.

– Nincs még tíz perce, hogy felszállt egy Black Hawk – vágott bele a jelentésbe mindenféle felvezetés nélkül Bentley. – Elég feszült helyzet volt, egy kicsit féltem, hogy a kikémlelésünkre indult el. Végül szerencsére délkeletnek fordult, és a rádióforgalmából ítélve Bluemontnak tart.

– Rendben, és…? – kérdezte Bob.

– Uram, ebből a helyből csak úgy ömlik a végeláthatatlan csevegés, és mindenre a szatelliteket használják. Nézze meg!

Bob a laptopok fölött görnyedő katonáihoz lépett, akik még mindig az adatelemzéssel és a megfigyeléssel bíbelődtek. Egyikük felnézett Bobra; tekintetében mosoly helyett csak hideg düh, hangjában döbbent harag remegett.

– Uram, ezek a rohadékok… – kezdett bele, majd megtorpant. – Ezek a rohadékok majdnem zavartalanul sugározzák az adatokat. A szatellitek felé nem sok minden megy, és az is keményen kódolt, egy részét azonban meg tudjuk fejteni. Az adatforgalom többi része az, ami megdöbbentő. Személyes üzenetek a bluemontiaknak. Magánügyek! Az egyikben a „pocsék fejadagokról” panaszkodnak!

A fiatal katona a földre szegezte a tekintetét, és öklével a laptopja mellé sújtott.

– Háborítatlanul tömik a fejüket, és közben az ételre panaszkodnak… Az apám a kutyánk védelmében halt meg, nehogy felfalják a fosztogatók. Nemrég tudtam meg. Édesanyám pedig… – A katona hangját elfojtották a dühében előtörő könnyek.

Bob leguggolt mellé, és barátian megszorította a vállát, közben azonban végig a képernyőn villódzó adatokat figyelte a nem egészen 10 kilométerre lévő R-bázisról kimenő üzenetekkel. Hosszú percekig bámulta a monitort, egy alkalommal kézbe is véve a laptopot – a másik technikustól tudakolta, hogyan merevítheti ki a képet, hogy újraolvashasson valamit. Bob arca elvörösödött, letette a laptopot, és fölállt.

– Jól van, ez már elég – csattant fel élesen. – Maguk ketten itt maradnak, és tovább figyelik a kommunikációt. Mindent archiváljanak, amit csak tudnak.

Bob a biztonsági egység két tagjának is parancsba adta, hogy maradjanak, egy harmadikat pedig visszaküldött a helikopterekhez némi túlélőfelszerelésért és élelemért a hátramaradók számára.

A tábornok hirtelen visszafordult John és a többiek felé.

– Indulás! – mondta majdhogynem vicsorogva.

– Mégis, hová?

Bob az alant elterülő gettysburgi csatatér fölé magasodó hegyvonulatra mutatott.

– Ideje kisöpörni azt a rohadt hegyet.

TIZENHATODIK FEJEZET

Az öt Apache és a nyolc Black Hawk rotorja lassan felpörgött a Little Round Top mögötti völgyben visszhangzó mennydörgésben. A dombtetőről visszatérve Scales tábornok a teljes alakulatot maga köré gyűjtötte, hogy alapos eligazítást tartson az akcióról. Johnt egészen lenyűgözte, ahogy régi barátja látszólag egyetlen szempillantás alatt részletes taktikai tervet rögtönzött. Először döntésének pontos okaira tért ki, és biztosította róla a katonákat, hogy ha nem kívánnak részt venni az akcióban, szabadon hátramaradhatnak. A tábornok monológját hallva a jelenlévőket egészen mélyről feltörő harag öntötte el, és kivétel nélkül mind önként jelentkeztek az akcióra. A támadás taktikai ismertetése a pilótákkal és a szárazföldi egységekkel csak ezután következett. Bob immár nyugodt határozottsággal, a hóban megtett kimerítő túrát kipihenve, egy valódi hadvezér hangján kezelte a helyzetet.

A tábornok felvázolta az erőviszonyokat, és bejelentette, hogy az akciót azonnal megindítják. A nyolcvan harcra kész katonában, pilótában és másodpilótában munkáló kezdeti bizonytalanság pillanatok alatt vad elszántsággá és keserű haraggá alakult át – nagy részük a helikopterek mellett, válogatott szitokszavakkal dobálózva gyülekezett és készülődött az útra, amely potenciálisan a végzetüket is jelenthette. Lassan belebújtak a kevlármellényeikbe, és tartalék lőszert vettek magukhoz a dobozokból, amelyeket előrelátóan még Asheville-ben pakoltak be Johnék helikopterébe. A felcserek teli elsősegélyzsákokat vételeztek, és mindkét karjukon jól látható helyre igazították a megkülönböztető karszalagot. Forrest csak halkan súgta meg Johnnak, hogy Afganisztánban a felcserek sosem hordtak ilyesmit, az ellenség ugyanis különös kegyetlenséggel bánt velük, ha a csata hevében sikerült kiszúrni őket.

A már-már rituális felszerelkezés után Bob egyenként járta végig a katonák összeverődött csoportjait, és lehajtott fejjel rövid közös imát mondott el velük, majd segített bepakolni a felszerelést a gépekbe. Bár Bob a vezérgép fedélzetén utazott, felszállás előtt még odaszólt John pilótájának, hogy a kötelékben leghátul repüljön, és lehetőleg csak a leszállóhelyek biztosítása után landoljon.

– Ezért akartam, hogy a barátaidat is hozd! – kiáltotta Bob. – Ha valóban arra bukkanunk, amire gyanakszom, civil szemtanúkat akarok. John, a híred jóval messzebbre jutott Black Mountainnál, Montreatnál és Asheville-nél, ezzel talán te magad is tisztában vagy, szóval ha kitör a balhé, maradj hátul, és mentsd a bőröd. Megértetted?

Bob utolsóként még John csapatával is elmondott egy rövid imát, majd egyenként kezet fogott mindannyiukkal. Forrestnek és az egykor a haditengerészetnél szolgáló Maladynek meghagyta, hogy társaik felszerelését is gondosan ellenőrizzék, utána pedig lendületes léptekkel megindult a rajvezető helikopter felé.

– No, nézzük át a többiek cuccait, aztán kössük be jól magunkat. Rázós menet lesz! – kiáltotta lelkesen Forrest. Láthatóan újra elemében volt, és kifejezetten élvezte a helyzetet. A PTSD{36} tünetei hirtelen mintha teljesen megszűntek volna.

A helikopterben Forrest és Malady ellenőrizték a kevlármellényeket és a sisakszíjakat. Forrest felsegítette a gépre Johnt, majd intő pillantást vetett rá, és felhúzta golyóálló mellényének cipzárját, míg Kevin a csapat biztonsági öveit ellenőrizte.

– Nem lesz veszélytelen a dolog, akár le is lőhetnek. Ha netán valóban lezuhanunk, csak tegyétek, amit én! – kiáltotta Kevin.

A pilóta hátranézett a válla fölött, és hüvelykujja feltartásával jelezte, hogy a gép indulásra kész. A gesztust mindannyian viszonozták.

– Na, ha rajtam múlna, most fújatnám meg a kürtöt! Rohamra! – ordította Forrest, amint a gép ezúttal majdnem teljesen függőleges vonalban emelkedni kezdett. A Black Hawk egy-egy Apache között lassan felfejlődött a kötelék végére. Az élen Bob gépe repült három másik Apache kíséretében.

John közvetlenül Lee mellett ült. Öreg barátja elmélyülten fókuszált maga elé, és a szokásos rosszullét ezúttal láthatólag teljesen elkerülte.

A Little Round Top fölött nem repülhettek át nyíltan, helyette inkább a Wheatfield utat követve kissé északnak tértek. Lee érzelmektől remegő hangon, szikrázó tekintettel sorolta az alattuk elsuhanó legendás csatatereket: Wheatfield, a Peach Orchard, a Trostle-farm… John tisztán emlékezett Leenek egy évekkel korábban, a polgárháborús kerekasztal egyik alkalmán megtartott előadására a felmenőinek a polgárháborúban játszott szerepéről. Az előadásban külön kitért a híres gettysburgi csatát is megjárt két ükapjára, akik egyike elvesztette az ütközetben egy karját is. John öreg barátja szemében most is könnyek csillogtak, ahogy az ablakon át csodálta a legendás tájat.

– Ha csak néhány ilyen gépünk lett volna Gettysburgnél! Istenem, mennyire másképp alakult volna minden.

– Én azért most is örülök nekik – jegyezte meg John bátorító mosollyal.

Továbbra is alacsonyan repültek a hófödte csatatér fölött, a földet már-már érintve siklottak föl a Seminary Ridge szelíd lejtőjén, ahol aztán kénytelenek voltak valamivel a fák lombja fölé emelkedni. A láthatáron hamarosan a Sachs Covered Bridge,{37} azon túl az Eisenhower-farm is felbukkant előttük, a távolban pedig a hegygerincről magasba meredő antennáival lassan maga az R-bázis is kirajzolódott.

Lee mélyet sóhajtott, és a csöndesen, szemét félig lehunyva a vele szemben üldögélő Forrestre pillantott.

– Mit gondolsz, mennyire lesz vészes? – próbálta túlharsogni a helikopter zaját.

– Fogalmam sincs. Lehet, hogy csak valami hirtelenjében összedobott helyőrségfélével kerülünk szembe, akik már pusztán a helikopterek láttán összeszarják magukat, és hanyatt-homlok menekülnek. De az sem kizárt, hogy különleges alakulatok várnak ránk, amelyek a parancsuknak megfelelően minden illetéktelen behatolót megállítanak, és még berepülés közben darabokra szednek minket. Nagyjából három percen belül kiderül.

– Most már legalább tudom, mit éreztek az ükapáim – sóhajtott fel Lee zord, rezzenéstelen arccal, majd halkan suttogni kezdett maga elé. John el-elkapott pár strófát a 91. zsoltárból, ismertebb nevén „A katona imájából”: „Nem kell félned a rémségektől éjjel, sem a suhanó nyíltól nappal, sem a homályban lopódzó dögvésztől, sem a délben pusztító ragálytól…”{38}

– Még egy perc! – kiáltott hátra a pilóta. – Úgy tűnik, nincs ellenállás. Idefent körözünk, amíg a többiek landolnak.

John kinyújtózkodott, hogy legalább valamit elcsíphessen az odakinti viszonyokból, a szélvédőn azonban csak a kopár hegyoldalra láthattak. A pilóta valamivel feljebb emelte a gépet, hogy helyet hagyjon a terep biztosítása végett már most a hegygerincet pásztázó Apache-oknak. John a hótól gondosan megtisztított, aszfaltozott kifutópályát pillantott meg a hegygerinc közelében. A leszállópálya aszfaltcsíkja és a hegygerinc között fél tucat szintén jól látható és tiszta helikopter-leszállóhely volt; az egyiken egy ellenséges Black Hawk pihent.

Egyelőre egyetlen lövés sem dördült el. Az Apache-ok a hegygerinc vonalában járőröztek, Bob helikoptere pedig lassan ereszkedni kezdett, majd az egyik leszállóhely fölé érve a pilóta a gép orrát kissé felkapva landolt. Bob persze már azelőtt odalent termett, hogy a helikopter stabilan földet ért volna – katonái fegyverrel a kézben követték.

Bob vezérgépét két másik követte a leszállóhelyeken, míg John saját Black Hawkja fedélzetén éles, hatvanfokos kanyarokkal körözött néhány száz méterrel az események fölött. Lee teljesen felpörgött, és ezúttal eszébe sem jutott panaszkodni. Forrest egy kézzel kapaszkodott a biztonsági övébe, és M4-es karabélyával a hátán halkan kuncogott.

– A francba! Társaságot kaptunk! – kiáltotta el magát a pilóta, az eddigiekkel ellentétes irányú, éles kanyarba döntve a Black Hawkot. Egy rémisztő pillanatra úgy tűnt, menthetetlenül a hegyoldalba csapódnak, a gép azonban hirtelen emelkedni kezdett.

Lefelé pillantva John jól látta az odalent kialakuló tűzharcot: a nyomjelző lövések a Black Hawkok leszállóhelyei és egy hatalmas, ránézésre legalább kilencszer 6 méteres acélkapu mellett emelt bunkerek között pattogtak. A gép szélvédője előtt hirtelen egy narancssárga teniszlabdára emlékeztető lövedék suhant el, mire a pilóta hangosan káromkodva éles, spirálszerű kitérő manőverbe kezdett.

– Leszállunk, mielőtt ők szednek le minket – kiáltotta, és orral majdnem függőlegesen kezdett ereszkedni. A többi Black Hawk már elfoglalta a helikopterleszállókat, a pilóta így egy, a hótól relatíve megtisztított, a leszállóhelyek körül futó bekötőutat választott landolásra. A gép orra hirtelen felemelkedett, a felcser pedig késlekedés nélkül nyitotta ki az oldalsó tolóajtót, még a stabil földet érés előtt kifelé terelve Johnt és csapatát, hangosan ordítva, hogy húzzák meg magukat, és feküdjenek a földre.

Afganisztáni sérülései ellenére Forrest ugrott ki elsőként, nagyjából 2 métert szaladt előre, és M4-es karabélyával tüzelésre készen a földre vetette magát.

John több mint húsz éve nem vett részt éles bevetésen, a kemény kiképzés emlékei azonban hamar visszatértek, ahogy Malady, sőt Maury esetében is, akik hamarosan maguk is a földön termettek, és lebuktak Forrest mellé. John kurtán maga mögé pillantott: épp Lee készülődött kiugrani a helikopter nyitott ajtaján Grace-szel a háta mögött.

– Lee, Grace, kifelé! – kiáltotta feléjük, amikor hirtelen golyók csattantak a gép oldalán, lyukak sorát ütve az elülső szélvédőn. A pilóta találatot kapott, egy szempillantással később pedig Lee is hátrazuhant a Black Hawk belsejébe. A sorozat a gép teljes hosszát felszaggatta, nem kímélve a turbinák borítását és a farokrotort sem, amely rövidesen halálos, ezerfelé süvítő szilánkokká robbant.

A lassan még mindig forgó felső rotorok között füst gomolygott az ég felé. John azonnal felpattant, és visszarohant a géphez. A felcser már megragadta Leet, és épp a lábánál fogva próbálta óvatosan kihúzni a megrongált helikopterből. Bár arcát vörös vér pöttyözte, Grace szintén talpon volt, és Johnnal együtt segített kiemelni és biztonságba juttatni a sérültet.

Lee kitágult pupillákkal, erősen zihálva meredt maga elé. Ránézésre úgy tűnt, a golyó csak a mellényét érte – John pár pillanatig jogosan remélhette, hogy barátját csak a találat ereje bénította meg. Grace felé fordult, és ordítva kérdezte, hogy megsérült-e.

– Nem hiszem – kiáltotta Grace, mire John újra Leere összpontosított. Öreg barátja váratlanul vért kezdett felköhögni.

A felcser kétségbeesett káromkodások közepette tépte fel a kevlármellényt: a mellkason, közvetlenül Lee szíve fölött eltéveszthetetlen bemeneti seb látszott. A katona az oldalára görgette Leet, majd kezét a mellény hátulja alá csúsztatta, és csurom véresen húzta ki.

– A rohadt életbe! – csattant fel hirtelen, és egyből a helikopterben közvetlenül Lee mögött álló, véres arcú Grace-re kapta a tekintetét.

– Megsebesültél?

– Nem, nem hiszem… Nem.

– Akkor szorítsd el a sebét! – kiáltotta a felcser. Eleinte még saját maga igyekezett elállítani a vérzést, majd megragadta Grace kezét, és az elszorítandó sebhelyhez irányította, hogy a lány átvehesse a feladatot. A felcser visszanézett a helikopter felé. A sérült pilóta vérző karral tántorgott feléjük; a másodpilóta futva kerülte meg a Black Hawkot, hogy segítsen fedezékbe juttatni társát. Az orvos újra Leere összpontosított.

Barátja mellett térdelve John nem igazán tudta, mit is tehetne azonkívül, hogy fáradhatatlanul szorítja az öreg Lee kezét. A felcser kapkodva vágta fel Lee kabátját és ingét, majd egyik karjába egyfecskendőnyi morfiumot adott be. Pár másodperc kellett csupán, hogy a Lee szeméből mindeddig áthatóan sugárzó pánik oldódjon kissé. A felcser sietve próbált előbányászni egy tasak vérplazmát a táskájából.

– Hogy hívják? – kérdezte Johnra nézve.

– Lee Robinson.

A felcser egész közel hajolt az arcához.

– Lee, rendbe fog jönni, de segítenie kell nekem. Intubálni fogom, hogy szabadon tartsuk a légutait, ne izguljon. Rendben van? Maradjon velem! Nem lesz semmi baj!

Lee tágra nyílt szemmel nézett körül, majd a tekintete végül Johnon állapodott meg.

– Gettysburg. Igazán pompás hely a halálra, barátom.

– Szó sincs róla. Nem fogsz meghalni – válaszolt John.

Újabb véres köhögésroham kezdődött.

– Reméltem, hogy mindketten láthatjuk még a közös kisunokánkat. Mondd meg Sethnek és Elizabethnek, hogy szeretem őket!

Lee hirtelen remegni kezdett. A felcser leállt az intubálás előkészületeivel, és elhúzva Grace véres kezét, pár ujjával végigtapogatta a bemeneti seb belsejét.

– Jézusom – súgta maga elé halkan, majd hátradőlt, benyúlt a vállán függő táskába, és egy vészhelyzetekben használatos sebészkészletet húzott elő.

– Muszáj megnyitnom – jelentette be komoran. – Belül kell megállítani a vérzést.

Szétterítette a sebészeti eszközöket, és beadott egy újabb fecskendőnyi morfiumot.

John rosszallóan kapta fel a fejét.

– Ki kell ütnöm, amennyire csak lehet – vakkantotta a felcser, még mielőtt ő megszólalhatott volna.

A lövések mind ez idő alatt csak úgy cikáztak körülöttük; néhány golyó a felcser rögtönzött munkaállomásától mindössze pár méterre csapódott a hóba. Az orvos egyszer csak dühösen fordult hátra a válla fölött.

– Dögölj meg, te utolsó rohadék, nem látod, hogy egy kibaszott felcser vagyok? – üvöltötte a lövések irányába.

Lee még mindig vért köpött, tüdeje egyre inkább megtelt a sebből szivárgó vérrel. A felcser halk kérésére Grace eltakarta idős barátja szemét, és egyre csak nyugtatni próbálta: szipogva hajolt fölé, és csitító szavakkal súgta neki, hogy biztosan rendbe jön.

Lee teste görcsbe rándult, szájából már-már kontrollálhatatlanul tört fel a vér, majd izmai lassan lazulni kezdtek.

A felcser szótlanul dőlt hátra, és lehajtotta a fejét.

Lee felnézett Johnra, és már-már mosolyogni látszott.

– Gettysburg. Itt temessetek el, John! – súgta áhítatosan, majd végleg lehunyta a szemét.

John tehetetlenül, továbbra is régi barátja kezét szorítva térdelt a földön. Még érzett pár utolsó, halvány szívdobbanást, majd Lee végleg elszenderült. John csak térdelt mellette, átölelte, és zokogni kezdett.

– Matherson!

John hirtelen felkapta a fejét. Bentley törzsőrmester vehemens mozdulatokkal intette magához.

John egy pillanatig még figyelmen kívül hagyta ezt, és a felcserhez fordult:

– Egy .50-es kaliberű golyó lehetett, azt már a kevlár sem állítja meg. Érzésre azt mondanám, az aortája kapott találatot, de roncsolódott a tüdőverőere is. – A felcser még egyszer végignézett Leen, majd a mellette guggoló pilóta felé fordult. A katona karjából egyre csak szivárgott a vér.

– Lássunk neki! – mondta, és úgy fordult el, mintha Lee sosem létezett volna.

– A francba is, Matherson, figyeljen rám! – csattant fel újra Bentley.

John nagy nehezen talpra kényszerítette magát, egy pillanatig várt, majd újra lehajolt, és gyengéd mozdulattal lezárta barátja szemét. Grace zokogva térdelt Lee holtteste mellett.

– Grace, maradj itt a felcserrel! Hasznodat veszi majd.

– Nem, önnel tartok, uram – vágta rá élesen a lány.

– A mindenségit, nem foglak téged is elveszteni, Grace. Itt maradsz a felcserrel. Most épp sokkal nagyobb szüksége van rád, mint nekem.

– Gyere csak, Grace, máris elkel a segítséged! – szólt közbe határozottan a felcser, miközben épp a sérült pilóta ingujját tépte fel. A férfi karján lévő sebből erős artériás vérzés pulzált.

– Matherson, az isten szerelmére! A tábornok küldött magáért. Indulás!

John hirtelen visszanézett a dühöngő tűzharc kellős közepén fedezék nélkül, csípőre tett kézzel álldogáló Bentley-re – mintha észre sem vette volna, mi folyik körülötte. Még egyszer utoljára elesett barátjára pillantott, majd erőt véve magán, félretolta az érzelmeit, és előregörnyedve megindult Bentley felé.

Maury, Forrest és Malady valamivel előrébb alakítottak ki rögtönzött védekezőállást, John közeledtére azonban feltápászkodtak, és csatlakoztak hozzá.

– Lee? – kérdezte Maury.

– Vége. – John képtelen volt többet kinyögni.

A hegygerincen hirtelen fülsiketítő, ruhatépésre emlékeztető zaj visszhangzott. Az egyik Apache az orrát kissé előredöntve, nagyjából 15 méteres magasságban lebegett, és épp 30 milliméteres lövedékekkel szórta meg a hatalmas acélkaput. Pár másodperccel később a pilóta inkább a kapu egyik oldalán kiépített bunker felé irányította a tüzet, majd elfordulva legalább ugyanilyen pusztító csapást mért a kapu másik oldalán álló bunkerre is. A jelzőlövedékek fénycsíkjai kerti locsolócsőből áradó, folyékony tűzvészként záporoztak a haragos égbolt alatt lebegő helikopter gépágyúiból. Egy másik Apache ez idő alatt szintén a közelbe repült, és a kapu fölötti hegygerincet árasztotta el a halál kérlelhetetlen szikráival. A meredek hegyoldalban a jelek szerint alaposan álcázott harmadik bunkert hamarosan pusztító robbanás rázta meg.

John és csapata végre odaért Bentley-hez, mire az őrmester egyetlen szó nélkül sarkon fordult, és kényelmes kocogótempóban Scales tábornokhoz vezette őket. Bob épp fél térdre ereszkedve, kézi rádióegységébe kiabálva osztogatta a parancsokat.

– Remek, a szart is kilőtték belőlük! – kiáltotta. – Menjenek csak még egy kört, rám ne is várjanak. Indulás!

A két Apache felfüggesztette a golyózáport, éles fordulatot vett, és hangosan pulzáló rotorokkal emelkedni kezdett.

Bob felpattant, a Black Hawkhoz lépett, és átvette a pilótától a helikopterre szerelt hangszórókhoz kötött mikrofont.

– Eddig és ne tovább! – visszhangzottak Bob felerősített szavai. – Mi nem akartunk harcot. Maguk nyitottak tüzet, és most már jól látják, mit kapnak cserébe. Tegyék le a fegyvert, és jöjjenek elő felemelt kézzel! Ha így tesznek, garantálom, hogy senkinek sem esik bántódása. Harminc másodpercük van. Épp elég, hogy élesítsük a Hellfire rakétákat.

Az acélkapu bal oldalán álló bunkert váratlan robbanás rázta meg, valószínűleg tartalék lőszerek robbantak föl odabent, akár egy tűzijáték. Bob körül többen is a földre vetették magukat, a tábornok azonban talpon maradt.

– Tizenöt másodperc, különben tényleg ízelítőt kapnak a pokol tüzéből.

A második bunkerből három katona tántorgott elő feltartott kézzel; egyikük nyilvánvalóan megégett, egyenruhája füstölgött.

– Felcsert! – kiáltotta el magát Bob. – Mivel megadták magukat, ellátjuk a sebesültjeiket. Scales tábornok vagyok a keleti parancsnokságról. A parancs, amit kapni fognak tőlem, az életüket menti meg. Már jön is a segítség.

Bob egységének egyik felcsere azonnal előreszaladt, és hanyatt lökte a füstölgő egyenruhás katonát, majd föl-le görgette a hóban, és további segítségért kiáltott oda egy másik, kezét a magasba tartva közeledő védőnek. Az eset végre megtörte a két oldal közti patthelyzetet: egyre több férfi és nő bújt elő az álcázott bunkerekből, sokan közülük már eleve sebesülten.

– Minden rendben van! Jöjjenek csak nyugodtan! – kiáltotta Bob. – Minden felcsert előre! Állítsák fel az ellátóközpontot! Gyerünk, gyerünk!

Az Apache-ok továbbra is áldozatra leselkedő ragadozókként köröztek odafönt. Bob felnézett rájuk, majd rádión valamivel magasabbra küldte őket, és parancsba adta, hogy egy ideig csak egy helyben lebegjenek, tüzet pedig kizárólag direkt utasításra nyissanak.

Bob letette a mikrofont, és zord tekintettel nézett végig a feltartott kezű foglyokon, majd végül John felé fordult.

– Hála istennek, hogy egyben vagy! – mondta. – Épp hátranéztem, amikor megsorozták a gépeteket. Azt hittem, te voltál az a Black Hawk ajtajában.

– A barátom, Lee volt – válaszolta John, még mindig az érzelmeivel birkózva.

Bob kérdőn meredt rá.

– Meghalt.

Bob elmormolt egy káromkodást, és elfordult.

– A rohadékok! A mocskos rohadékok! Erre nem volt semmi szükség. Gyorsan és keményen kellett berepülnünk, ez igaz; nyilván nem kopogtathattunk be csak úgy, és kérhettünk külön idegenvezetést… Ettől függetlenül nem kellett volna így történnie. Az idiótáknak messziről látniuk kellett volna, hogy tűzerő tekintetében vitathatatlan fölényben vagyunk.

Néhány tucat – többnyire sérült – hadifogoly közeledett. Egy, a lábát fájdalmasan vonszoló kapitány Bobtól 2 méterre hirtelen megtorpant, és kihívóan kezdte bámulni.

– Mégis, ki a fene maga? – vetette oda élesen.

– Annyi biztos, hogy a felettese, vagyis illendő lenne tisztelegnie, mielőtt megszólít – vágta rá Bob.

A kapitány továbbra is ellenségesen meredt a tábornokra és a körülötte állókra, majd egy pillanatra Johnra és a barátaira fókuszált, akik golyóálló mellényeiktől és sisakjaiktól eltekintve nyilvánvalóan nem tartoztak a hivatásos hadsereghez.

– Na és ez a csürhe?

Bentley törzsőrmester előrelépett, és centiméterekre a kapitány arcába mászott.

– A tábornokot uramnak fogja szólítani, maga utolsó senkiházi, és tisztelegni fog a magasabb rangú tisztek előtt. Most pedig fogja be a száját, és majd akkor nyissa ki újra, ha kérdezik.

