© Steigervald Krisztián, 2023

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Helfrich Judit

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 072 2

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

Újra itt

I. rész: Generációzás 2.0

1. Hogyan reagáljon az író?

2. Generációk harca – Hogyan értsük meg egymást?6

3. Hídépítés a generációk között

4. Egy globálisan új kultúra

5. Különbözünk egyáltalán?

6. Ahogy fent, úgy lent – Az online tér leszivárgása a „valós” életünkbe

7. Kell-e állandóan dicsérni?

8. A jelen generációs értelmezése

9. Na de hova rohanunk?

10. Don’t hate the player, hate the game

11. Tanulni a 21. században

12. Bezzeg a mi időnkben!

II. rész: A figyelem

13. A figyelmetlenség kultúrája?

14. Kétezer-hatszáztizenhét

15. Nem a te hibád!

16. Szemkontaktus

17. Használjuk, de mennyit?

18. Figyelés önmagunkra

19. Z generációs kapcsolódás: cyberén vs. valós én

20. Gyermeki figyelem

21. 10/6

22. A figyelem és a munka

23. Miért sportolj?

24. A figyelem és az alvás (hiánya)

III. rész: Tanult képességeink

25. Alfa és Z generáció, avagy a választás kényszere

26. A várható élettartam hatása a képességeinkre

27. Önállóság és felelősségvállalás

28. A vágyakozás és a várakozás képessége

29. Memória a 21. században

30. Az olvasásról generációs tekintetben

31. Az alkalmazkodás és együttműködés képessége

32. Generációs kommunikáció

33. Hídépítés a generációk között – az iskolában

34. Hídépítés a generációk között – a tanárok oldaláról

35. Szóval akkor mit is tanulhatunk egymástól, egymásért a 21. században?

Ennyi volt (Zárszó)

Lucának és Ábelnek

örök szeretettel

Újra itt

Országos sztrájk volt Nepálban. Ez ott azt jelenti, hogy szinte senki sem dolgozhat, amit szigorúan ellenőriznek is a lázadók. Nepáli ismerősömmel valahogy mégis sikerült egy taxist találnunk, aki elvállalta, hogy elvisz minket Katmanduból Pokharába. Többórás ez a túra, úttalan utakon. Nem telt el egy óra sem, amikor leintett minket egy kedvesnek tűnő társaság. Gondoltam, a taxis ismerősei lehetnek, hiszen annyira kedélyesen köszöntötte őket. Részükről viszont egészen meglepő és brutális volt a válasz: egy balegyenes a sofőrünk szemébe. Ekkor már éltem a gyanúperrel, hogy talán mégsem barátok. De meghökkenni sem volt időm, mert új ismerőseink az ablakon keresztül kirángatták a sofőrt, majd nekiálltak ütlegelni az autó mellett.

Lassan, feltűnés nélkül szálltam ki a piciny kocsiból, elfogadva a sorsomat, hogy Magyarországtól több ezer kilométerre, a semmi közepén fognak agyonverni olyan nepáli maoista lázadók, akiknek a létezéséről odáig nem is tudtam. És a – szerintem – főnök férfi meg is indult felém. Mit tegyek, mit tegyek? – pörgött az agyam, ám a pániktól beszűkült tudatom képtelen volt annyira gyorsan gondolkodni, mint ahogyan a vezér mozgott. Már ott is van előttem, lendül a karja… ééés nyújtja felém mosolyogva a kezét, kellően jó angol kiejtéssel: „Üdvözlöm, uram, ne haragudjon, de ez a taxis egy sztrájktörő, meg kell büntetnünk, elnézést kérek, hogy ilyen szituációba keveredett. Kérem, nyugodtan folytassa az útját, csak sajnos az autó nélkül. Minden jót!”

Ha nem állt volna előttem többórás gyaloglás a kietlen és számomra vadidegen nepáli vidéken, barátokként válhattunk volna el…

Jó pár évvel ezelőtt, még meggondolatlan fiatalként jártam Nepálban (azon belül is Katmanduban és a Himaláján). Szinte teljesen felkészületlenül mentem, így pillanatok alatt elképzelhetetlen kulturális sokk hatalmasodott el rajtam ebben az igazi ázsiai közegben, amely nagyon gyorsan ráébresztett arra, mennyire nincsenek egyetemes igazságok az életemben. Megértettem, hogy a korábbi „fixa ideáim” valójában csak az én igazságaim, s hogy amit képzeltem vagy megtapasztaltam a világból, az nem feltétlenül a valóság.

Napokig enni sem mertem az ottani ételekből, annyira bepánikoltam a környezettől, a látottaktól, a szegénységtől, az embertömegtől, a higiénia teljes hiányától, a rengeteg beteg embertől az utcán, egyszóval a tőlem oly távoli és szokatlan kultúrától. Ezt csak tetézte, hogy „elfelejtettem” beoltatni magamat minden ellen is, így látszólag teljesen védtelenül vágtam neki az útnak. Nem csoda, hogy napokig el sem hagytam a hotelt,1 ahol megszálltam, csupán a hatalmas tetőteraszon üldögéltem, olvastam, és néztem a (számomra) félelmetes katmandui forgatagot.

Pár nap múlva aztán összeszedtem minden bátorságomat, és kimentem az emberek közé. Hogy, hogy nem, véletlenül pont találkoztam egy arra sétáló magyar párral, akik aztán rengeteget segítettek abban, mit ehetek, és mit nem: megtanították nekem, hogy ami sütve van, azt lehet, ami nyers, azt nem. Gyümölcsöt csak olyat, amit nem kell kívülről megmosni. A palackos víz oké, a tej még véletlenül sem. Ha ezeket betartom, nem lehet semmi baj.

Új tudásommal felvértezve némileg nyugodtabban tértem vissza a szállodába, a tetőteraszomra, ahol aztán a házinéni rettenetesen megsajnált, hogy ez a szerencsétlen fehér ember már napok óta csak itt ül magányosan, étlen-szomjan, úgyhogy gondolta, meglep, és kedveskedik nekem egy nagy bögre nepáli teával. Felöntve jó sok friss tejjel. Már messziről kiszúrtam, ahogy jön felém mosolyogva, s nőttön-nőtt bennem a pánik, hogyan is utasíthatnám vissza az európai ember számára oly halálos mérget – aztán odaért, és ellentmondást nem tűrően a kezembe nyomta a bögrét. Semmi baj, gondoltam, majd ha arrébb megy, az egészet kiöntöm a bukszusba.

– Namaste2 – mondta, és nem mozdult, csak továbbra is barátságosan mosolyogva várta, hogy elfogyasszam az italt. Noszogatásképp néha bólintott egyet, egyre sürgetőbben.

Nem volt mit tenni, meg kellett innom a teát a bűneim miatt, mint Olenna Tyrellnek3 a bort. Persze akkor még nem ismertem a Trónok harcát, így én közel sem olyan bátran álltam neki kortyolgatni a nepáli nedűt, mint az említett karakán idős hölgy. Miután kiittam az egész bögrével, a házinéni elégedetten vette el a poharat, biccentett, és elsétált. Én pedig magamba roskadva vártam a hatást, ami csak nem akart jelentkezni. Konkrétan semmi bajom nem lett a teától sem perceken belül, sem órák múlva, de még másnap sem.

Az élmény hatására aztán eszembe jutott, hogy mi van akkor, ha mégsem igaz mindaz, amit gondoltam erről a világról. Hogy esetleg kíváncsi is lehetnék rá, megismerhetném kicsit jobban a tetőteraszon kívül is, ha már idáig elutaztam.

Így történt, hogy a következő heteket egyre felszabadultabban, boldogan, tapasztalatokat szerezve töltöttem el, s nem törődtem azzal, hogy a sokkoló kultúra körülöttem egy cseppet sem változott meg. Az egyetlen, ami (aki) megváltozott, az én voltam. Mert rájöttem, hogy az én kultúrám, ahonnan én jövök, se nem jobb, se nem rosszabb, mint a nepáli. És hogy ez a részben buddhista, részben hindu világ sem jobb vagy rosszabb, mint a miénk.

Csupán más.

Ezután hazajöttem a multinacionális közegembe, és konkrétan két nap alatt visszacsúsztam a korábbi életembe, újra felvéve a munkaalkoholista fonalat, belevetve magam mindabba a képességbe, értékbe, tevékenységbe, ami ott, a Himaláján nem is létezett, vagy legalábbis nem volt rá egyáltalán semmi szükség.

De amikor kicsit megálltam, nem értettem a dolgokat. Nem fért a fejembe, hogyhogy csak ennyire stresszesen lehet dolgozni (én nem tudtam másképp, így másokban is ezt láttam), minek zizegek reggeltől estig folyamatosan, vagy hogy miért van körülöttem ennyi baljós dolog… Mígnem hirtelen eszembe jutott a Himalája, ahol ilyenek nem voltak.

És eldöntöttem, hogy elkezdek mélyebben foglalkozni életünk dolgaival úgy, hogy

az én eszközeim a generációk lesznek.

Rajtuk keresztül mutatom be azt, mennyire más a világa (és így az igazsága, a tapasztalata, a földi valósága) annak, aki 1960-ban vagy 1980-ban, esetleg 2000-ben látta meg a napvilágot – ahogy másmilyen Nepál, és másmilyen Magyarország is. Hogy mindez oda vezet, hogy különbözik a lojalitás, az alázat, a tisztelet vagy akár a felelősség jelentése, tartalma az egyes időszakok szülötteinek a számára. Eltér a motivációjuk, a hatékonyságuk, a karriertervezésük, mást jelent nekik a pontos idő, a hűség mibenléte, még köszönni sem ugyanúgy köszönnek. Máshogy értik a szavakat, sőt más szavakat is használnak, és mást látnak meg maguk körül a világból.

És annak dacára a generációkon keresztül beszélek, hogy tudom, sokak szerint nincsenek is generációk, generációs különbségek pedig végképp; hiszen amióta ember az ember, mindig is másképp álltak hozzá az élethez a fiatalok és az idősek. És, állítják többen, nem attól vagyunk hasonlóak vagy különbözőek, hogy mikor születtünk, különben a horoszkóp is igaz lenne.

Nem győzött meg ez az okfejtés, hiszen lassan huszonöt éve kutatom a generációkat. És mivel az utóbbi időben egyre gyakrabban találkozom olyannal, hogy emberek – legyenek idősek vagy fiatalok – valamiért kritikusan szemlélik saját magukat másokkal összevetve, szerintem érdemes is, kell is foglalkozni ezzel a témával. Persze ez sem új dolog: az „elszaladt mellettem a világ” és az „én már nem tudom követni a mai újdonságokat” fordulatokat korábban is lehetett hallani. Most viszont egyre többen a saját képességeiket vonják kétségbe. „Mintha egy gyorsvonaton utaznánk, ami egyre gyorsabb és gyorsabb, folyamatosan csatolnának fel rá előre vagonokat, miközben én az utolsó vagonban ülök, és képtelen vagyok előremenni” – mondta nagyon találóan egy riporter nekem egy tévéinterjú során.

Nos, egész jól érezte.

A legnagyobb generációs különbség ugyanis a képességeinkben keresendő.

Azokban, amiket gyerekként megtanulunk – és még inkább azokban, amiket nem. Nem mindegy ugyanis, hogy valaki 1972-ben vagy 2013-ban született-e.

Mert nagyon más gyermekkort kaptunk mi, és nagyon mást adunk a csemetéinknek. Nem volt jobb vagy rosszabb a régi, és nem jobb vagy rosszabb a mostani. Csak döbbenetesen különbözőek. És ez a más gyerekkor, ez a más környezet értelemszerűen másra is neveli az utódainkat. Hiszem: ha ezt jobban megismerjük, egy lépéssel közelebb kerülünk a megértéshez és az elfogadáshoz.

Szögezzük le: egyénileg mindenkinek a fejlődése más és más – ezt nem is vitatja ez a könyv. Minden ember egyszeri és megismételhetetlen csoda, s nem hasonlítható össze senki mással. A fejlődésünkre a generációs hovatartozáson kívül – többek között – az van hatással, hogy hol és hogyan születtünk, mit kaptunk a szüleinktől, hogyan nevelt minket apu és anyu, milyen egyéni képességekkel rendelkezünk, és így tovább. De: vannak az életnek olyan területei, amelyek mindannyiunkra hatnak az alapján, hogy milyen időszakban vagyunk a leginkább fogékonyak, vagyis mikor vagyunk gyerekek. Ilyen, mondjuk, a média, a kommunikáció és a digitalizáció. Ezek már generációs tényezők.

Egyszóval szerintem van különbség generáció és generáció között. Úgy vélem, a gyermekkori környezet befolyásoló mértékétől függően ez a különbség minimum három szinten jelenhet meg:

a viselkedésben, az értékekben és az imént említett (tanult) képességekben.

A fentiek folyományaként a könyvben nyilván általánosítani fogok – mi mást tudnék tenni? Ugyanakkor az elmúlt tíz év előadásainak, tréningjeinek, pszichodrámáinak vagy épp kutatásainak a tapasztalatai azt mutatják, hogy ez az általánosítás gyakran rengeteg embernek segít – ha neked pont nem fog, azért még nem kell dühösnek és elutasítónak lenned. Gondolj arra, hogy te vagy a szerencsés kivétel! És próbáld elfogadni, hogy a család, a társadalom vagy a korszak, amelyben élnek, a maga szokásainak megismertetése és tanítása révén neveli a gyerekeket, és ez a tágabb nézőpont. Úgy növünk fel mindannyian, hogy gyerekkorunkban elsajátítjuk a minket körülvevő társadalom értékrendjét, viselkedésmintáit, tudását, elvárásait, és a saját viselkedésünket összhangba hozzuk velük. Ebben pedig hatalmas változás volt megfigyelhető az utóbbi hatvan-nyolcvan évben, ami megragadta az embereket, és elkezdtek ők is változni. Nem lettünk sem jobbak, sem rosszabbak, csak mások. És ez a változásunk nagyon sok mindenre kihat – a családra éppúgy, mint a tanulásra, az iskolára, a társadalomra, a munkahelyekre.

Ilyesmikről fogok ebben a második könyvemben mesélni.

I. rész

Generációzás 2.0

1. Hogyan reagáljon az író?

Viszonylag sokat járok könyvesboltba. Az egyik személyes kedvencem egy kis budapesti üzlet. Konkrétan egy egyszemélyes boltocska, amelyben az eladó mellett két vevő már nagyon nehezen fér el. Így nem csoda, hogy sokszor egyedül vagyok ott – ilyenkor kicsit beszélgetünk a fiatal kereskedővel. Legutóbb megkérdeztem tőle, hogy éppen mit olvas. „Az ember könyvét – felelte. – Adam Rutherfordtól. De tegnap a Nyugaton a helyzet változatlant olvastam.”

Meglepődtem, hogy ennyire gyorsan ér a végére a könyveknek, bár végül is nem lenne csoda – egész nap körül van véve ennyi művel, miközben vevő azért olyan gyakran nem zavarja meg. Kiderült viszont, hogy nem így van: jellemzően minden könyvből egy-két fejezetet bír elolvasni, utána megunja, és félreteszi őket. „Régebben nem így volt – állította –, de ma már képtelen vagyok belemerülni egy témába.”

Egy pici könyvesboltban dolgozik. Elhivatottság nélkül ezt nem lehet. És mégsem képes arra, hogy kellően belemélyedjen egy-egy könyvbe annyira, hogy sikerüljön túljutnia az első néhány fejezeten.

Ahogy elkezdtem foglalkozni az elmúlt időszakban a témával, úgy futottam bele folyamatosan ugyanilyen történetekbe angol, kanadai vagy épp amerikai írók könyveiben. Általános vélemény, hogy valami történt a világban az emberekkel, elsősorban a figyelmi képességünkkel, azon belül is a tartós figyelemmel. Magukat olvasottnak tartó emberek vallották be, hogy ma már képtelenek elolvasni akár a kedvenc regényüket is, annyira nem köti le őket az írott történet. Tudósok, kutatók, pedagógusok írták meg, milyen nehezükre esik az olvasás, ami valaha szórakoztatta és kikapcsolta őket. A koncentrált mélyolvasás átalakult felületes információkereséssé, amire sokkal gyorsabb és kényelmesebb megoldást találnak például a laptopjukban. A könyvre nincs idő és nincs kedv.

Akkor minek írunk könyvet? Elolvassa valaki? Az asztalom most is éppen tele van kötetekkel, gyorsan megszámolva éppen tizenöt darab tornyosul a gépem mellett. Tehát legalábbis valaki biztosan megveszi őket…

Aztán eszembe jut, hogy az első könyvemből, a Generációk harcából is elképzelhetetlenül sok fogyott, amiért nem tudok elég hálás lenni az olvasóimnak. Ráadásul rengeteg visszajelzés is érkezett az elmúlt három évben – akár online, akár élőben az előadásaim alatt-után. Tehát van, aki olvas is. Jó, ugyanez derül ki a statisztikákból,4 amelyek szerint minden második honfitársunk olvas valamilyen rendszerességgel könyvet.

De úgy látszik, másképp. Talán kevésbé koncentráltan, kevésbé kitartóan. Például egy átlagos amerikai 2017-ben mindössze napi tizenhét percet töltött olvasással, miközben naponta két és fél, három és fél órán át nézte a mobilját – ez az érték azóta minden bizonnyal változott (és nyilván nem az olvasás előnyére). A világunk tele lett gyorsan és látványosan elérhető információval, mi pedig profi „ingerfalókká” váltunk. Ez aztán megváltoztatta az eddigi olvasási képességeinket, és átalakította a figyelmünket. Az amúgy is véges információbefogadó képességünk visszaesett, mikroszintre mérsékelve az értelmezhető mennyiség határát.

Ezeket a folyamatokat egy generációkkal foglalkozó írónak nem csupán el kell fogadnia, hanem alkalmaznia is kell. Ezért úgy döntöttem, hogy azzal a könyvvel

reagálok erre a képességváltozásra,

amit te, az olvasóm most a kezedben tartasz. És nemcsak a tartalomban, hanem a kivitelezésben is: kifejezetten rövid, már-már „online hosszúságú” fejezetekben foglaltam össze a gondolataimat, nem elvárva, de bízva abban, hogy ha újra betérek a kicsiny könyvesboltba, akár öt-hat fejezetet is sikerül elolvasnia a fiatal eladónak jelen munkámból…

Mindezt úgy, hogy a mostani kötetben elhelyeztem néhány generációs gyöngyszemet: gyerek- vagy fiatalkori humoraknákat, egy-két olyan utalást, amelyeket csak azok fognak igazán jól megérteni, akik az enyémekhez hasonló generációs élmények mentén nőttek fel. De talán így felkeltik az újabb nemzedékek néhány tagjának a figyelmét is, és akkor ők a könyv olvasása helyett (na jó: mellett) alaposabban utánanéznek, hogy mik is voltak ezek. Én ilyenkor azt szoktam mondani, hogy a magam részéről már építettem egy generációs hidat. Ha te is követed a példámat, és építesz egy újabb hidat, akkor közelebb kerülhetünk egymáshoz. Hiszen nem az a cél, hogy feladjuk a múltbeli generációs értékeinket. Ha lefordítjuk őket 21. századi nyelvre, Z generációs platformra, akkor sokkal könnyebben eljutnak a következő nemzedékek képviselőihez.

Mindig ezt mondom én is, mint Mrs. Lipton…5

2. Generációk harca – Hogyan értsük meg egymást?6

Egy nagyon kis település vendége voltam, ahol helyi vállalkozóknak tartottam előadást generációs témában. Egy hatvan feletti cégtulajdonos kért szót, hogy elmondja, náluk hogyan zajlott a cégen belüli generációváltás.

De itt nem állt meg, és elkezdett az érzelmeiről, élményeiről is mesélni. Most negyven körüli fiának adta át a céget néhány éve, és erre régóta készült. A talpig vállalkozó úr eredetileg hentesként dolgozott, de álmai netovábbja volt, hogy a fiának diplomája legyen – hogy neki már könnyebb legyen az élete. Úgy mondta, hogy „belső kényszert” érzett a taníttatására.