A kapitány kontrázni próbált, Bentley azonban a profi kiképzőtisztek hasonló helyzetekben jól bevett szokása szerint még közelebb hajolt hozzá; a gesztus általában hatékony eszköz volt az izgágább újoncok megfélemlítésére, akik a barakk mögött, szemtanúk nélkül puszta fizikai erejükből ítélve valószínűleg könnyedén eltángálhatták volna a felettesüket.

A kapitány néhány lépést hátrálva visszakozott, majd a tábornokra nézett, és végül tisztelgésre emelte a karját.

– Dean Hanson kapitány az Amerikai Egyesült Államok légierejéből.

Bob hanyagul viszonozta a szalutációt.

– Egysége?

– 223-as biztonsági zászlóalj.

– Légierős biztonsági egység, uramisten. – Bob mögött hallhatóan felhorkantott valaki. – Ez sok mindent megmagyaráz.

Bob nem tartotta fontosnak kinyomozni a nemtetszésének hangot adó katona kilétét.

– Miért nyitott tüzet ránk, kapitány? – csattant fel végül élesen.

– Uram, parancsunk van rá, hogy a létesítmény területére történő bármilyen behatolási kísérlet esetén előbb tüzeljünk, és csak aztán tegyünk fel kérdéseket.

Bob körbejáratta tekintetét a mészárlás rémes színterén: a tűzharc a jelek szerint nem csupán Lee életét követelte, hanem Bob egységéből is jócskán szedett áldozatokat. A felcserek holttesteket és sérülteket cipeltek, egyikük hangos kiáltásokkal igyekezett tájékoztatni mindenkit a parancsnoki Black Hawk mellett felállítandó ellátóközpontról. A Johnt és csapatát szállító gép időközben lángra kapott a háttérben; a tűz megfékezésére senki sem pazarolt energiát.

– Akkor most jól figyeljen rám, kapitány! – mondta jeges hangon Bob. – Most rögtön kinyitja nekem ezt az acélkaput. Ez parancs.

A katona hirtelen megmerevedett, és megrázta a fejét.

– A nevem Dean Hanson kapitány, az Amerikai Egyesült Államok légierejéből, azonosítóm…

Bob fenyegető lépést tett felé.

– Elég volt a süketelésből, kapitány! Nyissa már ki azt a rohadt kaput!

– Uram, a parancsa ellentmond a korábbi utasításaimnak.

– És ki utasította korábban?

– Erre nem vagyok köteles válaszolni, uram.

– Bluemont? – ordította el magát a tábornok, majd Johnnal egyetemben egyértelműen észrevette a csillanást a kapitány szemében.

Bob elviharzott a kapitány mellett, és gyalog törtetett el a nagyjából 100 méterre lévő kapuig. Az egyik bunkerben újabb lőszertartalékok robbantak fel a július 4-ei tűzijátékokat idéző ricsajjal, mire Bob önkéntelenül is behúzta a nyakát. Tucatnyi katonája mellett immár John és barátai is megindultak a nyomában. Közelebbről vizsgálva az acélkapu leginkább egy széf ajtajára emlékeztetett, felszínén apró horpadásokkal a sortűz után, amit az imént zúdítottak rá a hegy fölött vészjóslón köröző Apache-ok.

– Nyissa ki a kaput, kapitány! – adta ki újból a parancsot a tábornok, és visszafordult Hanson felé. A kapitányt Bentley törzsőrmester taszigálta maga előtt a sor végén.

– Nem lehet.

– Ezt meg hogy érti?

– Épp most robbantották fel a bunkert az irányítópulttal együtt – mondta Hanson némi győzedelmes szarkazmussal a hangjában.

John nyílt gyűlölettel meredt a katonára. Az éhezés világában az efféle rohadékok különösen kitűntek a tömegből: Hanson vonásai egészen kerekdedek voltak, arca pirospozsgás és telt, ő maga pedig egyenesen túlsúlyosnak nézett ki. Ideje nagyobb részét kétségkívül kényelmes irodákban töltötte napi háromszori étkezéssel, az egyetlen napra is alig elegendő kalóriabevitelért és a túlélésért folytatott végtelen, kétségbeesett harc pedig egyértelműen teljesen idegen volt a világától.

– Lószart – csattant fel Bob. – Lennie kell másodlagos rendszernek. Egy ilyen létesítményt még egy igazi idióta sem tervezne egyetlenegy ajtónyitó mechanizmussal. Van tartalék rendszer.

– A nevem Dean Hanson kapitány…

A katona szavait saját pánikszerű kiáltása szakította félbe: a fölé tornyosuló Bentley váratlanul centiméterekre a fejétől sütötte el régi típusú .45-ös félautomata Colt 1911-esét. Hanson rémülten zuhant térdre az őrmester előtt.

– Ha fél percen belül nem ad elfogadható választ a tábornoknak, a következőt a fejébe kapja – mondta vészjóslón.

A kapitány először halálos rémülettel a szemében nézett fel az őrmesterre, majd Bob felé fordult. Arcára váratlanul halvány mosoly ült ki.

– Bassza meg a parancsát! Ismerem magát. Senkit sem tudna kivégezni a saját hadseregéből – mondta magabiztosságot színlelve, bár a hangja hallhatóan remegett.

Bob megvetően bámult rá, körülöttük egyetlen pisszenés sem hallatszott. John mérlegelte a helyzetet, és rádöbbent, hogy a kapitánynak igaza van. Bob blöffel próbálta megfélemlíteni, Hanson azonban átlátott a szitán. Bár együtt messzire eljutottak, az acélkapu látszólag áthatolhatatlan akadályt gördített az igazság útjába, amelyre közösen akartak fényt deríteni.

John egyetlen járható kiutat látott a helyzetből. Magabiztosan Bentley-hez lépett.

– Kérem a pisztolyát – vakkantotta.

Bentley a tábornokra pillantott, aki finom bólintással jelezte jóváhagyását.

John átvette a fegyvert, Hanson elé lépett, és a homlokához emelte a csövet.

– Na ide figyelj, te mocsadék! – kezdte jéghideg hangon. – A nevem John Matherson. Egy teljes évig voltam egy túlélő közösség katonai főparancsnoka a dél-karolinai hegyek között. Ugye figyelsz rám, Dean?

Egyelőre nem kapott választ.

– Az égvilágon semmi közöm sincs Scales tábornok egységéhez. Azért vagyok itt, hogy a saját szememmel is lássam, amit e mögött a kapu mögött rejtegetnek. Az EMP-támadás után pár nappal személyesen végeztem ki egy drogost, aki gyógyszereket lopott. Nyilvánosan fejbe lőttem. Hallod, amit mondok?

Újból semmi válasz, a férfi azonban egyre kétségbeesettebb tekintettel bámult fel rá.

– Azóta emberek tucatjait végeztem ki hezitálás nélkül. Tíz perce sincs, hogy az egységedből egy rohadék megölte az egyik legközelebbi barátomat, ez itt az ő vére a kezemen. Érted, amit mondok?

Hanson halványan bólintott.

– Most két teljes perccel hosszabbítottam meg a nyomorult életedet. A tábornok talán tényleg képtelen lenne kiloccsantani az agyad, de istenemre mondom, belőlem rég kiégtek már az efféle morális megfontolások. Harminc másodpercet kapsz, hogy teljesítsd a tábornok parancsát. Ha nem teszed, itt és most, szemrebbenés nélkül golyót eresztek a fejedbe. Bosszúból a halott barátomért talán akkor is megteszem, ha engedelmeskedsz, de az együttműködés valamit javít az esélyeiden. Miután végeztem veled, egyesével pécézem ki a bajtársaidat a foglyok közül, és meg sem állok, amíg valaki meg nem teszi, amit a tábornok kért. Értjük egymást, Hanson kapitány?

John elcsendesedett, majd körbenézett a jelenlévőkön, mielőtt újra Hansonra fordította volna a tekintetét.

– Tizenöt másodperc! – kiáltotta élesen.

– John?

Bob a fejét ingatva szólította.

– A fenébe már, te csak maradj ki ebből! – kiáltott rá John. – Két és fél éve élünk a pokol legmélyebb bugyrában. Most azonnal tudni akarom az igazságot! Lee nem azért adta az életét, hogy egy csapat tehetetlen faszfejként tébláboljunk egy kapu előtt, amit ez a rohadék egy perc alatt kinyithat.

John újból visszafordult a kapitány felé.

– Tíz másodperc… Már csak nyolc!

A foglyok közül páran őszinte rémülettel kiáltottak a kapitány felé, hogy engedjen; egyikük azt ordította, tudja, mi a teendő, és hajlandó el is mondani.

Hanson láthatóan összeomlott, nadrágját lassan húgy áztatta át.

– Hat másodperc! – ordította John, és a fegyver hideg csövét a kapitány homlokához szorította.

– Jól van! Jól van! – üvöltötte Hanson. – Elmondok mindent!

John kurtán bólintva lépett hátra, és hirtelen elborították a mélységes kimerültség hullámai.

– Most azonnal nyittassák ki vele a kaput! – adta parancsba a körülöttük álló katonáknak. – Ha három percen belül nem teszi meg, csak hozzák vissza, és agyonlövöm.

John visszasétált Bentley törzsőrmesterhez, és visszatolta a .45-ös pisztoly kakasát. A fegyvert a még mindig meleg csőnél fogva nyújtotta át a tulajdonosának.

Bentley eltette a pisztolyt, és egyenesen John szemébe nézett.

– Valóban megtette volna, uram?

– Azok után, amiken keresztülmentünk? – kerülte ki az egyenes választ John. – És őrmester, soha többé ne kérdezzen tőlem ilyet!

Bob egységéből páran a kapuhoz vonszolták Hansont. A kapitány egyenruhájának gallérja alatt kotorászott, és hamarosan láncra fűzött kulcsokat szedett elő az elektronikus irányítópanelről mormogva maga elé, amit a támadók bizonyára elpusztítottak. Az egyik kulcsot átadta az egyik őrnek, és elmagyarázta, hogy a párjával együtt egyszerre kell majd behelyezniük és elfordítaniuk őket az egymástól 3 méterre lévő zárakban. A sikeres rituálé után az acélkapu csikorgó, fémes hangot hallatva résnyire kitárult.

Bob hirtelen előrelépett.

– Csak ne olyan hevesen! – kiállította, és lendületes léptekkel Hanson előtt termett. – Van biztonsági egység odabent? – csattant fel jeges hangon.

Pillanatnyi szünet következett.

– Ha megpróbál átverni, újra Matherson barátomra bízom a sorsát. Áll készenlétben biztonsági osztag a kapu másik oldalán, vagy sem?

– Igen, uram.

– Akkor maga megy be először, és megparancsolja, hogy tegyék le a fegyvert. Egy mesterlövészem minden lépését kísérni fogja. Folyamatosan célkeresztben lesz, szóval, ha trükközni próbál, maga lesz az első áldozat, a foglyokat pedig Mathersonra és az embereire bízom. Érthetően fogalmaztam? Magán áll, hogy véget vet-e végre az öldöklésnek, kapitány. Azt akarom, hogy minden biztonsági egység fegyverekkel a magasban megadja magát, és előjöjjön. Ha ellenállnak, istenemre mondom, az egyik Apache-csal 30 milliméteres sorozatokat és Hellfire rakétákat zúdítok az alagútra.

– Azt hittem, nem lesz több vérontás – kiáltotta Hanson.

– Tegyen róla, hogy valóban ne legyen!

Hanson egész testében reszketve, remegő lábbal közelített az egyelőre csak 1 méterre kinyílt acélkapuhoz, karját pedig magasan a feje fölé emelte.

– Hanson kapitány vagyok. Megadjuk magunkat, és átadjuk a létesítményt a keleti parancsnokság embereinek. Ürítsék ki a táraikat, és fegyvereiket a fejük fölé tartva jöjjenek elő!

John vitatkozó hangokat hallott odabentről kiszűrődni egy szokatlanul hosszúnak tűnő percen át. Hanson lassan belépett a sötét barlangba, Scales tábornok éles parancsára azonban rögtön mozdulatlanná is dermedt: egyetlen lépéssel sem mehetett tovább. Bob ezek után a kapu mögöttiek számára is jól hallhatóan a keleti parancsnokság tábornokaként mutatkozott be, és bejelentette, hogy átveszi a létesítmény irányítását.

– A magukat önként megadóknak nem esik bántódásuk – tette hozzá.

Hanson el-elcsukló hangon, szipogva kiáltotta be, hogy a harcnak vége, és újból kérte, hogy a biztonsági egység tagjai a tábornok parancsának megfelelően jöjjenek elő.

A katonák lassan kivonultak. Pár percen belül legalább ötvenen bújtak elő a kapu mögötti sötétségből; fegyvereiket eldobták, Bentley őrmester külön erre a célra összeválogatott egysége pedig egy előre kijelölt helyre terelte őket.

A fél lábbal még mindig a kapunyílásban álldogáló Hansonon kívül végül senki sem maradt odabent.

Bob odalépett hozzá.

– Hogyan nyithatjuk szélesebbre a kaput?

A kapitány egy kapcsolópultra mutatott odabent, Bob pedig jelezte neki, hogy intézkedjen. Hanson egy kódot írt be a pult billentyűzetén, mire a kapuszárnyak teljesen kitárultak.

John szótlanul, dühösen figyelte az eseményeket. A legalább 1 méter vastag kapuszárnyak ránézésre 20-30 tonnánál is többet nyomtak. Nagyjából 50 méterrel mélyebben azonnal feltűnt egy második, láthatóan kisebb, de még így is komoly akadályt jelentő kapu. A rituálé újból végigpörgött: Hanson belépett a résnyire nyitott kapun, és felszólította a második biztonsági egységet, hogy fegyvereiket a fejük fölé tartva jöjjenek elő, és adják meg magukat.

Feszült percek következtek, néhányan ugyanis egészen addig ellenálltak, amíg Bob páratlanul hatásos parancsnoki hangján meg nem győzte őket, hogy a leszállópályák körüli tűzharc tragikus félreértés volt csupán, és hogy az Appalache-hegységtől keletre fekvő területek vezetőjeként valójában a hegy összes katonája az ő parancsnoksága alá tartozik, választhatnak tehát az engedelmesség és a hadbíróság között. Az ellenállók végül harc nélkül megadták magukat.

– Számítsunk még pár biztonsági egységre odalent? – kérdezte Bob a hegy gyomrába vezető háromsávos út felé bólintva, amelyet nagyjából 30 méterenként a barlang plafonjába szerelt elektromos lámpák homályos fénye világított be.

– Csak a szolgálaton kívüliek maradtak. És mindenki más.

– Mindenki más? – szólt közbe John.

A kapitány ránézett, de nem mondott többet.

– Vigyék a szemem elől ezt a rohadékot – vakkantotta Bob, és Bentley őrmesterre nézett. – A foglyokat odakint őrizzük. Minden sérültet azonnal ellátunk, függetlenül attól, hogy a saját emberünk vagy itteni. Úgy gondolom, a foglyokkal tíz emberünk bőven elbír, a többiek velem jönnek, magát is beleértve, őrmester. Intézkedjen, és jöjjön utánunk.

Bob végignézte, ahogy a sokktól még mindig csak tántorgó Hansont kikísérik a bejáraton beszivárgó ragyogó déli napsütésbe.

– Tényleg lelőtted volna? – kérdezte Bob, régi barátjára meredve.

John belül még mindig ridegen, majdnem teljesen megtörve bámult rá, és azon töprengett, ezután vajon miféle újabb rémálom várhat még rá.

Bob barátian szorította meg a vállát.

– Mindannyian több szörnyűséget láttunk a kelleténél – mondta, és az alagút felé mutatott. – Derítsük ki, mi van odabent! Mindjárt kiderül, megérte-e a temérdek áldozat, amit mindeddig meghoztunk.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A hegy belsejébe vezető út egy nagyjából 1 kilométeres, kiadós gyalogtúrával ért fel. John és a többiek Bobbal együtt egy-egy halk szóváltáson kívül csöndben meneteltek, bár a tábornok útközben mindannyiuknak újból elmagyarázta, hogy a létesítmény nem természetes barlang, hanem mesterségesen vájták ki a hegyből.

Az eleinte még enyhén lejtő út egy idő után szintbe került. A hegy belsejében érezhetően melegebb volt a kinti időjárásnál, így a vastag télikabátokat lassan mindenki kicipzárazta. Bob külön felhívta a figyelmüket, hogy a kevlármellényeket semmi esetre se vegyék le, fegyvereiket pedig lehetőleg ne túl fenyegetően, de továbbra is tartsák a kezük ügyében. Tüzet kizárólag nyílt támadás ellenében nyithattak.

Hirtelen egybemosódó hangok, sikolyok, a zavarodottság és a félelem kiáltásainak visszhangja ütötte meg a fülüket. Bob megálljt parancsolt a fő menetoszlopnak, és felderítőket küldött előre, külön emlékeztetve őket, hogy ha nem muszáj, ne nyissanak tüzet senkire.

Hosszú percek teltek el. Bob az aszfalt szélén guggolt, és cukorkákat osztogatott egy fejadagcsomagból.

Egyszer csak Bentley bukkant fel. Szótlan, mégis sokatmondó pillantásokat váltottak Bobbal – jól látszott, mennyire olajozott tiszt–altiszti csapatot alkottak, tisztelték egymást, és a kölcsönös bizalom zsigeri ösztönére építve szavak nélkül is megértették a másikat.

Bentley egy zseblámpát kapcsolt le a mellényéről, és maga elé világítva indult tovább az alagútban, amíg végül apró, távoli fényponttá fakult. Percek múlva hirtelen mindannyian összerezzentek: a távolban lövés dördült. A hang a tágas barlangban ágyúlövésként visszhangzott, majd a dörrenést pár másodperc múlva két újabb követte. Bentley zseblámpájának fénye hirtelen kialudt.

– A mocskos rohadékok – csattant fel Bob. – Mindenki készenlétbe! A fegyvereket még ne biztosítsák ki, de viszonozzák a tüzet, ha kell.

A katonák lassan megindultak előre az alagút két szélén haladva. Bob egy kézmozdulattal jelezte Johnnak, hogy csapatával együtt maradjon le egy kicsit, majd halkan parancsba adta az egyik felcsernek, hogy a falhoz húzódva kezdjen bele egy rögtönzött ellátópont felállításába.

– Nem akarok vérfürdőt – jelentette ki Scales. – Ha valóban azt találjuk odabent, amire gondolok, mindenképp el akarom kerülni a vérengzést.

Összegörnyedve végül mindannyian megindultak a barlang mélye felé. Az alagút távoli végén hirtelen újból zseblámpafény pislákolt fel: kétszer, majd egy rövid szünet után ötször villantott a felmentő csapat felé. Bob elővette a sajátját, és ugyanebben a ritmusban viszonozta a jelzést, mielőtt kiegyenesedett.

Az alagút végéről közeledő fénypont föl-le hintázott, és egyre élesebbé vált, tulajdonosa nyilvánvalóan Bob csapata felé tartott. Közelebb érve a lámpafény az alagút plafonja felé fordult, hogy ne vakítsa el a menetoszlopot. A mindeddig John körül és előtte haladó katonák hirtelen megtorpantak. Suttogó hangok hallatszottak, majd a plafonról visszaverődő, halvány fényben .45-ös pisztolyát bal kezében szorongatva Bentley őrmester tűnt fel. Vérző karját a tompa fényben is könnyű volt észrevenni, ép kezével azonban egy kormányhivatalnoki egyenruhát viselő civil férfi gallérját szorította. A Bentley-nél jóval alacsonyabb, majdnem teljesen kopasz, kimerült arcú férfi vasalt nadrágot és kék inget viselt. Idegesen kapkodta a tekintetét az alagút két oldalfala és a lassan köré gyűlő katonák között.

John az egyelőre mozdulatlanul álló Scales mellé lépett.

Bentley láthatóan alig-alig tudta csak megállni, hogy hevesen a földre ne lökje a férfit, bár így is akkorát taszított rajta, hogy az kis híján elvesztette az egyensúlyát.

A kiszolgáltatott helyzet láthatóan sértette a kövérkés férfi méltóságérzetét. Felegyenesedett, és visszatűrte ingét a nadrágjába, amely Bentley keménykezű bánásmódjának köszönhetően gyűrődött össze. Az őrmester továbbra is közvetlenül mellette állt, a férfi pedig dühös tekintettel nézett rá, miután megvizsgálta vérfoltokkal pöttyözött nadrágszárát.

A felcser szinte azonnal Bentley mellett termett.

– Nem sürgős – vakkantotta az őrmester, mire a felcser a civil férfi felé fordult. – Az az én vérem a nadrágján – tisztázta a helyzetet éles hangon Bentley.

– Kicsodák maguk? – fakadt ki a férfi kissé remegő hangon, Scales azonban ügyet sem vetett rá.

– Megsebesült, Bentley törzsőrmester?

– Rendbe jövök, uram, csak egy karcolás.

Scales kérdőn a felcserre pillantott.

– Nem látok artériás vérzést, uram. Pár percet várhat.

– Jól van.

A fogoly torkát köszörülve próbált meg közbeszólni, a tábornok azonban továbbra sem hederített rá.

– Jelentést kérek, őrmester. Mi volt az előbbi lövöldözés?

– A civil testőre nem igazán örült a jelenlétemnek. Ő lőtt rám először. – Rövid szünet következett. – Így megöltem.

Bentley szavai úgy hatottak, mintha egy teljesen átlagos munkanap eseményéről beszélne, Scales pedig bólintott.

– Nem ő volt az egyetlen odalent, rövidesen ön is látni fogja, uram. A törzsére kellett céloznom, nehogy egy eltévedt golyó valaki mást találjon el.

– Ez az állat meggyilkolta az emberemet…

A tábornok továbbra is figyelmen kívül hagyta a foglyot.

– Hagyja, hogy a felcser ellássa a sebét, őrmester! Hála istennek, hogy ennyivel megúszta. – Bob végre a foglyul ejtett civil felé fordult. – Óriási szerencséje van, hogy az emberem a saját lábán vonszolta vissza ide. Magával együtt ezek szerint sokaknak lehetett volna igencsak csúfos végük, ha nem így történik. Érti, amit mondok?

A férfit láthatóan meglepte a kérdés.

– Most már beszélhet. Ki maga, és mi a beosztása? – lépett előre Bob, két öklét erélyesen nyugtatva a csípőjén. John nem először volt tanúja hasonlónak: Bob gyakran viselkedett így, ha igazán komoly „Ne packázz velem!” aurát próbált sugározni.

A fogoly idegesen köszörülte meg a torkát.

– Richard Pelligrino vagyok, a létesítmény főadminisztrátora.

– És miféle létesítmény ez?

– Az R-bázis.

– Azzal magam is tisztában vagyok – vágta rá dühösen Bob. – Arra vagyok kíváncsi, hogy most mire használják.

Pelligrino habozva bámult a körülötte állókra.

– Mégis, ki a fene maga, hogy csak így beviharzik ide, és lemészárolja a biztonsági embereimet?

– Itt most én kérdezek, nem maga, és jobban teszi, ha okosan válaszol, Mr. Pelligrino. Kétszáznál is több katonám várakozik odakint, és marhára be vannak pöccenve. Egy órán belül egy teljes zászlóaljam érkezik, a szállítókapacitásom megvan hozzá. Ha tudja, ki vagyok, talán a parancsnokságom alá eső egységeket is ismeri, és pontosan tisztában van a rendelkezésemre álló erőforrásokkal. Így van, Mr. Pelligrino?

A férfi Bob névcédulájára pillantott, néhány pillanatig habozott, majd újra a tábornok arcát kutatta.

– Mégis, mi a fenét keres itt? Ez a létesítmény nem tartozik a parancsnoksága alá.

– Most már igen, és még mindig maga válaszol nekem. Íme, a kérdésem: Ki maga, és miért van itt? – szólt Bob immár egészen emelt és fenyegető hangon.

– Ahogy már mondtam… – kezdett bele Pelligrino.

– Ahogy már mondtam, uram – szólt közbe élesen Bentley őrmester, még mindig közvetlenül a fogoly mellett állva, miközben a felcser az ingujja felvágásán ügyködött, hogy jobban szemügyre vehesse a sebét.

Pelligrino a .45-ös pisztolyát továbbra is az ép kezében szorító őrmesterre sandított, majd visszanézett Scalesre.

– Ahogy már mondtam – pár másodperces szünet –, uram, az R-bázis főadminisztrátora vagyok.

– Az R-bázis pedig…?

Pelligrino habozott, Bentley még közelebb húzódott hozzá. Bár a pisztolyát egyelőre nem emelte föl, a fenyegetés így is eltéveszthetetlen volt.

– Válaszoljon Scales tábornoknak! – adta ki az utasítást Bentley, lassan és tisztán ejtve minden egyes szótagot. – Azt mi is tudjuk, hogy ez itt az R-bázis. A jelenlegi funkciójára vagyunk kíváncsiak, Mr. Pelligrino. Elég volt a mellébeszélésből!

– Az R-bázis egy civilek számára kijelölt vészhelyzeti kitelepítési központ – adott végül teljes választ Pelligrino enyhe suttogásnál alig hangosabban, mintha hétpecsétes titkot osztana meg mindannyiukkal.

– Uram – tette hozzá ismét Bentley.

– Uram – súgta maga elé Pelligrino, fejét kissé lehorgasztva.

– Akkor hát vessünk egy közelebbi pillantást erre a bizonyos vészhelyzeti kitelepítési központra!

– Azt nem lehet! – kiáltott fel hirtelen Pelligrino. – A létesítményre a legmagasabb biztonsági előírások vonatkoznak, és erősen kétlem, hogy önök megfelelnek nekik. Azonnali hatállyal megparancsolom, hogy forduljanak vissza, és tűnjenek el innen. Ha így tesznek, talán még megegyezhetünk, és nem jelentem az iménti „tragikus balesetet”.

Bob mélységes megvetéssel nézett rá.

– Már jóval azelőtt volt engedélyem belépni ide, hogy maga másnaposan kimászott volna a flancos Ivy League-kollégiumából. Több mint negyven évig toleráltam az olyan szarháziakat, mint maga, de ennek ma vége. Ha tovább vitatkozna, csak nézzen körül. Azok után, amiken az elmúlt két és fél évben keresztülmentek, ezeknek az embereknek mind ugyanolyan joguk van belépni ide, mint nekem. Joguk van a saját szemükkel látni, mi van az út végén.

Pelligrino hangosan dühöngeni kezdett, Bob pedig nyilvánvaló viszolygással hagyta ott.

– Valaki vigyázzon a rohadékra! Magunkkal visszük – adta ki a parancsot.

John csöndben állva követte az iménti szóváltást, és önkéntelenül is elmosolyodott, amint Pelligrinót erőteljesen meglökték, majd egy katona megragadta a gallérját, és taszigálni kezdte a menetoszlop mellett. A Pentagonban eltöltött rövid szolgálati ideje alatt Johnnak épp elég hasonló pojácát kellett elviselnie: sokan csak a ranglétra különböző fokain álló, egyenruhás törtetők voltak, akik mindig a következő előléptetésre csorgatták a nyálukat, az erkölcsi megfontolásokat pedig általában a pokolba kívánták. Azzal, hogy a döntéseik következményeképpen hányan sérülnek meg, vagy akár vesztik életüket, a legkevésbé sem törődtek.

Az alagút lassan kiszélesedni látszott. A katonák Bob mellett rendezett sorokban, fegyvereik csövét egyelőre tüzelésre készen az aszfalt felé fordítva meneteltek; ha szükség volt rá, így azonnal reagálhattak. Az immár szintben haladó betonút közepén lépkedő Bobot látszólag a legkevésbé sem izgatta, milyen újabb veszély leselkedik rájuk. A menetoszlop legelején járó hat katona elérte a sarkot, ahol az út relatíve éles, bal kanyart vett. Hirtelen megálltak, és fegyvereiket felemelve hangosan kiáltoztak valakire a kanyarban, hogy dobja el a fegyverét, és tartsa jól látható helyen a kezét.

Bob egy kézmozdulattal magához intette a Pelligrinót lökdöső katonát, és vele az adminisztrátort.

– Most nagyon figyeljen rám, Mr. Pelligrino. A kanyaron túl még több fegyveres várakozik?

A férfi habozott, Bentley őrmester pedig ismét fenyegetően lépett mellé.

Az adminisztrátor csak bólintani tudott.

– Akkor most szépen előremegy, és felszólítja őket, hogy tegyék le a fegyvert, és jöjjenek elő felemelt kézzel. Mondja meg nekik, hogy a harcnak vége, és innentől fölöslegesen nem folyik több vér. Ha egyetlen katonámat is meglövik, Bentley őrmester vagy régi barátom, John Matherson örömmel golyót ereszt a fejébe. A harcnak vége, Pelligrino, ideje tennünk róla, hogy ne legyen több fölösleges áldozat.

A végtelenül rémült adminisztrátort előrelökték. Az utolsó 20-30 métert óvatosan lépkedve tette meg, a kanyarhoz pedig végül az aszfalt közepén, pár közeli reflektor fényében érkezett el. Magas hangon szólította fel a sötétben várakozókat a megadásra.

A védők és Pelligrino közt látszólag heves vita tört ki. Az adminisztrátor hangosan ordítva az ellenállók tudtára adta, hogy Bob csapata túlerőben van, és ha nem adják meg magukat azonnal, mindannyian halálra vannak ítélve.

Másodpercekkel később feltűntek az első, kezüket a fejük fölé tartó férfiak és nők – John csak remélni tudta, hogy valóban az utolsó védvonal képviselői. Bob katonái továbbra sem fogták egyenesen rájuk a fegyvereiket, de láthatóan éber készenlétben álltak, és a barlang bejárata felé sürgették őket.

Még néhány tucatnyi védő bújt elő a kanyarból. Bob emberei őket is a barlang bejárata felé terelték. Tekintetükben mélységes félelem csillogott.

A feszültség oldásában végül a még mindig Bentley ellátásával bajlódó és az őrmester mellett loholó felcser is nagy szerepet vállalt, aki a foglyok közt elvegyülve senkitől nem sajnált egy-egy kedves szót.

– A sérültek nyugodtan lépjenek ki a sorból, hogy személyesen láthassuk el őket, a többiek pedig csak kövessék az betonutat a kijárat felé – hirdette ki az újdonsült foglyok között. John nem kis meglepetésére az egyik lassan menetelő fogoly szájából cigaretta sűrű füstje gomolygott elő.

Cigaretta? Itt? Mégis, miféle hely ez?

– Vannak még? – kiáltotta el magát Bob. Az egyik legelöl álló katona visszanézett, és egy John számára kissé bizonytalannak tűnő kézmozdulattal jelezte, hogy tudtával minden fogoly kivonult.

– Akkor hát lássuk, megérte-e ez az egész! – mondta halkan Bob, és továbbindult lefelé a betonúton.

Bármi is várt rájuk a kanyar után, John képtelen volt elvonatkoztatni régi barátja, Lee végső önfeláldozásától. Vajon indokolhatja valami az efféle tragédiát, rejtőzzön bármi a kanyar után?

John cirka 800 méterre a hegy belsejében végül maga is elérte az út kanyarulatát. Megtorpant, és egyszerre a lélegzete is elállt a meglepetéstől.

A hegy gyomrába vájt barlang szinte nappali fényben úszott, első ránézésre egészen a végtelenbe nyújtózott. A kanyar után immár négysávossá terebélyesedett betonút egy hatalmas, nyitott csarnokba vezetett, majd teljesen eltűnt a láthatáron. Egy jobb oldali lehajtó fölött a közelükben kivilágított tábla hirdette, hogy a belépőknek elsőként a fertőtlenítőosztályon, majd biztonsági ellenőrzésre kell jelentkezniük. Bob figyelmen kívül hagyta a jelzést, és katonái élén továbbmenetelt befelé. Bentley őrmester fáradhatatlanul tuszkolta maga előtt Pelligrinót.

A hatalmas csarnok belmagassága közel 10 méter, a barlang teljes szélessége pedig néhány száz méter lehetett.

A széles betonutat második világháborús, fából épített, kétemeletes barakkok sora szegélyezte. Furcsamód még zsindelytetejük is volt, köztük itt-ott pedig alumíniumszerkezetű, hosszú katonai barakkok voltak elszórva. A padlózatból a hegy roppant súlyának megtartására rendszeres távolságonként kőpillérek emelkedtek egészen a plafonig, az óriási, nyitott belső tér így leginkább valamiféle furcsa, szürreális katonai katedrálisra emlékeztetett.

Bobot leszámítva mindannyian ámuldozva álltak, ő maga pedig csípőre tett kézzel kémlelt körbe.

– Amiről beszéltem, John – szólalt meg halkan. – Jó régen, több mint huszonöt évvel ezelőtt még gyakorlatokat rendeztek itt. A Pentagon visszavonulási pozíciójának tervezték egy nukleáris háború esetére még az ötvenes években. Ezek a barakkok az előttünk futó, Főutcának hívott út két oldalán még a második világháborúból maradtak meg. Miután a bányászok kivájták a hegyet, a legolcsóbb és legegyszerűbb megoldásnak az tűnt, hogy idebent építsék fel őket, ha már úgyis több száz efféle fölösleges, előregyártott elemekből álló barakkunk porosodott egy raktárban pár órányira innen. Idebent nincsenek kitéve az időjárásnak, szú sem rágja őket, így akár egy évszázadot is gond nélkül kibírnak, ha nem többet. Ott jobbra annak idején egy járműpark állt, emlékszem, még pár öreg Sherman tank is volt idelent. Földmunkagépekké alakították át őket arra az esetre, ha egy közeli atomcsapás miatt egyszer netán ki kellene ásnunk magunkat a hegyből. Még pár régi elektromos golfkocsit is lehoztak, amikkel a létesítményen belül közlekedhet az ember. Ha jól emlékszem, ez Eisenhower ötlete volt.

Valamivel lejjebb a Főutcán, nagyjából 100 méterre tőlük kisebb tömeg verődött össze.

– Mennyien élnek most itt? – nézett vissza Pelligrinóra Bob.

– Kik?

– Civilek, a fenébe is.

Pelligrino újból habozni látszott.

– Úgy ezerötszázan, talán kétezren. Egyesek elmennek, másokat áthoznak máshonnan. – Rövid szünet következett, aztán Bentley éles tekintetére felfigyelve végül hozzátette: – Uram.

Az adminisztrátor arca hirtelen lilulni kezdett, térde remegett, majd egy fájdalmas nyögés kíséretében lassan letérdelt a földre. A felcser egyből mellette termett, maga is letérdelt, és kitapintva Pelligrino pulzusát, felnézett a tábornokra.

– A szívével lehet baj, uram.

– Aligha van neki olyan, abból kiindulva, amit ezen a bázison sejtek – mondta halkan Bob.

– Fegyvereket vállra! – adta ki a parancsot. – Idelent már civilekkel van dolgunk. Ha holtan nem esik össze, valaki vonszolja tovább Pelligrinót.

Bob hidegen meredt az adminisztrátorra.

– Merre van az irányító központ? – vakkantotta, mire a láthatóan szenvedő adminisztrátor a Főutca felé mutatott.

Bob céltudatos léptekkel indult el a betonút közepén, a parancsnak megfelelően fegyvereiket immár a vállukon hordó katonái mindkét oldalról körbefogták. John valamivel lemaradva haladt mögötte barátaival, Black tiszteletessel, Mauryval, Forresttel, Kevinnel és Grace-szel együtt, aki John parancsát megtagadva láthatóan mégsem maradt odakint, hanem annak ellenére a csapat után indult, hogy nyilvánvalóan még mindig Lee halálának sokkhatása alatt állt.

Egy letűnt kor ódon ereklyéire emlékeztető, fából épült barakksor előtt haladtak el. Bár a külső festék félig-meddig mindegyikről lepattogzott már, a barakkok alapvetően jó állapotban voltak, az ajtókon itt-ott még személyes névtáblák is lógtak.

John az út bal oldalán álló alumíniumbarakk mellett elhaladva lassított kissé a léptein. Az ajtóra rögzített táblán egyetlen név szerepelt: John azonnal felismerte. Ő volt az, akinek személyes e-mailjeit Linda sikeresen kihalászta az éterből, amelyek végül idevezették őket. Valóban ő lett volna az?

John a névtáblát bámulta; hasonlított azokhoz a táblácskákhoz, amelyek a katonai bázisokon a tisztek lakása elé voltak kihelyezve. A nyikordulva kinyíló ajtón váratlanul egy fiatal lány aggodalmas arca bukkant fel. Kiskamasz lehetett, legfeljebb tizenkét-tizenhárom éves, nyurga, mint egy hirtelen megnőtt kiscsikó.

John rámosolygott. A lány halványan viszonozta a gesztust, ideges mozdulattal simítva ki egy rakoncátlan, vöröses hajtincset kecsesen hosszúkás arcából. John a barátaival együtt megállt a barakk előtt.

– Azért jöttek, hogy letartóztassanak minket, vagy valami ilyesmi? – kérdezte a lány.

John megrázta a fejét, majd kérdő mozdulattal a veranda felé mutatott, mintha engedélyt kérne rá, hogy közelebb léphessen. A lány egy pillanatig habozott, aztán bólintott, és valamivel szélesebbre nyitotta az ajtót, így John rövid időre bepillanthatott a barakk belsejébe.

Bár az épületek külső váza valóban a második világháborúból származott, a belső tér leginkább egy tipikus nappalira emlékeztetett kanapéval, székekkel, sőt John még egy öreg, ránézésre legalább harmincéves tévé hátulját is megpillantotta.

– Semmi oka aggódni, ifjú hölgy. Volt egy kis félreértés odakint, de most már minden rendben van. Nincs mitől félni.

Gyorsan visszapillantott a Főutca felé: Bob és a katonai egysége már jóval előrébb járt, barátai azonban az úton álldogálva vártak rá.

Grace most is ott állt mellette, és végül ő törte meg a csendet.

– Szia, én Grace vagyok – mutatkozott be a lánynak meleg, barátságos hangján, egyszerűen ellépve John mellett. Gyorsan a verandára vezető lépcső első fokán termett, és kinyújtotta a kezét.

A barakk ajtajából figyelő fiatal lány arcán bujkáló ideges mosoly hirtelen kissé kiszélesedett. Még jobban kinyitotta az ajtót, kilépett a verandára, és udvariasan megrázta Grace kezét.

– Biztos, hogy minden rendben van? – kérdezte. – Lövéseket hallottunk.

– Ki az a mi? – kérdezte John.

– Az anyukámmal és a két kisöcsémmel élünk itt. Az előbb bekapcsolt a vészjelző sziréna. A tanárunk azt mondta, menjünk az óvóhelyre, de én előbb hazaszaladtam Busterért, mert ilyenkor néha egy vagy két napig is ott vagyunk… Nélküle nem tudok aludni. Aztán meghallottam a lövéseket.

– Ki az a Buster? – kérdezte John.

A lány nem válaszolt azonnal, és kicsit zavarba jött.

– Semmi baj – mondta halkan Grace.

A lány a sok-sok szerető öleléstől már láthatóan megkopott plüssmackót húzott elő a háta mögül, és teljesen elvörösödött szégyenében.

A plüssmackóját szorongató lány puszta látványa és az ártatlan gyermeki gesztus áramütésként csapott Johnba. Nagy nehezen összeszedte magát, és halkan igyekezett megnyugtatni a lányt:

– Minden rendben van, kis hölgy. Az én lányomnak is volt egy hasonló barátja, őt Nyuszkának hívták. – John alig volt képes befejezni a mondatot.

A barátai mind ismerték Jennifer hőn szeretett plüssnyulát, John múltjának legértékesebb ereklyéjét, amelyért még a lángoló házába is visszarohant – ugyanis Nyuszka a megszokott helyén, a beépített terasz ablakpárkányán ülve őrködött fáradhatatlanul kis gazdájának sírja fölött.

Maury John mellé lépett.

– Nagyjából egykorúak vagytok a kisfiammal, ő most tizenegy – mondta. – Ha megkérdeznéd, biztosan nem vallaná be, de neki is van egy kis barátja, egy Pandi nevű pandamaci… Az éjjeliszekrényén tartja. Nincs ezzel semmi gond, kis hölgy.

– Laurának hívnak, és már tizenkettő vagyok.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Laura – szólt közbe John. – Ne aggódj, most már minden rendben lesz! Csupán egy apró félreértés volt, és senkinek sem esett baja. Csak látogatóba jöttünk.

– Akkor jó – mondta Laura, láthatóan egy kicsit még mindig rémülten. – Amikor hallottam a lövéseket, Busterrel behúzódtunk a kanapé mögé, ahogy tanították, és vártam a jelzést, hogy elmúlt a veszély, de még mindig nem hallottam.

– Lehet, hogy elromlott – válaszolt Grace. – Mostanra biztosan bekapcsolták volna.

– Akkor most le kell mennem az óvóhelyre? – kérdezte Laura.

– Ha ott jobban éreznéd magad, igen – mondta barátságosan Grace. – Elkísérlek, ha szeretnéd.

– Jól van.

Grace fellépett a második lépcsőre, és megnyugtatóan megsimogatta a kislány vállát, majd Busterre pillantott.

– Nekem is van egy majdnem ugyanilyen macim – mondta barátságosan, meleg hangját őszinte érzelem színezte. – Őt Winnie-nek hívják. Buster honnan kapta a nevét?

A kérdésre Laura torka elszorult, szeme könnybe lábadt.

– Azt ígérték, vissza fognak menni a kutyánkért, és elhozzák, de sosem mentek.

A lány zokogni kezdett, mire Grace kedvesen magához ölelte.

– Gyere, ha mutatod nekem az utat, elsétálok veled az óvóhelyig.

Laura szipogva, könnyeit nyelve bólintott, és erősen magához szorította Bustert.

John a jelenetet figyelve folyamatosan feltámadó érzelmeivel küzdött. A rémült kislány épp egyidős volt Jenniferrel, amikor még élt… és reménytelenül haldoklott.

A kislány egy korábbi megszólalása meggyőzte róla Johnt, hogy eljött egy igencsak fontos kérdés ideje. Ha egyenes választ akar kapni, itt és most, ettől a kislánytól lesz rá a legnagyobb esélye.

– Hogyan kerültél ide, Laura? Korábban biztosan nem ezen a helyen éltetek.

– Néhány bácsi jött be a sulinkba, és felolvasták a nevem meg még pár másik gyerekét is, most meg itt vagyok.

John leguggolt Laura elé, és Grace-re pillantva rázni kezdte a fejét, jelezvén, hogy várjanak még egy kicsit. Grace vette a lapot, és védelmezőn Laura vállára tette a kezét, hogy megnyugtassa.

– Megnézhetem Bustert? – kérdezte kedvesen John.

Laura vonakodva bár, de átnyújtotta a mackót.

John szinte képtelen volt kontrollálni az érzelmeit. A plüssmackó illata, a kopott anyag és a nyilvánvalóan visszavarrt, meggyűrődött fül mind Nyuszkára emlékeztette, és egy pillanatra újra Jennifer kedvenc barátját tartotta a kezében.

John lágyan megpuszilta Bustert, majd halkan megköszönve visszaadta Laurának.

A kislány gyorsan magához rántotta a mackót, közben azonban végig Johnt figyelte.

– Jól tetszik lenni? – kérdezte kissé aggodalmas tekintettel.

John csupán bólintani tudott.

– Csak hiányzik neki a kislánya – mondta érzelmekkel átitatott hangon Maury.

– Miért, hol van?

– Otthon, Észak-Karolinában – vágta rá gyorsan Maury, megkímélve Johnt a valódi válasz kimondásának fájdalmától.

John mély levegőt vett, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Tehát épp suliban voltál, amikor megjelent néhány bácsi, akik felolvasták a nevedet, te pedig velük mentél. Jól mondom?

Laura bólintott.

– Hova jártál suliba, Laura? – kérdezte Maury.

– A Sidwell Friendsbe, Washingtonban.

– És miért vittek el a bácsik a suliból?

– Hát elég ijesztő volt az egész. Mindannyian ismertük őket, tudtuk, hogy a titkosszolgálatnál dolgoznak.

– A titkosszolgálatnál? – kérdezett vissza John, próbálva palástolni a megdöbbenését.

– Igen. Mindig ott voltak a suliban, mert az elnök gyerekei is oda jártak. Nagyon kedvesek voltak velünk, bár néha kicsit féltünk, mert igazi pisztoly volt náluk. Az egyikük mindig a tanterem hátsó sorában ült, ha épp olyan óránk volt, amire az elnök gyerekei is jártak. Az udvaron néha segítettek, és jó messzire elütötték nekünk a labdát, szóval mind ismertük őket.

– Tehát a titkosszolgálat emberei jöttek értetek, és vittek el a suliból?

– Ment veletek valaki más is? – szólt közbe hirtelen Maury.

– Igen, összesen nagyjából húszan lehettünk. Azt mondták, különleges kirándulásra megyünk. – Laura kicsit jobban kezdte szorítani Bustert. – A hátizsákomat elhozhattam magammal, Buster pedig épp benne volt, ezért jöhetett velem.

– És ezután mi történt?

– Ezután kimentünk a suli mögötti sportpályára. Két helikopter várakozott ott, és feltettek az egyikre.

– Csak téged?

– Nem, nem. Összesen nagyjából húsz gyereket.

– Az elnök gyerekeit is?

– Nem. Egy kicsit furcsálltam is, de ők nem jöttek velünk.

– És ezután?

– Ezután iderepültünk. Az út nagyon izgi volt. A titkosszolgálatos bácsik azt mondták, kössük be jól magunkat, mert olyan lesz az egész, mint a hullámvasút, és hát tényleg olyan is volt. A barátnőm, Becky össze is hányt mindent – mosolyodott el az emléken Laura.

– Hol szálltatok le?

– Itt. Odakint landoltunk, és gyorsan be kellett szaladnunk ide. Egy kicsit ijesztő volt az egész, odakint katonákat láttunk nagy puskákkal. Végül mindenkit felültettek pár teherautóra, és lehoztak egészen ideáig.

– És mikor volt ez a „különleges kirándulás”? Pontosan mióta vagy itt?

A kislány hirtelen feszülten kémlelt körbe.

– Azt mondták, erről nem szabad beszélnünk.

– Laura, figyelj csak rám! – hajolt le hozzá Grace, hogy szemmagasságban legyenek. – Itt nincs mitől félned, szívem. Nekünk nyugodtan elmondhatod. Mr. Matherson bízik benned, ahogy én is.

Laura egy pillanatra elcsöndesedett, majd újra könnyek szöktek a szemébe.

– Nagyon rémisztő nap volt. Egészen mélyre, az óvóhelyre vittek minket. Egész nap érkeztek az újabb gyerekek, szülők és néhány idős néni meg bácsi. Egy nagy névtáblát akasztottak a nyakamba a szüleim nevével. Végül megláttam az anyukámat a két kisöcsémmel. Egyetlen bőröndbe kellett bezsúfolnia mindannyiunk dolgait. – Kis szünetet tartott, és szipogni kezdett. – A kutyánk, Buster nem volt vele. Ő is sírt, és azt mondta, apu is biztonságban van egy másik helyen. Ezután bejelentették, hogy egy napra a vészlámpákat kivéve teljesen le kell kapcsolni az áramot, és mindannyian az óvóhelyen aludtunk.

– Melyik nap volt ez? – kérdezte John hangjában immár egy árnyalatnyi türelmetlenséggel.

Laura szótlanul meredt rá.

– Laura, kedves. Melyik napon történtek veled ezek a dolgok? – ismételte meg halkan a kérdést Grace.

– Amikor kitört a háború – súgta a kislány.

– A napon belül pontosan mikor? – faggatózott tovább John a lehető legkevésbé erőszakosan, nehogy megijessze a lányt. – Pontosan mikor vittek el titeket a helikopterek az iskolából?

Újra csönd.

– Mikor? – Ezúttal már kis híján ordította a kérdést, mire Laura elfehéredett, és újból zokogni kezdett. Grace dorgáló pillantást vetett Johnra, aki hirtelen erőteljes szorítást érzett a vállán. Visszanézett: Forrest állt mögötte, és a fejét ingatva vonta el a barakktól.

– Kérlek, ne haragudj! – mondta halkan John, amint feltápászkodott, és lassan a Főutca felé hátrált.

– Mind nagyon sajnáljuk, ha megijesztettünk – nyugtatta tovább Grace. – Csak az igazságot szeretnénk kideríteni, és benned tökéletesen megbízunk. Ennyi az egész, rendben?

– Reggel volt – súgta váratlanul a kislány. – Pontosabban nem tudom. Az órák nálunk negyed kilenckor kezdődtek… A helikopterek úgy egy órával később szálltak le odakint, aztán néhányunknak el kellett jönnie a titkosszolgálattal.

– Uramisten – suttogta Maury. – Még reggel tíz előtt?

John csak bólintani tudott, amint megpróbálta feldolgozni mindazt, amiről Laura válasza lerántotta a leplet.

– Mi lett a többi gyerekkel a sulitokban, akik nem jöttek veletek? – kérdezte Grace.

– Nem tudom. Nekünk azt mondták, ők is biztonságban vannak, de azóta egyiküket sem láttuk. – Rövid szünet következett. – Odakintről tetszettek jönni? – kérdezte szomorúan. – A legjobb barátnőm, Halle nem jött velünk. Tényleg biztonságban van? Szerettem volna küldeni egy e-mailt a barátaimnak, akik a suliban maradtak, de azt mondták, csak hivatalos dolgokat szabad e-mailen kiküldeni, és hogy nemsoká úgyis újra találkozunk.

John szinte képtelen volt elfojtani az előtörő dühöt és fájdalmat, és inkább elfordult a többiektől. Laura nyilván nem tehetett semmiről, és láthatóan megrémítette a találkozás. Semmi köze sem volt az elmúlt két és fél év szörnyűségeihez, John mégis saját, rég halott kislányát, Jennifert látta benne.

Forrest továbbra is határozottan szorította John vállát, és visszavezette a föld alatti barlangot teljes hosszában átszelő betonút közepére.

– Ugye tudod, hogy ez mit jelent? – forrongott John. – Tudod, hogy ez mit jelent?

Forrest rezzenéstelen arccal nézett rá, és csak bólintani tudott.

– Előre tudták. Páran a mocskos rohadékok közül előre tudták. Órákkal a katasztrófa előtt, még reggel kimenekítették a pereputtyukat. Tudták! – Az utolsó szavakat már egyenesen ordította.

A barlang bejáratának biztosítása végett hátrahagyott katonák közül néhányan a közelben álltak. John szavait hallva a keserű felismerés lassan az ő arcukra is kiült. Egyikük a feleségéről és az újszülött gyermekéről kezdett kiáltozni, és kegyetlen szitkok végtelennek tűnő folyama tört fel belőle. Végül összeomlott, és zokogni kezdett – bajtársa lefogta, és hasztalanul próbálta megnyugtatni.

Johnban pontosan ugyanilyen düh tombolt.

Az EMP-csapás napja egy dolgot leszámítva majdnem teljesen átlagos volt: épp Jennifer tizenkettedik szülinapján történt. John diákjainak többsége álmodozó tekintettel bámult kifelé a gyönyörű, meleg, tavaszi délutánba, az előadás után pedig John rögtön a belváros felé vette az irányt, és egyik kedvenc boltját útba ejtve tizenkét Beanie Baby plüssállatkát vásárolt, majd egyből rohant is haza, hogy megelőzze Jennifert. John első feleségének édesanyja, Jennifer rajongásig szeretett nagymamája, Jen – a drága, azóta megboldogult Jen – szintén befutott a szülinapos köszöntésére.

A békeidő utolsó délutánja végül mindenféle komolyabb incidens nélkül telt el. Jennifer és egy barátnője a család két golden retrieverével játszott a szomszéd gyümölcsösében, John pedig hamburgert és hot dogot sütögetett a kerti grillen. Később ugyanaz a Bob Scales csörgött rá a Pentagonból, aki egy órával ezelőtt az R-bázis elleni támadást vezette, hogy keresztapjaként felköszöntse Jennifert.

Ekkor még volt lehetőségük csak úgy csevegni a telefonon. Nem volt semmiféle vészjelzés, Bob nem küldött kódolt üzenetet a küszöbönálló katasztrófával kapcsolatban, és nem szólt, hogy ideje felkészülniük. Két régi barát módjára beszélgettek egészen addig, amíg egyértelművé nem vált, hogy valami komoly dolog történt – a felismerés Bobot is váratlanul érte. A vonal másik végén John jól hallotta a pánikszerű kiáltásokat, majd Bob hirtelen kapkodva szólt a telefonba: „John, valami történt. Nagy baj van. Most azonnal…” A vonal ekkor szakadt meg véglegesen.

A háború az amerikai néppel együtt John számára is „a nappal”, az áramszolgáltatás megszűnésével kezdődött. Hirtelen elcsitult minden forgalmi zaj, pár perccel később pedig fekete füst gomolygott fel egy távoli hegyoldalról – csak később derült ki, hogy egy földbe csapódott utasszállító roncsairól volt szó. A zuhanást nyilván senki sem élhette túl, a gép pedig csak egyetlenegy volt a támadás pillanatában Amerika fölött épp úton lévő járatok ezreiből.

Az elektronikus gépek tökéletesen váratlanul álltak le valamivel délután négy után… Hosszú órákkal azután, hogy Laurát saját bevallása szerint biztonságos helyre evakuálták.

A túlélésért folytatott állandó küzdelem immár két és fél éve tartott, John pedig vonakodva bár, de kénytelen volt városának diktátori figurájává válni, és személyesen kivégezni egy narkós gyógyszertolvajt mindössze néhány nappal a háború kitörése után. Haldokló apósát saját karjaiban menekítette ki a pokol legmélyebb bugyrává vált idősek otthonából, ahol a halottak az ágyukon fekve indultak rothadásnak a személyzet teljes tehetetlensége okán… A háború első hónapjait a koplalás és a halál árnyéka lengte körül, nem is beszélve az eleinte magányos, később azonban több száz fős bandákba szerveződő fosztogatókról, akik képesek voltak a húsáért is megölni bárkit, aki az útjukba került… Fél évvel az EMP-csapás után tizenkét éves kislánya haldoklott John karjaiban az inzulinkészletek teljes kiapadása miatt, amíg a kiváltságosok idelent már a háború kitörése előtt kényelmesen elrejtőztek, és relatív jólétben töltötték napjaikat.