A fia végül tényleg szerzett diplomát kereskedelemből, és nagyon jól viszi a céget. Viszont azt már nem tudja, hogyan kell a karajt kicsontozni. Az a tudás, amelyre eredetileg alapította a vállalkozását az édesapa, már csak neki van meg, a fiának nem örökítette át. Nem mondta ki, de látható volt, hogy ezt rettenetesen fájlalja. És a végén jött – mint mindig – a slusszpoén. A harmadik generáció, az unoka, a jövendőbeli lehetséges utód már az átlagon felüli sikeres család sarjaként Londonban tanul menedzsmentet… Vajon vissza fog térni valaha a kis vidéki boltba?

Az életkori sajátosság és a generációhoz való tartozás közötti különbségről a következő fejezetek részletesebben szólnak, ezért most csak gyorsan nézzünk rá, milyen generációkat is különböztetünk meg jelenleg Magyarországon:

az 1945 előtt született veteránok, avagy csendes generáció,

az 1946–1964 között született baby boomer generáció,

az 1965–1979 közötti X generáció,

az 1980–1994 között született Y generáció,

az 1995– 2009 közötti időszak szülöttei, azaz a Z generáció,

valamint a 2010 után született alfa generáció tagjait.

E hat nemzedék generációs jegyei határozzák meg a társadalmi szocializációjukat: vagyis megmutatják az egy adott időszakban születettek hasonló gondolkodását és viselkedését. A generációs jegyek sok esetben egy egész életen keresztül meghatározzák ezeknek a csoportoknak a gondolkodását, míg az előttük vagy utánuk született nemzedékét nem vagy nem úgy.

Ezek alapján kimondhatjuk, hogy

a generáció az egymással nagyjából egy időben születettek olyan csoportja, amelynek a tagjai hasonló gyerekkori szocializációjuk miatt sok egyforma tulajdonságot, értéket, szokást és hasonló világlátást hordoznak magukban.

Természetesen nem csak a saját generációs tapasztalásaid alakítják az életedet, hiszen ha megnézzük a fenti felsorolást, a veteránok nem csupán a saját időszakukat, hanem az összes többi generáció időszakát is átélték. Azzal a különbséggel, hogy az ő éppen aktuális tapasztalásukat a saját gyermekkori „alapélményeik” befolyásolták: vagyis a mai nyugdíjasok az online térbe az 1940-es, 1950-es években elsajátított értékrendszerükkel, viselkedésükkel, elvárásaikkal és tanult képességeikkel (is) léptek be. A gyerekkori élmények a legerősebbek, jellemzően ezek határozzák meg az alapszemélyiséget. Hiába tapasztaljuk meg ugyanis a későbbi generációk összes élményét, a dominánsak a gyerekkoriak maradnak, a többit már az akkor megszerzett generációs szemüvegünkön keresztül nézzük, értelmezzük, használjuk.

E fiatalkori élménybázist nevezzük alapélménynek. Véleményem szerint ez az egyik legfőbb meghatározója a viselkedésünknek (természetesen az egyéni, személyes jellemzők után).

A generációs hovatartozás tehát nem korlátozódik csak és kizárólag arra a kategóriára, amelyikbe a születési évünk alapján tartozunk: az összes többi korcsoport élménye, tapasztalata színesítheti – rajtunk múlik, mit és mennyit fogadunk be azokból.

Ez alapján a generációs élmények trendek, amelyek befolyásolják, bővítik a teljes társadalom viselkedési módját, attitűdjeit, gondolkodását. Hiba volna mindezt leszűkíteni a születési évünkre.

Viszont az alapélmény nagyon erősen jelen tud lenni az egész életünkben – nyilván, hiszen mindenkinek ez jelenti a valóságot: a születésekor megtapasztalt világ, a generációs origó. A kiindulópontja a te földi utazásodnak. Ahonnan elkezdted megérteni és megtanulni az életet.

De ez a nullpont teljesen máshol van annak, aki a múlt század ötvenes éveiben vagy nyolcvanas éveiben, esetleg a 2010-es években született. Ez a három ember mást látott, mást érzékelt, és máshonnan kezdte meg a földi pályafutását.

És ha nem tudatosítjuk, hogy az origók máshol vannak, ráadásul nem jobbak vagy rosszabbak a másikénál, csak mások, akkor nagyon könnyen beleragadhatunk a saját generációs igazunkba. Ezt hívjuk generációs csapdának: amikor egyedül azt a valóságot fogadjuk el igaznak, amellyel mi találkoztunk gyerekkorunkban – azt megtapasztaltuk, az úgy volt jó, tehát most is így kell(ene) lennie.

Viszont ezzel megkérdőjelezzük a nálunk fiatalabbak (és a nálunk idősebbek) tapasztalatát és igazságát. És ilyenkor jön az, hogy megpróbáljuk rájuk erőltetni a saját tapasztalatunkat mint egyetlenegy igazi jót. Ráadásul úgy és olyan stílusban, amilyet a saját gyerekkorunkban láttunk – függetlenül attól, hogy ez az út és stílus manapság nem értelmezhető. És abból már könnyen lehet harc.

Egy hasonló rendezvényen szintén felállt egy nagyon kedves, szimpatikus, munkában tisztességgel megöregedett úr: „Én 1955-ös születésű vagyok. Már nem mondhatjuk, hogy fiatal lennék, de még dolgozom. Ameddig bírom, dolgozni fogok. Elborzadva látom, merre halad a világ. Ez így nem mehet tovább. A mai fiatalok már nem akarnak dolgozni. Úgy pláne nem, mint ahogy mi dolgoztunk valaha. Nekünk kell megtanítani, mit hogyan kell csinálni. Hogy vegyék észre, ez őértük van. Ettől lesznek boldogok. A munkának a becsületét kell megtanítani.” Egyetértő morajlás hangzott a veterán és baby boomer résztvevők felől. Az a néhány Y és Z generációs, aki szintén ott ült, némán, picit feszengve, de megengedő mosollyal konstatálta a „bácsi” véleményét. Szinte láttam rajtuk, ahogy belül kuncognak. Igazat adtam nekik, mint ahogy igazat adtam a beszédet tartó úriembernek is. Hisz mindegyikük a saját alapélménye szerint értelmezte a jelent – az idős úr az ötvenes évekbeli, a fiatalok a 2000-es évekbeli alapélményük szerint.

Mindkettő igaz, de így, külön-külön egyik sem a valóság.

3. Hídépítés a generációk között

Valamikor 1991 őszének kora reggelén sétálok a bonyhádi gimnázium felé. Tizenöt éves vagyok. Megkérlek, kedves olvasó – de csak ha ennél idősebb vagy –, hogy most gondolatban te is menj vissza a tinédzserkorodba! És emlékezz vissza arra, hogy mit gondoltál akkor az időskorról… Szóval tizenöt évesen sétálok az iskolába, amikor is elbiciklizik mellettem egy harminckét éves férfi. Ránézek, és elgondolkodom, hogyan lehet élni, mit is lehet csinálni ilyen öregen. Mit csinálnak az emberek harminc felett? Harminc felett?! Az valami elképzelhetetlenül nagy kor, gyerekkel, családdal, befutott karrierrel, már szinte lezárt jövővel. Ha visszajöttél velem gondolatban a saját tinédzserkorodba: te hogy voltál ezzel? Melyik korosztályt gondoltad akkor már idősnek?

Ehhez képest, most száguldva az ötven felé, azt gondolom, van még élet harminc felett is… és hogy az idősödés valahol talán hetvenöt fölött kezdődik. Amin legutóbb az egyik előadásomon felháborodott egy hetvennyolc éves hölgy: ha most én öregnek hívom őt, akkor minek nevezem a kilencvenhárom éves szomszédját? Mert a szomszéd szerinte tényleg idős, de speciel ő még nagyon messze érzi magát ettől…

Minden viszonylagos. Az, hogy ki fiatal, és ki idős, végképp az.

Nagyon sok előadásomon, de akár cikkben, munkahelyi beszélgetésben kerül elő az a szófordulat, hogy „fiatalabb” meg „idősebb generációk”.

Csakhogy én azt gondolom, nincs olyan, hogy fiatal vagy idős generáció.

Egy generáció nem tud fiatal vagy idős lenni.

A tagjai tudnak azok lenni, ám az meg viszonylagos, hogy éppen aktuálisan fiatalok-e, vagy idősek. Pláne, hogy kihez képest fiatalok vagy idősek.

Én a hetvenes évek második felében születtem, így generációelméletileg X generációs vagyok.

Amikor születtem, kifejezetten fiatalnak számítottam, de már akkor is X generációs voltam.

Ma már régebb óta vagyok fiatal, és most is X-es vagyok.

Negyven év múlva a mostani fejem szerint is viszonylag idős leszek, viszont attól még mindig az X generációba fogok tartozni.

Ma a legfiatalabbak az alfák. Ők nyolcvan év múlva is az alfa generáció tagjai lesznek, noha nem lesznek már a legfiatalabbak. Most éppen fiatalok.

Azonban nem az az alfa generáció legfőbb jellegzetessége,

tulajdonsága vagy sajátossága, hogy fiatal. Csupán a mostani pillanat adottsága ez. Viszont ettől függetlenül az erre a nemzedékre jellemző tulajdonságok többségüknél idős korukban is ugyanígy megfigyelhetők lesznek.

Az életkor és a generációhoz tartozás tehát két, egymástól független kategória.

A generációnak semmi köze az életkorhoz, az életkornak pedig semmi köze a generációhoz.

Nézzük a kettő közötti különbséget!

Tessék megkapaszkodni, most egy nagy mondás következik: az életkor egy állapot, amely az idő múlásával mindenkinél dinamikusan változik. Szóltam előre, hogy erős mondat lesz!

Ami viszont ezzel párhuzamosan szintén változik, az az, hogy kit tekintünk fiatalnak, és kit idősnek. Ugyanis sokak fejében ez a két fogalom egy-egy nagy, homogén csoport. Vannak „a” fiatalok, és vannak „az” idősek. A nálunk fiatalabbak az előbbi, a nálunk öregebbek pedig az utóbbi társaság – és a hangsúly a „nálunk”-on van. Ugyanis ahogy idősödünk, úgy bővül a fiatalok kategóriája, és szűkül az öregeké. Korunk sajátja, hogy míg a fiatalokhoz mindenki örömmel tartozna, addig az öregekhez már nem annyira. Erről is szólt a bevezető történetem: tinédzserként a tíz év alattiak voltak nekem a fiatalok, a harminc év felettiek pedig az idősek. Most már, mondjuk, a negyven év alattiakat hívom fiatalnak, és a hetven felettieket idősnek. Bővült az ifjabbak, és szűkült az öregebbek köre.

Na de valójában meddig tart a fiatalkor? Mikor ér véget a fiatalság? Mikor ébredünk fel úgy, hogy „ma ért véget a fiatalkorom”? És ugyanígy: mikortól válunk időssé? Vannak konkrét dátumok, időpontok, amikor ezeket a határokat átlépjük?

Véleményem szerint az már valahol generációs tapasztalás lesz, hogy ki hol húzza meg magának ezeket a határokat: hiszen teljesen más életkortól számított valaki idősnek 1965-ben, mint most, 2023-ban. Az akkori nyugdíjasok ma még javában dolgoznának, és ahelyett hogy nagyszülők volnának, nagy eséllyel a még otthon lakó fiatal felnőtt gyerekeikről gondoskodnának.

De annak a megítélése, hogy meddig tart a fiatalság, mikor is kezdődik el az önálló felnőtté válás időszaka, szintén kitolódott. Míg az „én időmben” a többség nagyjából tizennyolc évesen kezdte meg az önálló életét, addig ma átlagosan huszonhét évesen költözik el egy magyar fiatalember otthonról.7 Természetesen nagyon sok oka van ennek a folyamatnak: egyrészről a tanulással töltött idő kitolódott, valamint ott van a hosszabb várható élettartam, vagy említhetjük a jelentősen megnőtt lakhatási és/vagy tanulási költségeket is, hiszen ezek mind befolyásolják a mai fiatalok életét.8 De ennek lehet a következménye, hogy míg 1990 környékén már felnőttnek hívtunk egy huszonöt évest, ma sokkal inkább nézünk rá még fiatalként, urambocsá: kamaszként.

Ez tehát az életkor.

A generációhoz való tartozás viszont egy közös

tapasztalati gyűjtemény, élménygyűjtemény,

amelyet a gyerekkorban megtapasztalt valóság határoz meg az azonos időszakban születetteknek. Attól függően ugyanis, hogy ki mikor látta meg a napvilágot,

hogy milyen földi környezettel találkozott kisgyermekként,

alakul ki a tudatában és a tudatalattijában, milyen értékek, feltételek és keretek mentén fogja érzékelni és működtetni az életet.

Erre utaltam az öregséggel kapcsolatos tapasztalat megélésének említésekor. Például ha gyerekként azt látod, hogy a nagymamád ötvenöt évesen nyugdíjba megy,9 mert már idős, akkor megfogalmazódik benned, hogy ötvenöt éves korban van egy vízválasztó az életben. Ezért ehhez képest határozod meg – persze tudattalanul –, és határozza meg a társadalom is, hogy meddig vagy fiatal: ha ötvenöt évesen nyugdíjba kell menni, akkor húsz-huszonöt évesen az ember elkezd dolgozni, hiszen maximum harminc-harmincöt éve van arra, hogy felépítse a saját egzisztenciáját, felnevelje a gyerekeit, elérjen mindent anyagilag, amit csak tud. Utána pedig jön a nyugdíj, a megérdemelt pihenés és az unokák.

Ugyanakkor ha azt látod gyerekként, hogy nincs az aktív életkornak felső határa, hogy a világban, de a saját kis környezetünkben is nagyon sok hatvanas mellett igen sok hetvenes vagy akár nyolcvanas is dolgozik, más kép alakul ki benned az idősödéssel kapcsolatban. Ha a gyerekkorodban folyamatosan jönnek szembe a hírek arról, hogy nagy valószínűséggel sokáig élhetsz, ráadásul ezeket az információkat olyan emberek kutatják és mondják el, akik maguk is jóval idősebbek ma, mint harminc éve az öregségi nyugdíj korhatára volt, akkor újraértelmezed magadban az élet főbb szakaszhatárait. Valahol nem meglepő, hogy ez alapján eltolódik a fiatalság határa: később kezdenek el dolgozni ma a fiatalok, később alapítanak családot, és később születik meg az első gyermekük is.10

Ugyanakkor mások a fogalmaink, a következtetéseink, sőt még a szavaink is!

Néhány hete egyik fiatal kolléganőnknek jött egy – számára – szürreális üzenet valamilyen „Megvagy hadnagy”-ról. Fogalma sem volt róla, miről van szó, amíg el nem magyaráztuk neki, hogy ez egy nyolcvanas években futott rajzfilm karaktere.11 Gyorsan utánanézett a legismertebb videós keresőn, majd meglepetten felkiáltott: „De hát ez a rendőr segwayen közlekedik! Harminc évvel korábban feltalálták ebben a rajzfilmben, mint a valóságban!” Soha, de soha nem jutott volna eszembe gyerekkorom egyik kedvenc rendőr figurájáról (a másik Pityke őrmester volt) a segway. Ehhez egy teljesen más generáció szemléletmódja kell…

Aztán: az „Üdv a B oldalon!” életközepi születésnapi köszöntést igazán csak az érti, aki élt már akkor, amikor még volt bakelitlemez vagy audiokazetta. Már a CD-k és a DVD-k világában sem volt értelme a B oldalnak, ma pedig végképp nehéz olyan alkalmat találni, amikor a gyerekeinknek meg tudnánk tanítani, valójában mit is jelent ez.

A 20. századi ember „öreg ketyegőnek”12 hívta a saját szívét, de szakmai berkekben is az ipari forradalom fogalmait használták, úgymint (szív)pumpa, (szív)billentyű, motor… Ma viszont, ha elfelejtünk valamit, vagy nem kapcsol olyan gyorsan az agy, akkor „leég a membrán”, „beüt a kék halál”, esetleg „lefagy a vincseszter”.

A hatvanas években készítették el az első olyan számítógépet, amely több processzorral is rendelkezett, így egyszerre két vagy akár több feladatot is el tudott végezni párhuzamosan. Ezt a funkciót nevezték el multitaskingnek.13 Szerintem nincs olyan ember ma, aki ne ismerné ezt a szót: persze nem a számítógépek világából, hanem mint emberi képesség. Pedig nem az. Az agyunk ugyanis nem gép, bármennyire szeretnénk is úgy tekinteni rá. De mára beépült a szótárunkba ez a szó mint humán készség, és vannak olyan embertársaink, akik őszintén hiszik, hogy képesek a multitaskingre. Ahogy változik a világ (a makrokörnyezet), úgy alakul át a nyelvünk, a beszédünk.

És ez csupán egy-két kiragadott példa a rengeteg változás közül, amely érintett minket, embereket. Még mennyi-mennyi minden történt az elmúlt hatvan-nyolcvan évben, ami gyökereiben változtatta meg azt a tapasztalati környezetet, amelyet úgy hívunk: gyerekkor! Például hogy megtanuljuk, megtanulhatjuk, mit is jelent nekünk a Föld. Hogyan kell itt élni, és hogyan kell a többi emberrel együtt élni…

Számomra ez a generációs változás.

Azt, hogy mi számít normálisnak, az éppen adott időszak társadalma határozza meg. A normalitás, az elfogadott értékek attól (is) függnek, hogy mikor és hol vagyunk.

Mi volt a normális Magyarországon 1960-ban? És mi 1985-ben? Mi a normális 2023 Magyarországán? A születésünkkor kezdődik a szocializációnk, amely egy nagyon hosszú folyamat. Ennek során a minket körülvevő társadalom attitűdjeit, értékrendjét, szokásait, viselkedésmintáit és felhalmozott tudását tanuljuk meg, és saját magunkon keresztül hozzuk összhangba ugyanennek a társadalomnak az elvárásaival.

A sikeres szocializáció jele a társadalmi elfogadás.

Megvan ez az elfogadás most? Megadjuk utódainknak az elfogadást a viselkedésükre? Vagy hibáztatjuk a saját gyerekeinket a miatt az új, követhetetlen online rendszer miatt, amelyet tulajdonképpen mi adtunk át nekik?

Harminc-negyven éve a családi, az iskolai, a munkahelyi és a társadalmi elvárások nagyjából ugyanazok voltak. Ma ezek az elvárások merőben eltérőek, sőt akár még egymás ellentétei is: más kritériumokat állít fel a szülő, és akár gyökeresen más értékeket preferál az iskola. De hogy a munkahely új dolgokat vár el fiatal munkavállalójától, mint amelyekkel az addigi életében találkozott, az szinte bizonyos.

Fiatal legyen a talpán, aki rájön, hogyan tud mindennek megfelelni.

Ezért a többség megkeresi a legkönnyebb utat, a leggyorsabb elfogadást, amit most az online tér kínál…

4. Egy globálisan új kultúra

Nincs hivatalos konszenzus arról, pontosan hol ér véget a Z generáció, és hol kezdődik az alfa, de ha abból indulunk ki, hogy jellemzően az 1995–2009 között születettek sorolhatók a Z generációba, akkor a legidősebbek közülük lassan harmincévesek. Tehát már egyáltalán nem gyerekek, annak ellenére, hogy jelentős részük még otthon lakik a szüleivel. Az őket követő alfák esetében pedig, mondjuk, érdemes azt felidézni, hogy míg az első iPhone bemutatása tizenöt évvel ezelőtt, 2007 júniusában történt meg, addig a legidősebb alfa is alig tizenhárom éves. Ellentétben tehát az összes többi nemzedékkel, nekik soha nem volt olyan önálló földi tapasztalatuk, amelyben még nem volt mindenki állandó összeköttetésben mindenkivel: nekik ez az egyetlen földi valóság adatott meg. Ők a valódi „digitális bennszülöttek”, beleszülettek a digitális világba. Azonban nem ők teremtették ezt a világot: ők csak ebbe a kész környezetbe születtek bele a mindenre nyitott és kíváncsi elméjükkel.

Ezért elengedhetetlenül fontos beszélnünk a generációkról. Hiszen ami az elmúlt néhány évtizedben történt, illetve most történik velünk, arra nagyon kevés viselkedési mintát találhatunk az emberiség történetében, így alig van mihez visszanyúlni. Amúgy sem jellemző, hogy tanulnánk a saját történelmünkből, de most végképp tanácstalannak érezhetjük magukat.

Sok mindent láttunk már mi, emberek, ám soha ennyire gyorsan és széleskörűen nem változott a világ, ahogyan jelenleg zajlik

a globális kultúraváltás, amelynek szemtanúi és átélői vagyunk, és amely az életünk szinte minden területére kihat.

Ez a kultúraváltás tehát hihetetlenül mély, alapos, felkavaró, és tényleg felfoghatatlanul gyors. Ami – többek között – azt eredményezi, hogy megváltozik a gondolkodásunk, az agyunk működése, de akár még az idegrendszerünk is „áthuzalozódik”.

Valóban, most sok olvasóhoz hasonlóan én is elsősorban az online világ megjelenésére gondolok, bár a cybertér mellett rengeteg más dolog is megváltozott az életünkben. Amellett, hogy ma már teljesen mást jelent a kommunikáció, a média, más lett a tudás, az értékes tudás fogalma is. Nem feltétlenül tudjuk most, mit is érdemes tanulnunk vagy tanítanunk a gyerekeinknek ahhoz, hogy értékes tudásuk legyen a jövőben.

Gyerekkoromban még éltek azok a bölcs (és egyben gyereklélekgyilkos) mondások, mint hogy „A tudás az egyetlen, amit nem vehetnek el tőled!” vagy „Ahány nyelvet beszélsz, annyi ember vagy!”; nos, a mesterséges intelligencia árnyékában ezek már egyáltalán nem biztos, hogy igazak. Egy szakmát szerző fiatal még az 1990-es években is nyugodt lehetett: ha jól végzi a dolgát, és nem csinál semmi galibát, a szakmájával nyugdíjig kihúzhatja – a jelenben szinte garantált, hogy ez nem így lesz.

Más lett a gyerekkor, és másképp nevelik a szülők is a gyerekeiket: új szerepekben mutatkozunk be apaként és anyaként. Másképp vagyunk férfiak, és másképp nők, mint akár csak harminc évvel ezelőtt. Másképp kommunikálunk, másképp viszonyulunk egymáshoz, és más képességeinket fejlesztjük, használjuk a túléléshez, mint egykor.

Ezek nagyon komoly változások. Egyesek szerint akár evolúciós szintűek. A változás mindig félelmetes, és sokakból elsőre tagadást, ellenállást, szomorúságot vált ki – természetesen elsősorban azokból, akik már a bekövetkezését megelőzően is éltek, hiszen ők ismerik a változás előtti időszakot is. És mivel jellemzően akkor voltak fiatalok vagy gyerekek, erősen kötődnek ahhoz a periódushoz érzelmileg. Ráadásul, mint már beszéltünk róla, ezt a világot élték meg gyerekkorukban földi igazságként, így számukra a régi a természetes, a világ rendjének megfelelő – az új pedig sokszor pont ellenkezőleg, természetellenes.

De ehhez kell az összehasonlíthatóság eshetősége, hiszen anélkül ilyen kijelentéseket tenni lehetetlenség. Az összehasonlításra pedig mindig csak az idősebbeknek van természetes lehetőségük.

Az előadásaim végén nagyon sokan (főleg idősebbek) adnak olyan visszajelzést, hogy elszomorodtak a hallottakon. Merthogy nagyon rossz irányba megy a világ.

Nyilván lehet panaszkodni, annak is megvan a helye az életben. Csak nem mindig vezet megoldáshoz. Bekiabálhatunk, mint a két öreg a páholyban14 (na, ki tudta valaha is a nevüket: Statler és Waldorf?), vagy ehelyett tehetünk inkább egy lépést előre.

Én ezzel a könyvvel nem szeretnék elszomorítani, sem elbizonytalanítani senkit. És azt sem akarom, hogy elkezdjük sajnálni valamelyik generációt. Nem ez a cél. Ha valaki mégis lelombozódna, lapozzon ide vissza, és olvassa el újra ezeket a mondatokat.

Egyrészről: bármit olvasol is ebben a könyvben, odakint nem történt ettől változás.

Rajtad kívül nem változott meg a világban semmi.

Pusztán leírtam és összefoglaltam mindazt, amit eddig is tudtál. Maximum nem gondoltad így végig, mert például kényelmesebb vagy jobb volt enélkül. Attól, hogy most valami a felszínre jött, nem lett sem jobb, sem rosszabb a helyzet. A világ pontosan ugyanolyan, mint amilyen két perccel ezelőtt volt. Te változtál meg, mert összeállt a fejedben valami, ami addig esetleg nem volt ennyire egyértelmű. Ám ettől végképp nem lehet a helyzet rossz, hiszen a tudás, a tanulás képessége segíthet minket a döntéseinkben, a változtatásban.

Másrészről: ha valamelyik mondat, rész, fejezet elszomorít, elbizonytalanít, tudd, hogy gondolatban visszamentél a múltba. Valahova a gyerekkorodba. A tudatod önkéntelenül is elkezdte összehasonlítani a múltbeli tapasztalataidat a jelen valódi vagy a jövő vélt változásaival, és a leggyorsabb védekezőeszközként elkezdett hatni az érzelmeidre… mellékesen elérve, hogy így ne lásd tisztán a történéseket.

Most, hogy már tudod ezt, vegyél egy mély lélegzetet, köszönd meg ennek az énrészednek, hogy megpróbált megvédeni, és kérd meg, hogy picit hagyjon békén! Lépjen egyet hátrébb, dőljön le pihenni, vagy igyon meg egy fröccsöt, aztán ha kész, majd visszajöhet újra megvédeni téged.

A könyvemmel a célom sokkal inkább az, hogy felhívjam a figyelmet arra: generációs hovatartozástól függetlenül igen nagy felelőssége van mindenkinek abban, milyen lesz a jövőnk – és hogy milyenek lesznek benne a következő generációk. Mert ez rajtunk, régebb óta fiatalokon múlik.

Több előadás után is szóba került, hogy annyira sokan beszélnek már erről az új világról, a digitális élet veszélyéről, hogy az emberek megcsömörlöttek. Miközben az egész életünk dinamikusan halad előre az internet által, a szakemberek folyamatosan kongatják a vészharangot. Mintha a hipersebességű modernitás és a megkövült dinoszauruszok próbálnának szót érteni egymással. Ezért kialakult egy olyan válaszreakció sok felnőttben, szülőben, hogy ignorálja ezeket az információkat. Meg sem hallja őket, így nem léteznek – mert különben (mint láttuk) elkeseredik, megrémül vagy dühös lesz. Akkor meg mi értelme volna odafigyelni rájuk?

Azt gondolom, hogy a tanulás erre a válasz. Mi, 20. századi embertársaim, nem ebben a környezetben nőttünk fel, de ugyanúgy, ahogy megtanultuk, hogyan kell bekapcsolni egy okostévét, el tudjuk sajátítani azt is, hogy a mostani világban mire érdemes odafigyelni. Miért félünk ettől a tanulástól? Hiszen csak többek lehetünk általa! Megjegyeztük azt is, hogy az angol trüffelbe nem rakunk húst, mert akkor nem lesz finom.15 Az életünket se akarjuk túl sok online tartalommal fűszerezni, mert az sem vezet jóra! Igyekezzünk inkább az egyensúlyra törekedni az online és offline eltöltött időnket illetően!

Tehetünk úgy, mintha ezek a változások nem léteznének, és mindenre képesek volnánk – vagy elfogadhatjuk őket, és megpróbálhatunk élhetőbb világot teremteni. Egyénileg akkor tudunk a leghatékonyabban alkalmazkodni az új környezethez, ha elegendő információval rendelkezünk, azaz tisztában vagyunk új világunk előnyeivel is, de egyben a veszélyeit és a buktatóit is ismerjük. Nyugodtan, mindenféle előfeltevés nélkül tanuljunk egymástól, egymásról, egymásért!

Lassan elég sok helyen el kellene kezdeni építeni egy generációs hidat. Na de ki ért ehhez? Csak az, akinek megvan hozzá a megfelelő tudása, tapasztalata. A generációs hídhoz legalább két pillérre van szükség, mint egy rendes hídhoz általában. Ez a két pillér a 20. és a 21. századi tapasztalás, hisz e két „világ” közé akarjuk kifeszíteni a hidat. Viszont így csak az tudja elkezdeni az építkezést, akinek mind a két pillére megvan. És vajon az kinek van meg?

Bizony, az a „rossz” hírem van, hogy ez a feladat megint a felnőttekre, az idősebbekre hárul, ugyanis csak ők, csak mi rendelkezünk mind a két tartóoszloppal. Azok a fiatalok, akik a 21. században születtek és szocializálódtak, jellemzően csupán egy oszloppal rendelkeznek: a saját, 21. századi tapasztalatukkal.16 Többségük azonban – érthető módon – nem került az elmúlt évszázad tapasztalatainak, értékeinek, mintáinak birtokába. Nekünk, idősebbeknek van meg az az egyedi tudásunk, amely két évszázadra is épül:

a lassú, analóg, internetmentes 20. századra és a hipergyors, digitális, okoseszközökkel behálózott 21. századra.

De ez nem azt jelenti, hogy sutba kell dobnunk a 20. századi értékeinket, és a békességért „le kell mennünk kutyába”. Szó sincs róla, sőt! Meg kell mutatnunk a jövő generációjának mindazt, amit a jelen környezetben már nem tudnak megkapni. Ez a mi felelősségünk, küldetésünk, akik a 20. században születtünk.

Kellenek az olyan nagypapák, akik még szét- és összeszerelnek dolgokat, újra kialakítva az unokákban a kauzális (ok-okozati) gondolkodás alapjait. Szükség van a bármiből is csodás süteményeket varázsoló nagymamák tanítására, meséire, kreativitására. Az X generációs apukák, ha nem is cserélnek vasárnap délelőttönként gyertyát a gyerekeikkel a Trabantban, vigyék el a családot az erdőbe offline kirándulni! Népnevelőként Influenszerként lépjen színre minden olyan Y-os anyuka, aki őszintén képviseli azt, hogy odafigyel a gyermekére: csak figyel, és nem fotózza vagy videózza őt, hanem megadja neki a szemkontaktus, az igazi rá figyelés élményét.

Mert nem vagyunk jobbak, de rosszabbak sem a nálunk fiatalabbaknál vagy idősebbeknél.

És ők sem jobbak vagy rosszabbak csak azért, mert előbb vagy később születtek nálunk. Nagy valószínűséggel másképp működnek. Mert például más a gyerekkoruk. Más környezetben nőttek fel. Mást tanítottak nekik a szüleik, és mást a világ. És ez kihat minden döntésükre az életben. Ráadásul ezek a döntések az előző generációkban születettekre is visszahatnak, így változtatva, színesítve mindannyiunk életét. Ez az alkalmazkodás. Ez a tanulás képessége. Ez pedig a változás maga, ami sosem lehet jobb vagy rosszabb – csupán más. Ha mindezt megértjük, tettünk egy nagy lépést egymás elfogadása felé.

Ami viszont – szerintem – csakis jó lehet.

5. Különbözünk egyáltalán?

„A szüleink fogantatásunk pillanatában megtapasztalt tudatállapota végigkísér bennünket, mint egy felhő.” (Mahatma Gandhi)

Joggal merülhet fel a kérdés: ha ennyire „egyszerű” a helyzet, akkor van-e egyáltalán különbség az egyes generációk között? Tényleg mások vagyunk azért, mert nem egy időben születtünk?

A válaszom: igen is, meg nem is.

Egyrészt nem állíthatjuk azt, hogy csak és kizárólag az határozná meg a létezésünket, milyen dátumra esett a születésünk napja. Nyilván nagyon erős befolyásoló erő a személyiségünk is, éppúgy, mint a DNS-térképünk.

Ugyanígy meghatározza a fejlődésünket és a viselkedésünket az, hogy honnan származunk: egyáltalán nem mindegy, hogy például milyen anyagi helyzetben volt a családunk gyerekkorunkban, mit gondoltak a szüleink a tanulásról, a munkáról, a pénzről vagy az életről, szerették-e egymást a fogantatásunk pillanatában, vagy sem.

A következő helyre tenném ugyanakkor azt, hogy mi jellemezte a világunkat akkor, amikor megszülettünk, amikor a személyiségünk kialakult, egyéniségünk, identitásunk megszilárdult – azaz milyen volt a (makro)környezetünk a születésünk pillanatától nagyjából a kamaszkorunk végéig.17

Ezen jellemzők összessége határozza meg az értékrendszerünket, a világról alkotott képünket, vagy akár azt, hogy milyen tanult képességeink vannak, és azok mennyire fontosak a személyiségünk számára. E vélt vagy valós tapasztalások, értékek meghatározzák az általunk felépített és elvárt egyetemes igazságok körét, amelyek a mi szemünkben érvényeseknek tűnnek, és amelyeket mások számára is kötelező érvényűnek tartunk.

Ilyen egyetemes igazság nekem például a köszönés.

De nem csak nekem: a köszönés a legtöbb 20. századi ember számára a kommunikáció alapja. A tisztelet alapja. Mindennek az alapja. Az én édesanyám gyerekkoromban belém nevelte, hogy a normális embernek köszönnie kell, ez egy általános földi igazság. Ráadásul nem is mindegy, hogyan: ha idősebb jön szembe, te köszönsz. Ha bemész valahova, ahol már vannak, te köszönsz. Akkor is, ha ott bent fiatalabbak tartózkodnak. A legegyszerűbb, ha mindig te köszönsz előre, és akkor udvariasnak fognak tartani. Persze az sem mindegy, hogyan köszönsz: reggel, délben és este mást mondunk. Fiatalt és időst sem ugyanúgy kell üdvözölni. Mindeközben belenézel a másik szemébe, és tisztán, érthetően mondod ki a megfelelő szavakat.

Vajon miért volt ez annyira fontos az elmúlt időszakban? Többek között azért, mert eddig az ember

csak és kizárólag térben és időben élt.

Bementél az iskolába gyerekként, az osztályban te voltál az első, aki üdvözölte a többieket, ők visszaköszöntek. Megérkezett a pedagógus, fel kellett állni, és ránézni: „Jó napot kívánok!” Reggel nyolctól délután kettőig tartott a tanítás, utána mindenki ment haza. A többiek ott nem értek el, kivéve, ha valaki vette a fáradságot, és eljött hozzád (mert a többségnek telefonja sem volt). Délután vagy otthon voltál, vagy lementél az utcára a többiekkel, esetleg edzésre. De ott is csak azzal találkoztál, aki szintén lement az utcára, illetve edzésre. Térben, időben meghatározott helyen volt mindenki. Volt eleje és vége mindennek, ami logikusan tudta keretezni az életet, a történéseket.

Mi változott meg mára? Ez a tér–idő kapcsolat alakult át.

Azt szoktam kérni ezen a ponton az előadásaimon a résztvevőktől, hogy tegye fel a kezét az, aki szokott chatelni. A chaten történő találkozás esetében vajon hogyan alakul a tér és az idő? Ugyanolyan, mint az offline találkozás? Belépek a chattérbe, megjelenek, és köszönök az ott lévőknek? Jellemzően nem. Hiszen pont az a lényege a chatelésnek. Egyrészről, gyakori, hogy egy ottani beszélgetésnek nincs eleje és vége. Ez egy folyamatos, akár soha le nem zárt beszélgetés. Másrészről, pont azért nem hívom fel a másikat, mert nem tudom, hogy éppen akkor zavarom-e, vagy sem: inkább ráírok. Aztán hogyha ráér, vagy látja, hogy írtam, vagy éppen olyanja van, akkor majd válaszol. Ha ez egy percen belül történik, akkor igazán hamar reagált az illető, de az is előfordulhat, hogy erre csak három nap múlva kerül sor. Én pedig, aki küldtem az első üzenetet, addig teszem a dolgomat. Ha megjön a válasz, elolvasom. És majd valamikor én is visszaírok neki. Ennek az interakciónak más a tere és az ideje. Folyamatos ugyan a beszélgetés, de nem úgy, mint az analóg múlt századi világban volt. És ezt mindenki tudja, aki benne van a chatben. Nincs eleje, nincs vége. Innentől kezdve elindul az a folyamat, hogy

nincs értelme köszönni a chatben.

Tetszik érteni? Értelme nincs. És mégis, ezt a felek többnyire elfogadják, és alkalmazzák is.

A köszönést mint tevékenységet ugyanis meg kell értenie, meg kell tanulnia a gyereknek. Habár – elméletileg – ösztönös késztetésünk van arra, hogy köszönjünk: egymás üdvözlésének mély evolúciós okai vannak. Nem pusztán illemről van szó, hanem az embert meghatározó lényegi viselkedésről. Ugyanakkor az egy tanulási folyamat, mire a gyerek megérti, miért is kell(ene) köszönnie – és ebben (mint annyi minden másban) a szülői minta a mértékadó. De manapság a szülők is egyre gyakrabban elfordulnak a közösségektől, egyre kevésbé és ritkábban találkoznak „élőben” egymással (emlékezzünk csak vissza az alig pár éve megtapasztalt globális karanténra!). Ráadásul a köszönésnek van két kulcseleme: a szemkontaktus és az egymásra reagálás – vagyis a figyelem. Mi nincs a chatben? Szemkontaktus. Fizikális egymásra reagálás (csak írásbeli).

A köszönés egy rutin, egy rituálé, amivel jelezzük a másik félnek, hogy észleltük. Ez a kapcsolat kiépítésének a megerősítése. Legyünk őszinték: a virtuális térben teljesen értelmetlen kategória.

És el is értünk oda, hogy kialakult egy új kultúra, amelyben a köszönés teljesen mást jelent. Aki ebbe beleszületik, annak ez jelenti a normát, a világ természetes rendjét. Jellemzően csak azt fogja zavarni a köszönésmentes élet, aki össze tudja hasonlítani a régi helyzettel, amikor is az volt a normális, hogy köszöntünk egymásnak. Hiszen egyetemes igazság, hogy az ember köszön. Ezt verték belénk! Ennek így kell lennie.

Most mégsem így van.

6. Ahogy fent, úgy lent – Az online tér leszivárgása a „valós” életünkbe

Nézem az Elvis Presley életéről szóló filmet.18 Ennek a szegény tehetséges fiúnak az életét egyértelműen az határozta meg, hogy egyszerre születtek meg a televízióval. Annak köszönhetően lett híres, de annyira gyorsan, mint soha senki korábban. Nézem a filmet, és közben gondolkodom, hogy vajon mi lenne Elvisszel, ha 2023-ban tűnne fel? Elindulna az X-Faktorban, vagy youtuberként próbálná meg növelni népes rajongóinak számát? Ami a világhír felé lökte az 1950-es években, szinte semmire sem lenne elég hetven évvel később.

Láthattuk, olyan környezet alakult ki a 21. században, amely merőben új kultúrát mutat és tanít meg a mostani fiataloknak – szemben a szüleik, pláne a nagyszüleik gyerekkorával.

És folytatva a köszönés példáján keresztül: ezen új miliővel párhuzamosan létrejön egy réteg, amelynek a köszönés valami teljesen mást jelent – egész sok embernek a „hozott” tapasztalata a köszönésről nem az lesz, mint ami a korábbiaknak volt. Más és máshova épül be az agyba. Még akkor is, ha azt írtam, hogy ez a chatre, vagyis az online térre jellemző.

Mert onnan csupán egy lépés, hogy elterjedjen a fizikai térben is ez a változás.

Megfigyelt tendencia ugyanis, hogy az internetnek nem csak az online világra van hatása. A cybertérben kialakuló új trendek, értékek

„leszivárognak”, és szépen lassan új normává válnak az offline térben is.

Mi is történik a neten? Az internetes algoritmusoknak is köszönhetően egy idő után az online térben csupa olyan témába futsz bele, ami a te véleményedet tükrözi.19 Lassan csupa olyan emberrel találkozunk, aki hasonlóan gondolkodik, így idővel összeállunk velük, hisz ugyanúgy és ugyanarról fogunk tudni velük beszélgetni. Kialakul egy új csoport, és azt fogjuk látni, hogy rajtunk kívül is így gondolkodnak mások: nem vagyunk egyedül. Ha a csoport folyamatosan nő, akkor az együttes erőfeszítésünk végül normálissá teszi a mi közösségünkre jellemző viselkedést, és ennek mentén kezdünk el működni. Sőt, idővel ezeket az „új” értékeket más online közösségektől is számonkérhetjük, rájuk erőltethetjük. Ennek a trendnek pedig már neve is van: ez az online szindikáció.