– Laura!

John hátrafordult. A Főutcán egy harmincas évei végén, talán negyvenes évei elején járó nő szaladt feléjük tiszta fehér blúzban és farmerben. Egészséges alakjából ítélve bizonyára ő sem éhezett.

– Anyu!

Laura kitépte magát Grace védelmező öleléséből, leugrott az alumíniumbarakk lépcsőjén, és az édesanyja felé rohant, aki vállánál fogva egyből maga mögé tolta az ijedt gyermeket, és a Laura nyomában lassan felé közeledő Grace-re nézett.

– Egy lépést se tovább! Hagyja békén a lányomat! – mondta élesen, majd félig Laura felé fordulva súgta: – Jól vagy, kicsim? Nem bántottak?

Laurát túl erősen rázta a zokogás ahhoz, hogy érthetően válaszoljon.

A nő újra Grace felé fordult.

– Asszonyom, a lányának semmi baja. Egy ujjal sem értünk hozzá.

– Ki a fene maga?

– Grace Freeman vagyok.

– Na ide figyeljen, tartsa távol magát a lányomtól! Látom a fegyverét, tehát egyértelműen veszélyes. Egy lépést se tovább! Tűnjön el innen most azonnal!

Grace zavartan nézett vissza Johnra, aki békítően lépett előre.

– Miss Freeman velem van – jelentette ki határozottan. – Biztosíthatom, hogy a gyermeke nincs veszélyben.

A nő Johnra szegezte lenéző, jeges tekintetét.

– Na és maga kicsoda?

A szenteskedő, nyílt felsőbbrendűségi komplexusról árulkodó hang úgy hatott Johnra, mintha nyílt sebet sikáltak volna csiszolópapírral. A helyzet egyből a gyerekkorába, a gazdag gyerekek közé repítette vissza, a tehetős Short Hills környékére, amely nem volt túl messze a főként munkásosztálybeliek által lakott teleptől, ahol kiskorában néhány évig éltek. A gazdag kölykök szülei mind nagy New York-i cégeknek dolgozó, befolyásos brókerek voltak, míg John édesapja Vietnam fölött repülve az életét tette kockára értük. Dölyfös tábornokok feleségei és lányai jutottak eszébe – nem olyan tábornokok, mint Bob, aki valóban alulról küzdötte fel magát. És persze azokra a főiskolai professzoraira is visszaemlékezett most, akik előtt szó szerint meg kellett alázkodnia az embernek ahhoz, hogy halvány esélye legyen egy jobb érdemjegyre; akiknek az óráit áthatotta a felsőbbrendű attitűd; és akik sziklaszilárd politikai nézeteiket lépten-nyomon igyekeztek lenyomni a diákok torkán. Laura anyja pontosan ez a típus volt. Ha a barlangon kívüli világban kellett volna boldogulnia, fennhéjázó hozzáállásával az első hetet sem élte volna túl.

John mély levegőt vett, és megpróbált úrrá lenni a dühén.

– John Matherson ezredes vagyok Karolina államból, a fiatal hölgy pedig a hadnagyom, akit ön is köteles tisztelettel megszólítani.

– A legkevésbé sem érdekel, honnan jöttek. Azonnal tűnjenek el innen, és hagyják békén a lányomat, vagy mindannyiukat bíróság elé állítom. Ez parancs, Mr. Mather…

– John Matherson ezredeshez beszél, asszonyom – szólt közbe határozottan Forrest.

– Van fogalmuk róla, hogy ki vagyok? – sivította a nő.

John nyugtató mozdulatot tett, de a nő félreértette a gesztust, láthatóan azt hitte, John a fegyveréért nyúl.

– Biztonságiak! Biztonságiakat ide azonnal! – ordította torkaszakadtából.

John elnézett a nő válla fölött. Bárhová is tartott, egységének legnagyobb részével Bob már rég eltűnt a szeme elől. A Főutca mentén egyre nagyobb tömeg verődött össze. Mindannyian jól öltözött, jól táplált civileknek tűntek; voltak köztük újszülötteket dajkáló anyák és néhány idős férfi és nő is, egyikük egy motorizált kerekesszékben.

A tömegből néhányan egyenesen feléjük nyújtogatták a nyakukat, és lassan meg is indultak irányukba, hogy tanúi legyenek a konfrontációnak. A nő a jelek szerint valamiféle vezető lehetett.

John visszanézett a barakk bejáratán lévő névtáblára.

– Szóval a férje…

– Úgy van! – A nő továbbra is pökhendi felsőbbrendűséggel meredt rá, mintha végre kijátszhatta volna az aduászát, amitől az ezredes minden bizonnyal visszahőköl majd. – Szenátor volt, most pedig ő a külügyminiszter.

– Bluemontban? – tette fel nyomatékosan a kérdést John.

– Persze, hogy Bluemontban, maga idióta.

– Ha maga lenne a feleségem – jegyezte meg egész halkan Forrest –, én bizony ott is maradnék.

– Hogy merészeli! – hangzott fel a sértett kiáltás.

– Merészelem, mert jogom van hozzá – vágta rá egyből Forrest.

– Netán kegyed is azok között volt, akiket órákkal az EMP-csapás előtt evakuáltak? – csattant fel John, csordultig telve keserűséggel.

– Erre nem vagyok köteles válaszolni – szólt vissza a nő, bár a hangja érezhetően veszített valamit korábbi magabiztosságából. Hirtelen elfordult, és hátranézett a válla fölött. – Valaki küldje már a biztonságiakat, hogy kidobják ezt a betolakodó csürhét!

– A legtöbbjüket már megöltük – jegyezte meg Forrest. – Ha szeret hullákat nézegetni, menjen csak föl a bejárathoz. És ha már ott van, vessen egy pillantást az egész rohadt új világra is, jobban mondva arra, ami maradt belőle, amíg maguk idelent vakációztak.

Forrest láthatóan folytatta volna a monológot, John azonban nem tudta nem észrevenni az anyja mögött ijedten remegő Laurát. A kislány egyre csak Bustert szorongatta, és vigasztalhatatlanul szipogott.

Johnnak minden erejét latba kellett vetnie, hogy hangja a belső indulataihoz képest visszafogott maradjon:

– Asszonyom, azt javaslom, kerítsen valakit, aki az óvóhelyre kíséri a lányát. Maga itt marad, és válaszol néhány kérdésemre.

– Biztonságiakat ide, most rögtön! – sikította a nő. – Bántalmazni akarnak!

John elnézett a nő mellett. A tömeg egyre közelebb ért, és immár több száz fősre dagadt, míg Bob kevesebb mint száz katonával rohamozta meg a hegyet. A halottak és a sérültek az eredeti egység nagyjából negyedét tették ki, sőt az értékes helikopterek őrzésére sokakat külső védelmi vonalként odakint hagytak, vagy épp a sérültek és a foglyok mellé rendeltek ki. Egyre egyértelműbbnek tűnt, hogy a csapatával együtt Johnnak is Bobbal kellett volna maradnia, aki valószínűleg ezekben a percekben is céltudatosan tört előre a kommunikációs központ felé. Johnt az akciócsoportból jelenleg összesen három katona kísérte, akiket Bob még az alagút bejáratának védelmére hagyott hátra, és persze vele volt a saját parancsnoksága alá tartozó csapat, Grace, a nyilvánvalóan sokkos állapotban lévő Black tiszteletes, valamint Kevin Malady, Maury és Forrest.

John érezte, ahogy lassan kicsúszik a kezéből az irányítás.

Ellenségesen meredt a nőre, aki viselkedésével egyértelműen provokálni próbálta.

– Hölgyem, úgy látom, két választása van – jelentette be John. Érzelmileg még mindig az elmúlt percek felismerésének hatása alatt volt, és továbbra is csak komoly erőfeszítések árán tudta kontrollálni a hangját. – Mi most fogjuk magunkat, és visszamegyünk az alagút bejáratához. Arra kérem, szólítsa fel az embereket, hogy vonuljanak vissza a másik irányba, és békésen várják meg, amíg megoldjuk a helyzetet. Egyikünk sem akarja, hogy elmérgesedjenek a dolgok idelent, szóval kérem, segítsen nekem.

– Húzzák el innen a mocskos belüket, de azonnal! – ordította a nő. – Biztonságiak! Rám támadtak!

John férfiakat látott a tömegen át közeledni tüzelésre kész M4-es karabélyokkal a kezükben. A civilek félreálltak, és átengedték őket, majd a nyomukba szegődve megindultak John és csapata felé. Egyesek trágárságokat és durva fenyegetéseket kurjongattak.

– Mindenki hátra! – kiáltotta John a csapata felé, és maga is a vállán lógó M4-es után nyúlt.

– Le akar lőni! – sikította a nő. A kiáltás végighullámzott a közeledő tömegen. A legtöbben gyorsan szétszóródtak, és a Főutca betonjára vetették magukat.

Az események felpörögtek, John pedig lassan hátrálva képtelen volt irányítása alatt tartani a helyzetet. Forrest tüzelésre készen, fegyverrel a kezében máris mellette termett, és letérdelt az aszfaltra. Grace összegörnyedve lépkedett előre mindkettejük előtt, Laurát próbálta a földre lökni az anyja mögött, aki továbbra is óriási patáliát csapva sikoltozott.

Hirtelen lövés dördült, majd egy újabb és egy harmadik.

Grace a hátára zuhant, vér fröcskölt mindenfelé. Forrest a fegyverét stabilan tartva halálpontos lövésekkel pillanatok alatt leszedte a rájuk tüzelő katonákat. A tűzharc hátterében a tömeg kiáltozva, teljes pánikban rebbent szét. John nem hátrált tovább, mélyre hajolva evickélt előre a sebesült Grace felé, és Kevinnel az oldalán rávetette magát, hogy saját testével védje a további golyóktól. Maury szintén lövést lövés után eresztett el, az alagút őrzésére kirendelt katonák pedig fegyvereikkel tüzelési pozícióban rohantak előre; egyikük egy civil ruhás férfit próbált meg leszedni, aki rövid csövű automata pisztolyából tüzelt rájuk, és el is találta Maury lábát.

A férfi épp egy barakk mögött igyekezett fedezékbe osonni, Forrest azonban egy újabb mesteri lövéssel végzett vele.

A Főutcán abbamaradt a lövöldözés, a még mindig Grace-re boruló John pedig óvatosan körbenézett. Az egyetlen perccel korábban még civilektől hemzsegő utca teljesen kihalt volt, a levegőt lőporszag töltötte be, apróbb füstfelhőiket a plafonon zúgó szellőzőrendszer szippantotta be.

John mellett hirtelen Bob három katonája nyomult el. Az incidenst kiprovokáló nő csodával határos módon végig talpon maradt; a lövöldözés és az erőszak valószínűleg tökéletesen megbénította. Grace még mindig Laurán feküdt, a kislány épp levegőért kapkodva próbált kimászni védelmező teste alól. John rémülten vette észre a Laura hátán éktelenkedő, véres sebhelyet.

Valamivel hátrébb hajolva John végül felemelkedett Grace-ről. A lány homályos tekintettel meredt maga elé, és láthatóan nem igazán tudott fókuszálni. A lövés a fejét érte.

– Laura? – súgta halkan Grace.

John zokogni kezdett, és csupán bólintani tudott. Ami történt, nem is lehetett volna jellemzőbb Grace-re: egy gyermekért áldozta fel magát, akit alig ismert.

– Rendben van, igen – hazudta John.

– Akkor jó. Mondja meg az apámnak, hogy…

És elcsendesült.

Oly sok halállal ellentétben, amelynek John korábban tanúja volt, és amelyeket közvetlen közelről kellett végignéznie, Grace látható fájdalmak nélkül, villámgyorsan siklott át a túlvilágra. John tehetetlenül zokogva ölelte magához a holttestet, Forrest pedig, fegyverével még mindig készenlétben, hirtelen leguggolt mellé, és hangosan felcserért kiáltott. Kevin Malady a három katonával lassan elérte a tűzharcot kirobbantó biztonságiakat. Ránézésre mind halottak voltak, egyikük azonban váratlanul feltápászkodott, és a fegyverével kezdett hadonászni. Kevin még három golyót eresztett bele.

Az incidenst kirobbantó nő csak most vette észre, hogy a lányát is eltalálták.

A felcser rohamléptekkel, még mindig összegörnyedve érkezett meg, letérdelt Grace mellé, és egy ujját a fő nyaki ütőérre tette. Felkapcsolta a zseblámpáját, és belevilágított a lány szemébe.

– Sajnálom uram, meghalt – mondta, majd egyetlen másodpercnyi késlekedés nélkül egyből átkúszott Laurához. Megvizsgálta a sebet a hátán, kitapintotta a golyó kimeneti pontját a lány mellkasán, és villámgyorsan munkához látott. Hirtelen felkapta a fejét, és Mauryra nézett.

– Hol sebesült meg?

– A lábamon.

– Hol? Comb?

– Nem, vádli. A sípcsontom viszont eltörhetett.

A felcser végigmérte a sérülést.

– Várnia kell – jelentette be, és újra minden energiájával Laurára összpontosított.

A kislány édesanyja lassan kezdte visszanyerni lélekjelenlétét, egyre csak szipogott, és a lánya mellett guggolva sikoltozott:

– Maguk gyilkolták meg!

A sokk még mindig a markában tartotta Johnt; Grace testét szorongatva lágyan fésülte ki a lány hosszú, sötét haját apró sebekkel tarkított arcából.

– Uram! Uram!

John felnézett. A felcser volt az.

– Uram, valahogy kezelnie kell a helyzetet! Először is tüntesse el innen ezt a némbert.

A fiatal orvos szavai hirtelen visszarántották a valóságba. Újra összpontosítani próbált, elengedni a tragikus pillanatot, és a helyzet szörnyűségétől függetlenül előre tervezni akár csak egyetlen percre, ahogy annak idején kiképezték.

John előrefordult: Bob három katonája oldalán Kevin nagyjából 50 méterrel nyomult előrébb, és mélyen zengő hangján kérte meg a jelen lévő civileket, hogy nyugodjanak meg, maradjanak, ahol vannak, húzódjanak vissza az óvóhelyre, és garantáltan egyiküknek sem esik bántódása. Mondandója után feszülten pillantott vissza Grace felé, nyilvánvalóan szeretett volna mellette lenni.

Az egyik katona ellenőrizte a négy holttestet, fegyvereiket elrúgta a közelükből. A civil ruhás férfi mellett fekvő kis automata pisztolyt egy pillanatra kézbe is vette, majd megvetően hátradobta a válla fölött.

Laura anyja hisztérikus állapotban próbálta arrébb lökni a felcsert, Forrest azonban időben közbelépett, vállánál fogva erőteljesen megragadta, és ellentmondást nem tűrőn rángatta hátrébb, kis híján hanyatt lökve a nőszemélyt.

John feltápászkodott, Forrest mellé lépett, és talpra állította a továbbra is egyre csak sikoltozó asszonyt, akinek viselkedése újabb kaotikus helyzet kirobbantásával fenyegetett. John a barakkja felé irányította, hisz a legkevésbé sem hiányzott, hogy elszaladjon, és ordibálva kürtölje világgá, hogy a kislánya sérüléséért nem ő, hanem John és csapata a felelős.

– Maga provokálta ki a helyzetet! Maga miatt lőtték meg a lányát! – kiáltott rá John. – Legalább azt hagyja, hogy a felcserem megpróbálja megmenteni.

Laura az imént nyitva hagyta az alumíniumbarakk ajtaját. John feltaszította a nőt a lépcsőn, és belökte a barakkba. Amit ezután odabent látott, nagyon megdöbbentette. A lakrészek kialakítása egészen minimalista, de kényelmes volt, a stílus furcsán keverte a retró, nyilvánvalóan a hatvanas évekből maradt bútorokat, amelyek leginkább A Brady család epizódjaira emlékeztettek, és az akkoriban oly divatos olajzöld színben pompáztak. A szobában 60 centis televízió állt a jólét korabeli szimbólumaként egy megszokott, állítható támlájú fotelággyal szemben. John ezeken kívül pár szürke, átlagos, kormányzati irodákból ismert asztalt látott egyenes hátú, fekete székekkel és egy félig üres könyvespolccal.

A nő halkan újra szipogni kezdett. John szánakozás nélkül nézett rá, majd Forrestre pillantott.

– Ha hangoskodni kezd, vagy megpróbál lelépni, engedélyt adok, hogy leüsd – vakkantotta.

A nő maró gyűlölettel nézett rá, de nem szólt semmit.

M4-es karabélyával a kezében, John belépett a barakk hátsó részébe vezető ajtón. Jobbra egy mosogatóval felszerelt, szűkös konyha volt dupla tűzhellyel és hűtőszekrénnyel. A pulton bontatlan fejadagcsomag hevert. Óvatosan bekukkantott a tőle balra, félig nyitva álló ajtón is: az egyik fal mellett dupla ágy állt szemben egy szimpla, katonai priccsel. A padlón játékok hevertek: egy fából készült vonat, pár baba és egy űrhajómodell. Nyilván ez volt a gyerekek szobája.

Az apró beépített konyha mellett egy szintén kicsi, mégis mindennel felszerelt fürdőszobát talált tusolóval, mosdókagylóval és vécével. Érdekes: a meleg vizes csapot megnyitva egy perc hideg, majd langyos víz után valóban forró víz kezdett folyni. Az angolvécé is tökéletesen működött, még egy guriga vécépapír is volt mellette.

Johnt hirtelen a düh és a nosztalgia furcsa elegyével töltötte el a végtelenül egyszerű luxuscikkek látványa, amelyek egy letűnt kort idéztek, egy kort, amelyet idelent egy apró közösségnek sikerült palackba zárnia és megőriznie.

Csak most figyelt fel rá, hogy a barlang levegője mindenütt klimatizált volt. Sehol sem látott fűtőtestet. Bár alapvetően elég hűvös volt – nagyjából 18 Celsius-fok körül lehetett –, a levegő egyáltalán nem volt kellemetlen. A barlang minden zugában egységes hőmérsékletről és páratartalomról egy óriási légkondicionáló és közegészségügyi rendszernek kellett gondoskodnia, amelynek energiafogyasztása „a nap” utáni világhoz mérten bizonyára elképesztően magas volt.

A szoba végében John még egy ajtót pillantott meg. Bár a kockázat nagyjából egy volt az ezerhez, az előző órák tragédiái után már valóban bármire fel volt készülve: kibiztosította a karabélyt, majd tüzelésre készen benyitott.

A hálószoba berendezéséből ítélve a nő valóban magas rangú lehetett. Összetolt kempingágyak helyett a szoba felét egy rettentően kényelmesnek tűnő franciaágy foglalta el, határozottan jobb, mint amin otthon a jéghideg karolinai éjszakákon dupla hálózsákokba bugyolálva bújtak össze Makalával. Bár Jen szobájában árválkodott egy ennél is nagyobb ágy, John a szíve mélyén tudta, hogy még közel fél évvel anyósa halála után is szentségtörés lett volna beköltözniük egykori szobájába. A dilemma immár persze teljesen értelmét vesztette az egy héttel ezelőtti tűzvész miatt, amelyben az egész ház leégett.

John körbenézett a szobában. Az épület maga a negyvenes–ötvenes évek tipikus katonai konstrukciója volt: vékony válaszfalak, pocsék minőségű, másfél centis rétegelt lemezből készült ajtók, olcsó kormányzati tartozékok a vécéktől a villanykörték foglalatáig… Mindez most mégis szinte elképzelhetetlenül fényűző luxusnak tűnt.

Hirtelen Orwell 1984-éből villant fel előtte egy emlék: az író által megfestett világban az elképesztő nélkülözésben már 1 kiló kávé vagy pár gramm valódi csokoládé birtoklása is képes megkülönböztetni az uralkodó elitet a kiszolgáltatott lakosságtól. Sokan akár harcolni is hajlandók az efféle apróságokért, sőt az életüket is feláldoznák, csak hogy hozzájuk férhessenek.

A falon láthatóan pénztárcákból összekapart képek lógtak. Az egyiken az odakint kuksoló nő szerepelt, ránézésre talán öt-hat évvel ezelőtt; a szülőszobán feküdt, arcán büszke mosollyal mutatta újszülött ikreit egy hat-hét éves, szintén boldognak látszó lánykával a kép szélén, bár az imént átélt események után John komolyan elgondolkodott, vajon valóban boldog volt-e.

A másik oldalon lévő alacsony éjjeliszekrény fölött egy bekeretezett fotó lógott – John csak találgatni tudott, de valószínűleg a nő férjéről. Egyből felismerte a képen látható arcot.

Szóval ő az új külügyminiszterünk. Milyen szépen pózol az előző amerikai elnökkel, aki „a napon” végül az EMP-hullám ellen szakszerűtlenül megerősített elnöki különgéppel zuhant a vesztébe.

John elolvasta az elnök kézírását a kép alján, az elnökét, aki előtt személyes megvetésére való tekintet nélkül kötelessége lett volna tisztelegni, ha a hadseregben marad. A pár mindkét tagját név szerint említő szavak a barátság tanújelei voltak. A mélyen az emlékezetébe vésődött neveket olvasva John képtelen volt megállni, hogy az indulat ki ne buggyanjon belőle:

– Szóval te vagy az az idióta, aki a felesége helyett a szeretőjének küldözgeti a kódolatlan e-maileket! Nélküled ide sem találtunk volna.

John nem tudta eldönteni, röhögjön vagy inkább ordítson dühében. Letépte a falról a bekeretezett képet, sarkon fordult, és visszament a nappaliba.

Forrest immár nyugodtabban üldögélt a nő mellett, aki időközben láthatóan megnyugodott valamelyest.

– Csak ennyi? Biztosan minden szobát végigszaglászott? – nézett fel jeges tekintettel, arcán szétfolyt a smink.

– Aliciának hívják? – kérdezte kurtán John.

– Nem, Janice-nek.

John szája önkéntelenül is gonosz mosolyra görbült a nő által pár perce okozott tragédia fényében.

– Kíváncsi, hogyan találtunk rá erre a helyre?

Janice láthatóan igyekezett pókerarccal, érdektelenül válaszolni:

– Nos, világosítson fel!

– Az idióta férje e-mailjei vezettek ide. Még csak dekódolnunk sem kellett őket, titkosítás nélkül levelezgetett egy Alicia nevű nővel.

John egy pillanatra megtorpant. Lehetséges, hogy ezzel túl messzire ment?

– Kétségtelenül elég jól egymásra hangolódtak, és hogy is mondjam, a férje nem igazán rejtette véka alá, mennyire várja az újabb romantikus légyottot, amikor legközelebb ideutazik.

Janice szeme kikerekedett a sokktól, majd elöntötte a düh.

– Maga hazug mocsadék! – üvöltötte. – Azt mondta, annak már egy éve vége!

– Így találtuk meg a helyet, a férje kódolatlan üzenetváltásai vezettek el ide, és úgy tűnik, Aliciát szintén itt dugta el valahol – válaszolta élesen John. – A családját nyilván igyekezett megvédeni – kis szünet –, úgy látszik, a szeretőjét sem hagyta hátra.

Janice gyilkos tekintettel nézett fel rá, és láthatóan alig bírt magával.

– Matherson, maga egy utolsó aljas rohadék.

– A világot épp a maga férjéhez hasonló alakok aljasították idáig – válaszolt hidegen John.

A nő lehajtotta a fejét, majd újra felpillantott. Bob egyik katonája állt az ajtóban.

– Asszonyom, a lánya rendbe fog jönni. A felcser stabilizálta az állapotát, néhányan a helyiek közül segítenek bevinni a kórházba.

Janice csak kurtán bólintott, szemében könnyekkel.

– Köszönöm – súgta maga elé.

John kinézett az utcára nyíló ablakon. Egy civil épp segített cipelni a hordágyat, egy másik infúziós tasakot tartott a magasba, míg a fiatal felcser Laura fölé hajolva még mindig a kislány stabilizálásán munkálkodott, bár a sérült láthatóan magánál volt.

Grace most is mozdulatlanul feküdt, Black tiszteletes és Kevin zokogva térdelt mellette.

– Szerezzenek egy takarót, valamit, amivel letakarhatják! – súgta a katonának John. – Magunkkal visszük, amikor hazaindulunk.

– Igenis, uram – mondta a katona, majd rövid szünetet tartott. – Fogadja részvétemet, uram! Igazán kivételes fiatalnak tűnt. Láttam az egészet: a kislányt próbálta a földre lökni, hogy megvédje a repkedő golyóktól, amikor eltalálták. Valaki másért áldozta fel az életét.

– Grace már csak ilyen volt – súgta halkan John.

– Mindent elrendezek, uram.

John csak bólintani tudott.

Janice egyszerre kérdőn pillantott fel Johnra.

– Ki volt ő?

John egyenesen a szemébe nézett.

– Valaki más lánya.

A nő ismét lehorgasztotta a fejét.

– Laurával akarok menni. Engedjen el!

– Egy kicsit később. A lánya addig is a legjobb kezekben lesz. A viselkedése a lánya közelében újra felzaklathatja az embereket, és nyakunkon az újabb incidens.

Janice még egyértelműen a sokk hatása alatt volt, és csüggedten, ellenállás nélkül ült vissza a helyére.

– A külügyminiszter a férje? – kérdezte John.

Janice bólintott.

– Most Bluemontban van?

Újabb bólintás.

– Hogyan és mikor érkeztek ide ezek az emberek? – próbált újabb válaszokat kicsikarni John.

A nő ráemelte a tekintetét.

– Ha válaszol a kérdéseimre, öt percen belül a lányával lehet. Újból kérdem: mikor és hogyan kerültek ide?

– Én az ikreimmel jöttem helikopteren.

– Mikor? – kérdezte John, és igyekezett elfedni a hangjában bujkáló feszültséget.

– „A napon”.

– Mikor?

Janice láthatóan összébb húzta magát, John pedig észrevette magán, hogy a harag újra egyre jobban sütött a hanghordozásából.

– Mikor?

– Reggel – suttogta maga elé Janice.

– „A nap” reggelén? – próbált pontosítani John, majd megtorpant. – Észak-Karolinát valamivel délután öt előtt érte el a hullám, akkor ment tönkre minden. Maga most azt mondja nekem, hogy aznap reggel hozták ide?

Janice csak bólintani tudott.

– Hogy lehetséges ez? Valami bennem ezt egyszerűen nem akarja megérteni, képtelen vagyok elhinni. Azt akarja mondani, hogy néhányan Washingtonban tudtak a támadásról, és még előtte kimenekítették a családjukat?

Hosszú, látszólag soha véget nem érő csönd következett.

– Akkor látja a lányát, ha válaszol.

– Jól van. Igen. Volt, aki tudott róla. Nem ismerem a részleteket, a férjem még nekem sem mondott sokat. Mindig csak azt hajtogatja, hogy bizonyos kérdéseket sosem szabad föltenni, maga pedig éppen ezeket feszegeti. – Janice újra John szemébe nézett. – Látni akarom az e-maileket, amiket állítólag annak a szajhának küldött.

– Scales tábornoknál vannak.

– Hát persze, hogy a kis cafkáját is kimentette a rohadék. Már akkor is tudtam róla – mondta, majd a szeme sarkából Johnra sandított. – Kell egy cigi.

– Rám hiába néz. Leszoktam.

A nő egy kisasztal felé mutatott. John már épp jelezni akarta, hogy szolgálja csak ki magát, amikor mégis meggondolta a dolgot, és a szemét végig Janice-en tartva kinyitotta az asztalka fiókját. Hamarosan megtalálta a szóban forgó dobozt – brit importcigaretta volt – egy öngyújtóval együtt. Hanyagul átdobta őket Janice-nek, aki remegő kézzel gyújtott rá az első szálra. John vágyakozva meredt rá.

– Akar egyet? – kérdezte a nő.

Két és fél év után John végül nem bírta tovább. Bólintott, és kihúzott egy szálat. Suttogva kért bocsánatot Jennifertől, majd rágyújtott, és jó mélyre leszívta a füstöt. A nikotin szinte egyből a fejébe szállt, egy pillanatra egészen meg is szédült tőle. Mélységesen szégyellte magát, amiért megszegte a lányának tett ígéretét – csak remélhette, hogy Jennifer itt és most megértené.

– Fogalmam sincs, hogy az NSA,{39} a CIA vagy egy másik ügynökség neszelte-e meg, hogy aznap pár órával később megtámadnak minket. Csak nagyon kevesen tudták. A jelek szerint még magát az elnököt sem értesítették, pedig a támadás pillanatában épp Washington felé repült.

– Mégis, kik tudhattak róla? – kérdezte John. A nikotin és az újonnan felderített információk ugyanolyan intenzitással kavarogtak a fejében.

– Nem tudom biztosan. – Janice hezitálni látszott, és előrehajolva kikukucskált az ajtón. Odakint épp a fájdalmaitól halkan nyöszörgő Laurát emelték át a hordágyra.

– Vele mehet, amint befejeztük a beszélgetést – mondta John, mire a nő visszanézett rá. – Kik azok, akikről azt mondta, tudhattak a támadásról?

– Nem tudom biztosan. Nagyjából meg tudja tippelni, nem? Nem a közismert vezetők és fejesek, az egyszer biztos. Inkább azok, akik mögöttük álltak, és akik mindig is szerettek láthatatlanok maradni. A férjemen kívül nem sokat ismertem közülük. – Megtorpant, és újabb mély slukkot szippantott a cigarettából. – Az egyik este berúgott, és azt mondta, az ország így is, úgy is egyenesen a pokolba tart. Egyesek arról suttogtak, hogy az egész politikai rendszert át kellene szervezni, hogy hatalomra kerülhessenek. Pár ügynök kapott egy fülest, hogy Észak-Korea és Irán csapásra készül ellenünk, terroristák kezére juttattak néhány atombombát a kilövőrendszerekkel együtt, akik aztán szépen levezényelték a támadást. A mieink még így is azt hitték, csak megszokott szárazföldi atomcsapásról lesz szó Washington és talán New York ellen. – Janice újra beleszívott a cigibe. – Persze nem akarták, hogy kitudódjon a dolog, szóval megszerveztek egy afféle próbariadót. Tudja, mintha csak valami háborús szerepjáték lenne az egész, vagy mi. Pár kulcsfontosságú személyt a gyakorlat hihetősége kedvéért evakuáltak: a vezetőket Bluemontba, a családokat és egyéb magas rangú kiváltságosokat meg ide. Az igazán nagy galiba, ahogy mondani szokás, csak ezután következett. A gombafelhő ugyanis elmaradt Washington fölül, helyette viszont valami sokkal rosszabb történt, a férjem legalábbis ezt mondta. A gyerekekkel mi ekkor már itt voltunk, de a következő pár hétben titokban újabb és újabb emberek érkeztek. Azt mondták, várnunk kell. – Janice felsóhajtott, és újra beleszívott a cigibe. – Várni. Ebben a szarfészekben rohadok két és fél éve, és most azt mondja nekem, hogy a férjem cafkája is végig itt dekkolt a szomszédban?

Lassan kifújta a levegőt, és halkan hozzátette:

– Ez minden, amit „a napról” tudok. Már ahogy mindenki emlegeti.

– Maga miért nincs Bluemontban? – kérdezte John.

– A férjem állítja, hogy túl kicsi a hely, és nem férnénk el mindannyian. Emellett persze a támadás után a többi ország képviselői is mind odamentek, nem is beszélve a bosszantó BBC-ről, melyik szintén feltűnik ott időnként. Ha kiszimatolják a családokat… – Janice újból megtorpant, és hidegen meredt rá. John csak most döbbent rá, hogy a megosztott információ elképesztő súlyától függetlenül Janice kizárólag a lebukott szerető miatt tálalt ki. – Hát igen, a családok és a többi kiemelten fontos személy – folytatta. – Ha Bluemontban lennénk, a külsősökben gyorsan felvetődne, hogyan is kerültünk oda. A vezetőknek temérdek indokuk volt Bluemontba menekülni, hisz feleakkora távolságra van Washingtontól, mint ez a hely, sőt, takarózhattak akár az előre megrendezett evakuálási gyakorlattal is, no de közel kétezer civil? Tehetős üzletemberek, akik valójában végig a kulisszák mögül irányították a politikai gépezetet, az összeomlás előtt legalábbis biztosan?

– Kétezer? – döbbent meg John.

– Igen, valahogy úgy. – Újra beleszívott az immár filterig leégett cigarettába. Hamutartóval nem is bíbelődött, a csikket egyszerűen ledobta a bozontos szőnyegre, és jó erősen beletaposta. Azonnal újabb szálat vett elő, és megint rágyújtott. – A katasztrófa után egyre többen jöttek, főleg azok, akiknek igazán vastag volt a pénztárcájuk. Tudja, mire gondolok… emberek, akik a háború előtt két kézzel lapátolták a pénzt Washingtonba, hogy megvehessék, amire vágytak, most pedig akár még többet is hajlandóak voltak fizetni, csak hogy biztonságban túlélhessék a világvégét. A később érkezők azt mondták, odakint elszabadult a pokol.

Janice levette a tekintetét Johnról, és lehajtotta a fejét, mintha dühös sértésre vagy épp kemény pofonra számítana.

– Valóban az. Pokol. – John képtelen volt többet mondani, mire Janice újra beleszívott a cigibe. – Szóval mindannyian itt élnek több mint két éve?

– Úgy van. Azért itt is elég pokoli az élet, nem gondolja? – A nő körbenézett a szegényesen berendezett barakkban. – Háromnaponta egyszer tusolhatunk, és egy adag ruhát moshatunk a közös mosodában mindenki mással együtt. El tudja ezt képzelni? – Janice hangjában a megaláztatás miatt érzett őszinte felháborodás csengett. – A koszt általában katonai fejadagokból áll, van köztük húszéves csomag is. A tévé csak egy régi videókból összehordott gyűjtemény. A Three’s Company{40} és a Szezám utca összes részét legalább hússzor láttam már, ordítani tudnék tőlük. A cigarettát a férjem valami ügylet alapján szerzi, és lefogadom, hogy a nagy részét így is a kis kurvájának adja.

John újból végigmérte a szobát, a nő enyhén kopott, de láthatóan tiszta ruháit, a Főutcát bevilágító elektromos lámpákat és az utca vonalában működő ventilátorok halk moraját, amelyek egész évben stabil 18 Celsius-fokon tartják a barlang hőmérsékletét.

– Pokoli egy élet – súgta John.

Janice olyannyira elmerült az önsajnálatban és a mindent felemésztő haragban, hogy még a megjegyzés maró iróniáját sem hallotta ki.

– Azért kimennek néha?

– Napközben soha. Azt mondják, nem láthat meg minket senki, aki esetleg kívülről figyeli a helyet. Különleges alkalmakkor éjszaka néha kiengedik a gyerekeket egy-két órára szaladgálni és játszani.

– A férje gyakran jön ide?

– Hogy ő? Minden héten érkezik egy helikopter Bluemontból az úgynevezett „családlátogatási hétvégére”. Állítása szerint hathetente jöhet el egyetlen éjszakára, de most már tudom az igazságot – mondta megvető tekintettel és mélységesen keserű hangon. – Sikerült valahogy kihoznia a szajháját… Eredetileg az irodai asszisztense volt, és nyilván eldugta valahol a kiemelt biztonsági zónában, a barlang legbelső csücskében. A másik éjszaka, gondolom, az övé.

A nő korábban még próbált előkelőnek, arrogánsnak és hatalmaskodónak látszani, azonban a színjáték mostanra teljesen összeomlott, hangja pedig inkább egy sértett hárpia károgására emlékeztetett.

– Alig várom, hogy legközelebb találkozzunk – jelentette be hűvösen, amint a második cigarettája is a padlóra hullott. Janice végignézte, ahogy a csikk lyukat éget a megkopott, zöld szőnyegbe, majd elnyomta a cipője sarkával, és rágyújtott a harmadik szálra.

– Szívesen kölcsönadom a pisztolyom, ha úgy gondolja, hogy hasznát venné a találkozásnál – ajánlotta fel halkan John. Janice sötét csillogással a szemében nézett rá. – Ki van még idelent?

– Nem tudom. A vezetők nem nagyon engednek összejárni minket. A szomszédom, Gal férje szintén szenátor; az utca túloldalán Pamela lakik, az ő férje a CIA-nek dolgozott. Van egy körzet a barlang végében jóval modernebb lakókocsikkal, kerítés választja el a barlang többi részétől. Egyesek szerint ott élnek az igazán nagy fejesek. Néha érezni a főztjük illatát: valódi étel, nem az a moslék, amit mi kapunk.

– Az ember azt hinné, a külügyminiszter meglehetősen nagy fejesnek számít.

Janice gúnyosan grimaszolt.

– Ja, persze. Egyszerű báb, semmi több. Én az igazi nagyágyúkra gondolok.

– Talán az elnök családja?

– Az idiótára gondol, aki a támadás napján kormányzott? Ugyan már, az ő családját ki sem menekítették, a férjem legalábbis ezt állítja. A jelenlegi elnök persze már más, az ő családja valahol ott bujkál hátul, igen.

John lenézett az időközben leégett cigarettájára, és hagyta, hogy a szőnyegre hulljon.

Janice ezúttal könnyes szemmel nézett fel rá.

– Talán tényleg igaz, amiről suttogtak… Talán tényleg azért történt minden, hogy új rendszert építhessenek föl a semmiből, és a férjemhez hasonló szarháziak vehessék át a hatalmat, mert azt hitték, a támadásban egyedül Washington pusztul majd el. Nem tudom. Nemegyszer faggattam már a férjemet, hogy pontosan mi történt, és miért. Újabban sokat iszik, és egyre csak azt hajtogatja, hogy „jobb uralkodni a pokolban, mint szolgálni a mennyben”. Ezt nagyon sokat emlegeti.

John megvetés helyett immár majdhogynem szánakozva nézett vissza rá, majd újra az ablak felé fordult. Laura a hordágyon feküdt, épp szállították valahova. A felcser és egy civil sétált mellette, jó magasra tartva az infúziós tasakot a másik oldalon. Maury az utca túloldalán üldögélve tűrte, hogy Bob egyik katonája körbevágja a nadrágját, és bekötözze a golyó ütötte sebet. Maury is zokogott, de láthatóan nem saját magáért: tekintete Grace felé fordult, akit azóta valaki végre letakart egy katonai esőköpennyel.

– Épp most viszik a lányát. Menjen! – súgta John.

Janice szó nélkül állt föl, és megindult az ajtó felé, majd hirtelen megtorpant, és visszanézett.

– Vegyen a cigarettából, ha kell még. A mocsadék férjem minden alkalommal egy egész kartonnal hoz.

– Remélem, Laura rendbe jön – válaszolta John, Janice azonban ekkorra már rég hátat fordított, és eltűnt a szeme elől. Melodramatikus ordibálása behallatszott az ajtón, ahogy megpróbált visszajutni a gyermekéhez.

Forrest a nyitott ajtón kívül, a falnak támaszkodva állt. Tekintete találkozott Johnéval, majd a heges arcú afganisztáni veterán belépett a szobába, és letelepedett a barátja mellé.

– A nagy részét hallottam – mondta halkan.

John képtelen volt válaszolni.

– Scales visszaküldött egy futárt. Azt kéri, csatlakozz hozzá.

– Egy pillanat.

Forrest a karton cigarettáért nyúlt, még volt benne pár doboz. Kihúzott egy szálat, a 101-es légi szállítású hadosztály viharvert öngyújtójával meggyújtotta, majd Johnra pillantva felajánlott egy slukkot. Ezúttal nem kellett győzködnie.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Scales tábornok futára végigvezette Johnt a hatalmas barlang labirintusszerű termein, fából és alumíniumból épült, régimódi barakkok széles sorai mellett haladtak el. Legtöbbjük látszólag üresen állt, ablakaikat vastag porréteg lepte.

A lakatlan épületek a hatalom könyörtelen diszkriminációs gyakorlatáról tanúskodtak: a létesítményt az ötvenes években huszonötezer ember befogadására tervezték, na de vajon egy hónapra, fél vagy talán egy egész évre? Kétezer lakó hosszú évekig, ha a szükség úgy hozta, akár egy teljes évtizedig is kényelmesen eléldegélhetett idelent, arról nem is beszélve, hogy huszonötezer ember beköltöztetése semmiképp sem maradhatott volna észrevétlen. Bob a támadás napján a Pentagonban ülve semmit sem tudott az odakint folyó eseményekről. Akik tudtak a várható katasztrófáról, és „a napon” vagy akár még hamarabb elszivárogtak a fővárosból, maximum százan-kétszázan lehettek, a családjukkal együtt.

Az egész mögött a kiválasztott túlélők és a menthetetlenül halálra ítélt lakosság beteges matematikája állt. Vajon kik tartoztak a legbelső elithez, akik kötelességüket és morális felelősségüket sutba dobva már a katasztrófa előtt kizárólag önmagukra gondoltak? A pozitív diszkrimináció leggyomorforgatóbban önző válfaja ez: ideje volt szembesülniük bűneik következményeivel.

A futár oldalán Bobhoz igyekezve John rengeteg bámészkodó, kívácsian pislogó civil mellett haladt el, voltak köztük egészen napbarnított bőrűek is. Lehetséges, hogy idelent még szoláriumok is működtek a D-vitamin pótlására, és hogy az embereknek normális színük is legyen?

John a barátaira, Forrestre, Black tiszteletesre és Kevinre nézett, akikről egyértelműen lerítt az elmúlt két és fél év kemény koplalása, bár azzal is pontosan tisztában volt, milyen lehet ő maga a többiek szemében. Kevin láthatóan az összeomlás szélén állt, ami csak megerősítette a Johnban korábban már megfogalmazódott gyanút: Grace-szel az utóbbi időben nyilvánvalóan közel kerültek egymáshoz. Black tiszteletes halkan igyekezett tartani benne a lelket, és segítő mozdulattal karolta át, Kevin azonban így is alig-alig volt képes a feladatára koncentrálni. John egy ponton majdnem visszaküldte Grace holtteste mellé, hogy vigyázzon rá, és felügyelje, hogy szeretetteljes tisztelettel bánnak-e vele, jelen pillanatban azonban sokkal nagyobb szüksége volt rá a csapatban, mint hogy engedjen a szánalom belső parancsának.

Majdnem egy teljes kilométer után John nagy meglepetésére egy, a padlótól a barlang plafonjáig feszített drótkerítéshez értek, ahol figyelmeztető jelzések díszelegtek a bejárat mindkét oldalán: a kiemelt biztonsági zóna határa volt. Ha a helyzet nem lett volna már így is annyira ironikus, John hangosan felkacagott volna. A kapu tárva-nyitva volt, két oldalán Bob egy-egy katonája strázsált. A közelben egy esőkabáttal letakart holttest hevert a földön, félig megalvadt vértócsában. John megállt, és kérdőn az őrökre pillantott.

– Közülük való – mondta kurtán és komoran az egyikük, bal felkarján katonai kötéssel.

– Egyben van? – kérdezte John.

– Igen, uram. Ez a rohadék viszont már nem mondhatja el magáról ugyanezt – válaszolta a holttest felé bólintva. – Kis híján lelőtte a tábornokot.

A tekintetéből átható gyűlölet sugárzott. Nyilvánvalónak tűnt, hogy ő maga végzett az ellenséges katonával, és a legkevésbé sem bánta a dolgot. John nem hibáztatta – hogy hibáztathatta volna bármelyiküket is? Mindazok után, amiken keresztülmentek, mindazok mellett, amikért mindeddig harcoltak, végül ezzel kell szembesülniük?

– A tábornok odabent van a bunkerkomplexumban – jelentette be az őr a kerítés túloldala felé bólintva, majd arca megrándult a karjába hasító fájdalomtól.

John a másik katona, rangjelzése szerint egy őrmester felé fordult.

– Nem vihetnék kórházba a társát? – kérdezte.

Az őrmester a Főutca irányába bólintott, amelyen John épp most gyalogolt végig.

– Uram, ötvennél is kevesebben vagyunk idebent – súgta az őrmester. – Nem tudni, hány embert kell majd visszatartanunk, ha az itteniek rendezik a soraikat, és esetleg ránk támadnak. A tábornok azt mondta, mindenki, aki még képes elsütni a fegyverét, az őrhelyén marad, amíg nem stabilizáltuk a helyzetet.

Az őrmester egy pillanatra elfordult Johntól, a vállához kapta a fegyverét, és hirtelen célba vett valamit.

– Hé, maguk! Azonnal álljanak meg, és forduljanak vissza, vagy lövök! – kiáltotta parancsoló hangon.

John hátrakapta a fejét: egy csapat civil közeledett a kapuhoz, az őrmester parancsára azonban ellenséges pillantások közepette lassan visszafordultak.

– Ha lenne fegyverük, komoly szarban lennénk – jegyezte meg halkan az őrmester. – Azt beszélik, a kiemelt biztonsági zónában további tisztek is vannak. – Rövid szünetet tartott. – Tud erről valamit, uram?

– Tudok – válaszolt John, de úgy érezte, jelenleg nyugodt szívvel nem mondhat többet. – Csak álljanak készenlétben! Elsőrangú kiképzést kapott egységek is lehetnek odabent. – John a kapun túl egy leparkolt Humveet pillantott meg. – Inkább nézzék meg, be tudják-e indítani. Ha nem, csak tegyék üresbe, és torlaszolják el vele az átjárót, aztán a biztonság kedvéért maradjanak is mögötte.

Forrest egyetértően bólogatott.

– Nem maradnál itt velük? – vetette fel neki John. – Kevin, tiszteletes… Talán nektek is maradnotok kellene.

– Rendben van – mosolyodott el Forrest –, uram.

A két őr szemmel láthatóan hálás volt az erősítésért, John pedig megindult a bunkerkomplexum felé, és lassan maga mögött hagyta őket. Közelebb érve alaposan szemügyre vette az épületet: a lakóbarakkokkal ellentétben ez öntött betonból épült. A bejáratot egyetlen katona őrizte Bob egységéből. John közeledtére tisztelgett, és előzékenyen kinyitotta az ajtót.

Az épületbe lépve John hirtelen úgy érezte, a dobhártyája menten beszakad: a szobában túlnyomás uralkodott, vagyis a por és minden egyéb kémiai vagy biológiai anyag távoltartása végett a benti nyomás nagyobb volt az odakintinél. A vastag üvegajtót dróthálóval erősítették meg, amely elsődlegesen nem a lövedékek ellen védett, hanem óriási Faraday-kalitkává{41} alakította az épületet, elhárítva az EMP-hullám pusztító hatásait. Még szép, hogy már a hatvanas években is ismerték a jelenséget! Johnban felderengett a Pentagon alagsorában kiépített néhány hasonló konferenciaszoba, amelyeket ugyanezzel az eljárással szigeteltek le.

A dupla szárnyas ajtó mögött Johnt immár tényleg Dr. Strangelove bizarr világa fogadta. A bejárattal szemközti falat teljes egészében egy óriási kivetítő töltötte be. Bár jelenleg üresen és sötéten terpeszkedett a falon, nem volt nehéz ráképzelni egy világtérképet ívesen kanyarodó nyilak, jobban mondva a beérkező és kilőtt rakéták röppályáját követő vonalak sokaságával. A fekete kivetítővel szemben három sorba rendezve néhány tucat asztal állt.

Az asztalok mind a katonaság által használt standard modellek voltak egy generációval vagy talán még többel ezelőttről. A legtöbbön a régi időkben oly mindennapos tárcsázós telefonok sorakoztak néhány korai személyi számítógép mellett. A látvány összességében leginkább egy időkapszula belsejére emlékeztetett. A fő terem körül nagyjából 2 méteres magasságban üvegfalakkal elválasztott, kisebb szobák helyezkedtek el félkör alakban. Az egyikben elektromos fények világítottak, John pedig végre megpillantotta Bob Scalest fél tucat katonája társaságában. Bob hamarosan észrevette, és intett neki, hogy csatlakozzon hozzájuk.

A levegőben kellemetlen szag terjengett, John közelebb érve egy újabb holttestet vett észre a földön. A fejbe lőtt katonát egyelőre nem takarta le senki. Bár John számos így kivégzett hullát látott már életében, a halott egy ennyire szürreális teremben valahogy mégis különösen felzaklató látvány volt. Egy pillanatig tétován meredt a testre, majd a magányos őrre nézett az ajtónál, aki tudatta vele, hogy a tábornok már várja. Belépett a szobába.

A két fal mentén az odalentieknél jóval modernebb számítógépek és kommunikációs berendezések sorakoztak, néhány már most élénken világított. A bejárattal szembeni falat sötétkék függöny takarta, előtte egy-egy amerikai zászlóval körülfogott íróasztallal. A függönnyel szemben ránézésre minimum húszéves kamerák álltak, az egyik oldalon a szobából leválasztva pedig egy apró kontrollfülke nyílt, nyilvánvalóan a kamerák és a mikrofonok irányítására.

Bob és személyes biztonsági egysége mellett néhány civil is jelen volt. A jelek szerint még mindig életben lévő Pelligrino hamuszínű arccal üldögélt két felettébb idegesnek tűnő férfival és egy nővel a háta mögött.

– John, nem esett bajod? – kérdezte Bob.

– Uram?

– Tiszta vér a kabátod.

John lenézett, és most vette észre, hogy valóban tiszta vér a ruhája.

– Grace… A lány az egységemből – mondta halkan.

– Rendbe jön? – kérdezte Bob.

John képtelen volt megszólalni, így csak kurtán megrázta a fejét.

Bob Pelligrinóhoz fordult.

– Egy újabb fölösleges halál, amiért magát teszem felelőssé.

Pelligrino látszólag már túl volt a legkeményebb megrázkódtatáson, és lesújtott, rémült csöndben ült a helyén, szeme egy űzött nyúlhoz hasonlatosan ugrált ide-oda.

– Mi folyik itt, uram? – tette fel végül a kérdést John.

– Vigyék a szemem elől ezt a négy rohadékot! Várjanak odakint a folyosón! – csattant fel Bob, mire a biztonsági egység tagjai az együttérzés legapróbb szikrája nélkül lökdösték ki a civileket, magukra hagyva Bobot és Johnt.

Bob hátradőlt a régi székben, feltette a lábát az asztalra, és nagyot sóhajtott.

– Helyzetjelentést szeretnél hallani? – kérdezte, egy mozdulattal jelezve Johnnak, hogy húzzon közelebb magának egy széket.

John szintén felsóhajtott és bólintott. Egy doboz cigarettát halászott ki a zsebéből, és kihúzott egy szálat.

– Azt hittem, leszoktál – húzta fel kérdőn a szemöldökét Bob.

John nem válaszolt, csak hanyagul az asztalra röptette a dobozt. Bob előrehajolt, kivett magának is egyet, és tüzet kért.

– Nem tudtam, hogy dohányzol.

– Egy-egy alkalmi szivart leszámítva nem is.

Egy percig mindketten szótlanul ültek. Bob köhögve fújta ki az első slukk füstjét, majd bólintott.

– Teljesen megértem, miért kattan rá olyan könnyen az ember.

Némi csönd után végül így szólt:

– Elég nagy szarban vagyunk. Ha pontosabb akarnék lenni, azt mondanám, hogy az egész világ irtó nagy szarban van.

John jól tudta, hogy rá itt egyelőre csak hallgatóságként van szükség, és bölcsebbnek gondolta nem közbeszólni.

– Nyolcvan emberrel jöttem ide, közülük eddig húszan estek el vagy sérültek meg. – Bob rövid szünetet tartott, és egyenesen Johnra nézett. – Őszinte részvétem Lee és Grace miatt.

John képtelen volt válaszolni.

– Pelligrinóból csak annyit tudtam kihúzni, hogy a világ idebent is végtelenül kifordult önmagából. A barlang legvégén, a kiemelt biztonsági zónában még dekkol pár száz civil, a különösen befolyásos emberek családjai. Idebent csak a „bujkálók mögötti bujkálóknak” hívják őket. Akárhogy is, a biztonságiak, akikkel eddig szembekerültünk, egyszerű helyőrségi katonák voltak, ezt te is jól láthattad. A kiemelt biztonsági zónát már különleges kiképzést kapott katonák védik, elég csúnya vége lesz, ha gondolnak egyet, és megpróbálnak kikergetni minket. Az előbb beszéltem telefonon valakivel a zónából. Nem azonosította magát, én pedig csak annyit mondtam, hogy ha a helyükön tartja az embereit, részünkről semmiféle akciótól nem kell tartania. Ha viszont megpróbálnak kitörni, nincs több tárgyalás, és az egész zóna csatatérré változik.

– Tudják, hogy mennyien vagyunk? – kérdezte John.

– Fogalmam sincs. Ha hozzáférnek a kültéri kamerák felvételeihez, nyilván látták, mennyien jöttünk összesen, abból aztán könnyedén levezetik az aktuális számot. Egyelőre azt hiszem, sikerült elhitetnem velük, hogy hamarosan egy egész tartalékos zászlóalj érkezik, amivel már könnyedén rájuk szabadíthatjuk a poklot. Most nem tűnnek túl harciasnak, és amíg ők nem azok, mi sem erőltetjük a dolgot.

John egyetértőn bólintott.

– Egy ideig beveszik majd – mondta végül, amíg Bob újabb slukkot szívott a cigarettájából, és bár megint köhögni kezdett, nem dobta el a félig leégett szálat. – Egyéb újság? – kérdezte John, hisz Bobnak nyilvánvalóan volt még mondanivalója.

– Felhívattam Bluemontot azzal a szardarab Pelligrinóval.