És itt nem áll meg a dolog. Miután az online térben általános és elfogadott lett az új viselkedésforma,

szépen lassan átszivárog az új norma a tagok közvetítése által a valóságos világba,

és elkezdi formálni a valós kultúránkat – ez pedig a cybermigráció.

És a fentiek nem csak a köszönésre igazak: ott van például az a híres könyv, amelyikből irtózatosan sok példányt eladtak a világon. Arra gondolok, amelyik (valamint a belőle készült film) normalizálta a szadizmust, a kapcsolaton belüli erőszakot úgy mutatva be, mintha valamiféle szórakoztató és kellemes időtöltés volna. Teljesen más köntösbe került milliók és milliók számára ez a téma. Nem jobb vagy rosszabb, csak más köntösbe. Talán már kitaláltad, A szürke ötven árnyalatáról van szó.

De vissza a köszönéshez! Tudunk-e valamit tenni, ha nekünk fontos a köszönés? Hát persze. Szülőként ott van rögtön a mintaadás. Nem feltétlenül az az üdvös, ha szigorúan rászólunk a gyermekünkre, hogy: „Tessék szépen köszönni!”20 Eleinte a gyerek nem is érti, miért kellene hozzászólnia valakihez, akit nem ismer, esetleg nem is kedvel, vagy hogy miért kellene köszönnie akkor is, ha nincs kedve. Ne erőszakoskodjunk, adjunk neki időt! Ha velünk van, és látja, hogy mi köszönünk, már abból tanul. Semmiképp ne hozzuk kínos helyzetbe azzal, hogy könyörgünk a köszönésért, vagy utasítjuk rá! Ha nem megy neki most, majd sikerül legközelebb.

Gondolom, azt nagyjából mindenki sejti, hogy ezeket úgy a gyerek óvodáskoráig van módja a szülőnek megtenni.

Persze később is van ám lehetőség beavatkozni, például pedagógusként vagy munkaadó intézményként is. Ha én elvárom, hogy egy tinédzser gyerek vagy egy kezdő munkavállaló köszönjön előre az idősebbeknek, akkor azt érdemes megtanítani és számonkérni. Mondjuk, dönthetünk úgy, hogy nálunk, a mi intézményünkben alapszabály, hogy az illemnek megfelelően a fiatal köszön először az idősnek. Ez a mi szerződésünk, amit be kell tartania mindenkinek. Ehhez az első lépés a transzparens, mindenkivel előre megismertetett keretrendszer: a mi közösségünk ennek mentén működik, ha hozzánk akarsz tartozni, akkor ezt tudnod kell előre, és el kell fogadnod, hogy mi így élünk.

Viszont ezt sok esetben meg kell tanítani. Nemegyszer úgy, mint egy újszülöttnek – hiszen láttuk, hogy a köszönés más érzelmi szintre került egy 20. században nevelt gyermek életében, mint egy 21. századiéban. A tanítás pedig ebben az esetben nem az, hogy egyszer elmondod, mi az elvárás. Lehet, hogy hússzor is meg kell ismételni. Mert így nevel egy szülő. Olyan türelmesen, mint a gyerekekkel (igen, tudom, velük sem vagyunk képesek mindig türelmesek lenni, pláne egy fiatal felnőttel). Annyiszor megmutatom, elmagyarázom, ahányszor szükségesnek látom. És ha jól csinálja, akkor visszajelzek. Jutalmazok és értékelek.

Na, ez az, ami alapból létidegen a korábbi generációk tagjainak, hiszen nekik ilyenekben nem volt részük. Számukra az nem a világ természetes rendje, nem az egyetemes igazság, hogy egy olyan egyértelmű és egyszerű dologért, mint a köszönés, megdicsérem a gyerekemet. Hát ki hallott már ilyet? Akkor jutalmazzam azt is, hogy levegőt vesz valaki?

És máris belefutunk a generációs harcba, ami – ha nem vagyunk elég tudatosak, és nem figyelünk a világunkra – abból adódik, mennyire másképp állunk a társadalmi neveltetésünk folytán (például) a visszajelzéshez, a jutalmazáshoz is.

Ám itt jön egy fontos pont is: ha hússzor megmutattad türelmesen, és huszonegyedszerre sem történik semmi, akkor le kell vonnod a konzekvenciát. Mert ez esetben már erősen feltételezhető, hogy az új kollégád nem fog köszönni, még ha ezt kívánná is meg a keretrendszer a cégnél. Hiába mondtuk el előre, hogy nálunk ez így működik. Vajon fel tud-e lépni kellően határozottan ilyenkor a munkaadónk? Mert ha nem, akkor ezek a keretek valójában nem keretek, csupán általunk elvárt, általánosan feltételezett és mindenkire kivetített egyetemes igazságok. Ami majdnem csak egy lufi.

És azt tapasztaljuk, hogy „ezek” akkor sem köszönnek, ha a fene fenét eszik. Lehet bosszankodni, szomorkodni, a jövő generációján szörnyülködni. Csak sokra nem megyünk vele.

Kellenek a keretek, kell a visszajelzés, és kell a számonkérés. Így együtt. Az nem elég, ha csak számonkérés van. Ha nem megy a visszajelzés, muszáj megtanulni, hogyan kell csinálni – mert ez a 21. századi kommunikáció alapja.

7. Kell-e állandóan dicsérni?

A visszajelzésről mindig Görbe Nóra, alias Linda ma már kevésbé ismert száma jut eszembe, aminek a refrénje ez volt: „Kés, villa, olló nem gyerek kezébe való, a dicséret az olyan nálunk, mint a fehér holló.” Valahogy így volt ez az elmúlt évezredben – kevésbé érezte szükségét a felnőtt-társadalom, hogy pozitívan jelezzen vissza a gyerekeknek, vagy akár egymásnak. Nem igazán volt ismert maga a kifejezés sem: dicsérni pedig általában csak a nagyon extrém teljesítményt illett. Minden más a világ természetes rendje volt: ez volt a feladat, hát megcsináltuk. Miért kellene ezt külön megdicsérni?

Ilyen háttérrel állt elém néhány évvel ezelőtt egy fiatal beosztottam. Okos volt, szorgalmas, de valahogy kezdett eltávolodni a cégtől. Megkérdeztem hát, mi a baj. Bevallotta: nem boldog velünk, pedig neki fontos, hogy jól érezze magát egy munkahelyen. Elöntött az őszinte értetlenség: de hát ez egy munkahely! Miért akarná jól érezni magát egy munkahelyen, ahol dolgozni kell?!

Egy nap kellett hozzá, mire leesett, mit is mondott.

A 20. században a nevelés fókuszában sokszor a feladatok elvégzésének a megtanítása állt, ezért az akkor születettek jelentős része kifejezetten magas munkamorállal rendelkezik. A munkafelfogásuk a gyerekkori tapasztalatuk alapján azon alapszik, hogy a magasabb jövedelemért többet is kell dolgozni. A baby boomereknek ráadásul át kellett élniük azt az időszakot is, amikor minden egyes fillért úgy kellett összekuporgatni, és a pazarlásra esély sem volt. Az őket követő X generáció már viszonylag jobb gazdasági helyzetben kezdte meg fiatal felnőtt életét. Nekik már az is megadatott, hogy elgondolkodjanak a munka–magánélet egyensúlyának kérdésén, még ha megvalósítani nem is igazán tudják. De mindkét nemzedék tagjai azt tanulták meg, hogy kemény munkáért jár csak a jutalom, különben nem ér semmit az egész.

Az ezen időszakot követő trend lett az, hogy a mostani munkavállalók már hatékony és hasznos feladatkört szeretnének, sőt jól is akarják érezni magukat a munkahelyükön. Ez sok „régebbi vágású” munkáltatót sokkol: ahogy olvashattuk, köztük engem is.

Pedig átéltem azt a változást, ami ide vezetett. A későbbiekben látni fogjuk, hogy a megváltozott gyerekkor miatt fiataljaink sokkal érzékenyebbek. A szüleiktől és a társadalomtól teljesen máshogy kaptak figyelmet: többet, gyakoribbat, látványosabbat. Kamaszkorban, korán bekerülve a közösségi média világába, olyan dolgokra is tízesével-százasával kapták a lájkokat és a kommenteket, mint az aznap esti vacsora, egy becsomagolt táska, vagy hogy hol van nyitva a legközelebbi fodrász. Számukra a valóság az, hogy a legkisebb megnyilatkozásukat is észleli valaki (sok mindenki), és ők látható véleményt állítanak ki róla szinte azonnal. Nem egy esetben az életcéljuk lesz, hogy lájkokat és kommenteket kapjanak, de kevésbé „súlyos” esetben is gyakran ez a mérvadó. És mivel „a komment az új lájk”, ez nemcsak egy felemelt mutatóujj, hanem néhány szavas visszajelzés. De tényleg elégedettek önmagukkal? Vagy kell száz lájk a legújabb szelfikre, hogy azzá váljanak? Nagyon komoly bizonytalanság van a fiatalokban (s egyre inkább a felnőtt-társadalomban is), és ezért a külső véleményekre kezdenek el hagyatkozni. Azokból pedig jut nekik bőven, hiszen folyamatosan figyelik egymást.

Ezt nem ők akarták: így alakult. Ebbe az időszakba születtek bele, szocializációjuk meghatározó eleme lett a digitális világ és a közösségi média. Nekik ez lett a norma.

Ha bármilyen viselkedésnek élvezet a jutalma, akkor egyre nagyobb és nagyobb az ismétlés valószínűsége.

Ez a kondicionálás lényege, ez ellen nagyon nehezen fog tudni tenni egy fiatalember, aki ebben a rendszerben nőtt fel. Az okostelefon is időszakos jutalmazásban részesíti a tulajdonosát: a lájkok, kommentek igazi élvezetfröccsöt jelenthetnek, de még az is örömteli állapot, ha másoknál előbb tudsz meg valamilyen fontos hírt.

Minden lájk, minden visszajelzés jó adag dopamint szabadít fel az agyban. Minél több szelfi és poszt, minél több lájk és válasz, annál több dopamin. Egy mai fiatal szinte nonstop ezen a dopaminrepülőn ül, és egészen addig, amíg ezt a visszajelzést megkapja, folyamatosan boldognak hiszi magát. Amint nem kapja meg, felborul a rendszer, az érzéketlenség és az elutasítottság sivatagába száműzve őt.

Sokan azt gondolják, a jutalom maga termeli a dopamint. Ez nem feltétlenül van így, inkább a nem várt jutalom váltja ki a termelődését: aközött jelzi az eltérést, amire számítottál, és amit végül kaptál. Ha ez pozitív, és a vártnál jobb dolgok történnek, akkor erre a váratlanságra reagál a dopamin. Ergo például ha egy nem várt szituációban kapok dicséretet, akkor jelenik meg a szervezetemben a (gyors) dopamin.

Az iskolában a tanítás akár napi hat-nyolc óra hosszat tart. A jellemző munkaidő nyolc óra. Ez a napunk egyharmada, aktivitásunk java része. Ha ebben az időben nincs dopamin, mert, mondjuk, nem kapunk dicséretet, akkor bizony minden lesz, csak boldogság nem. És lojalitás sem. Motiváció pláne nem. Csoda, hogy ennyire szükséges a mobiltelefon? Az online térben van gyors siker, gyors értékelés – visszautalva a korábban már említett cybermigráció fogalmára, ez azt is jelenti, hogy fiataljaink ugyanezt szeretnék átélni és megtapasztani a munkahelyen vagy az iskolában is. Gyorsan, látványosan.

Szerintem mindenki látott legalább egy olyan kutatást az elmúlt években, ami azt mutatta be, hogy a mai fiatalok nagy része influenszerként akar majd pénzt keresni a jövőben. De legalábbis híres akar lenni. Felnőttként picit az is a dolgunk lenne, hogy ezeket az üzeneteket megértsük, tartalmukat lefordítsuk. Mert mit is jelentenek? A mai fiataloknak fontos a visszajelzés, az életük szerves része, egyelőre azonban csak az online térben kapják meg – így olyan szakmát szeretnének, ahol ez teljesül. Az üzenet tehát az, hogy a való életben jellemzően nem adatik meg nekik az elegendő visszacsatolás, ennélfogva itt nagyon nehezen találják meg a motivációt. Ma már az nem perspektíva (legalábbis egyelőre, bár ki tudja, mit hoz a kiszámíthatatlan jövő?), hogy csak azért dolgozzak, hogy valamiből megéljek.

De mi lenne, ha elkezdenénk azon dolgozni, hogy legyenek az offline térben is ilyen munkahelyek, ahol értékeljük és büszkén visszajelezzük a teljesítményt? Hiszen akkor, teszem azt, egy gyárban is lehet valaki „híres”, lehet vállalati influenszer…

Végül szögezzük le: a fejezet címére a válasz az, hogy nem kell állandóan dicsérni. Az ok nélküli, felesleges vállon veregetés akár káros is lehet. A viselkedés-lélektan tényként fogja fel, hogy az időszakos megerősítés sokkal hatékonyabb, mint a folyamatos jutalmazás.

A visszajelzés nem egyenlő a dicsérettel: az odafigyelést jelenti, valamint az alapján történő kommunikálást.

8. A jelen generációs értelmezése

Bezzeg a mi időnkben! – hangzik fel szinte minden előadásomon a jól ismert mondat. Akkor nem játszottak a gyerekek mobilon, nem lógtak folyamatosan az interneten.

Hát persze, mert nem volt. Könnyű úgy nem játszani az interneten gyerekként, hogy még se híre, se hamva a világhálónak. Most nehéz. Most kellene odafigyelni. De ide a vasbökőt: a most hangosan felháborodó 20. századiak jelentős része ugyanúgy sok időt töltött volna az okostelefonján tizennégy-tizenöt évesen, ha lett volna ilyenje, mondjuk, 1975-ben.

Nem igazán fair egymáshoz méricskélni két nemzedéket. Még két különböző generáció kamaszkori viselkedését sem túl szerencsés összevetni, hiszen természetes dolog, hogy ilyenkor legalább az egyiknek az ifjúsága már véget ért, így hát múltbeli emlékek alapján hivatkozunk arra, hogy ők anno hogyan is viselkedtek.

A másik fontos dolog a generációk összehasonlításában, hogy mindannak ellenére, mennyire kiemeltem az életkortól való függetlenséget, a jelen pillanatban mégiscsak egy meghatározott életkor jellemez minden generációt. Az alfák éppen csecsemők vagy kisgyerekek, esetleg kiskamaszok. A Z generáció tagjainak életkora a kamaszkortól a fiatal felnőtt korig terjed most. Az Y-osok nagy része már felnőtt, sőt a legidősebb (az 1980-as) születésűek középkorúak.

Így nem engedhetjük el azt a tényezőt sem, hogy

egy-egy generáció tagjai itt és most éppen hol tartanak az egyedfejlődés fokán,

az életkoruknak megfelelően mit és hogyan képesek felfogni, megtanulni, alkalmazni.

Leginkább (kis)gyermekkorra tehető ugyanis azoknak a „fejlődési ablakoknak” a megjelenése bennünk, amelyek csak bizonyos évek meghatározott pontjain nyílnak ki. Ennek az a jelentősége, hogy az adott „ablakra” jellemző készségek fejlesztése ilyenkor történhet meg. Ha egy ablak bezárul, és ez idő alatt esetleg nem zajlott le az adott készség támogatása, a gyermek fejlődése és érzelemvilága akár életre szólóan károsodhat.

Ezek az „ablakok” ugyanakkor nyíltak ki száz évvel ezelőtt és most is.

Ha tehát például egy 20. században felnőtt fiatal megkapta a megfelelő időintervallumban a számára szükséges figyelmet és szemkontaktust a szüleitől, akkor ezzel az erős érzelmi háttérrel volt képes már felnőttként belépni a digitális világba 2000 után. Ezzel a képességgel tudja értelmezni és kezelni a cyberteret. Viszont ha egyre több 21. században született gyermekre nem tudnak annyit figyelni a szülei a kinyílt fejlődési ablakok ellenére – mert úgy érzik, felgyorsult az idő, mert sokkal több feladatot kell elvégezni rövidebb idő alatt, mert megnőttek az elvárások, vagy mert lényegesen nagyobb a csábítás a figyelmünk megszerzésére –, akkor ezek a fiatalok a gyengébb érzelmi képességeikkel (vagy akár azok hiányával) kapcsolódnak be a digitális térbe. Lényegesen kevesebb védelmi eszközzel látjuk el őket. Egy kisgyerek nem jó vagy rossz: érzelmekre való képességet hoz magával mint még meghatározatlan erőt. Hogy ez az erő milyen irányba fordul, vagy elsorvad-e a fejlődési ablak időszakában, az a környezettől függ.21

Fontos leszögezni tehát, hogy egy hároméves alfa nem azért dacos, ha elveszed tőle a szórakozását, a játékát (ami lehet egy baba, de lehet a képernyő is, ha azt szerette meg ugyanakkor), mert ő egy alfa: hanem azért, mert aktuálisan épp az első (második, sokadik…) dackorszakát éli. Az, hogy mihez szokott hozzá, mi lett számára az unaloműző eszköz, azonban már lehet generációs.

Egy nyolcvanéves veterán pedig nem azért tanulja meg nehezebben a digitális újdonságokat, mert veterán: hanem azért, mert éppen aktuálisan idős. Ha a mostani veteránok lennének a mai legfiatalabbak, hipergyorsan beletanulnának az internet adta lehetőségekbe. De hatvanöt év felett az agy tanulási képessége romlik. Az összes generáció tagjának romlani fog, amikor elérik ezt a kort: az idősödéssel a legtöbb területen csökken az agyi kapacitás (nem minden, például a világról alkotott tudás teljesítménye nő – valahol ez a bölcsesség).

Fontos tehát tisztázni és rögzíteni, hogy máshol tartunk az életkori fejlődésünkben attól függetlenül, hogy valójában melyik generációhoz tartozunk. Nem várhatod el ugyanazt a másiktól csak azért, mert ugyanúgy 2023-ban él.

A veteránok (a könyv írásakor) minimum hetvennyolc évesek.

A baby boomerek tagjai ötvenkilenc és hetvenhét év közöttiek.

Az X generáció képviselői negyvennégy–ötvennyolc évesek.

Az Y generációhoz tartozók életkora most éppen huszonkilenc–negyvenhárom év között szóródik.

A Z generáció szülöttei tizennégy és huszonnyolc év közöttiek.

A legidősebb alfa pedig 2023-ban tizenhárom éves. De ugyanehhez a csoporthoz tartoznak a mostani csecsemők, bölcsisek és óvodások is. Vagyis még generáción belül is teljesen más fejlődési szakaszba tartoznak.

Az egyes nemzetségen belül más-más családiéletciklus-szakaszhoz tartozunk (gyerekként élünk a családban, vagy már önállóan megkezdjük az életünket, összeköltözünk a párunkkal, vagy a saját gyermekeinkkel alkotunk egy családot, esetleg a fészekből kirepült nagy gyerekeink vannak), mások a céljaink, a vágyaink, a jövőképünk vagy épp a félelmeink.

Hogy tovább bonyolítsam, ehhez hozzá tudunk kapcsolni egy újabb megközelítést, mégpedig Douglas Adams gondolatait.22 Az angol író úgy vélekedett, hogy a technológiai dolgokhoz is attól függően állunk hozzá, hogy életünkben mikor, mely életciklusszakaszunkban találkoztunk velük. Azt írta, hogy azok a technikai vívmányok lesznek számunkra a normálisak, hétköznapiak, a világ működésének természetes részei, amelyek a születésünk időszakában adottak voltak. Aztán a nagyjából harmincöt éves korunkig feltalált újdonságok még új, izgalmas, forradalmi hatással vannak az agyunkra, ha úgy látjuk, hogy a magánéletünk vagy a párkapcsolatunk szempontjából is hasznosak. Pláne, ha akár még a karrierünket is lehet építeni velük. Viszont minden, ami harmincöt éves korunk felett jelenik meg az életünkben, a dolgok természetes rendje ellen való.

Persze ezt nem úgy kell elképzelni, hogy elfújod a harmincöt gyertyát a születésnapi tortán, és az ajándékként kapott vadonatúj tabletet hisztérikusan bedobod a kályhába. Inkább elmondok ehhez egy történetet, hogy megvilágítsam.