Ez egy pillanatra meglepte Johnt, de gyorsan rádöbbent, hogy az összehangolt támadásuk első hullámával valószínűleg úgyis azonnal befutott az R-bázis vészjelzése a kevesebb mint 100 kilométerre lévő Bluemontba. A távolságot egy helikopter nagyjából negyed óra alatt megjárja.

– És?

– Utasítottak, hogy adjam meg magam minden parancsnokságom alatt álló egységgel együtt. Egy teljes szárazföldi zászlóaljat küldenek ellenünk. Már úton vannak.

– Légi támogatás?

– Gondolom.

– És a mi helikoptereink?

– Már kiadtam a parancsot, hogy tűnjenek el innen. Ha a leszállóhelyen érik őket, teljesen menthetetlenek. A ma reggeli felszállóhelyre vonulnak vissza. Kapcsolatban maradhatunk a kommunikációs csapatommal, akiket a Little Round Top tetején hagytunk, így nem tudják majd lehallgatni az üzeneteinket. A főkapuhoz kirendelt biztonsági egységet visszahívtam az alagútba, épp azt a hatalmas acélkaput próbálják visszacsukni és biztosítani valahogy. A sérültek már idebent vannak, és továbbra is megkapják az ellátást.

John bólintott, elnyomta a cigarettáját, és egyből egy újabbra gyújtott. Bob krahácsolva dobta el a sajátját, egyelőre nem próbálkozott újabbal.

– Sikerült meglepnünk őket – válaszolta John. – Ha most ellentámadást indítanak, felkészülten várhatjuk őket, és akár egy páncélos ezreddel szemben is megvédhetjük ezt a helyet. Van hátsó kijárat?

– Már ráállítottam pár embert, a foglyokból igyekeznek kiszedni némi információt. Nem vagyok rá büszke, de parancsba adtam, hogy ha kell, legyenek különösen meggyőzőek.

– Amit a CNN kamerái nem látnak, meg sem történt – jegyezte meg halkan John. A jó tanácsra még az iraki időkből emlékezett, akkoriban az épp kihajózó katonák mondása volt. Természetesen a hadseregben mindenkire szigorú viselkedési szabályok vonatkoztak, de az alapvető tény, miszerint a háború a múltban és a jelenben egyaránt a brutalitás elvén működött, továbbra is érvényben maradt, és ha a saját katonáik életéről volt szó, a parancsnokok bármilyen megoldást hajlandók voltak megfontolni – már ha a CNN kamerái nem voltak jelen.

Bob egyelőre nem válaszolt.

– Mi a következő lépés, uram? – kérdezte John.

Bob végül újabb szál cigarettát húzott ki az asztalon heverő dobozból, és rágyújtott. A lábát még mindig az asztalon nyugtatva fújta ki az első slukkot, és szótlanul figyelte a lomhán fölfelé gomolygó füstöt.

– John, talán furán hangzik majd egy ilyen súlyos pillanatban, de most kicsit filozofálni szeretnék. Mindig is azon kevesek egyike voltál a seregben, akikkel ezt bármikor meg tudtam tenni.

John egyelőre szótlan maradt, bár Bob szavai az elképzelhető legnagyobb elismeréssel értek föl a szemében.

– Emlékszel még a katonai eskünkre?

– Hogyne, uram.

Bob továbbra is a kiszámíthatatlanul fodrozódó füstcsíkot figyelte.

– „Ünnepélyesen esküszöm, hogy betartatom és megvédem az Amerikai Egyesült Államok alkotmányát minden fenyegetéssel szemben, legyen az idegen vagy nemzeti…” Itt, azt hiszem, jön még valami más, de a vége az, hogy: „Esküszöm, hogy a tisztségemmel járó feladatokat legjobb tudásom szerint és lelkiismeretesen hajtom végre. Isten engem úgy segéljen.” – John nem szólt közbe. – Az Egyesült Államok állítólagos elnöke Bluemontból az imént utasított rá, hogy adjam meg magam a parancsnokságom alá tartozó összes egységgel együtt – folytatta Bob, és elmélázva, fókusz nélkül szívott egy újabb slukkot a cigarettájából. – Te kaptál már parancsot olyantól, akit totális seggfejnek tartottál? Ráadásul olyat, ami nyilvánvalóan elhibázott?

– Igen, uram.

– Remélem, nem tőlem származott.

John halkan kuncogni kezdett.

– Dehogyis!

– A sorállományú katonák esküjében külön szerepel, hogy csak a törvényes parancsokat kötelesek teljesíteni, és morálisan vagy akár jogilag felelősségre vonhatók, ha teljesítettek egy parancsot, ami erkölcstelen volt, és megsértette a hadijogot vagy magát az alkotmányt. Mindez persze csak Vietnam, főleg a Mỹ Lai-i mészárlás{42} után vált igazán fontossá. A tisztek esküjében ez nincs benne egyértelműen, a szöveg azonban mégis tisztán céloz rá, hiszen a tisztek megtehetik, amit a sorállományú katonák nem: tiltakozásképp lemondhatnak a rangjukról, amit ilyen helyzetekben el is várnak tőlük.

A mondat végét újabb füstfelhő jelezte pár másodpercnyi csöndes merengéssel.

– Tehát ki akar lépni a seregből? – tette fel végül a kérdést John.

Bob lassan ránézett.

– Mit gondolsz?

– Azért, amit itt találtunk a hegyben? – kérdezte John. – Azért, mert néhányan már a támadás reggelén tudtak a küszöbönálló katasztrófáról, gondoskodtak a családjukról, és mindenki mást hagytak a fenébe?

– Részben.

Bob egy pillanatra elcsendesedett. Újabb slukkot szívott a cigarettájából, és felsóhajtott.

– Mostanra már annyi minden kiderült. Az EMP-csapás napjára kitűzött gyakorlatról mi is tudtunk, ahogy arról is, hogy a támadás után vezető pozíciókba emelkedő tisztviselők merő véletlenségből épp Bluemontban voltak a katasztrófa idején… Sokakkal együtt én is elhittem, hogy egyszerűen szerencséjük volt, és jókor voltak jó helyen. A francba is, hiszen az efféle gyakorlatok kormányzati körökben teljesen mindennaposak. Egyszerűen arra következtettünk, hogy legalább páran akadtak, akik csak a támadás utáni hetekben keveredtek valahogy Bluemontba.

Bob felállt, és az ablakhoz lépve lenézett az alattuk elnyúló, hatalmas teremre, amelyet még az ötvenes években építettek, hogy Washington pusztulása esetén innen irányíthassák a nukleáris holokausztot.

– Ezt a termet egy atomháború koordinálására tervezték az ötvenes években, az évtized végére azonban megjelentek az első interkontinentális ballisztikus rakéták, amelyek órák helyett percek alatt képesek voltak célba érni. Egy potenciális bejövő támadásról így már csak percekkel a becsapódás előtt értesülhettünk, a Pentagonban pedig pontosan tudtuk, hogy egy ilyen helyzetben esélyünk sem lenne a menekülésre. Az R-bázis ezután szép lassan feledésbe merült. Az egész komplexum egy letűnt kor elavult hadviselésének az ereklyéje. És amikor újra betesszük ide a lábunkat, mert újra aktív, egy rakat bujkáló civil családba botlunk… – Bob könnyekkel a szemében nézett a barátjára. – Ha csupán hat órával a robbanás előtt figyelmeztetnek, még ki tudtam volna hozni Lindát Floridából. Mindannyian tehettünk volna valamit. Akár még a konténerhajókat is szétlőhettük volna a Mexikói-öbölben és a kaliforniai partok közelében a bombák detonációja előtt. Egyszerűen el sem lehet képzelni, mi minden történhetett volna másképp, John.

– Egy nő odakint azt állította, a férje szerint egy nagyon szűk kör tudott róla, hogy valami történni fog, de azt hitték, csak Washingtonra és talán New Yorkra lövik ki az atomot – mondta John, és kimerülten ingatta a fejét. – Csak Washington és New York – súgta újból maga elé. – Csak tíz-tizenöt millió áldozat. Istenem, mégis, ki gondolhatja, hogy ez egy elhanyagolható szám, ha a politikai széljárás kedvező átrendezéséről van szó?

– Pletykák mindenhol vannak – sóhajtotta Bob. – Ha mindent elhisz az ember, garantáltan begolyózik, ezt te is tudod. Talán azt hitték, csak közepes szintű riasztásról van szó. Gondolom, már sosem fogjuk megtudni. A rohadékok, akik az ilyesmit hátradőlve nézik végig, mindig saját magukra gondolnak először. Kétlem, hogy kiszedhetnénk belőlük az igazságot.

– Erről jut eszembe! – mondta John, egy szomorú mosollyal törve meg egy pillanatra a feszültséget. – Kiderült, hogy épp ennek a nőnek a férje küldözgette a pajzán üzeneteket, amelyek végül az egész R-bázist lebuktatták. Nem a feleség volt a címzett, hanem a szerető, akit valószínűleg a kiemelt biztonsági zónában bújtatott el. Megmondtam a nőnek, hogy nálad vannak a levelek. Amilyen hihetetlenül dühös, nem csodálkoznék, ha önként dalolna nekünk, mint a kismadár, amennyiben több információra lenne szükségünk.

– Tipikus – jegyezte meg halkan Bob, kimerülten rázva a fejét. – Teljesen tipikus viselkedés azoktól az erkölcsi fertőben élő mocskoktól, akiknek alkalmanként tisztelegnünk kellett.

– De visszatérve a fő kérdésre, uram… – folytatta John. – Azért akar lemondani a rangjáról, amit eddig tettek velünk, vagy azért, ami még csak ezután következik?

– Ezt fejtsd ki, kérlek!

– A dilemma egyik oldala az, ami eddig történt. Bluemont következő lépése, és az, ahogy ön majd reagál rá, jelenleg, úgy érzem, sokkal fontosabb kérdés.

– Folytasd! – mondta Bob, és meggyújtotta a harmadik cigarettáját.

– Az egész akkor kezdett megfogalmazódni önben, amikor nem sokkal több, mint egy nappal ezelőtt parancsba kapta, hogy az egységeivel együtt vonuljon vissza Roanoke-ba. Ez nem jelenthetett mást, mint hogy Bluemont egy újabb EMP felrobbantására készül Atlanta destabilizálására, és hogy egyszersmind az enyémhez hasonló, máig ellenálló közösségeket is letörölje a térképről. Gondolom, az erőfitogtatás is benne volt valamelyest Kína felé, hogy a megszállók semmiképp ne merjék átlépni a Mississippit. A lényeg, hogy Bluemont látszólag bármi áron meg akarja tartani a hatalmát, és vissza is él vele. Épp most hallottam egy Milton-idézetet: „Jobb uralkodni a pokolban, mint szolgálni a mennyben.” Amikor a pokol aztán valóban elszabadult körülöttük, mindenáron a saját bőrüket próbálták menteni, és később a hatalmat is magukhoz ragadták. Valószínűleg sosem tudjuk meg, ez volt-e az eredeti terv, vagy sem. No de mi történt „a nap” után? Mit tettek azóta, és mire készülnek ezután? Ez az, amire most fókuszálnia kellene, uram.

Bob behunyta a szemét.

– „Amikor Babilon folyói mellett laktunk, sírtunk, ha a Sionra gondoltunk… Ha megfeledkezem rólad, Jeruzsálem, bénuljon meg a jobb kezem! …Nyelvem ragadjon az ínyemhez, ha nem emlékezem rád…”{43} A 137. zsoltár – súgta halkan, újra Johnra nézve. – Elég sokat jár a fejemben, ha az elmúlt két és fél évre gondolok.

– Teljesen megértem: nem hagyhatjuk mindezt szó nélkül, és nem ülhetünk tovább ölbe tett kézzel.

Bob nem válaszolt.

– Idegen vagy nemzeti fenyegetések, ez itt a lényeg, uram. Nem az, amit eddig tettek, hanem az, amire a jövőben képesek lennének csak azért, hogy megtartsák a hatalmukat. Az alkotmány védelmében tehát jogosan teszi, amit tesz, uram.

Bob tekintete már nem fókuszált Johnra, helyette mintha valami távoli, megfoghatatlan hely felé bámult volna.

– És ne feledkezzen meg Washingtonról, a mi Jeruzsálemünkről, amit hagytak elpusztulni! – szólt újból John. – Akár azt hitték (bocsássa meg, hogy egyáltalán kimondom), hogy csak egy Washington és New York elleni csapásról lesz szó, amellyel átformálhatják a politikai rendszert és a hatalmi viszonyokat, akár egyesek közülük már sejtették, hogy egy teljes EMP-csapás van készülőben, a baj végül megtörtént. Most pedig képesek lennének önmaguk, a saját országuk déli államai ellen megtenni ugyanezt. Miért?

– Egyrészt üzenet a kínaiaknak – mondta halkan Bob. – Ha már a saját területeinkre is készek vagyunk csapást mérni, amelyek a kormány szemében még mindig lázadoznak a központi hatalom ellen, az üzenet egészen tiszta lesz. Ha úgy érzi, valóban szorul a hurok a nyaka körül, Bluemont kétségbeesésében a világon bárki ellen képes lesz elkövetni ugyanezt. A másik ok nem más, mint hogy újra ellehetetlenítsék a hozzád hasonló vezetőket, akik lassan kezdték talpra állítani a közösségeiket, és eredményeket mutattak fel. Előbb-utóbb még kínos kérdéseket kezdtek volna feltenni Bluemontnak.

– Vagyis? – kérdezte John.

– Hűségesnek kell maradnunk az eskünkhöz, és meg kell védenünk az alkotmányt a fenyegetés ellen, legyen az idegen vagy nemzeti – mondta Bob, és lassan mintha újra erőre kapott volna a hangja. – Igen, elvállaltam az általuk csak keleti parancsnokságnak nevezett hadtest vezetését. Őszintén hittem benne, hogy a rendet a hadseregnek kell visszaállítania, ehhez azonban először a Hordához hasonló barbárokkal kellett küzdenem, olyanokkal, akiket te is megállítottál. Aztán egyszer csak újra ott álltál előttem, John. Ekkor kezdtek komoly kérdőjelek felmerülni bennem. Parancsba kaptam, hogy bevigyelek. Megpróbáltam azzal érvelni, hogy a konfliktusotokat Fredericks provokálta ki, és hogy ő kényszerített az ellenállásra. A hozzáállásom nem igazán tetszett a vezetésnek. Azt hittem, valahogy meg tudom kerülni a parancsot, és nyerhetek nektek egy kis időt, hogy békében összeszedhessétek magatokat… Ez látszólag sikerült is, és ekkor próbáltak a saját szakállukra meggyilkolni. A merénylettel nyilván az engedetlenségedet akarták megtorolni rajtad és a családodon, ugyanakkor nekem is üzentek vele: nyilvánvalóvá tették, hogy engem is figyelnek, és hogy jó úton haladok a kegyvesztettség felé. A saját szerepemmel kapcsolatos kérdések ekkor kezdtek immár elfojthatatlanul előtörni bennem – mondta Bob, és Johnra nézett. – Bocsáss meg, amiért nem tudtalak jobban megvédeni!

– Már nincs mit megbocsátani, uram – válaszolta John, bár a szíve mélyén tudta, hogy ha a merényletben elveszíti Makalát, képtelen lett volna elnéző lenni.

– Amikor megkaptam a visszavonulási parancsot Roanoke-ba, tudtam, hogy cselekednem kell, csak azt nem, hogy pontosan hogyan. A barátod, Linda ekkor szembesített a legnagyobb ellentmondással. Vajon valóban tudhattak néhányan a közelgő katasztrófáról? Vajon tényleg volt idejük még „a nap” előtt kimenekíteni a szeretteiket, hogy aztán védtelenül kiszolgáltassák az országot a közelgő szörnyűségeknek? Ezen a ponton hoztam meg a végső döntést. Azért kellett eljönnöm ide, hogy személyesen tegyem a kötelességem. – Bob fáradtan elmosolyodott. – Most már készen állok rá.

Bob elfordult a barátjától, és lehorgasztotta a fejét. John pontosan tudta, miért teszi: néhány nappal ezelőtt a montreati kápolnában is ugyanez a rituálé játszódott le. Pár percig csöndben üldögéltek.

– Legyen meg a te akaratod! – hallotta a suttogó hangot John. Bob keresztet vetett, majd hátradőlt a székén, és Johnra nézett. – Hívd be azt az adminisztrátort vagy kicsodát – mondta elszánt hangon.

John kinyitotta az ajtót, és az őrök felé tett bólintás kíséretében Pelligrinóra mutatott. A katonák a szobába lökték a még mindig reszkető adminisztrátort.

– Újból határozottan tiltakozom az efféle bánásmód ellen – kezdett bele azonnal, Bob jeges pillantására azonban egyből elhallgatott.

Bob a konrollfülkére mutatott a szoba távolabbi sarkában.

– Tudja kezelni a felszerelést? – kérdezte.

Pelligrino megrázta a fejét.

– Keressen valakit, aki igen! Most azonnal.

Pelligrino habozott.

– Most!

– Phyllis felel a kommunikációs eszközökért – buggyant ki Pelligrinóból.

– Akkor hozza ide! – vágta rá Bob.

John kinyitotta az ajtót, Phyllisre mutatott, és intett neki, hogy lépjen be a szobába. A nő vonakodva bár, de teljesítette a parancsot.

– Először is, újra beszélni akarok Bluemonttal. Hangosítsa ki őket. Azt akarom, hogy maga és Matherson ezredes is tanúja legyen a beszélgetésnek.

Pelligrino maga elé húzta a Bob asztalán álló piros telefont, és megnyomott rajta egy gombot, amely mintegy varázsütésre azonnal felvillant. Bob felvette a kagylót.

– Ki beszél? – hangzott fel egy női hang a vonal másik végén.

Bob a válla fölött Pelligrinóra sandított.

– Azt mondtam, hangosítsa ki.

Az adminisztrátor Phyllisre nézett, aki erre bekapcsolta az asztal fölé beszerelt hangszórót.

– Itt Scales tábornok beszél.

Rövid szünet következett.

– Követeljük, hogy azonnal adja át a kagylót Mr. Pelligrinónak – válaszolt a nő.

– Most én mondom el a követeléseimet – vágta rá élesen Bob. – Az elnökkel akarok beszélni, bárki legyen is az. Adja át neki a telefont!

– Mégis, mit képzel, ki maga? – hangzott a felháborodott válasz. – Tábornok, önt azonnali hatállyal megfosztották a rangjától. Jelentkeznie kell Mr. Pelligrinónál és a biztonságiak parancsnokánál. Mindenki, aki továbbra is követi a parancsait, a legsúlyosabb következményekkel számolhat. Csapataink megérkeztéig egy biztonságos helyiségben kell várakoznia.

A monológ őszintén megmosolyogtatta Bobot.

– Elmegy maga a pokolba.

– Hogy micsoda? – A nő hangja már-már valódi, egyre magasabb sikoltásba ment át.

John meglepve kapta föl a fejét: felismerte a hangot.

– Asszonyom, most azonnal rendelje vissza a csapatait!

– Mr. Scales, ez fordítva működik.

– Az aduász ezúttal az én kezemben van.

– Egoista bolond. Alig nyolcvan embere van odabent, már tisztában vagyunk vele. Bizonyára ön is tudja, hogy a bázison további védelmi egységek tartózkodnak. Semmi esélye ellenünk. Ha megadja magát, elnézőek leszünk mindazokkal, akiket sikerült magához édesgetnie. Ennyit ajánlunk fel, és nem többet.

Bob letakarta a kagyló mikrofonját, majd kérdőn Johnra és a két őrre nézett.

– Mondja meg neki, hogy kinyalhatja a seggem! – válaszolta az egyik katona. – Az egység kivétel nélkül kitart ön mellett, uram.

Bob hálásan bólintott, majd Phyllisre nézett.

– Kapcsolja be a kamerákat, és készüljön fel az adásra!

– Mégis, kinek? – kérdezte idegesen a nő.

– Kezdetnek például a BBC-nek, Kínának, az egész rohadt világnak.

– Nem teszem meg.

– Hölgyem, öt percen belül keríthetek egy szakembert, aki örömmel megcsinálja maga helyett – válaszolt kimérten Bob.

A nő továbbra is mozdulatlan maradt.

– Hívjatok valakit! McCloskey őrmester megoldja – vakkantotta a két őr felé Bob. Az egyikük futólépésben indult el, a másik azonban John mögé lépett.

– McCloskey halott, uram – súgta a fülébe.

John a karrierje során nem szokott hozzá, hogy Bobot hezitálni lássa, tetteinek súlya azonban most valóban szinte felmérhetetlen volt, minden egyes elpazarolt másodperc potenciális ellentámadást jelentett. John hirtelen lövéseket hallott a parancsnoki bunker bejárata felől – valószínűleg hamarosan lerohanják őket.

Bobot láthatóan az elkerülhetetlen kötelesség súlya emésztette, a pillanatok azonban percekké álltak össze, odakint pedig egyre hangosabb volt a lövöldözés. John a háború eddigi áldozataira, majd Leere, Grace-re és Jenniferre gondolt, mindazokkal együtt, akik ezekben a pillanatokban estek el odakint.

– Uram – csattant fel hirtelen, és a telefonkagylóért nyújtotta a kezét.

Bob meglepetten nézett rá, majd átadta a telefont.

– Itt John Matherson beszél. Talán nem tudja, ki vagyok, én viszont ismerem magát.

A vonal másik végén rövid csönd következett.

– A karolinai terrorista? – A hangsúlyból ítélve a nő inkább kérdezett, mint válaszolt.

– Inkább egy karolinai polgár, aki tud az újabb EMP-ről, amit az ország délkeleti régiójának végső ellehetetlenítésére a napokban terveznek bevetni.

– Miért kéne beszélnem magával? Miben más ez, mintha egy rangjától hivatalosan is megfosztott tábornokkal értekeznék? – vágta rá élesen a nő.

– Elmondom én, hogy miben más, asszonyom.

Egy ideig nem jött válasz, a hangszóróból azonban halkan kihallatszott a telefonba beszélő nő körüli ideges suttogás.

– Most nagyon jól figyeljenek rám. Scales tábornok talán nem szívesen adna ki efféle parancsot, nekem azonban semmi gondom sincs ezzel azok után, amit maguk, rohadékok mindeddig műveltek az országunkkal és velünk.

– Hogy merészeli?

– Úgy, hogy perceken belül lerombolhatom ezt az egész kócerájt.

Újabb szünet, suttogás, majd végre megjött a „hivatalos” válasz: a nő üres és nevetséges fenyegetőzésként próbálta beállítani John szavait.

– Mr. Matherson, a bázist egy felszíni atomcsapás átvészelésére tervezték. Hacsak efféle fegyver nincs a kezében, a szavai súlytalanok.

– Csakhogy mi idebent vagyunk. A bázison központi szellőzőrendszer működik. Épp elég emberem van itt; kezdetnek azt fogjuk tönkretenni. Üzemanyag és benzin is bőven akad a raktárakban: az utolsó cseppig szétlocsoljuk mindet. Garantálom, hogy több mint hatvan év után a fabarakkok úgy lángolnak majd, mint a fáklyák. Az élelmiszerraktár pontos helyét is ismerjük: pár száz liter benzinnel véget vetünk a luxuséletmódnak, és végre az ittenieknek is úgy kell majd élniük, ahogy mi tengődtünk a családommal két és fél éven át, amíg ők idebent a melegben és biztonságban degeszre zabálták magukat. Ó, és a víztározók felrobbantásáról még nem is szóltam! Minden alsóbb szintet elárasztunk, amíg idefent lángolnak a barakkok és az élelmiszerraktár. Kibelezzük ezt a hegyet, és egy órán belül minden egyes civil odakint didereg majd a hidegben. Ó, igen, hadd kérdezzem meg: talán önnek is vannak itt unokái?

– Hogy meri fenyegetni őket, maga utolsó senkiházi! – rikácsolt a nő a vonal túloldalán.

– Szóval, igen. Tegyük csak tisztába a dolgokat: gondolom, mostanra már takaros kis csapat gyűlt össze maga körül a szobában. Lefogadom, hogy mindegyiküknek rokonai vannak ideát. Ja, és üzenem az állítólagos külügyminiszternek, ha ott van valahol, hogy a felesége mindent tud Aliciáról, és tűkön ülve várja, hogy elcseveghessenek a dologról. Felajánlottam neki, hogy kölcsönadom a fegyveremet a beszélgetéshez… Nem zárkózott el az ötlettől.

John éles káromkodást és csitító hangok kavalkádját hallotta a háttérből.

– És meg ne próbálja ránk hárítani a felelősséget! Nem vagyunk gyerekgyilkos terroristák, maguk viszont kétségtelenül azok. A lányom épp a magukfajta rohadékok miatt halt meg. A döntés a maguk kezében van: hívják vissza a buldogjaikat idebent és odakint egyaránt, és készek vagyunk folytatni a tárgyalásokat. Ha ezt megtagadják, most rögtön visszaadom a telefont Scales tábornoknak, a katonákkal pedig elkezdjük darabokra szedni ezt a patkánylyukat. Maguknak addig bőven lesz idejük kitalálni, mit is kezdjenek az idebent rekedt civilekkel, miután ma éjjel kirakjuk őket a félméteres hóba egy újabb viharral a nyakukban. Istenfélő emberként esküszöm, hogy idebent egyetlen ártatlan embernek sem esik bántódása. Ugyanilyen szilárd elhatározással esküszöm arra is, hogy ha most azonnal nem hívják vissza a csapataikat, egy órán belül minden egyes lélek, aki mindeddig idebent dekkolt, ugyanúgy fog majd élni, mint Amerika többi polgára. Hagyok rá időt, hogy magukra húzzanak valamit, már ha van náluk ilyesmi idelent, és mindannyian kapnak egy-egy fejadagot is, és kész. Már ez is sokkal-sokkal több, mint amit két és fél évvel ezelőtt maguk adtak ennek az országnak. Csak ennyit akartam mondani. Ezúttal maguknak van egy percük dönteni.

John az asztalra dobta a kagylót, és Pelligrinóra mordult.

– Vegye föl, és mondja meg neki, hogy nem blöffölök! – ordította. Bob tökéletes csöndben ült, és meglepve meredt Johnra, aki hirtelen Pelligrinóra emelte a Glockját. – Mondja meg neki, hogy nem blöffölök! – kiáltotta újból.

– John? – Bob itt már megpróbált közbeszólni, John azonban továbbra sem nézett rá.

– Mondja meg neki!

Az egész testében remegő Pelligrinónak mindkét kezére szüksége volt, hogy felvegye a kagylót.

– Pisztolyt tart a fejemhez. Elég őrült, hogy megtegye!

– Egy percük van. Ha nem vetnek véget a tűzharcnak odakint, és nem hívják vissza az inváziós egységeket most azonnal, búcsút mondhatnak a bázisnak! – ordította John.

– Komolyan beszél! – sivította a telefonba Pelligrino.

A vonal túloldaláról újra fűtött vita hangjai szűrődtek át, valaki a gyerekekre hivatkozott, és azt mondta, fújják le az egész akciót.