Az anyai nagyapám 1922-ben látta meg a napvilágot, így a születése időszakában az átlagos technikai eszköz a rádió volt. Nagyon szerette a zenét, ezért hamar lett is lemezjátszója, amit még egy előzetesen percekig „bemelegített” rádióhoz kellett kötni (ebbe most ne menjünk bele…). Tévé akkor még nem létezett. Magyarországon 1957 óta van hivatalosan televíziós szolgáltatás.23 A papa kis Tolna megyei falujába valamikor a hatvanas évek elején érkezett egy készülék a „kultúrba”, tehát nagypapám olyan negyvenéves lehetett, amikor először találkozott a televízióval. Vagyis Douglas Adams elmélete szerint már túl volt a befogadási határon. Nyilván megtanulta a tévét használni, és esténként előszeretettel kapcsolták be a készüléket. De közel sem kezelte annyira rugalmasan a televíziót, mint én.

Én ugyanis már beleszülettem a tévé világába. Igaz, hogy eleinte hétfőnként nem volt adás, és a készülék is fekete-fehér volt (fiatalabbaknak: mármint a kép), de számomra ez a médium a világ természetes része volt. Így nyáron, amikor elmentünk a nagyapámékhoz nyaralni, szombat reggel boldogan ültem le a tévé elé, nézni az Óvodások filmműsorát – benne a Magilla gorillával, a Kengyelfutó gyalogkakukk-kal vagy az akkor még a korszellemnek megfelelőbb Nu, págágyi (No, megállj csak!) című szovjet rajzfilmmel. És amikor belépett a papa, teljesen felháborodott. Egyszerűen nem tudta megérteni, hogy az unokája hogy tud tétlenül feküdni bent, és dologidőben (!) tévét nézni. Szent meggyőződése volt, hogy belőlem nem lesz soha semmi: a tévétől kiég az agyam, és kifolyik a fülemen.

Észrevesz-e bárki bármilyen hasonlóságot, mit gondolunk ma a kütyüző gyerekeink láttán?

A nagyapámnak nem volt természetes gyerekként a televízió, így beépítette ugyan a saját életébe, de az felbosszantotta, ha az unokáját a nem megfelelő időben tévézni látta.

Nekem már természetes lett a tévé, így annyira nem is zavar, ha a gyerekeim a képernyő elé ülnek. A kütyükhöz viszont nem így viszonyulok: noha én sokat használom őket, az nem normális, ha a gyerekeim is ugyanezt teszik…

Miközben nekik meg a kütyük a természetesek, mert a születésükkor már adottak voltak. Tehát felnőttként – feltehetően – már másképp fognak viszonyulni a kütyüző gyerekeikhez.

Például az Y generációs szülők láthatóan sokkal megengedőbben állnak a családon belüli digitáliseszköz-használathoz, mint az idősebb X vagy a baby boomer generáció tagjai. Kevésbé félnek ilyen szerkentyűket használni a gyerekek előtt, s megbeszélik egymással, mikor nyitják meg a cyberteret gyermekük előtt, illetőleg nagyon „hamar” elgondolkodnak azon, hogy vásároljanak-e okosórát vagy telefont neki.

Mielőtt bármely generáció tagjaként pálcát törnél az említett Y-os szülők felett, megint csak gondold végig, min is mentek keresztül! Próbálj belebújni a bőrükbe, gondolatban szerepet cserélni velük!

Ma egy átlagos dolgozó felnőttnek a munkanapjából nem telik el egy óra sem úgy, hogy valami ne zavarná meg a munkában.

Vagy e-mail jön, vagy egy üzenet a telefonon, vagy valaki rácsörög a legnagyobb elmélyedés közepette. És ez így megy lassan tíz-tizenöt éve. Minden órában, mindennap. Egyre kevesebb a nyugodt idő, az a pillanat, amikor a technológián keresztül ne lennénk azonnal elérhetők. Így aztán nagyon könnyen érezhetjük azt, hogy elvesztünk a saját életünkben: nehezen fogjuk tudni meghatározni, kik vagyunk, és mire is vágyunk igazán.

Figyelem: abszolút nem felmentést akarok adni senkinek a technológia túlzott használatával kapcsolatban. Azt gondolom, nem az a dolgom, hogy kritizáljam vagy megvédjem a technológiát – azt nálam sokkal komolyabb erők megteszik. A célom inkább az, hogy

segítsek megérteni neked: van logikus oka annak, miért nem látod reálisan a digitális tér veszélyeit is.

Így könnyebben elfogadhatod, hogy lám, ezért nehéz letenni a készüléket. Mert rengetegen beszélünk róla, mégis oly természetes a digitális eszközök használata. Fürdünk a lendületükben, sodródunk a könnyű információikkal. Először észre kell venni, hogy te is így sodródsz. Néha öntudatlanul, automatikusan. Ahhoz, hogy tudatos legyél, el kell kezdened figyelni.

A figyelem az első, mert az segíti a megértést – önmagadét is. Ha az megvan, utána jöhet a cselekvés.

9. Na de hova rohanunk?

Miután túléltem a nepáli sztrájkot, eljutottam az első célállomásra, és megkezdődhetett az Annapurna alaptáborához vezető túra. Félig okos mobilom ott lapult a zsebemben, szimbolikusan összekötve engem az otthonommal. Noha pontosan tudtam, hogy nem lesz térerő a Himaláján, vittem magammal, mint a véres kardot. És nem aggódtam a kapcsolat hiánya miatt, hiszen korábban is volt már telefonmentes tapasztalatom: az életem felét úgy éltem le, hogy semmilyen telefonunk nem volt. Mi bajom lehet attól, ha pár hétig nem érek el senkit, és engem sem tudnak felhívni? Sőt, ez még talán előnyös is. Egy barátomtól kaptam egy naplót, amelybe mindennap beírhattam az aznapi kalandokat, élményeket. Bőven megteszi telefon helyett, gondoltam.

Ez megnyugtatott. Egészen az első térerőmentes napig. Az első órákban még semmi különöset nem éreztem. Persze óránként elővettem a zsebemből a mobilomat, mintegy ellenőrizve, hogy lett-e esetleg térerő. Fotókat és videókat készítettem vele, hogy legalább valami hasznát is lássam. Rápillantottam, hogy éppen hány óra van, s közben csak-csak odakúszott a tekintetem a térerő hullámaira. Este, miközben pihentünk, megszokásból rá-ránéztem. Vártam, de nem jött. Se egy üzenet, se egy sms, semmi. Nem hittem el, hogy ez így lesz közel három hétig. Aztán megijedtem ettől. Később dühös lettem. Volt, hogy hibáztattam mindent és mindenkit. Végül beletörődtem – kvázi végigmentem egy teljes gyászfolyamaton. Igen, a telefonomról, jobban mondva a megszokott elérhetőségemről beszélek… X-esként. Tíz évvel ezelőttről.

Cybergyerek. Online gyerekkor. Digitális ovisok.

Én egyik sem vagyok, és nem is voltam. Mégis micsoda hullámvasutat jártam be Nepálban attól, hogy nem volt meg az az érzés, hogy bárhol bárkit vagy bármit el tudok érni! Elvesztettem egy jelenkori kapaszkodómat, amit a biztonságomnak hittem. Persze miután elvesztettem, és ezt elfogadtam, onnantól kezdve szuper jó volt minden. De odáig el kellett jutnom.

Itt rögtön érdemes megragadni ezt az érzést: hogy mennyire intenzíven éltem meg a biztonság elvesztését. Te mit érzel, ha elképzeled, hogy olyan helyre kerülsz három hétre, ahol nincs térerő, ahol senki nem ér el, és ahol te sem érsz el senkit sem online, sem telefonon? Csak élőben tudsz kapcsolódni. Kizárólag attól tudsz segítséget kérni, azzal tudsz beszélgetni, aki éppen ott van veled.

És mondd, mit vinnél magaddal? Mik azok a dolgok, amelyek pluszként kerülnének be az életedbe attól, hogy a digitális tér kikerült? Ha ez megvan, akkor nézz magadba: melyik töltene el boldogsággal? Ha a pluszként berakott „új” dolgok okoznának örömet, akkor nagy valószínűséggel veled is az történt, hogy a digitális környezet miatt lemondtál dolgokról. Azaz feláldoztál valamit az életedből a cybervilág nyújtotta élvezet miatt. Egyelőre elég, ha ezt tudatosítod magadban.

Valamiért azt az illúziót tápláljuk, hogy a cyberkörnyezet biztonságosabb, mint a való élet, kevésbé kockázatos, mint a szemtől szembeni találkozás. Ha most elvonatkoztatunk a Himalája szélsőséges élményétől, akkor is szembeötlő ez a magatartásunk. Az online térben csökken az ítélőképességünk, növekszik az impulzivitásunk. Eléggé hasonlít ez például az alkohol hatásához. Kevésbé kontrolláljuk a gátlásainkat: a névtelenség, a távolság, a fizikális elkülönültség gyakran óvatlanná tesz. Ezt használják ki többek között az online csalók: olyan dolgoknak dőlünk be a neten, amelyeknek élőben nagy valószínűséggel aligha tennénk. És ez is az evolúció: az ösztöneink az élőben ápolt kapcsolatokra vannak élesítve. A megalapozott döntéseinkhez látni akarjuk a másik arcát, testbeszédét, fizikai terét. Nos, pont ezek hiányoznak az online világunkból: még egy Teams-meetingen is gyakran csak a fejét látjuk a kollégánknak – ha egyáltalán be van kapcsolva a kamerája.

Az idősebbek is bele-belecsúsznak ezekbe az átverésekbe, pedig nekik van – életkortól függően – olyan élettapasztalatuk, ami online-mentes. De mi van az online világba született fiatalokkal? Ők csak ezzel a tapasztalással rendelkeznek, megfűszerezve a hosszú Covid-időszakkal, amikor még a barátaikkal, osztálytársaikkal is csak képernyőn keresztül találkozhattak. Túlcsordulhat-e esetükben az a hit, hogy a cyberkörnyezet biztonságos, az offline világ viszont nem?

Sokszor mondjuk: a mai fiatalokat ki kell hozni az online térből. Oké, még akár hajlandóak is jönni velünk. De hova? Mi van az online téren túl? Ha valamilyen szokásunkról – ami erősen meghatározza a létünket, hiszen azért lett szokás – le akarunk mondani, érdemes már az elején meghatározni, mit csinálunk helyette. Amennyiben nincs mivel feltölteni, űr keletkezik a helyén, amitől az első alkalommal el fogunk bizonytalanodni abban, hogy érdemes-e felhagyni az adott szokásunkkal. Ilyen alternatíva nem igazán van a Z és az alfa generáció nagy része előtt, mivel ők nem tapasztaltak meg mást. És erre nem jó válasz az, hogy majd én megmutatom szülőként, felnőttként, mert az meg a te tapasztalásod. És attól, hogy te szerettél valamit az online-mentes gyerekkorodban, nem biztos, hogy a gyereked is szeretni fogja… Persze, akkor az volt a legtökéletesebb. Most viszont talán már nem annyira vonzó. Villantsd inkább fel a csemetéd előtt, hogy mi mindent lehet csinálni az online téren kívül is, ám ne hasonlítgasd össze az értékét a cybertérrel! Ha megmutatod neki ezeket a dolgokat, feléledhet benne a kíváncsiság. Ellenben ha mindenáron azt akarod lenyomni a torkán, hogy ez (a te tapasztalásod) sokkal jobb, mint az (a saját tapasztalása), akkor hamar mentális küzdelemmé alakulhat át ez az egész.

A 20. századig lassú folyamatok határozták meg az életünket – emlékezz csak vissza, ha az elmúlt évezredben születtél, hogy milyen volt egy nyári szünet a 20. században! Mennyire lassan és eseménymentesen teltek el a napok, ha épp nem voltál táborban vagy nyaralni? Én annyira unatkoztam, hogy minden nyáron elolvastam a Tüskevárat, a Téli bereket meg az Egri csillagokat. Pár év után szinte kívülről tudtam mindegyiket – képzelheted, micsoda unalmas nyári szüneteim lehettek! Ehhez képest a 21. század online terében hipersebességgel történik minden, ami pedig megjelenik a való életben is – így teljesen jogosan azt érezzük, hogy minden sokkal gyorsabb lett, mint egykoron.

Ez olyan szinten kihat mindenre, hogy a való életben is előidézett változásokat. Ma szignifikánsan gyorsabban beszélünk, gyorsabban gyaloglunk, gyorsabban csinálunk mindent, ugyanakkor kevesebbet alszunk, mint pár évtizeddel ezelőtt – értelemszerűen, hiszen ezt a rengeteg mindent nem tudnánk elvégezni, ha ugyanannyit aludnánk. Ebben a hipersebességben (meg a nem alvástól) drasztikusan romlik a koncentrációs képességünk, ami nyilván maga után vonja az elmélyülési képességünk gyengülését is. Változik a memóriánk: gerontológiai kutatásokból tudjuk, hogy azok a hetvenévesek, akik az utóbbi tíz-húsz évben nagyon sokat interneteztek, megerősítették a rövid távú memóriájukat. Miközben az öregség egyik ismert velejárója lenne ennek a romlása. Egy bökkenő van csak:

a lassúság serkenti a figyelmet, a gyorsaság viszont összezúzza.

Tanult képességeink változhatnak, és változnak is az idők során. De vannak olyan képességek, amelyeket eleve másképp is tanulnak meg a különböző generációk szülöttei, attól függően, mikor is látják meg a napvilágot. Ha ezekkel nem vagyunk tisztában, komoly ellentétek alakulhatnak ki a nevelésben, tanításban. Ezért fontos foglalkozni a képességekkel a generációkra vonatkoztatva.

10. Don’t hate the player, hate the game24

Kolléganőm tizenhét éves fia elsétált az irodámban az asztalom mellett, amelyen meglátta a diktafonomat. Őszinte örömmel kiáltott fel:

„Hát ez meg mi? Igazi diktafon? Atyaég, ilyet Caesar használt utoljára!”

Valaha igen büszke voltam erre a pendrive-os készülékre, de itt valahogy összeomlott bennem ez a büszkeség…

Véleményem szerint ez az a fejezet, amely a könyv egyik legfontosabb üzenetét hordozza, mert ebből érthető meg a legpontosabban a generációs különbség. Erre utal a rendszert kritizáló Z generációs címe is.

Az ember évszázadok óta mindent megtesz azért, hogy könnyebbé tegye az életét, és ebben a törekvésben az utóbbi évtizedekben hatalmasat lépett előre. A könnyebbség érdekében megváltoztattuk a környezetünket, ami

megváltoztatott minket, embereket is.

A változás sebessége pedig egyre csak gyorsul és gyorsul. Eleve aközött hatalmas különbség van, ahogy én és a szüleim felnőttünk. Apósomtól hallottam azt a történetet, hogy a nagyapja mindig azt mondta neki, hogy ő már úgy nőhet fel, mint egykor a grófok: járhat iskolába, van saját ruhája, és mindennap jut neki étel is. Nem a középkorról, hanem az 1950-es évekről van szó!

Ez az okfejtés már az én gyerekkoromban (a még mindig szocialista 1980-as években) is nagyon távol volt a nemességgel kapcsolatos elképzeléseimtől, de ma szinte értelmezhetetlen. Attól gróf, hogy járhat iskolába? Annyira gyorsan megváltoztak a dolgok, hogy az egymást követő generációk teljesen másképp definiálják (például) a könnyű élet fogalmát is.

Hogy miért? Mert nagy szerencsénkre az agyunk lehetővé teszi, hogy folyamatosan alkalmazkodjunk az újhoz. Ennek az eredménye pedig az, hogy aki már az újba születik bele, annak az lesz a természetes, az lesz a kiindulópont. Apósom nagypapájának a grófok. Nekem az iskolaköpeny és a hétfői adásszünet. A gyerekeimnek a média uralta világ, az azonnaliság. Az ő számukra már ez az új lesz a természetes, a régiről pedig, amibe az új beleépült, nem fognak tudni semmit, hiába élted te azt meg.

Egy másik példa: a nagypapám gyerekkorában nem látott autót, akkoriban a falujukban lóval és lovas kocsival jártak az emberek (vagy még inkább gyalog). Ennek következményeként neki újdonság volt már a gépjárművek megjelenése is.

Apám viszont fiatalon megtanult vezetni, hiszen mire a katonaság után rövid időre Budapestre sodródott (az 1960-as évek közepén), ha nem is tömött sorokban, de folyamatosan jártak már a fővárosban a Škodák, Moszkvicsok és Volgák – így számára nem az autó megszokása, hanem a megszerzése és a vezetése volt a kihívás.

Én úgy nőttem fel, hogy volt autónk (először Trabant, aztán tinédzserkoromban a nagy szenzáció, apám hatalmas büszkesége, a nyugati autó: egy tizenkét éves Opel Kadett) – nekem a korábbi (transz)generációs tudás már alapból megadatott, nem kellett vele bajlódnom. Számomra így nem a fentiek jelentették a kihívást (megtanulni, mi az autó, vezetni a gépkocsit stb.), hanem a már nehezebb, összetettebb vezetési skillek és az állandó mozgás beépítése a mindennapjaimba.

A gyerekeim pedig innen indulnak: nekik ez az origó. Négy nemzedéken belül teljesen más szintre lépett tehát a családunkban a mobilitás fogalma, az a képesség, hogy miképpen állunk hozzá a világ lehetőségeihez. Ennek következtében egyrészről nyilván sokkal kényelmesebbek (és lustábbak) lettünk, mint nagyapám; másrészről viszont lényegesen nyitottabbak is vagyunk a lehetőségekre, és rugalmasabbak. Hogy ettől jobbak lettünk, vagy rosszabbak? Nem tudom. Egy biztos: mások vagyunk, mivel folyamatosan alkalmazkodtunk a változásokhoz.25 Az agyunk pedig segített ebben:

annak a képessége, hogy a már meglévő tudást megszerezzük, és átadjuk, óriási segítség az életünkben.

Dr. Guld Ádám médiakutató szerint annak, hogy ki milyen médiakörnyezetben volt gyerek és kamasz, távolra mutató hatása van, és ez a generációk közt megfigyelhető különbség egyik sarokpontja. Johann Hari ezt úgy írja le könyvében,26 hogy minél többet nézünk tévét, annál kevésbé tudunk elvonatkoztatni ettől, és ezért a világ eseményeit is úgy látjuk, mintha egy tévéműsor pörögne. Ebből következik, hogy minél több online tartalommal vesszük körbe magunkat, annál valószínűbb, hogy a valóságot is az online világ szabályai szerint fogjuk értelmezni. Guld „médiagenerációnak” hívja azokat a nemzedékeket, amelyeknek a tagjai úgynevezett „médiatelített környezetbe” születtek:27 vagyis egy olyan világba, amelyet ural a média. Ez több generációt is érint, hiszen az X generációsok a tévé megjelenésének a világában látták meg a napvilágot, az Y-osok a televízió gyors fejlődésének a korszakát élhették meg gyerekként. A Z generáció az internettel párhuzamosan nőtt fel, míg az alfák az érintőképernyős okoseszközöket látják természetesnek. Guld szerint (és osztom a véleményét) ez a médiával teli tapasztalás óriási hatást gyakorolt a személyiségünkre, a viselkedésünkre, a világnézetünkre és az értékrendszerünkre. Ezáltal pedig a képességeinkre. Hari úgy vélekedik, hogy a szóban forgó médiumok gyökeresen megváltoztatták az életünket, olyan mély struktúrákat érintve, hogy annak nem is vagyunk tudatában. Minden új médium megjelenésével kvázi egy új szemüveget veszünk fel, aminek a hatására kicsit más szűrőn keresztül tapasztaljuk meg a világot. És így eljutunk oda, hogy a különböző időszakban születettek, valóban más valóságot megélve a Földön, más dolgokat, értékeket, képességeket tanultak meg arról, hogyan is kell itt élni.

Ha most összefésüljük a két fenti elméletet (Guldét és Hariét), akkor azt látjuk, hogy a médiumok közül az X (és valamennyire az 1990 előtt született Y) generáció szocializációjára a televízió elterjedése és mindennapivá válása hatott a leginkább. A tévé azt tanította meg nekik gyerekkorukban, hogy

mindennek gyorsnak kell lennie, minden a felszínről, a külsőségekről szól.

Illetve hogy minden fontos dolog egyszerre történik. De még nem énközpontúan, és sokkal inkább a sztárok, a példaképek esetében. Emiatt lett az ő fiatalkorukban annyira nagy siker a televíziós reality vagy a tehetségkutató verseny. Az X és az idősebb Y generáció gyermekkori médiahozadéka tehát a gyorsaság, a külsőségek súlya. Természetesen ezekbe beletanultak az idősebb baby boomer generáció tagjai és a veteránok is – ám az ő személyiségük fejlődésének a mélységeit nem úgy érintették, mint az X-esekét vagy az Y-osokét.

A fiatalabb (1990 után született) Y és a Z nemzedék médiuma az internet és természetesen a közösségi média. Mire tanítja őket? Például a Facebook arra, hogy

az életünk értelme a saját létünk bemutatása a többieknek;

úgy, hogy lehetőleg tessen is a közönségünknek. Éppen ezért egyre inkább jól megszerkesztett, átgondolt pillanatok ezek (ugye már az énközpontú világ termékéről beszélünk, szemben a közösségi alapú tévével, amelyben sok interaktivitás vagy az „én” megjelenésének élménye nem volt). Az Instagram a külsőséget és csakis a külsőséget emeli piedesztálra. A TikTokon tizenöt másodperc alatt bemutatható a lényeg. A Magyarországon egyelőre kevésbé befutott Twitter pedig arra tanít, hogy semmire sem érdemes hosszú ideig koncentrálni, mert a világ lebontható kétszáznyolcvan karakterre, s minden pillanatok alatt értelmezhető. Íme, az újabb generációk gyermekkori médiahozadékai. És noha ezekbe is beletanul(hat)nak az idősebbek, akkor sem lesz olyan jelentőségük a személyiségükben, mint a gyermekkori szocializációjuknak.

Ezek után kezdj el vitatkozni azon egy nálad fiatalabbal vagy idősebbel, hogy mi is az élet értelme! Egyikünk ezt látta (ezt kapta…) valóságosnak gyermekkorában, másikunk azt.

Az Ifjúságkutató Intézet utolsó jelentése szerint a tizenöt–huszonkilenc éves magyar fiatalok legkedveltebb platformja még mindig a Facebook, amit a YouTube és a TikTok követ, az Instagram a negyedik, és jól lemaradva a Twitter az ötödik. És persze jön fel az „antiplatform”, a BeReal, amit személy szerint én épp most untam meg néhány héttel ezelőtt. Nyilván nem is én vagyok a célcsoport… Kutatóként és szülőként is némileg meglepődhetünk a Facebook vezető helyén: én a magam részéről azt tapasztaltam, hogy a tinédzserek nagy része már egyáltalán nem kedveli ezt a platformot, ugyanakkor kétségtelen, hogy szinte mindenkinek van Facebook-profilja, hogy ha netán meg kell ott nézni valamit, akkor legyen erre lehetősége. De ez nagyon ritkán fordul elő. Ezt támasztja alá a Be Social legfrissebb kutatása is, amely arra az eredményre jutott, hogy a tizenévesek körében az Insta, a Messenger és a TikTok a legkedveltebb közösségimédia-platform. (Fontos tudni, hogy ma már nem kell Facebook-profil ahhoz, hogy tudjuk használni a Messenger üzenetküldőt.)28

Amire talán érdemes odafigyelni szülőként: a TikTok29 vitathatatlanul az egyik legaddiktívabb social média platform – és a legfiatalabbak kedvence. Az első kutatás szerint a tizenöt–tizenkilenc évesek 82 százaléka használja ezt a videós felületet, míg, mondjuk, a tíz évvel idősebb huszonöt–huszonkilenc éveseknek „csak” a 70 százaléka. A Snapchat felhasználóinak aránya ugyanígy a tizenöt–tizenkilenc éves korcsoportban 43 százalék, a huszonöt–huszonkilenc évesek körében 28 százalék. Az Instagram vagy a Snapchat működésüknél fogva arra késztetik a felhasználóikat, hogy egy digitális mikroszkópon keresztül vizsgálják magukat, olyan önkritikus szemmel, mint korábban soha. Minden, ami megjelenik róluk ezeken a platformokon, az első és legfontosabb benyomások forrása a barátaik, feltételezett romantikus kapcsolataik, sőt munkaadóik számára. Érthető, hogy a lehető legszebb arcukat akarják itt megmutatni.

Egyáltalán nem lényegtelen, hogy A Szabó családon, a Futrinka utcán vagy Pogány Indulón30 növünk-e fel. Mellékesnek tűnik, nem érzékeljük, de az élethez való hozzáállásunk struktúrájának mélységeibe avatkozik bele a médiakörnyezet, amely az életünk első hét vagy talán inkább tizenkét évét meghatározta. Ha a gyerekkori médium az internet, akkor az agy elkezd mindent annak a hipersebességével értelmezni, és úgy szemléli a világot, mintha azt is a világhálón keresztül látná. És úgy is akarja befogadni: részecskék gyorsan mozgó özöne által. Kicsit olyan, mintha a digitalizáció türelmetlen olvasóvá tett volna minket, de közben valamilyen szinten okosabbá is.

Ennek a megértéséhez (és az átéléséhez) szülőként érdemes nemcsak a saját gyermekkori médiakörnyezetedet ismerni, hanem belenézni a mostaniba is. Nem felsőbbségi tudattal, sokkal inkább kíváncsian. Kezdd mindjárt például azzal, hogy utánanézel, ki is az a Pogány Induló…

11. Tanulni a 21. században

„Hány verset tartalmaz az Őszikék-ciklus? Hány évig uralkodott István király? Hogyan bizonyítod a koszinusztételt? Biztosan ezek lennének azok az ismeretek, amikre a most felnövő fiatal generációnak szüksége lesz ahhoz, hogy sikeresen boldoguljon az életben? Igen, az alapműveltség és az alapkészségek ma is fontosak. De vajon mennyire segítik a ma gyerekeit és kamaszait a közeli jövő túlélésében? Mennyire állnak készen az iskolarendszerek arra, hogy a papír mellé valódi, hasznos tudást és képességfejlesztést is adjanak a kezükbe? És egyáltalán: fontos még az intézményi oktatás most, 2021-ben?”31

Az ember folyamatosan alkalmazkodott az evolúció során. Ha valami új dologgal kerültünk szembe, akkor aki alkalmazkodott, az túlélte, aki nem, az nagy valószínűséggel nem élte túl a változást. Az emberi agy rugalmassága rendkívüli. Az alkalmazkodáshoz az egyik legfontosabb képességünk járult hozzá az evolúció során, ez pedig

a tanulás képessége.

Ezt szolgálja a tudásszerzés és az információátadás. Minthogy az ember társas lény, a tanulásunk nemcsak egyéni, hanem interperszonális és intergenerációs is. Az ennek keretet adó intézmény az iskola, amely a tanulásnak csak egy töredékét fogadja be, társadalmi szempontból mégis meghatározó a szerepe. Egyelőre.32

A képességek tulajdonképpen azok az emberi tudásfajták, amelyek valamilyen aktivitást tesznek lehetővé számunkra. A „képesnek lenni valamire” szóhasználatból adódóan a képesség mindig cselekvéssel, történéssel, létezéssel kapcsolatos.

Most képes vagy ezt a könyvet olvasni.

Képes vagy ülni, és a könyvet a kezedben tartani.

Ezalatt képes vagy levegőt venni; értelmezni mindazt, ami történik veled, közben a szeretteidet szeretni, és megjegyezni egy darabig mindazt, amit most olvasol.

E képességek egy része ösztönös, más része tanult. Megtanuljuk őket a szüleinktől, vagy saját erőből, vagy az élményeinkből – akár azokból a piciny történésekből, amelyeket a gyerekkorunkra jellemző földi környezet biztosított.

A Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem egyik professzorának köszönhetően egy kis csoportnyi (tizenkét-tizenöt fő) rendkívül tehetséges fiatallal dolgozhattam nem oly rég. A friss diplomás mérnökök hihetetlen dolgokkal foglalkoznak; a 20. századi agyammal elképzelni, sőt felfogni sem tudtam, micsoda fejlesztésekben vesznek részt a mesterséges intelligencia, az egészségügy vagy éppen az autóipar területén magyar huszonévesek.

Pár éve láttam egy aranyos videót az interneten, meg is osztottam a Facebook-oldalamon.33 Az ötlet így adott volt: a 21. századi tehetségek közé bevittem egy klasszikus magnókazettát és egy igazi walkmant. Persze a gép már nem működött, épp csak kinyitni és becsukni lehetett. A feladathoz viszont pont elegendő volt mindez, ugyanis nem kellett kifejleszteni, nem kellett feltalálni – csupán betenni a kazettát a walkmanbe.

Nem húzom az időt: ez nem sikerült. Nem az idő volt a kevés, nem a lehetőség nem volt adott – egyszerűen nem voltak rá képesek ezek a fiatal tehetségek, nem jöttek rá, hogyan kell kinyitni a walkmant. Dagadtam a büszkeségtől: na végre, most megmutattam nekik! Én is tudok egy olyan technikai csodát, ami túljárt az eszükön! Minek ide mesterséges intelligencia meg kimondhatatlan dolgok – amikor itt van ez: a magnókazetta! Igen, ezt tudja a bácsi!

El sem tudom mondani, hány ilyen és ehhez hasonló történetet hallottam az elmúlt néhány évben! Persze nem ennyire drámai formában, de a lényeg ez volt: értjük mi, 20. században születettek, hogy a gyerekeink, fiataljaink képesek jól kezelni a digitális teret, no de... mi lesz velük, ha nem lesz internet? Akkor mihez kezdenek? Hogy tudják majd a munkájukat elvégezni? Képesek lesznek egyáltalán életben maradni?

És ebben a félelemmel és aggodalommal teli kérdésben valahol mélyen ott rejtőzik a büszke felismerés, hogy mi, múlt századi emberek viszont igenis képesek leszünk rá! Mert minket megtanított rá az a nyomorult, offline, vad és primitív 20. század, hogy mi is a valóság! Mi a moháról is rájövünk, merre van észak, nekünk nem kell tetanusz a vérző lábra, elég, ha a többiek lep…ilik (aki tudja, tudja; bár azt gondolom, egyre kevesebben próbálták ki a valóságban ezt a gyógymódot), benne van a génjeinkben a szombati iskola- és/vagy munkanap, és szeptember 29-nek34 köszönhetően lesprintelünk bármilyen fiatalt fapuskával a kezünkben és piros nyakkendővel a nyakunkban.

Folytassam? Mert tudom: hátrakötött kézzel is leesszük a zsinórra felfüggesztett palacsintát (de miért kell felkötni, azt tudja valaki?), nekünk nem betegség a bárányhimlő, a fehér lisztből készült 1 kilós fehér kenyér sarka (serclije) bőven elég reggelire, és 2023-ban is túlélnénk azt, ha esetleg hétfőnként nem lenne tévéadás.

Mert megtapasztaltuk. Mert mindez benne van az élménytartományunkban. Sőt, talán még több is! Hisz sokkal mélyebb és részletesebb az élménytartománya – természetesen – mindenkinek, aki még nálam is előbb született. Csak erről nagyon sokszor elfeledkezünk. Mint ahogy arról is, hogy aki fiatalabb, annak szűkebb ez a tartomány. Persze erről meg sokszor ők feledkeznek el, és innentől kezdve ez a felejtés már nem generációs sajátosság…

Mindez kihatással van arra, hogy én képes vagyok beletenni a magnókazettát a walkmanbe, ők pedig nem. Ők képesek pillanatok alatt átlátni és megérteni az új okoskészülékemet, ellentétben velem. Ugyanakkor egy teljesen másik generáció tagjai meg képesek bármilyen lehullott gyümölcsből italt vagy ételt készíteni, amihez viszont mi nem konyítunk.

Képes, nem képes… – az egyik legfontosabb különbség a generációk között. Nem az életkor a lényeges, hanem hogy a világ mit mutatott magából, mit várt el, és mit tanított akkor, amikor születtél. Hogy mi is volt számodra a földi valóság az első néhány évedben.

Mert ez alapján leszel majd képes megtanulni a dolgokat a világban.

12. Bezzeg a mi időnkben!

Képzeljük el, hogy huszonöt éve, 1998-ban egy igazi nagy elmével, mondjuk, egy akadémiai professzorral beszélgetünk a nappalinkban. Hogy miképpen került oda, az most legyen mellékes. Az alábbi fiktív dialógus zajlik köztünk:

– Professzor úr, íme, a kristálygömböm, amely képes tíz-húsz évet előretekinteni a jövőbe. Szeretném letesztelni vele az ön előrelátó képességét. – A prof, bár szkeptikus, beleegyezik a játékba. – Két új enciklopédiáról lesz szó. Az egyik most jelenik meg, a másik néhány év múlva. Jósolja meg, professzor úr, hogy melyik lesz sikeresebb húsz év múlva!

– Lássuk! – mondja erre a szakember.

– Az első a Microsoft terméke. Ez a cég már most is hihetetlenül sikeres és nyereséges, de a Windows 95 segítségével rövid időn belül a világ egyik legbefolyásosabb cége lesz. Ezt az enciklopédiát a Microsoft fogja finanszírozni. Hivatalos szerkesztőket fizet azért, hogy több ezer témában írjanak szócikkeket. Jól fizetett menedzserek felügyelik a munkájukat, hogy minden tökéletes legyen, minden időben készüljön el. Amint készen lesz az enciklopédia, először CD-ROM-on, később online fogják árusítani. A másik enciklopédia ezzel szemben nem egy cég terméke lesz. Ez úgy fog készülni, hogy több tízezer, mindenféle szakirányú előképzettség nélküli, laikus ember fogja szerkeszteni, akik magánszorgalomból, szabadidejükben és totálisan ingyen végzik a munkájukat. Cserébe akár heti húsz-harminc órát is dolgozhatnak. Így maga az enciklopédia is teljesen ingyenes lesz az online térben: szabadon lesz elérhető mindenki számára az egész világon. Na most, kérem a véleményét a professzor úrnak! A kristálygömböm szerint 2010-re az egyik a világ legnagyobb és legnépszerűbb enciklopédiája lesz, a másik viszont addigra sehol sem lesz. Mit gondol, melyik lesz a nyerő?

Teljességgel elképzelhetetlen volt az én időmben, hogy milyen üzleti modellek lesznek majd sikeresek a 21. században. Hogy ingyen juthatunk könyvekhez (az én első könyvemet is hányan megmutatták, honnan tudnám ingyen letölteni…), filmekhez, zenéhez. Hogy egyesek abból élnek, hogy valóban méregdrága sportcipőket gyűjtenek. Hogy gépekkel beszélgetünk nemcsak akkor, amikor valamilyen ügyet szeretnénk elintézni, hanem ha épp unatkozunk. „Bezzeg a mi időnkben” sokkal kiszámíthatóbb volt minden, megalapozott tények alapján lehetett jósolni a jövőre vonatkozóan. Szegény professzor viszont a fenti történetben valószínűleg nagyon mellélőhetett. Ennyire vált követhetetlenné és kiszámíthatatlanná a jelenünk – ahhoz képest.

Mert mindig csak „ahhoz képest” van valami más.

Azt írja a WMN,35 hogy „a »bezzeg az én időmben« olyan kőbe vésett megtestesülése a generációk közötti éknek, amit mi is hallgattunk a szüleinktől, sőt valószínűleg ők is a háborúkat megélt, még nehezebb körülmények között nevelkedő szüleiktől – és mi is továbbtoljuk a fiatalabb nemzedék tagjaira”.

És valóban, ki ne ismerné ezt a mondatot? Ki ne hallotta volna gyerekkorában vagy fiatal felnőttként?! Ki ne mondta volna ezt valamelyik lázadó, tékozló, értetlen vagy csak az elvárásának nem megfelelően viselkedő fiatalra?! Személy szerint te is mondtad valakinek, kedves olvasó? Vagy neked mondta valaki?

Na de elhangzik-e, elhangzott-e tényleg ez a mondat, vagy csak ott él mindegyikünk fejében időtlen idők óta?

Nem olyan régen meghívott Pécsre egy fiatalkori evangélikus lelkész barátom, hogy adjak elő a közösségben, és vele beszélgettünk az előadás előtt. Ő vetette fel először nekem ezt a dilemmát: ugyan mindenki tud róla, mindenki beszél róla, hallotta-e bárki ezt a szófordulatot valaha is éles helyzetben?

Lehet, hogy valójában nincsenek is meg ezek a különböző életkorok közötti ellentétre utaló nagy mondások, csak egész egyszerűen hurcoljuk magunkkal őket transzgenerációsan?

És akkor ezeket valahogy le is lehetne rakni? Próbáljuk meg! Rakjuk le együtt! Figyelj, mert most nagy szükség lesz a figyelmedre.

II. rész

A figyelem

13. A figyelmetlenség kultúrája?

Óvodai felvonulásra megyünk családilag. A kis ovisok hetek óta készülnek izgatottan, a sötét téli délutánon kis lámpájukkal fognak kijönni az óvoda épületéből, s mennek majd körbe zenére a szülők között. A szülők is láthatóan izgatottan toporognak a hidegben, amikor is felcsendül a zene, nyílik az ajtó, és feltűnnek az első fejecskék. Ebben a pillanatban életre kel az eddig várakozó szülői had, mindenki előkapja a telefonját, és beindul a videógyártás, fotózás. Szinte az összes gyerek elkezdi keresni anyut vagy aput, elsősorban a pupillájukat, hiszen azon keresztül akarják megélni a szüleik szeretetét, büszkeségét vagy épp örömét. A pupillák helyett viszont csak lencsékkel és okoseszközökkel tudnak szemezni. Ha nem is csalódottan, de egy megerősödött tapasztalattal sétálnak tovább pajtásaik körében.

Mit taníthat ez az ovisoknak? Lehet-e az egy mélyen gyökerező tapasztalás a gyerekekben, hogy aki felveszi az ünnepséget, ballagást, karácsonyt, miegyebet, az sokkal inkább kapcsolódik a későbbi nézőihez, egy feltételezett jövőbeli élményhez, egy lehetséges utólagos elismerő visszajelzéshez, mint magához az ünnephez, a csemetéjéhez? És rögzülhet-e az a gondolat egy óvodásban, hogy a dolgok akkor lesznek csak fontosak, ha felvesszük őket, és utána megosztjuk? Ha felvesszük, akkor léteznek, különben nem.

Elmesélem egy másik tapasztalásomat is, a sztori a bevezető történethez lesz hasonló. Egy iskola előtt vagyunk. A gyerekek fáradtan, de a tanulást letudva lelkesen futnak ki a kapun, a Covid óta kint várakozó szülők szemét keresve. Ehelyett sokuk csak lehajtott fejekkel találkozik: azt látják, hogy az ősük elmélyülten olvasgatja vagy nyomkodja a mobilját. Így végül odaballagnak hozzá, s ki türelmesebben, ki otrombábban jelzi neki, hogy megérkezett, mehetnek haza.

Évek óta szóba hozom az előadásaimon, de írtam erről az első könyvemben is, mennyire aggasztó jelenség az, ha szoptatás közben kütyüzik az édesanya. Ez annyira általánossá kezd válni, hogy a nemzetközi szakirodalomban is téma lett. Sőt már több olyan fényképes hirdetésbe is belefutottam az interneten (például szoptatós párnáról), amelyen az anya jobb kezében kényelmesen fekszik a gyermek, baljában pedig ott a mobil. És a fotókon az anya rendre nem a gyereket, hanem a telefont nézi. Mit üzen a csecsemőnek az, ha szoptatás közben az édesanyja belemélyed a chatelésbe?

Azt, hogy az anyukájának érzelmileg nagyon erős a kapcsolata azzal az eszközzel.

Arról a referenciaszemélyről beszélünk most, akinek a testében élt kilenc hónapig, és akinek utána is még az ő teste kell ahhoz, hogy életben maradhasson. Nyilván fel sem tud merülni a kétség, hogy az az eszköz ott a kezében rossz lenne… Számunkra, szülők számára pedig igencsak vonzóak lettek ezek a kütyük – ha nem figyelünk eléggé, képesek felülírni a legalapvetőbb emberi ösztöneinket is.

Nagyon fontos, hogy anya odaforduljon a magzatához már a terhesség első hónapjaiban, mert ha bármi elvonja a figyelmét, a gyerek szervezete megjegyzi azt, és előbb-utóbb megmutatkozik a hatása valamiben.