– Harminc másodperc! – kiáltotta John.

– Rendben van! Rendben van! – tört meg a nő a telefonban.

A fojtott hangokból ítélve a nő befogta a telefonkagyló mikrofonját, a kiadott parancs mégis tisztán áthallatszott: „Vegyék fel a kapcsolatot az Alfa-körzet biztonsági egységével! Tüzet szüntess, és azonnal vonuljanak vissza!”

– Szóljon neki, hogy ezzel csak néhány percet nyertek! – mondta John Pelligrinóra bámulva. Az adminisztrátor bólintott, és átadta az üzenetet.

John az ajtóhoz lépett, és a főkapuhoz küldte a csapatból hátramaradt utolsó katonát, hogy hozzon hírt a kinti tűzharc állásáról.

A távoli fegyverropogás hangjai végre elhallgattak. Két perc telt el, majd három, sőt négy.

Az őr kifulladva rohant vissza a barlangszerű terembe, azután fel a kommunikációs központba.

– Bárkik is voltak, az ellenség visszavonult, uram.

John bólintott, és leengedte a pisztolyt, amit mindeddig Pelligrinóra szegezett. A férfi láthatóan reszketni kezdett a megkönnyebbüléstől.

– Veszteségek? – kérdezte Bob.

– Két emberünket lőtték meg a kapunál. Azt hiszem, az egyikük nem élte túl.

John hirtelen erős késztetést érzett, hogy a barátai felől kezdjen faggatózni, de tudta, hogy ezzel most várnia kell.

Bob bólintott, és kikapta a telefont Pelligrino kezéből.

– Innentől kezdve minden egyes szükségtelenül feláldozott élet a maguk lelkén szárad – jelentette ki szárazon. – Öt perc múlva újra telefonálok. Ha bármiféle ellenséges mozgást észlelünk, vagy ha megneszelünk egy kívülről indított támadást, Matherson terve lép életbe.

Bob anélkül csapta le a telefont, hogy megvárta volna a választ, majd a láthatóan rémült Phyllisre nézett, aki Pelligrinónál valamivel mégis jobban megőrizte a lélekjelenlétét.

– Fontos dologról kell beszélnünk, és bárhogy válaszol, ígérem, nem esik bántódása. Erre becsületszavamat adom.

Phyllis szó nélkül bólintott.

Bob éles pillantást vetett Pelligrinóra, és az ajtóra mutatott. A nagy sietségben kimelegedett katona barátságtalanul penderítette ki az adminisztrátort a szobából, majd becsukta maga után az ajtót.

– Üljön le, Phyllis! – kínált fel egy szabad széket Bob.

A nő helyet foglalt, Bob pedig a cigarettásdoboz felé intett. Phyllis megrázta a fejét, Bob azonban kivett egy-egy szálat Johnnak és magának.

– Mióta él itt?

– A háború kitörésének reggele óta.

– Miért épp maga? Rokona van Bluemontban?

– Nem, uram.

– Hát akkor?

– Nem akarok beszélni róla.

Ez sok mindent jelenthetett. Johnnak volt konkrét elképzelése, de egyelőre nem szólt közbe.

– Mit keresett a szobában, amikor bejöttem? – folytatta Bob.

– Kommunikációs feladatokra osztottak be. Annak idején producer és alkalmi bemondó voltam egy washingtoni tévécsatornánál.

Az információ tagadhatatlanul helyre tett bizonyos dolgokat. Phyllis magas és vonzó volt, épp az a típus, akit annak idején előszeretettel löktek a kamera elé egy-egy befolyásos kormánytag interjújakor. Nem volt nehéz megmondani, miért volt még mindig életben idelent ahelyett, hogy Washingtonban réges-rég elérte volna a vég.

– Gondolom, tisztában van vele, hogy Bluemonton, ezen a bázison és még egy-két hasonló helyen kívül az országban valóban pokoli viszonyok uralkodnak.

Phyllis bólintott, és lehajtotta a fejét.

– Magával is megtörténhetett volna, Phyllis.

– A szüleim és a húgom – rövid szünetet tartott. – A barátom…

– Tud róla, hogy Bluemont újabb EMP-csapást tervez az Egyesült Államok, a saját országunk ellen?

A nő habozni látszott.

– Hallottam pletykákat – súgta maga elé.

– És mit gondol róluk?

Phyllis nem válaszolt.

John egyből ráérzett Bob taktikájára, és bekapcsolódott a beszélgetésbe:

– Phyllis! Több száz olyan közösség van még odakint, mint az enyém, mind a puszta túlélésért küzdenek. Hajszálon függ az életük. Lassacskán sikerült újra talpra vergődnünk, és a minimális elektromossággal, amit megtermelünk, alapvető dolgokat tudunk újra működtetni. A főiskolán, ahol tanítok, az apró áramfejlesztő erőművünknek hála már érzéstelenítőt és antibiotikumokat is elő tudunk állítani a laborban, olyan dolgokat, amiket annak idején mind teljesen maguktól értetődőnek vettünk. Nézett már végig úgy amputációt, hogy a sérült magánál van, és esély sincs rá, hogy gyógyszerekkel csillapítsák a fájdalmát, vagy a műtét után megállítsák a kezdődő fertőzést?

Phyllis tágra nyílt szemmel meredt rá, majd tekintetét a padlóra szegezve rázta meg a fejét.

– Látott már cukorbeteg gyereket haldokolni, mert az édesapja képtelen inzulint szerezni?

Phyllis újra megrázta a fejét, majd kérdőn Johnra emelte a tekintetét.

– Igen, magamról beszélek. A lányom a karjaimban halt meg, tizenkét éves volt. Ha csak pár órával a katasztrófa előtt figyelmeztetnek minket, rengeteg minden történhetett volna másképp. A bluemonti kormány azokat a közösségeket akarja újra a kőkorszakba küldeni, amelyek az én városomhoz hasonlóan mindeddig önerejükből tartottak ki, és végre valós esélyük lenne előkúszni a pokol legmélyebb bugyrából. A remény utolsó szikráját is hajlandók kioltani két-három napon belül csak azért, mert az nem illeszkedik a terveikbe. Kérem, nézzen rám! – mondta John, Phyllis pedig újra fölemelte a fejét. – Mennyi idős volt a húga?

– Tizennégy.

– A lányom tizenkettő volt, amikor végleg kifogyott az inzulinkészletünk.

John mélyen a nő szemébe nézett, Phyllis ezúttal hosszan állta a tekintetét.

– Mondja meg, mit tegyek! – súgta végül.

Phyllis az irányítópultnál állt, John pedig pár lépéssel hátrébb figyelte az eseményeket. A pult kapcsolói és kijelzői élesen világítottak. Phyllis jelezte Bobnak és neki, hogy az élő kapcsolat létrejött, és az adást Bluemont is garantáltan veszi.

Ha blöffölt, egészen kiválóan csinálta, és John számára a következő percekben nem maradt más, mint remélni a legjobbakat. Őszintén bízott benne, hogy Phyllis végül morális döntést hozott, és – Bob szavaival élve – vezeklésnek is beillő tettével visszatért a jó erkölcs ösvényére.

Bob a szoba távolabbi végében álló asztal mögött ült.

Phyllis egyszerre felnézett Johnra.

– Adásban van – jelentette be, majd újból a kijelzőkre fókuszált.

John nem igazán tudta, mit is kellene tennie, és kelletlenül integetni kezdett régi barátja felé.

Bob bólintott, és belenézett a kamerába, képe pedig azonnal megjelent a kontrollfülke apró monitorán. Az adás persze sehol sem volt az annak idején természetesnek vett professzionális minőséghez képest, jelen helyzetben azonban kénytelenek voltak ezzel beérni.

Semmi smink, semmi mosoly, csak Bob elszánt, szikár arca.

– A nevem Robert Scales. Egy órával ezelőttig az Egyesült Államok hadseregének tábornoka, a kelet-közép-atlanti zónaként meghatározott területen folyó katonai műveletek főparancsnoka voltam. A virginiai Bluemontban székelő, önmagát az Egyesült Államok újjáalakult kormányának tekintő szervezet eredeti parancsát idézve megbízatásom a „szövetségi fennhatóság visszaállítása” volt az északon a virginiai Charlottesville és Richmond, nyugaton az Appalache-hegység, délen pedig a floridai határ által közrefogott területeken. Két nappal ezelőttig elhivatottan követtem a parancsot abban az őszinte hitben, hogy a Bluemontban székelő szervezet országunk törvényes kormánya. Azért beszélek most önökhöz, mert jelen pillanatban már nem így hiszem.

Rövid szünet után így folytatta:

– Néhány nappal ezelőtt az önmagát törvényes kormányunknak kikiáltó szervezet két, eddig titokban tartott lépéséről szereztem tudomást: az egyik még „a napon” elkövetett mérhetetlen súlyú bűntett, a másik pedig az elsővel kis híján felérő cselekedet, amelyet a bluemonti szervezet a következő negyvennyolc órában tervezett elkövetni. Röviden ismertetném az említett bűntetteket, előtte azonban egy nyilatkozatot kell tennem önök előtt, hogy későbbi követelésemnek jogos alapot biztosítsak. Egy órával ezelőtt hivatalosan is lemondtam az Amerikai Egyesült Államok hadserege által részemre megítélt minden rangomról. Döntésem George Washington tábornokig és követőiig vezet vissza: azt akarom, hogy soha senki ne gyanúsíthasson azzal, hogy hozzájuk hasonlóan felesküdött katonaként lázadtam fel saját kormányom ellen. Lemondtam minden katonai rangomról, hogy állampolgári szabadságjogaimmal élve cselekedhessek. Kérem, ezt ne feledjék, amikor a következő követeléssel élek. Követelem, hogy a bűnös bluemonti szervezet, amely továbbra is országunk törvényes szövetségi kormányának tekinti magát, azonnali hatállyal mondjon le hivataláról. Követelésem az elnökre és minden tisztviselőjére egyaránt vonatkozik. A tisztségükről lemondott kormánytagok a törvénynek megfelelően mind civil bíróság előtt felelnek majd rettenetes tetteikért. Amennyiben a kormányzat tagjai önként nem hajlandók lemondani, őket az Amerikai Egyesült Államok alkotmányával szembeni lázadóknak tekintjük, és ennek megfelelő bánásmódban részesítjük.

Bob itt pillanatnyi szünetet tartott, és Johnra nézett, aki figyelmesen követte Phyllis munkáját az irányítópulton. Egyelőre minden a legnagyobb rendben ment. Phyllis állítása szerint a jelet nem kizárólag Bluemont felé, hanem a hobbirádiósok által előszeretettel monitorozott néhány frekvencián, a Győzedelmes Amerika Hangján, ahogy manapság hívták, sőt legfontosabb szócsőként a BBC hullámhosszán is sugározták. Phyllis keze remegett, John az arcára nézett. Könnyek csorogtak végig rajta, és csak halkan suttogott maga elé:

– Én már magukkal vagyok.

John megnyugtató pillantással jelzett vissza Bobnak.

– Most pedig részletesen ismertetni fogom a bluemonti kormánnyal szembeni vádakat, és elmondom, mit is szimbolizál valójában az R-bázis, a létesítmény, ahonnan e pillanatban beszélek önökhöz.

Bob ezután közel fél óráig szónokolt folyamatosan. Johnt egészen lenyűgözte, ahogy régi barátja villámgyorsan rendszerbe szedte a gondolatait, és súgógép nélkül, mindössze néhány, filctollal összefirkált papír segítségével követhetően és tisztán foglalta össze a helyzetet.

Szótlanul tovább figyelte Phyllis munkáját. Az egykori producer stabilan állt az irányítópult mellett, és láthatólag semmiféle kísérletet nem tett rá, hogy leállítsa az adást. Bob egészen „a napig” visszanyúlóan ismertette a fontosabb eseményeket. Mint mondta, mára egyértelműen kiderült, hogy az akkori kormányzatból néhány kiemelt személy egyéb politikai és a kormányzásban közvetlen szerepet nem vállaló, magas szintű gazdasági vezetők mellett előre tudott a közelgő csapásról. A fenyegetés titokban tartására összeesküvés alakult, amelynek tagjai a kezdetektől fogva saját biztonságuk, valamint családjuk, barátaik és szövetségeseik túlélésének biztosításán munkálkodtak, különös tekintettel arra, hogy a katasztrófa után a diktatórikus hatalom az ő kezükben összpontosuljon. Bob aljas ármánykodásnak nevezte az összeesküvést, és kiemelte, hogy az új „kormány” saját hatalmának megőrzése érdekében Amerika területének több mint felét idegen nemzetek kezére jutatta, végül pedig egy újabb EMP-csapással tervezte ellehetetleníteni az újjáépítésen munkálkodó déli közösségeket, amely egyben a világ többi nemzetének küldött vakmerő politikai üzenet is lett volna.

– Vajon miért süllyedhettek vezetőink az erkölcstelenség ilyen alantas szintjére? – vetette fel végül Bob. – Ezt nem tudhatom biztosan. Az országunk elleni EMP-csapás lehetősége évek, évtizedek óta ismert fenyegetés, mégsem tettünk ellene semmit. Tudatlanságunk lenne az ok, vagy netán ostobaságunkban önmagunk előtt is tagadtuk a veszély valódi súlyát? Sokan közülünk talán így tettek. Jól emlékszem egy régi interjúra egy férfival, aki már jóval a katasztrófa bekövetkezte előtt tisztában volt egy efféle fenyegetés komolyságával. Amikor megkérdezték, miért nem teszünk semmit, miért nem készülünk fel, csak ennyit válaszolt: „Hát nem elég egyértelmű a fenyegetéssel tisztában lévő átlagpolgárok számára, hogy az elit így is, úgy is csak a saját életét igyekszik majd menteni, bármi történjék?” A mai napon bebizonyosodott számomra, hogy a magát bluemonti kormányzatnak nevező szervezet tagjai kizárólag a saját életükkel törődtek, míg az ország polgárainak mindennemű figyelmeztetés nélkül kellett szembenézniük „a nap” utáni szörnyűségekkel. Mindez százmilliók életébe került. Minden egyes emberélet azok lelkén szárad, akik tudtak a közelgő csapásról, és kizárólag a saját túlélésükre gondolva hallgattak. Hozzá kell tennem: úgy hiszem, a bekövetkezett tragédiát egyesek mérhetetlenül aljas okokból ideális alkalomnak látták a hatalom megszerzésére, függetlenül a háború előtti politikai széljárástól, hisz már akkor is attól rettegtek, hogy az emberek hamarosan mást ültetnek majd a helyükre. Legromlottabb bűnük Milton sátánról írott szavait idézve nem más, mint hogy jobb szerettek volna uralkodni az általuk teremtett pokolban, mint szolgálni a mennyben. Ezennel személyes barátaim mellett kérdem az egész világot és az amerikai polgárokat, akik oly sok veszteség után még mindig kitartanak: Megengedhetjük, hogy továbbra is ilyen emberek kezében összpontosuljon a hatalom? Nem áll szándékomban ujjal mutogatni egyetlen politikai meggyőződésre sem, a jobb-és baloldal kicsinyes civódásai sem érdekelnek; a liberális és konzervatív ellentétek értelmezhetetlennek tűnnek számomra mindazok után, amit együtt átvészeltünk. Függetlenül személyes politikai meggyőződésünktől, azt hiszem, az imént taglalt bűnök kategorikus elítélése mindannyiunkat összekovácsol azon meggyőződésünkben, hogy a néptől, a nép által, a népért való hatalom soha el nem tűnhet a Föld színéről. Végezetül pedig – zárta üzenetét Bob – csak magánemberként szólhatok önökhöz, hiszen katonai rangomról lemondtam annak érdekében, hogy cselekedeteimet senki se állíthassa be katonai puccsként. Minden egyenruhát viselő férfinak és nőnek döntenie kell. A tiszteket esküjükre emlékeztetem, amelyben megfogadták, hogy minden fenyegetéssel szemben megvédik az alkotmányt, legyen az idegen vagy nemzeti. Döntsék el magunkban, hogy a bluemonti kormány az imént taglaltak fényében az alkotmány ellensége-e, és cselekedjenek belátásuk szerint. Ezúton kérem a nukleáris fegyverek felett rendelkező parancsnokokat, hogy zárják el, és semmilyen körülmények között ne élesítsék vagy indítsák a rakétáikat egészen addig, amíg az alkotmányban kijelölt irányvonalak mentén meg nem alakul az ország új, törvényes kormányzata. Ezalól egyedüli kivétel az idegen ország által az Egyesült Államok ellen irányuló atomtámadásra adott válaszcsapás. A nukleáris töltetek elzárását csakis az erkölcsileg helyes úton járó, a kijelölt eljárásnak megfelelően megválasztott kormány megalakítása után oldhatjuk fel, és kizárólag az ország elleni külső fenyegetés megfékezésére használhatjuk. Most pedig egyenesen a Bluemont parancsnoksága alatti katonai erőkhöz szólok, legyenek akár a helyőrség vagy az R-bázis visszafoglalására kivezényelt egységek tagjai: azonnal függesszék fel ellenséges akcióikat! Bár személyesen már nincs jogom ilyesmit parancsba adni, az egységparancsnokaiknak van. Bluemont 160 kilométeres körzetében minden, civilekből szerveződött harcoló egységet arra kérek, induljon meg a kormányzati székhely lerohanására. Őszintén remélem, hogy hivatásos katonáink nem folyamodnak erőszakhoz, hanem átállnak civil polgártársaik oldalára. Bluemontot megszálljuk, az ott tartózkodókat pedig egytől egyig letartóztatjuk. Ezt az adást egy Gettysburg melletti óvóhelyről sugározzuk Pennsylvaniából – folytatta Bob –, amiről az imént már beszéltem. Mivel rangomról lemondtam, senkinek nincs módomban parancsot adni, külön kérem tehát a helyembe lépő tisztet, hogy gondoskodjon az elmúlt két és fél évet az R-bázison átvészelő civilek biztonságáról. Országunk alkotmányának értelmében rokonai vagy házastársa bűneiért senkit sem büntethetünk meg. Ha mindezek ellenére Bluemont továbbra is ellenáll, vagy katonai erővel próbálja meg lerohanni az R-bázist, minden itteni civilt evakuálni fogunk, hogy maguk is szembesüljenek a kegyetlen világ valóságával, amelyben mi magunk immár két és fél éve küzdünk a túlélésért. Ha ez túlságosan tragikus végkimenetelnek tűnik, arra kérem önöket, mutassanak több együttérzést irántuk, mint vezetőik tették az ország polgárai iránt. Mi jöhet ezután? – tette fel a kérdést Bob, és egy pillanatra úgy meredt a kamerába, mintha tízmilliók egyszerre felhangzó válaszát várná. – A döntést ezennel az önök kezébe adom, kedves polgártársaim. Egykor oly büszke városainkból és gyönyörű fővárosunkból mára hamu és romok maradtak csupán. A Bluemont körüli földeken valamiféle átok ül, aminek fényében jelen üzenetemet egy javaslattal zárom. Indítványozom, hogy a talpon maradt államok öt-öt képviselője harminc nap múlva itt, ezen a helyen találkozzon egymással. A képviselők kiválasztásának módját az államok polgáraira bízom, ahogy annak idején ősapáink idejében is történt, amikor az alapító atyák megszövegezték az alkotmányt. Kérem önöket, hogy közösen erősítsük meg újra országunk alkotmányát, és hozzuk létre az újból egységes Amerikai Egyesült Államokat. Hogy miért épp itt? – Bob egy pillanatnyi hatásszünetet tartott. – Látótávolságra onnan, ahonnan most beszélek önökhöz, egykor mélységesen megosztott nemzetünk egy keserű háború legkeserűbb ütközetét vívta meg. A szörnyű emlékek ellenére ötven, majd hetvenöt évvel a gettysburgi csata után az egykori ellenfelek a Cemetery Ridge közelében álló kőfal két oldalán állva barátsággal a szívükben fogtak kezet egymással. Abraham Lincoln mindössze pár száz méterre állt ugyanettől a faltól az életük utolsó leheletét is feláldozó katonák újonnan megásott sírjai előtt, amikor legendás beszédében kijelentette: „nemzetünkben Isten segítségével újjászületik a szabadság, és a néptől, a nép által, a népért való hatalom soha el nem tűnik a Föld színéről”. – Hosszú szünet következett. – Kedves polgártársaim! Nemzetünk jövője immár a ti kezetekben van. Kérem a mindenható Istent, hogy adjon békességet nekünk, és vezéreljen minket az elkövetkező napokban.

Bob hátradőlt a széken, tekintetével azonban töretlenül meredt a kamera lencséjébe.

Phyllis láthatóan valamiféle jelzésre várt, Bob azonban továbbra is mozdulatlan maradt. John végül odahajolt hozzá.

– Ennyi – súgta halkan.

Phyllis átnyúlt az irányítópulton, és lekattintott néhány kapcsolót, majd Johnra nézett, és sírva fakadt.

– Bár sose kerültem volna ide! – súgta maga elé.

– Tekintsen úgy erre az adásra, mint vezeklésre! – válaszolta John, majd a szűkös kontrollfülkéből kilépve a még mindig mozdulatlanul maga elé meredő Bobhoz sétált.

– Gondolom, most várunk kell, hogy meglássuk, mi történik – sóhajtotta a tábornok.

– „Amerika a világ utolsó, legragyogóbb reménysége – vagy vitézül megóvjuk, vagy csalárdul elveszítjük” – mormogta John mintegy önmagának.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

KÉT NAPPAL

A BLUEMONTI „KORMÁNY” BUKÁSA UTÁN

– Ha még parancsba adhatnám, hogy maradj, megtenném – szólt Bob, és kezet nyújtott régi barátjának.

John mosolyogva ingatta a fejét.

– Öreg vagyok én már ehhez, uram.

– Képviselőként sem jönnél vissza?

– Hogy is mondta Sherman?

– „Ha jelölnek, nem vállalom, ha megválasztanak, nem szolgálok”{44} – válaszolta Bob.

– Valahogy úgy.

– Itt is vannak – jelentette be a törzsőrmesterből ezredessé előléptetett Bentley, John pedig elnézett a válla fölött.

A nemrégiben még Bob vezetése alatt szolgáló egység tagjai, harcedzett férfiak és nők közeledtek immár az ezredessé avanzsált Bentley parancsnoksága alatt – Bob még azelőtt léptette elő, hogy ő maga minden katonai rangjáról lemondott volna. Az egység egy amerikai zászlóval letakart koporsóval menetelt kifelé az alagútból. Bár a hadsereg kötelékéből már kilépett, a többiekkel együtt hirtelen Bob is vigyázzba vágta magát. Régi megszokásait egyelőre nehezére esett levetkőznie, és jobb kezét maga is szalutálásra emelte, amint Grace koporsóját tiszteletteljesen beemelték az egyik Black Hawkba.

Kevin és Black tiszteletes mellett, Forrestre támaszkodva a kicsit még mindig bicegő Maury állt. Lee Robinson utolsó kívánságának pár órával korábban tettek eleget: földi maradványait helikopterrel megszentelt földre, az elesett észak-karolinai katonáknak emelt, ikonikus szobor elé szállították, akik annak idején a napsütötte mezőn menetelve szereztek örök dicsőséget maguknak a történelem által csak Pickett rohamaként feljegyzett legendás ütközetben. Black tiszteletes a 91. zsoltárból, Lee kedvencéből olvasott fel, a koporsót pedig teljes katonai tiszteletadás mellett engedték le a sírba. Hősi lelkek végső nyughelyén pihenhetett, ahogy maga is gyakran idézte Joshua Chamberlain szavait.

John nehezen tudta elképzelni a jövőt bölcs és mindig sztoikusan nyugodt barátja nélkül. Ha százötven évvel korábban születnek – viccelődtek vele gyakorta –, a polgárháborúban kötelességük lett volna farkasszemet nézni egymással a csatamezőn, személyes barátságuk azonban Lincoln letűnt korában is kitartott volna. Annak idején egy hagyományőrző eseményen még fotó is készült róluk, egy korhű ambrotípia,{45} amelyen Lee a Konföderáció szürke, John az Unió kék egyenruhájában feszített, a jó öreg Lee pedig a baráti szeretet jeleként kezét végig John vállán nyugtatta. A fotó oly sok emlékkel együtt sajnos a Horda elleni csata idején tomboló tűzvészben veszett oda – John sokat adott volna érte, ha a kép valahogy megmenekül.

Az általános bizonytalanság még mindig súlyosan nehezedett a szívükre, végül azonban a bluemonti helyőrség mégsem indított támadást az R-bázis ellen, hanem mind visszahúzódtak a barakkjaikba, amitől Johnék őszintén megkönnyebbültek. A barlangrendszer legmélyebb, alaposan elzárt és megerősített részében bujkáló elit egyes tagjai egy titkos kijáraton keresztül persze próbáltak elmenekülni, az alagút kijárata előtt várakozó Apache-ok láttán azonban fejvesztve vissza is vonultak a hegy belsejébe.

Bobot sokan bátorították, hogy egy végső akció keretében személyesen tartóztassa le a különleges óvóhelyen rejtőző fejeseket, vagy akár azonnali ítélkezéssel egyből végezze is ki őket. Miután megtudta, hogy a virginiai Wallops-szigetre szállított – a jelek szerint valóban nukleáris robbanófejjel felszerelt – rakétát az ottani egységek önként hatástalanították, Bob nyilvánosan is bejelentette, hogy egyiket sem áll szándékában megtenni. A robbanófejet magát végül a partvidék közelében horgonyzó anyahajóról érkező különleges tengerészeti egység tagjai foglalták le és zárták el. Az anyahajó parancsnoka bejelentette, hogy megtagadja a bluemonti kormányzat parancsait, senki ellen nem hajlandó támadást indítani, és várja az alkotmány igaz szellemében újraalakult kormányzat utasításait.

Óráról órára futottak be a reakciók a világ legkülönbözőbb pontjairól. Több vezető is támogatta, hogy Bob személyesen vállalja fel az átmeneti diktátor vagy épp elnök szerepét, nevezze, aminek szeretné. Kína ismét egyértelművé tette, hogy a Mississippi vonaláig irányítása alatt tartja az észak-amerikai területeket, és újabb fenyegetést tett, külön kiemelve, hogy az „egykori, megsebzett Amerikai Egyesült Államok” területén humanitárius munkát végző egységei ellen elkövetett bármilyen akciót továbbra is az anyaországgal szembeni direkt támadásként értelmez. Az eredetileg Bluemonttal is készségesen együttműködő kínai nagykövet épp a mai nap reggelén jelentkezett: Bob rádióbeszéde után hűséges szolgálatairól biztosította az új, törvényesen megalakult kormányt, és közölte, hogy amíg a megszállt amerikai területeken továbbra sem éri atrocitás a kínai egységeket, a kínai külügyminiszter országa nevében hivatalosan is hajlandó elismerni az új kormányzatot.

Bob országegyesítő törekvéseire való tekintettel John a saját személyes jelenlétét segítség helyett inkább kockázatnak érezte. Bluemont a végső összeomlás előtti utolsó kétségbeesett gesztusként sugározni kezdte a bunkerben elhangzott telefonbeszélgetésének és kirohanásának egy erősen megvágott verzióját: a hanganyag manipulációja után valóban úgy tűnt, mintha John az R-bázison élő teljes közösség hidegvérű lemészárlásával fenyegetőzne. Barátainak sajnos nem jutott időben eszükbe rögzíteni a teljes beszélgetést, John pedig egyre tisztábban látta, hogy jobban teszi, ha a kedélyek csillapodtáig a lehető legtávolabb tartja magát Bobtól.

Az elmúlt napok történései végtelenül kimerítették, a további keserves küzdelmet ígérő évek gondolatát pedig jelen pillanatban tökéletesen lesújtónak érezte.

A Black Hawk turbinái lassan beindultak. Bob magához intette Johnt, majd a két barát pár lépésre elvonult a többiektől. Az extábornok egy majdnem üres doboz cigarettát húzott elő kabátja felső zsebéből, és egy szálat John felé nyújtott. Bob tüzet adott, majd maga is füstölni kezdett.

– Kösz, hogy megint rászoktattál erre a borzalomra – mondta Bob.

– Elnézést, uram.

– Könnyen lehet, hogy előbb-utóbb szükségem lesz rád, John, most azonban talán bölcsebb, ha egy időre hazamész. Az összeollózott felvétel alapján tényleg elég nagy seggfejnek tűnsz.

– Valakinek el kell vinnie a balhét. Nem akartam, hogy ön legyen az.

– Köszönöm, John.

Egy pillanatra elcsöndesedve álltak egymással szemben.

– Egyetlen kérdésem maradt.

– Hallgatom.

– Megtetted volna?

– Micsodát?

– Tényleg képes lettél volna felgyújtani a bázist, és kikergetni azt a több ezer civilt a biztos éhhalálba és a hidegbe?

John a távolban Bob válla mellett emelkedő gettysburgi dombok felé hunyorgott. Oly sokan adták már életüket a jó ügyért azon a helyen, arról a számtalan újabb áldozatról nem is beszélve, amiket a nemzet a híres csata óta hozott egészen a mai napig.

– Soha többé ne tegye föl nekem ezt a kérdést, uram! – súgta John.

Bob kurtán bólintott.

– Értettem, cimbora.

A helikopter rotorjai lassan felpörögtek. A két barát eldobta a csikkeket, John igyekezett biztosra menni, és alaposan beletaposta a sajátját a friss hóba.

Bob a néhány megmaradt szállal együtt felé nyújtotta a dobozt, John arcára azonban keserű mosoly ült ki. Finoman megrázta a fejét.

– Fogadalmat tettem, uram.

Bob kérdő tekintettel nézett rá, majd elfogadón bólintott, mint aki szavak nélkül is érti, mi járhat régi barátja fejében.

– Befejeztem, ezúttal végleg. Ez az utolsó nap.

EPILÓGUS

– Az Úr békéje legyen mindnyájatokkal a megújulás és az újrakezdés áldott napján. A szemesztert ezennel ünnepélyesen megnyitom.

A főiskola újonnan kinevezett rektora, Black tiszteletes ritkás taps kíséretében lépett le a Graham-kápolna immár helyreállított pulpitusáról a Gaither Hallban. A kápolnát egy helyi házaspár emlékére keresztelték át, akik annak idején itt keltek egybe, majd közös életük javát Montreatban töltötték egy rég letűnt korban.

Szokásos záróénekként az énekkar a főiskola „hivatalos” himnuszát adta elő, a gyülekezet pedig lassan oszladozni kezdett. Váratlanul egy magányos hang csendült fel a kórusból. A tiszta női hang bezengte a helyreállított kápolnát, és azt a dalt énekelte, amely a hozzá kapcsolódó emlékeket felidézve minden alkalommal a lelke mélyéig megrázta Johnt.

„Emlékszel-e arra a szeptemberre, mikor az élet oly lassan csordogált.”

A gyülekezetnek egyszerre földbe gyökerezett a lába, többen nyíltan zokogni kezdtek. John Makalára nézett, és az első alkalomra gondolt, amikor együtt jártak a kápolnában. Akkor egy közönségéről mit sem sejtő diák kezdte énekelni a dalt a Fantasztikusok című musicalből, amely azóta vissza-visszatérő szimbólumává vált mindannak, amin a közösség keresztülment, amit elveszített, és amire emlékeznie kellett.

A kis Jennie az anyjához bújva aludta át az ünnepi istentisztelet nagy részét, most azonban mocorogni kezdett, és álmos szemmel bár, de mosolyogva pislogott az apjára.

John védelmezőn karolta át Makalát, majd együtt sétáltak ki a kápolnából a gyönyörű májusi délelőttbe. A hamvaiból főnixként feltámadó főiskola évnyitójának dátumát szimbolikusan választották ki: a pusztító EMP-csapás pontosan három éve sújtott le az országra.

A régi hagyományt tiszteletben tartva John a tanári kar tagjaival együtt a lépcső tövében gyülekezett, hogy egyenként is kezet fogjon az órára induló diákokkal, bár ezúttal a közösség idősebb tagjai is beálltak a sorba. Mankóit szorongatva Maury még mindig kissé félszegen közlekedett; épp Forrest segítségével próbált megküzdeni a lépcsőfokokkal. Lőtt sebe elfertőződött – Makala több mint egy hónapig küzdött a lábáért, az üszkösödés miatt azonban végül muszáj volt amputálni.

A lábadozás hosszú hónapjaiban Maury és Forrest elkötelezett barátságot kötött. A lépcsőn lefelé araszolva most is úgy festettek, mint két polgárháborús veterán egy-egy végtag nélkül. Egymást folyamatosan segítve lépkedtek előre az életben, és immár olyan kötelék tartotta össze őket, amelyet sohasem érthet meg az, aki nem élte át a poklot, amely osztályrészükül jutott.

A John előtt kézfogásért sorakozó diákok nagy része a magukat csak „túlélőknek” nevező csoportból került ki, vonásaik megkeményedtek, testük megizmosodott, tenyerük pedig kérges volt a kora tavaszi vetés után. Legtöbbjük már ma is dolgozott néhány órát a földeken, mielőtt az évnyitó okán visszatért volna a campusra. A betakarítási munkák befejeztéig csupán három tanítási órát tartottak meg déltájban, hogy a munkálatokat délután még világosban lehessen folytatni.

John lánya, Elizabeth is az összegyűltek között volt. Immár két gyermek édesanyjaként órákra most nem járt, a ceremóniára az elesettek előtti tiszteletadás jeleként jött el. Az ünnepségen minden diák, tanár és egyéb főiskolai dolgozó nevét felolvasták, aki életét adta az elmúlt három év harcaiban. „Lee Robinson, hősi halott, Gettysburg” – hangzott fel apósa, Seth édesapjának neve, Elizabeth pedig közelebb hajolt férjéhez, aki lehorgasztott fejjel ölelte át. Johnt őszinte boldogsággal és eleven emlékekkel töltötte el, hogy bajtársának fia is jelentkezett az órájára. Polgárháborús hagyományőrzőként Lee annak idején gyakran beugrott a kurzusaira egy-egy előadást tartani a korabeli felszerelésekről, egyenruhákról és a katonák mindennapjairól a háború alatt. Seth már tízéves korában büszkén vett részt Lee előadásain szerető édesanyja által kézzel varrt uniformisában. Rettentően hasonlított az apjára, Johnt pedig immár az idők végezetéig egyik legközelebbi barátjára emlékezteti majd.

John egy férfit látott közeledni a lépcsőn. Ránézésre pár évvel ezelőtt még telis-teli lehetett életerővel, ma azonban mélységesen megtörtnek látszott. Csupán egyetlen nappal ezelőtt érkezett a campusra. Azon néhány tucat szülő egyike volt, akik a viszonylagos béke beállta óta eltelt hónapokban vállalkoztak rá, hogy maguk derítsék fel gyermekeik sorsát, akiket annak idején, még „a nap” előtt tanulni küldtek erre a csendes, békés campusra.

– Maradjon itt velünk még pár napig! – mondta John, barátian szorítva meg a férfi kezét. – Olyan sok mesélnivalónk van Grace-ről! Elmondanánk, mit jelentett nekünk, és mi mindent tett értünk.

John hangja hirtelen elcsuklott. Régebben határozottan higgadtnak és visszafogottnak ismerte magát, olyannak, aki képes kordában tartani az érzéseit, és csak akkor engedni szabadon őket, ha egyedül marad. Talán Jennifer halála volt az, ami ezt örökre megtörte benne. Elvesztette Jennifert, ahogy Grace édesapja is elvesztette a lányát.

A férfi elmosolyodott, de nem adott egyértelmű választ.

– Azt hiszem, elüldögélek még egy kicsit a lányom mellett – súgta halkan, majd továbbállt.

John követte a tekintetével, ahogy átsétált a campus előtti zöld gyepen, és a város szélén kijelölt katonai temetőhöz vezető, hosszú ösvény felé vette az irányt. John egy nappal korábban vezette el őt a lánya végső nyughelyéhez, és meghatódva vette észre, hogy valaki naponta friss virágot hord a sírra. Kevinre gyanakodott; Grace halála rettentően megviselte, szerelmük pedig immár egészen nyilvánvalóvá vált.

– El fogsz késni, professzorom – emlékeztette Makala.

John mosolyogva nézett rá, finoman megcsókolta, majd puszit adott a kis Jennie-nek is. A csöppség hurkás karocskáival nyúlt felé, és láthatóan újabb puszit kért, majd kacagni kezdett, ahogy John összekócolta anyjától örökölt, lenszőke haját.

Végül elvált a családjától, és elindult az órájára – a tanterem csak rövid sétára volt a kápolnától. Régi szokásához híven egy apró, mindössze 3 méter átmérőjű, nyolcszögletű építmény felé vette az irányt. A nyolcszög alaprajzú házikó három oldala is egyenesen a campust vidáman csobogva átszelő patakra nézett. A campus afféle „imakunyhója” volt ez, egyben John egyik kedvenc helye, ahol előszeretettel üldögélt a futó patak csörgedezését hallgatva, néha imádkozott, vagy egyszerűen csak élvezte a pár percnyi békés magányt egy-egy órája előtt.

A falakat egytől egyig megható graffitik borították: egy rövid idézet a Bibliából, egy „Köszönöm, Istenem!” felirat, egy monogrampár köré rajzolt szív és egyre több „Nyugodj békében, kedvesem!”, „Hiányzol, szerelmem!” felirat egy „Találkozunk a mennyekben, Tina!” üzenet mellett.

A falakon hosszú, rendezett sorokban néhány száz név állt: a háborúban elvesztett főiskolai diákok szomorú listája.

Túl sokan voltak, túlságosan sokan.

John csöndben üldögélve nézett végig a neveken. Az évek múlásával az elvesztésük miatt érzett fájdalom persze enyhülni fog, legendák és hősi történetek kelnek majd szárnyra róluk, ahogy a háborúk után általában lenni szokott, a nevek emléke pedig lassan átszáll a történelem lapjaira.

Az aktuális háború legsúlyosabb kérdései még mindig tisztázatlanok voltak. A főiskola újranyitását a májusi nap által szimbolizált történések miatt tették erre az időpontra, pontosan három évvel a háború kitörése után.

Johnnak a mai napon beiktatásra kerülő új elnökkel folytatott korábbi beszélgetéseiből a jelek szerint tovább élt egy s más, és bár John nem emlékezett mindenre, az elnök nyilvánvalóan igen. Az utolsó nappal kapcsolatos szavai a gettysburgi csatatéren elhangzott beiktatási beszédben bukkantak fel újra. „A háború utolsó napja végre elérkezett” – jelentette be az új elnök, bár lehetséges, hogy csak egyszerű szónoki fordulatnak szánta a gondolatot, hisz az ország fele még mindig idegen megszállás alatt állt.

A Bluemontból kormányzó elit tagjai közül néhányan végül valóban a bázist lerohanó felbőszült tömeg kezei között végezték, míg jóval bölcsebb „pretoriánus testőreik” készségesen félreálltak az útból, pontosan úgy, ahogy ókori elődeik is tették egy-egy különösen népszerűtlen császár esetében, amikor a csőcselék megostromolta a palotát.

Számos egykori vezetőnek még így is sikerült felszívódnia. John sokat mélázott rajta, hogyan sikerülhet ez szinte mindig az igazán magas rangú kormánytagoknak, akik közül később többen is Afrikában és Dél-Amerikában bukkantak fel. Néhányuk így is csúnya véget ért, amikor az egyik afrikai ország az új amerikai kormányzat felé tett baráti gesztusként nyilvánosan felakasztotta őket.

Az R-bázison az úgynevezett Alfa-körzet őrei, lakói és Bentley ezredes egységei között kialakult patthelyzet pár hétig még fennállt, az őrök azonban végül beleegyeztek a fegyverletételbe, és elfogadták, hogy a körzet lakóinak is ugyanaz az elbánás jár, mint a bázis többi, „kevésbé fontos” lakójának.

Az Alfa-körzeten kívüli bázislakók sorsa komoly erkölcsi dilemmának bizonyult a nemzet egésze számára. A többség szerint járművekre terelve kellett volna kivinni őket a fagyos vadonba, ahol a létesítmény területét szegélyező kerítésen túl nem egy embervadász várta volna őket, hogy jobb esetben csak kifosszák, rosszabban pedig sokkal durvább büntetésben részesítsék mindannyiukat. Sokan közülük részben ezért továbbra is a bázison maradtak, főleg miután Lincoln példájával élve Bob bejelentette, hogy a bosszúvágy nincs összhangban az ország szellemiségével, és hogy egy korábban elfogadott rendelet megtiltja, hogy bárkit is megbüntessenek a családtagjai által elkövetett bűnökért.

A konszenzus mindemellett egyre nagyobb volt, hogy az R-bázis lakói kettőtől négy hétig elegendő fejadagokkal a zsebükben induljanak el a támadás előtti otthonaikba. A kegyetlen javaslat hallatán sokan közülük már-már könyörögve állították, hogy nincs hová menniük, házastársuk és szüleik rég halottak, vagy már régebben elmenekültek Bluemontból, és nyomuk veszett.

Amint az Egyesült Államok délkeleti államai ellen Bluemont által tervezett EMP-csapás hitelt érdemlően lelepleződött, a hadsereg szinte összes tisztje megtagadta a további parancsteljesítést, és megerősítette az alkotmányra tett esküjét. Ezek után csak olyan magas rangú parancsnoktól fogadtak el törvényes utasításokat, aki nem állt közvetlen kapcsolatban a romlott bluemonti kormányzattal. Az új parancsnok megválasztásáig végül megegyeztek az egyik megmaradt anyahajó admirálisának átmeneti kinevezésében, aki a kilövésre kész nukleáris töltet lefoglalására küldött akciócsoportot a Wallops-szigetre. A tengernagy egyértelműen nem állt Bluemont befolyása alatt, az új elnök megválasztásáig tehát ő lett a katonai műveletek irányítója.

Bobnak a szövetségi kormányzat újjáalakítására kihirdetett gyűlése nem indult valami fényesen, és ironikus módon majdnem épp ugyanolyan ellenállásba ütközött, mint az eredeti alkotmányozó gyűlés 1787-ben. Mi szolgáljon a küldöttek kiválasztásának alapjául? Kinek áll hatalmában delegáltakat jelölni, vagy egyáltalán kinek áll jogában egy efféle gyűlés összehívása? Az elsődlegesen mezőgazdasággal és élelmiszer-termeléssel foglalkozó államok sokkal alacsonyabb halálozási rátával vészelték át az elmúlt éveket, mint a kisebb, urbanizált régiók, mint például New Jersey, amely Rhode Islanddel együtt szinte teljesen elnéptelenedett. Az is kérdéses volt persze, hogy a Mississippitől nyugatra fekvő államok delegációit fogadják-e a gyűlésen. Texas majdnem teljesen nyílt háborúban állt a kínai és mexikói inváziós hadtestekkel egyaránt, és nyíltan kijelentette, hogy nem kér többé az Unióból. Követeléseik szerint a független köztársaság korában meghúzott határokat kívánták visszaállítani, ami persze délnyugati területeket is magában foglalt volna egészen Kaliforniáig, Coloradóról és Utahról már nem is beszélve.

Egy polgárháború előtti amerikai történelemre specializálódott professzor a Purdue Egyetemről okos kompromisszummal állt elő: javaslata szerint az országot eredetileg megalapító tizenhárom államnak kellett volna éppen annyi delegáltat küldenie, amennyit annak idején, a 18. században küldtek. A delegáltakat a határozatképes gyűlés összeülte és az alkotmány megerősítése után abban a sorrendben fogadták volna, amelyben eredetileg csatlakoztak az Unióhoz. Az ötletet az alapító államok természetesen azonnal lelkesen támogatták: a megoldás egy olyan kilátástalan helyzetből nyújtott volna kiutat, amely már azelőtt ellehetetlenítette Bob újjászervezési reményeit, hogy egyáltalán próbára tehette volna őket.

A nap, amelyre első elnöki beszédében Bob csak „az utolsó napként” hivatkozott, egyben az újjászületett Amerikai Egyesült Államok első napja is volt. A jövőben ezt a májusi napot július 4-hez, a függetlenség napjához mérhető tisztelet övezte, bár december 7-hez{46} és szeptember 11-hez hasonlóan a nemzet ilyenkor kissé magába is fordult.

Johnt a campus csengője rázta fel gondolataiból. Eljött az idő.

Felállt, és áthajolt a korláton. A rododendron, amely mára majdnem teljesen bekebelezte az apró épületet, épp a napokban kezdett virágozni. John leszakított egy virágot, egy pillanatig megtartotta a kezében, majd a vidáman csobogó patakba ejtette.

– Aludj békében, kedves kicsi angyalkám! – suttogta.

Kabátzsebéből előhúzta a kissé megpörkölődött, de egyébként sértetlen Nyuszkát. A Jennifer és Jen sírja mellett álló ház nem volt többé, nem volt többé ablakpárkány sem, ahonnan Nyuszka mindig éber tekintettel őrködhetett volna kis gazdája fölött. Az imakunyhóban – döbbent rá hirtelen John – megszentelt helyre talált, amelynek falain oly sok, szintén elveszett hősi lélek neve sorakozott. John tekintete elidőzött Grace nevén; felismerte Kevin kézírását. Felvette a ceruzát a kunyhó közepén álló asztalról, Jennifer nevét Grace-é alá írta, Nyuszkát pedig letette az asztalra.

– Most már mindannyiuk fölött őrködsz, kis barátom – suttogta halkan, és kedvesen megsimogatta Nyuszkát. Szeme könnybe lábadt, ahogy végül elengedte a lelke legmélyére hatoló fájdalmat. Nyuszka történetét a campuson mindenki ismerte, és mindannyian vigyáztak is rá: napok, hónapok, sőt évek múlva is új otthonában, az apró imakunyhóban maradt.

John maga mögött hagyta a békés kápolnát, belépett a Belk Hallba, és megmászta az egykori tanterméhez vezető, hosszú lépcsősort a harmadik emeletre.

A harmincöt székből mindössze egy tucat volt foglalt. John egy pillanatra megtorpant, befogadta a helyzetet, és megintcsak képtelen volt kizárni gondolataiból a rengeteg kínzó veszteséget. Vajon túltehetik magukat mindezen valaha is?

Az egyik diák arcán a Horda elleni csatában szerzett sebhely éktelenkedett. John beléptére ösztönösen vigyázzba vágta magát, és tisztelgett, a többiek pedig követték a példáját. A sebzett arcú diákot a háború örökre megfosztotta a fiatalságtól – a fiúkorú férfi húszéves sem volt még, de kamaszkorát végleg elrabolták tőle. Vajon visszakaphatja még a gyerekkorát ez a generáció? A tanterem falán lógó régi, mechanikus óra pontban delet mutatott. Úgy 560 kilométerre tőlük egy régi barátja, akit egyesek az újjászületett George Washingtonnak, míg mások csak egyszerű diktátornak tituláltak, épp ezekben a percekben tette le elnöki esküjét.

A maga idejében kortársai talán nem pont ugyanígy álltak George Washingtonhoz is? Az országalapító legenda képe csak később alakult ki, a láthatáron pedig újabb háborúk és viszályok gomolyogtak egy polgárháborúval, amely majdnem véglegesen szétszakította az Uniót. A két világégés és a legújabb generációs háború még csak ezek után következett.

A dolgok rendje mindig is ez volt, és ez is marad, akár reménnyel, akár félelemmel a szívünkben állunk a jövő elébe. Lett volna esély megelőzni a katasztrófát, a figyelmeztető hangokat azonban egytől egyig figyelmen kívül hagyták – a vezetők ostobaságát mi sem bizonyította jobban, mint John tantermének üres székei. John Grace-é mellett oly sok szellemet látott lebegni az üres helyek fölött, akik egy ideig bizonyára ott élnek majd társaik emlékezetében, képük azonban előbb-utóbb a mindenkori hősökéhez hasonlóan lassan elhalványul majd… Oly sok halottat nyelt már el félig-meddig a feledés homálya! John számára ők testesítették meg a legnagyobb árat, amit a nemzetnek fizetnie kellett azért, mert a hatalomba szavazott vezetők az ország legszörnyűbb rémálmát hagyták valóra válni, és saját hatalmukkal visszaélve, mézesmázos szavaikba hempergetve hitették el a néppel, hogy az állam vigyázó tekintete okán nincs mitől tartaniuk. Thomas Jefferson profetikus szavait rég elfelejtették már: „A szabadság ára az örökös éberség.”

John hirtelen rádöbbent, hogy percek óta szótlanul, gondolataiba merülve és a tantermet bámulva áll a diákok előtt. Néhányan könnyes szemmel néztek vissza rá, torka hirtelen elszorult.

– Pihenj mindenkinek, üljetek csak le!

Tekintetét körbejáratta a termen, elmosolyodott, majd ahogy annak idején mindig, John Matherson most is kérdéssel indította az előadását:

– Nos, hol is hagytuk abba?

{1} Utalás Abraham Lincoln híres gettysburgi beszédére, amelyet négy és fél hónappal az északi haderő győzelmével zárult gettysburgi csata után mondott el. – A lábjegyzetek a fordító megjegyzései.

{2} Forge-völgy: téli katonai táborhely az amerikai függetlenségi háború idején. 1777 telén Washington seregéből legalább 2500-an haltak éhen, fagytak meg, vagy hunytak el egyéb betegségekben.

{3} Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE).

{4} Vegyi eljárásoknál (oldás, bepárlás, kristályosítás) alkalmazott, nagy nyomáson működő készülék.

{5} Brit óceánjáró, a második világháborúban csapatszállításra használták.

{6} Angol tengerész, utazó és felfedező, New York folyójának névadója.

{7} Új-Amszterdam utolsó dán kormányzója, mielőtt az angolok kezére került várost New Yorkra keresztelték volna át.

{8} A mill angol szó jelentése malom.

{9} FAA (Federal Aviation Administration), Szövetségi Légiközlekedési Hivatal.

{10} Az amerikai polgárháború egyik legkiválóbb és legnépszerűbb katonatisztje a déliek oldalán. Minden idők egyik legtehetségesebb amerikai tábornokaként tartják számon.

{11} 1978-ban közel ezren követtek el szektás indíttatású csoportos öngyilkosságot Jonestown városában üdítőbe kevert cián használatával.

{12} Angol nyelvterületen a Bob a Robert keresztnév rövidített alakja.

{13} Utalás Robert Frost amerikai költő Havas este az erdőben című versére.

{14} Zulu: a katonaság által használt egyezményes koordinált világidő (UTC).

{15} Szövetségi Vészhelyzetkezelési Ügynökség (Federal Emergency Management Agency).

{16} Kiborgok alkotta társadalom a Star Trek című tudományos-fantasztikus filmsorozatban.

{17} Az Amerikai Cserkészszövetségben elérhető legmagasabb „rendfokozat”.

{18} „Mindenki képességei szerint, mindenkinek szükségletei szerint” – a marxizmus egyik alapelve.

{19} Az AT&T Inc. nagy múltú amerikai telekommunikációs vállalat.

{20} „Mindennapi ajándékok”.

{21} Az úgynevezett „Borostyán Liga”, nyolc kiemelkedően nagy presztízsű amerikai egyetem közös elnevezése.

{22} A diklór-difenil-triklór-etán (DDT) erőteljes hatású rovarméreg, amely Floridában a moszkitók irtását forradalmasította.

{23} Katonai bázis Georgia és Alabama állam határán.

{24} William Tecumseh Sherman, híres tábornok az amerikai polgárháború idején az Unió oldalán. Atlantát 1864-ben foglalta el.

{25} Iraki város. Fontos szerepe volt az öbölháborúban és az iraki háborúban.

{26} A tengeri csillag angolul: starfish.

{27} Brit tiszt az amerikai függetlenségi háborúban, akit kémkedésért akasztottak fel, sokak szerint jogtalanul.

{28} Különleges szivardoboz, amely fenntartja a dohánylevelek számára ideális páratartalmat.

{29} Intenzíven gyümölcsös, fűszeres bortípus.

{30} Nemzeti Éghajlati Adatközpont.

{31} Titokzatos karakter Lewis Carroll Alice Csodaországban című könyvében (Kosztolányi Dezső fordítása).

{32} Utalás az Arlingtoni Nemzeti Temetőre, amely Washington D. C. közelében van. Az elsődlegesen katonai temető számos történelmi alak, elnök és hős végső nyughelye is.

{33} Emlékmű az Arlingtoni Nemzeti Temetőben huszonnégy órás állandó őrséggel.

{34} Utalás a Nick Nolte főszereplésével készült 1987-es westernfilmre (rendezte: Walter Hill).

{35} A gettysburgi csatában fontos szerephez jutott földutak, ma mindkettő történelmi emlékhely és turisztikai úti cél.

{36} Poszttraumatikusstressz-szindróma (Post Traumatic Stress Disorder).

{37} Történelmi jelentőségű, híres fedett fahíd a gettysburgi csatatér közelében, amelyet mind az uniós, mind pedig a konföderációs hadsereg használt.

{38} Zsoltárok könyve, 91:5–6 (a Magyar Bibliatársulat új fordítású, revideált kiadása alapján).

{39} Nemzetbiztonsági Ügynökség (National Security Agency).

{40} 1977–1984 között futott népszerű amerikai tévésorozat.

{41} Az elektromágneses hatás kiküszöbölésére szolgáló, fémhálóval körülvett térrész.

{42} A vietnami háború során 1968. március 16-án amerikai katonák ötszáz civilt, nőket, gyerekeket és időseket gyilkoltak meg felsőbb tiszti utasításra.

{43} Zsoltárok könyve, 137:1, 5, 6.

{44} William Tecumseh Sherman amerikai polgárháborús hadvezér szavai, amikor a republikánus párt jelöltként kívánta indítani az 1884-es elnökválasztáson.

{45} A 19. századi fotográfiában használt direktpozitív képrögzítési eljárás.

{46} 1941. december 7. a Pearl Harbor-i csata napja.

Table of Contents

Borító

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

Epilógus