Egy hazai kutatás36 kimutatta, hogy a digitális eszközt használó anyák szoptatás közben kevésbé érzékenyek gyermekeik jelzéseire. A szoptatás közben tabletező édesanyák sokkal kevésbé tudták elősegíteni a gyerekük gondolkodásának a fejlődését, mivel nem beszéltek hozzá. A kutatás felhívja a figyelmet arra, hogy bár az anya nem minden viselkedése változik meg attól, ha kütyüzik szoptatás közben, a válaszkészsége bizonyos területeire ez biztosan negatívan hat.

Mi történhet az újszülöttel, ha nem figyelünk rá, vagy legalábbis nem úgy figyelünk rá, ahogy szeretné? Ahogy az anya a csemetéjéhez viszonyul, azzal mutatja be neki a világot. Ez evolúciós tapasztalás: erre az odaadó figyelemre a kisbaba már évezredek óta rá van hangolva. Feldmár szerint az anyaméhben lenni egyfajta ígéret, hogy az anya mindig ott lesz velünk a külvilágban is. Ha nincs ott, akkor úgy érezheti a gyerek, hogy csúnyán cserben hagyták. Ez a megtévesztés akkor kezdődik, amikor az anya figyelme bármilyen okból elvonódik a gyerekről: olyankor ugyanis a gyerek úgy érzi, hogy átverték. Ígéretet kapott, amelyet nem teljesítettek. Becsapták.

– Anya! – szól a hatévesforma kissrác a buszon mobilozó anyjához.

Semmi válasz.

– Anya!!

Mi, akik fültanúi vagyunk a jelenetnek, egyre többen nézünk oda, de a megszólított még mindig nem hallja (tényleg nem hallja!) meg a gyermekét.

– Anya!!! – üvölt a gyerek, és végre célba ér.

A nő dühösen levágja a telefont a combjára, és iszonyatosan lehordja a fiát, amiért kiabált vele a buszon, miközben ő csak be akarta fejezni a rendelést. Egyébként pont neki akarta volna megvenni akciósan a trendi télikabátot, de erről most a gyerek türelmetlensége miatt jól lemaradnak. Nesze neked, jó hangulatú közös utazás.

Mi történhet egy kisgyermekkel, ha pár percig nem figyel rá a szülője? Tudja egyáltalán a szülő, hogy tényleg nem figyel? Vagy a mobilba temetkezve nagy eséllyel nem is érzékeli, mi történik az idő alatt körülötte? És mi játszódik le a felnőttben? Te tudod, hogy ilyenkor milyen állapotban vagy? Hiszen ő csak jót akart, kihasználva az amúgy haszontalan időt (az utazást), el akart intézni valamit, ami ott és akkor volt aktuális – pár perccel korábban vagy később az a kabát már nem lesz akciós. Mégis, mi rosszat tett?

A példa egyszeri eset, de nyilván okkal feltételezhetjük, hogy tipikus és tömeges. A kezünkbe került egy olyan eszköz, amely tovább bővítette a lehetőségeink körét egy csomó mindenben, fokozatosan lefoglalva minket. Értelemszerűen ezzel más dolgokról vonta el az amúgy is korlátos időnket és figyelmünket. Mondjuk, olyanoktól, amiket amúgy szeretnénk csinálni. Például megtanulni zongorázni – de elveszünk a mindig aktuális Facebook-posztok tengerében. Vagy elsajátítani egy nyelvet, csakhogy folyton félbeszakít minket az okoseszközeink csipogása. A helyzeten a Covid sem segített sokat – az otthoni munka rátelepedett az életünkre. Jó szülőként eldöntjük reggel, hogy délután eltöltünk néhány igazán meghitt, minőségi órát a gyerekünkkel, ám közben folyamatosan a monitort kell nézni, hogy azonnal lássuk, ha írt a főnök. Bármennyire abszurd, tanulhatunk a telefonunkhoz fűződő viszonyunkból – hiszen néha sokkal jobban féltjük, mint az emberi kapcsolatainkat! Sőt, hihetetlenül szélsőséges viselkedésre is képesek vagyunk, ahogyan a következő történet mutatja.

Ázsia, mint a technológiában mindenben, itt is viszi a prímet. Néhány évvel ezelőtt letartóztattak egy hongkongi házaspárt, mivel a néhány hónapos csecsemőjük éhen halt, miközben a szülei – már napok óta – éjszakánként egy internetkávézóban játszottak. A sors groteszk fintora, hogy épp egy olyan játékba merültek bele a teljes fanatizmusig, amelyben egy virtuális gyermeket kellett felnevelni… Az igazi csemetéjükre pedig nem figyeltek. És hogy mennyire nem tud mit kezdeni ezzel az egésszel még a társadalom, a büntetőjog: végül felmentették az anyát, mert a függősége miatt nem volt beszámíthatónak tekinthető.

Félrevisz, leveszi a vállunkról a felelősséget, és katasztrófához vezet, ha állandóan azt kommunikáljuk, hogy csak a mai fiatalok függők. Hogy cybergyerekkor van. Hiszen ha az van, akkor ott vannak mellette a cybercsaládok, a digitális szülők és a digitális nagyszülők is.

Vajon kinek a felelőssége megtanítani a figyelemre a másikat? Vajon ki tudja a reformot elkezdeni?

Azt gondolom, hogy nagyon sok mindenen keresztülmentünk az elmúlt néhány generáció alatt. A változásoknak azonban van egy közös viszonylatuk: mégpedig a figyelem. Már azzal jó irányba mozdíthatjuk ezt a nagy hajót, amelyben most együtt ülünk, ha csak egy leheletnyit is fejlesztjük a figyelmünket. Emiatt fókuszálok kiemelten ebben a könyvben korunk egyik legfontosabb tünetére, az alfa generációs időszak meghatározó trendjére, a figyelem és a koncentrációs képesség csökkenésére.

14. Kétezer-hatszáztizenhét

Egy januári téli napon úgy döntöttem, megnézem az El Greco-kiállítást Budapesten. Ezer éve nem voltam múzeumban, és az év eleji lazább időszak megengedte, hogy egy délelőttöt a Szépművészeti Múzeumban töltsek. A pénztáros örömmel fogadott, és meg is jegyezte, hogy jókor jöttem, mert ma az átlagosnál jóval kevesebben vannak. Besétáltam a viszonylag sötét kiállítótérbe, ahol várakozásom ellenére viszonylag sokan voltak. Megálltam az első hatalmas kép előtt pár méterrel, hogy értelmezzem, mit is látok. Ekkor lépett be elém az első látogató a telefonjával. Lefotózta, majd ment tovább. A következő elém lépő már videót is készített, hogy az egész festmény beleférjen. És továbbment. Nagyon sok időt egyikük sem szánt a képre. De vajon otthon előveszik a mobiljukat, és a fotel kényelmében alaposabban végignézik a fotókat? Az úgy jobb lehet, mint élőben? És ez így ment szinte az összes képnél. Mi lehet a Louvre-ban a Mona Lisa előtt?

Kezdjük azzal a fejezetet, hogy mondjuk ki: a technológia hatalmas előnyökkel is jár a hozzáférhetőség és a választási lehetőségek terén. Ezt ne vitassuk el, mert enélkül nem lenne teljes a kép. Mi több, bosszantóan egyoldalú lenne. Online vásárolunk és bankolunk, ajándékozunk és barátkozunk. Meg sem tudom becsülni, mennyi időt és benzint spórolt meg nekem az internet. Nem állok sorban a postán, nem kell elmennem biztosítást kötni, és ételt is gyakran innen szerzek be. Iszonyat sok előnye van, hogy pillanatok alatt hozzá lehet férni az adatok és az információ mérhetetlen tárházához, ami fejleszt és épít. A probléma nem itt van, hanem ott, ha az online viselkedésünk eszkalálódik, és kicsúszik a kezünkből a kontroll. Ezek miatt pedig – szerintem – nem elvárható megoldás, hogy akkor egyszer csak mondjunk le a digitális eszközeinkről, úgy, mint például az alkoholról. A digitális eszközeinket nem tudjuk teljes egészében „letenni”, mint a cigarettát. Legjobb tudásunk szerint az internet a közeljövőben nem fog megszűnni vagy leépülni, így nincs más választásunk, mint valamilyen szinten fenntartani vele a kapcsolatot.

Alkalmazkodnunk viszont lehet ehhez a megváltozott világhoz. Sőt, talán ez az egyetlen megoldás. Az alkalmazkodás evolúciós tevékenység.

A gyerek először a szüleitől tanul. Minták alapján, viselkedés alapján. Ha azt látja, hogy nonstop elérhető a szülő, hogy bárhol, bármikor belemerülhet (és bele is merül) a telefonba, amikor valamit aktuálisan el szeretne intézni, akkor azt tanulja meg, hogy ez a dolog az élet szerves része. Neki az lesz a természetes, hogy az okoseszköz folyamatosan ott van velünk.

Emlékszel? Írtam, hogy a 20. század térben és időben zajlott: a dolgoknak volt elejük és végük.

A digitális térnek sokszor nincs. És így valós gyerekkori tapasztalás lehet – ha nincs más szülői minta –, hogy ez az eszköz végeredményben összenőtt velünk. Ez az ötödik végtagunk.

Igen sokan korlátozzák – nagyon helyesen – időben a gyerekeik digitáliseszköz-használatát.

Vajon önmagukkal szemben is tudnak ilyen szigorúak lenni?

Te képes vagy-e elég önfegyelmet tanúsítani a kütyüzésben a saját családod előtt?

Képzeljük el, hogy dolgozol otthon a laptopodon! Mindenki tudja és látja. Eljön az idő, hogy befejezd a munkát – ez lehet saját döntés, vagy tényleg végeztél is. Látványosan lecsukod a gépedet, és kimondod: „Kész, vége!” Aztán elrakod a laptopot, ahogy takarítás után a porszívót vagy mosogatás után a szivacsot. Térben és időben a takarítás és a porszívózás így van lezárva. Akkor rekesszük be így a digitális munkát is! Lehet, hogy azt gondolod, felesleges foglalkozni az ilyesmivel – szerintem viszont hasznos lehet. Mit veszíthetsz vele, ha mégis kipróbálod?

Chatelsz a mobilon. Cipőt rendelsz a gyereknek. Szörfölsz valamely közösségimédia-oldalon. Filmet nézel. Vagy csak bambulsz. És egyszer eljön az idő, hogy befejezd – vagy azért, mert vége a filmnek, vagy azért, mert így döntesz. Ez utóbbihoz azért kell a felnőttek önfegyelme. Látványosan félreteszed a telefont, és kimondod:

„Mára ennyi volt.”

Viszont ilyenkor jó, ha tartod is magad ahhoz, hogy többet nem piszkálod a telefont. Még ha pittyen is egyet, nem ugrasz azonnal ellenőrizni, mi is történt éppen valahol térben és időben tőletek távol. Hiszen úgy döntöttél, hogy most másra figyelsz. A gyerek pedig észleli, és akár meg is tanulhatja, hogy a digitális tevékenységet is lehet térben és időben értelmezni. Mennyivel könnyebb megérteni neki is azt, hogy naponta csak bizonyos ideig játszhat a digitális eszközön,

ha a szülei is láthatóan korlátozzák térben és időben a saját maguk eszközhasználatát.

Egy okostelefon-használó huszonnégy óra alatt átlagosan kétezer-hatszáztizenhét alkalommal37 nyúl a telefonjához.

Azaz óránként százkilencszer.

Ami azt jelenti, hogy percenként majdnem kétszer. Minden percben.

Ha alszol, akkor is.

Miért? Minek? Van még bármi a világban, amit kétszer ellenőrzünk a nap minden percében, folyamatosan, megállás nélkül?

Persze, tudom, egyre több mindent telefonnal intézünk: nemcsak a hívásokat, de azon keresztül történhet a számlabefizetés, bankolunk is, ez lett a vekkeróránk, a határidőnaplónk, a fényképezőgép és egyben a fényképalbum is, az újság, a vásárlás helye, a szórakozás helye, a barátokkal való kapcsolattartás… Nemcsak ezek kezelését kell megtanulnunk, hanem azt is, hogyan éljünk ebben az új környezetben.

De akkor is: ha levesszük az alvásidőt, átlagosan percenként háromszor rápillantunk a mobilunkra.

Tudatában vagy ennek?

Ha van hozzá kedved, a következő egy órában figyeld meg magad! Ne korlátozz semmit, csak tudatosítsd, miért nyúlsz a mobilodhoz! Akár monitorozhatod is önmagad, és jegyezd fel, mikor és mi célból vetted a kezedbe! Utána pedig nézd végig, hogy ha ennyire tudatos a mobiltelefon-használatod, akkor milyen aktivitás jellemzi a digitális énedet! Gondold végig: mi lehet akkor, ha teljes automatizmusban élsz együtt a készülékeddel – a buszon, a munkahelyeden, bevásárlás közben, a családodban otthon, a hétvégén…

És amennyiben nem csak egyszeri alkalommal figyelnéd magad, több olyan applikáció is rendelkezésre áll, amely folyamatosan figyeli és napi szinten jelenti a tevékenységedet. Ha meghatározod, mi a célod (például kontrollálni a mobilhasználatot, csökkenteni a telefonozással töltött időt, vagy fordítva: több időt találni saját magad fejlesztésére, figyelmére), akkor érdemes pontosan tudnod, honnan hova akarsz eljutni. Az egyik app kiírja, mennyi a napi képernyőidő, és miképpen változott ez az elmúlt héthez képest. Nagyon jó kiindulópont: ehhez képest hova szeretnél eljutni? Nyugodtan törölhetsz néhány hangjelzést küldő appot a mobilodról. Vagy legalább kapcsold ki néha a főbb üzenetküldők (e-mail, Messenger, Twitter…) hangját!

A profibbak olykor átválthatnak repülő üzemmódra: nézd meg, hány percig bírod anélkül, hogy elkezdene zavarni, hogy nem vagy elérhető! Az igazán profik persze egész egyszerűen ki is kapcsolhatják a készüléket valamikor napközben.

Vagy: ha számítógépen dolgozol, beállíthatod, hogy óránként jelezze az idő múlását. Ez sokat segíthet abban, hogy tudatosítsd magadban, mennyit dolgoztál a gép előtt – és mikor érdemes kimondani: kész, mára vége.

Milyen példát akarsz mutatni a gyerekednek? Mit szeretnél hosszú távon? Mi a fontosabb: mindig naprakésznek lenni, vagy egy olyan mintát adni a gyermekednek, amelyben mindketten jelen vagytok? Mit kellene ezért tenni?

Kezdj el figyelni magadra!

15. Nem a te hibád!

1983. Tipikus nyolcvanas évekbeli látkép, bármelyik magyar városban érezhetjük magunkat. Kora nyári szabad szombat délelőtt, a lépcsőházakban palacsinta illata terjeng. Cigarettázó apukák cserélik a gyertyákat a verdájukban, vállukon olajos rongy, a garázsok körül kis Szokol rádiókból hol Beatrice, hol népzene szól. Az ügyeletes lakások anyukái mossák fel a lépcsőházat, ráérősen elbeszélgetve a boltba siető szomszédasszonnyal. Az összes gyereket lekergették a szülők a levegőre, mindenkin rövidnadrág, póló, zokni és szandál. Ugyanígy a nyolcéves Misin is. Barátaival izgalmas játékban vannak a tér közepén lévő játszótéren. Hősünknek hirtelen eszébe jut, hogy nem hozta le a harmadik emeleti lakásukból a vadonatúj játék autóját, amit most kapott a születésnapjára. Ezért odaballag a ház elé, felnéz az ablakra, és torkaszakadtából elkezd üvölteni: „Anyu! Anyuuuuuuuuuu!!!” Sorban nyílnak ki az ablakok, ahogy a konyhából néznek ki random az anyukák. Végül Misi anyja is megjelenik, csapzottan a mosogatástól, porszívózástól és palacsintasütéstől, hogy keresetlen szavakkal elmagyarázza fiának: ha az autójára van szüksége, méltóztasson felgyalogolni, mert neki erre most se ideje, se kedve.

Érdemes itt megállni egy pillanatra.

Nem gondolom, és főleg nem állítom azt, hogy régen a szülők folyamatosan figyeltek volna a csemetéikre. És azt sem hiszem, hogy egy szülőnek folyamatosan, pihenés vagy megszakítás nélkül figyelnie kellene a gyerekére.

Abban viszont biztos vagyok, hogy ez az öntudatlan technológiai függőség egy újabb eszköz ahhoz, hogy még jobban elvesszünk a figyelmetlenség birodalmában, ahol az olyan pillanatok, mint például a szoptatás, nem az anya és gyermeke közötti legintimebb kapcsolódást jelentik.

És nem is az a lényeg, hogy ezt a jelenséget összehasonlítsuk a tíz-húsz-ötven évvel ezelőtti anyák viselkedésével. Az X generációsok anyáinak ebből a szempontból „könnyebb” volt: nekik nem volt mobiljuk, ami elvonhatta volna a figyelmüket – csak a rádió és a tévé volt, ami ráadásul harminc-negyven éve még nem is sugárzott műsort egész nap.

A csábítás tehát lényegesen kisebb volt.

Összehasonlítgatás, pláne szörnyülködés vagy önostorozás helyett talán egy fokkal jobb lehet, ha első lépésként tudatosítjuk magunkban, milyen világban is élünk. Hogy ránk, az életünkre, a családunkra, az emberi kapcsolódásainkra miképpen hat a figyelmetlenség kultúrája. Hogy mit tudunk és mit akarunk ezzel kezdeni?

És ha – ne adj’ isten – úgy találjuk, hogy magunk is erősen függők vagyunk, mit tudunk ezzel kezdeni? És azzal, ha azt érezzük, hogy a gyerekünk/párunk/anyánk/apánk függő?

Először is, tudd és mondd ki, hogy ez nem a te hibád!

Ahogy Robin Williams közölte szenzációs drámaisággal:38 „Figyelj, Will, nem vagyok mindentudó. De látod ezt? Ez az egész szar… nem a te hibád. Nézz rám, fiam! Nem a te hibád! Nem! Nem a te hibád.”

Nyugodtan mondd el ugyanezt a saját neveddel magadnak néhányszor!

És ugyanúgy nem is a gyereked hibája.

Ez így alakult.

Az egész világ megváltozott, emberi kapcsolataink globálisan átalakultak. A technológia mélyen az életünk része lett. Az egyén ebben nagyon nehezen tudja megtalálni a helyét, ezért sokan tudattalanul sodródtunk az elmúlt évek változásaival.

De igenis megtehetjük, hogy megállunk egy pillanatra, bármilyen élethelyzetben vagyunk is. Nem én vagyok az első, és nem is az utolsó, aki ezt mondja. Az, hogy most éppen ezt a könyvet olvasod, és itt tartasz, kiváló alkalom arra, hogy elgondolkodj ezen.

Ha például állapotos anyuka vagy, nyugodtan dönts úgy, hogy te egy picit másképp fogod ezt csinálni: egy fokkal figyelmesebben. Mindegy, mennyi ez az „egy fok”, az legyen a te személyes döntésed. Mondjuk, határozd el, hogy a pocakodon sosem chatelsz. Vagy hogy a születésig hátralévő időben nem posztolsz a magzatról. Vagy hogy a kisbabád születése után nem teszed egyből mindenki számára elérhetővé a róla készült újszülöttfotókat valamelyik közösségi oldalon.

A gyermeket tervező párok most bólintsanak össze, hogy akkor fogadjuk meg magunknak: szoptatás közben megpróbálunk inkább a kisbabánk arcában gyönyörködni, majd csak előtte és utána mobilozunk…

Vagy az éppen most az újszülöttjével otthon lévő anyuka dönthet úgy, hogy saját magának is felállít egy napirendet, és ahhoz alkalmazkodva chatel, szörföl vagy ad le online rendeléseket.

Nem az a cél, hogy soha ne telefonozz – sokkal inkább az, hogy legyen egy keret, amelyet az esetek többségében betartasz. Persze mindig nem fogod tudni. Hisz kivételek vannak. És sokszor hibázhatunk is. Erről szól emberi létünk. Ez sem baj. De az mindig sokat segít, ha elhatározásra jutsz magadban azzal kapcsolatban, mit is akarsz.

Tudom és megértem, hogy ez nem olyan egyszerű. Egy kisgyereket nevelni manapság sem könnyű – még apaként is láttam (csak láttam!), hogy ez micsoda kihívás, és mekkora lemondást követel meg a 21. századi anyukáktól. mentális állapotát mennyire javíthatja, ha kapcsolatot tarthat a külvilággal.

Pár napja beszélgettünk a Felelős Szülők Iskolája podcastjában Kapitány-Fövény Mátéval,39 aki elmondta, hogy kutatások alapján egy egészséges embernél napi egy-két óra közösségi médiás kapcsolódás nemhogy rontana, de akár még javíthat is az aktuális hangulaton. A közösségi háló „stimulálja a dopamintermelést, emellett hatékony gyógymódot kínál magányosság ellen is”.40

Távol álljon tőlem, hogy bármit is számonkérjek vagy bárkit kioktassak. Csak próbálok ötleteket adni, megoldásokat találni azért, hogy más lehessen a viszony anya és gyermeke között. Ismét hangsúlyozom: nem jobb, nem rosszabb: más, az alapján, amit legalább már ismerünk, és amiről van pozitív tapasztalatunk. A másikról még nincs: nem tudjuk, maximum sejtjük, hogy milyen társadalomhoz vezethet az, ha nem figyelünk vagy sokkal kevesebbet figyelünk az utódainkra. És akkor sincs semmi baj, ha néha szoptatás közben mégis ránézel a képernyőre: de ha odafigyelsz, és tudatosan növeled a digitális eszköztől mentes kapcsolódást önmagad és a gyereked között, már tettél egy nagy lépést kettőtök érzelmi kötődéséért és a csemetéd egészségesebb érzelmi fejlődéséért.

16. Szemkontaktus

Hároméves fiammal bújócskázunk. Hihetetlenül vicces, ahogy a játékban részt vesz, nyilván semmilyen szinten nem lehet felnőtt fejjel komolyan venni azt a törekvést, ahogy el akar bújni a térben. De a legvégső, számára biztos megoldást a végére tartogatja: amikor már végképp nem tud hova elrejtőzni, kis kezével mindkét szemét eltakarja, azzal a szent meggyőződéssel, hogy most akkor én sem látom őt.

Azzal, hogy fiam a játék közben eltakarta a szemét, egyszersmind megakadályozta azt is, hogy kialakuljon kettőnk között a játékban éppen a megtalálást, a kiesést jelentő szemkontaktus. A gyerekek mindig is így csinálták, amióta világ a világ.

A szemkontaktus születésünktől fogva az egyik legfontosabb nonverbális jelzés, amelyet kapcsolatteremtés céljából használunk, olyannyira, hogy a születés után közvetlenül az újszülött képes az édesanyja arcát feszülten figyelni. A szemkontaktus már ekkor kialakulhat, annak során anya és gyermeke elmerülnek egymás tekintetében, ami elősegíti a kötődést. És innentől kezdve a szemkontaktus szerves részévé válik a kicsi életének. A négy hónapos kisgyermek sokkal inkább kapcsolódik ahhoz, aki ránéz, mint ahhoz, aki a távolba réved.41

A csecsemő az első hónapban körülbelül 25 centiméterre lát el, ezért számára nagyon fontos, hogy ebbe a távolságba kerüljön egy arc, különösen az anya arca, még inkább a tekintete. Erre optimális alkalom a szoptatás vagy az etetés, ami a legmegfelelőbb szituáció minden szempontból.

Éppen ezért tartom szükségesnek kiemelni, mennyire fontos már a születés után a figyelem gyakorlása, fontosságának megértése. Még akkor is, ha rettentő fárasztó szülőnek lenni. Még akkor is, ha a mostani hipersebességű világunkban

a csecsemőnkkel való szemkontaktus egy abszurdan lelassult, majdnem haszontalannak tűnő időhúzás.

De nem az. A 21. század egyik legfontosabb képessége a jövendőbeli anyukák részéről ez a lelassulás – amely teljes egészében szembemegy mindennel, amit ma tapasztalunk. Ezért nagyon erős önuralmat és tudatos döntést kíván meg. Segítenünk kell benne nekünk is! Nem lehet csak az anyákra bízni ezt, akik a várandósság amúgy is megterhelő hónapjai után sok esetben ott maradnak egyedül a még szinte ismeretlen reakciókat mutató gyermekkel, tele kétséggel, feszültséggel, félelemmel. És még azt is elvárnánk tőlük, hogy tudatosan vonják meg maguktól az egyetlen eszközt, amellyel ablakot tudnak nyitni a világra.

Csecsemőkorban a szemkontaktus az anya és gyermek közti kapcsolat legszorosabb köteléke. Ráadásul kétirányú, s mindkét fél számára pozitív hozadékai vannak. De a kicsi számára egyértelműen életbe vágó: ez is befolyásolja a közte és az anyukája között kialakuló érzelmi kötődés minőségét. Mint a gyereknevelésben minden, ez is hosszú távú befektetés.

Hogy mi változott meg a szemkontaktust illetően az előző generációk életéhez képest? Amint azt már többször leszögeztem, az elmúlt évtized legnagyobb környezeti változása az okoseszközök tömeges elterjedése volt. Azt is beláttuk, hogy a szemkontaktus alapvető fontosságú a csecsemők fejlődéséhez, és ez a kapcsolat sérül, ha a szülőket túl gyakran és túl hosszan köti le az okoseszközük. Joggal feltételezhetjük, hogy a mai gyermekeket hátrányosan érintheti e szülői magatartásminta. A csecsemők veszélyeztetett alcsoportjában akár komoly tüneteket is okozhat ez a figyelmetlenség. Bárhogy csűrjük-csavarjuk, észszerű lenne, ha a 21. századi szülők minimálisra csökkentenék az okoseszköz-használatot, amikor az egy-két év alatti kisgyermekeikkel vannak együtt. Már az is jó irány, ha egyáltalán elkezdjük tudatosabbá tenni az eszközhasználatunkat, és szülőként rászólunk magunkra (egymásra…), hogy most megint belemélyedtünk a gyerek mellett a digitális térbe.

Tessék figyelni a csecsemőre! Tessék belenézni a szemébe, amikor csak lehet! Ha szükségét érzed, gyakorold az értő figyelmet – rengeteg olyan könyv, online és offline kurzus van, amely ezt tanítja.

Több ezer éves evolúciós folyamat eredménye a figyelemért folytatott folyamatos harcunk. A felnőtt azért találja a csecsemőt annyira végtelenül cukinak, azért olyan zabálni valóan puha kis gombócok a babák, hogy így magukra tudják vonni a felnőttek figyelmét – hiszen az így megszerzett extra figyelem a túlélésünk alapja. Ez így van a kiskacsával, a kiskutyával éppúgy, mint az őzgidával. Kell a szülői figyelem, mert ezáltal tanulunk, fejlődünk.

Egyre több előadáson jönnek oda hozzám szülők, pedagógusok, és mesélik el, hogy a mai fiatalokból hiányzik az együttérzés. Ennek a jelenségnek talán épp ez rejlik a hátterében: ha a 2010 után született alfa generáció csecsemői kimutathatóan kevesebb figyelmet, kevesebb szemkontaktust kapnak életük első hónapjaiban, mint amennyiben, mondjuk, az Y vagy az X generációsok részesültek anno, akkor ennek akár az empátia megcsappanása is lehet a következménye. Valami hasonló figyelhető meg például az árvaházakban vagy az elhanyagoló családokban: a figyelem hiánya miatt a gyerekek agyában nem jönnek létre azok az idegpályák, amelyek szükségesek volnának a tanuláshoz. A gyermek ilyenkor nem gyarapodik, nem tanul meg kötődni, szeretni.

Figyelemmel, odafigyeléssel még ezen is tudunk segíteni a kisgyermekkor végéig, de aztán jelen világunkban, tiniként a közösségi média környezetében már nem igazán lesz esélye a csemeténknek ezt egyedül elsajátítani. Ha viszont megfelelő alapot biztosítunk neki, az nagyon jó kapaszkodót ad majd számára később a kortárs közösségben is.

17. Használjuk, de mennyit?

Lassan két éve készülök megírni ezt a könyvet. Még a Covid idején elkezdtem gyűjteni az információkat, felvettem kapcsolatot fiatalokkal és idősekkel, hogy interjúkat készítsek velük. Könyveket és cikkeket szereztem be, szakértőkkel beszéltem. De valahogy nem állt össze a kép. Az első könyvemnél még képes voltam órákig – mit órákig, napokig – egy helyben ülni, erősen koncentrálva az írásra. Most meg azt vettem észre, hogy állandóan elkalandozik a figyelmem. Türelmetlen leszek, elveszítem a fonalat, és inkább valami más után nézek. Így fogtam magam, és játszottam valamivel a telefonomon. A lányom mutatott egy játékot (My Hotel), amely egészen megtetszett. Egy virtuális szállodát kell üzemeltetni, vendégekkel, takarítással, étteremmel. Na, erre rákattantam, ettől végre jobban éreztem magam. Aztán utána persze sokkal rosszabbul, és magamat hibáztattam minden egyes alkalommal, amikor nem tudtam figyelni. Muszáj volt valamit lépnem, mert úgy éreztem, ha nem csinálok semmit, elveszítem kognitív képességeim egyik nagyon fontos részét, amelyek pedig lehetővé tennék az igazán elmélyült gondolkodást.

Iszonyatosan túl vagyunk terhelve információval. Egy-két évszázaddal ezelőtt hetekre volt szükség, hogy valamilyen hír a Föld egyik pontjáról átutazzon a másikra. Ma ehhez a másodperc törtrésze kell. A Telekom 2016-ban egy érdekes vizsgálatban megmérte, hogy ez a rengeteg információ digitális szempontból mennyi adatot is jelent. Összehasonlította, hogy mennyi adatot fogyasztott a nagymamánk az 1950-es években, és ehhez képest mennyit fogyasztunk mi most, a 21. században. És ez alapján kijött az a frappáns szám, hogy

1 sokat netező unoka = 13 568 nagymama.

Vagyis ahhoz, hogy a mostani nagyszülők korosztályának gyerekkori énje és a miénk közé egyenlőségjelet tudjunk tenni, ennyivel kellene megszorozni a mami fiatalkori adatforgalmát.

Nem csoda, hogy a figyelem átlagos időtartama globálisan csökken. Egész pontosan a koncentrációs képességünk töredezik és romlik egyre inkább. Az erre vonatkozó pszichológiai kutatások azt mutatják, hogy ez a folyamatos csökkenés a minimumát az elmúlt egy-két évben érte el. Kutatások alapján az átlagos médiafogyasztók figyelme tizenkét másodpercről nyolc másodpercre csökkent. Csak összehasonlításképp: az aranyhal figyelme kilenc másodpercig tart.42

A Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság kutatása szerint Magyarországon is egyre fiatalabb korukban kapcsolatba kerülnek a digitális eszközökkel a gyerekek – akár már három-négy évesen. Emellett az is megfigyelhető, hogy a szülők sokkal kevésbé tartják kockázatosnak a televíziót, így megnő a képernyő előtt töltött ideje nemcsak a gyereknek, hanem az egész családnak.

Minél több időt tölt el egy kisgyerek bármilyen monitor előtt, annál inkább lecsökken az alvási ciklus szabályozásáért felelős hormon, a melatonin szintje. Felborul a természetes rend, nehezebben és nagyon későn alszik csak el.

Egyre több olyan kutatás van, amely szerint ha egy gyermek napi három óránál több időt tölt a (bármilyen) monitor előtt, annak a káros hatása megmutatkozhat figyelemzavar, nyelvi nehézség, magatartászavar formájában.

Egy kisgyerek körülbelül kétéves koráig nem is érti, hogy valójában mit lát a képernyőn. De az orientációs reflexe miatt odanéz, mert vonzza a tekintetét a villódzó fény, az érdekes hang. Ha be van kapcsolva bármilyen képernyő, egy óvodáskorú gyerek valószínűleg nem fog játszani magában, holott az lenne a valódi tanulás alapja. Ha be van kapcsolva bármilyen képernyő, valószínűleg a szülő sem fog annyit beszélni a csemetéjéhez, ami ronthatja a gyermek nyelvi készségeinek a fejlődését. Minél több a képernyőidő egy családban, annál kevesebb a szemkontaktus, az arcról való olvasás.

Ismételten: nem az a cél, hogy most minden szülő megrémüljön.

Ne démonizáljuk a képernyőt vagy a digitális teret, mert az nem a megoldáshoz vezet.

Nem a teljes képernyőmegvonás a végcél, hiszen az szinte kivitelezhetetlen a 21. században. Legalábbis túl sok lemondást igényelne, bár az is tény, hogy vannak olyanok, akik meg tudják oldani. Én nem. A nagy többség napjainak bizony szerves része a digitalizáció, az okoseszközök állandó használata. Nem jobb vagy rosszabb egyik sem a másiknál, de nagyon más irányok.

Inkább az lehet a cél, hogy minél többen tudjunk ezekről a dolgokról, tudatosítsuk magunkban ezt a tudást, figyeljünk oda a saját viselkedésünkre, és ennek nyomán képesek legyünk dönteni – mert ha van tudás, akkor van döntési lehetőség is. Tudás nélkül sokszor csak sodródunk, akár tévhitekbe is.

Ilyen tévhit a mai nevelésben például az, hogy

a gyereket állandóan le kell kötnie a szülőnek.

Hogy szórakoztatni kell. Nem akarjuk, hogy unatkozzon, nem akarjuk, hogy egyedül legyen. Tegye most mindenki a szívére a kezét, aki a 20. században született: a te szüleid foglalkoztak ennyit azzal, hogy ne und el magad? Mondjuk, a nyári szünetben? Az előadásaimon olyan extrém esetekről hallottam, amelyekért ma legalábbis kihívnánk a hatóságokat a gyerek védelmében. És mi, szülők akkor így nőttünk fel. De a végeláthatatlan történetekből úgy tűnt, az élet természetes része volt az, hogy sokszor voltunk egyedül, ráadásul erre valahol szükségünk is volt, mivel

az unalom és az egyedüllét megtanulása (!) a korai fejlődés egyik alapköve.

Megtanulni, hogy képes legyél egyedül lenni. A mai világban valahogy kialakul egy olyan szülői belső késztetésünk, hogy akkor jó a gyereknek, ha folyamatosan lekötjük a figyelmét. Persze ez nekünk, szülőknek is kényelmes. Ameddig a képernyő bűvöletében van a gyerek, rengeteg mindent el lehet végezni: porszívózni, beszélni mamával, rendbe tenni a kertet, vagy csak megnézni a híreket. A tablet egy nagyon magától értetődő módja annak, hogy a szülő néhány szabad perchez jusson. Ha azonban nincs meg a tudatosság, nincs meg a figyelem (vagy túl sok az elintéznivaló), akkor könnyen lesz a tervezett pár percből akár többórás képernyőzés. Nyilván ebben mi, szülők sem adunk feltétlenül jó mintát: kutatások alapján a felnőttek sem akarnak ma már soha, semmikor unatkozni, és például 80 százalékunk a vécére is magával viszi a telefonját.

Szóval érdemes döntést hoznunk a saját médiahasználatunkra vonatkozóan, és a családé kapcsán is. Tari Annamária klinikai szakpszichológus úgy fogalmazott egy rádióműsorban az InfoRádión, hogy a mai világban érdemes készíteni egy családi „médiastratégiát”: összeírni, kinek milyen eszköze van, valamint azt is, hogy azokat ki, mikor és hogyan használja. És mellé feljegyezni azt is, hogy mikor nem fogják használni – mert így tudod monitorozni, hogy mikor van számodra offline tér, és mennyi időt töltesz online.

Gondolatban térjünk vissza pár fejezettel korábbra, amikor megmagyaráztam, miért is olyan nagyon nehéz ez sokaknak! Egy másodpercig se hibáztasd magad, ha esetleg nem megy – ellentétben a szomszéddal, aki meg folyamatosan digitális szüneteket tart. És ne befolyásoljon az a rengeteg sikeres sztori se, amit itt-ott lehet olvasni!

Ha nem sikerül rögtön, semmi baj – keress egy jó kis támogató eszközt! Ilyen segítség lehet például

az előzetes elköteleződés.

Vagyis amikor előre megteremted annak a keretrendszerét, hogy később ne hibázhass – vagy csak igen nagy nehézségek árán hibázhass.

Mert mindannyian hibázunk, s mindannyian elbukunk a kísértésekkel szemben, és ez így van rendjén – jussanak eszedbe a fogyókúrák! Ha már próbálkoztál valaha ilyesmivel, meg fogod érteni a példát. Eldöntöttem, hogy lefogyok. Persze nem mintha kellene, de hát mégis. A boltban lényegesen kevesebb nassolnivalót vettem, hisz fogyókúra van. Ott, az üzletben szentül hittem magamban. Tökéletesen meg voltam róla győződve, hogy otthon majd csak nagy ritkán harapok rá egy-egy kis falatra. Szemernyi kétségem sem volt, pedig hát ismerem magam. És így is cselekedtem… egészen addig, amíg az első nap éjjelén rám nem tört a falási roham. Akkor aztán felzabáltam az egész nasskészletet, amit aznap vettem, meg amit még találtam a polcokon. Rájöttem, hogy akkor járok a legjobban, ha eleve semennyi rágicsát nem veszek. Ha nincs kísértés, nem tudok elbukni. Ahhoz meg kinek van kedve, hogy az éjszaka közepén elinduljon chipset venni?

Magyarán, akkor járunk a legjobban, ha előre korlátozzuk a jövőbeni énünket: minimalizáljuk a hibázás esélyét, azaz szűkítjük a választási lehetőségeket. Erre nekem a Himalája tökéletes volt, hiszen ott se térerő, se internet nem volt. De nem mehet mindenki állandóan Nepálba! Ezzel az előzetes elköteleződéssel viszont mégis elérheted, hogy növelni tudd koncentrációs képességedet, és elmélyültebben figyelj magadra és a családodra.

Fogd meg a telefont, állíts be rajta harmincperces időzítést, némítsd le, és vidd át egy másik szobába! Ezzel nyertél magadnak félórányi offline világot. Nem egy égbekiáltóan nagy dolog, és nem feltétel, hogy mindenki más is ezt tegye veled együtt. Mégis, arra biztatlak, hogy nyugodtan használd ki az így felszabadult idődet arra, amit te szeretnél csinálni önmagadért – zenélj, olvass, meditálj, énekelj, végy egy forró fürdőt! Próbálj ki, akár hosszú évek után újra, egy másik, cybertérmentesebb teljes életet! Ha jól csinálod, olyan változásokat vehet észre rajtad a környezeted, hogy talán ők is elkezdik követni a mintádat.

Persze ezt azért ne egy kamasztól várd el!

18. Figyelés önmagunkra

Egy kamasz sportoló édesanyja mesélte az alábbi történetet.

„Utalj már, mert éhen halok!” – üzen hétköznap délben nem túl szofisztikált módon a srác a suliból az anyjának. Sportoló a gyerek, fontos számára a (rendszeres) étkezés, de eszébe nem jut, hogy otthon csomagoljon magának ebédet, vagy hogy vigyen magával készpénzt, mert ő úgy gondolja: ha küld egy üzenetet, akkor elvárható, hogy két percen belül megérkezzen az apanázs az online bankjába. Azt nyomban felhasználja, és már el is jutott a megoldásig. Azonnal.

Nem fog éhezni, nem fog a haverjától kérni, nem agyal azon este, hogy mit pakoljon be. Azon sem gondolkozik, hogy hétköznap napközben, munkaidőben az anyukája esetleg dolgozik, meetingen van, mondjuk, épp a főnökének prezentál, vagy egyszerűen csak nem elérhető. Ezt a fogalmat nem ismeri, mert ő párhuzamosan él két síkon, online és offline, all the time.

Záróakkord: Ment a pénz két percen belül. Akkor meg miről is beszélünk?

Egy kamasz nem lehet referenciapont. Soha nem is volt az, ez független attól, hogy most éppen a Z generációról beszélünk. Egy mai tinédzser nem azért tudja felidegesíteni a szüleit, mert Z generációs, hanem mert éppen kamasz. Amikor te voltál kamasz, te is felidegesítettél mindenkit, maximum már elfelejtetted. Egy tinédzser semminek sem a mintaképe, sokkal inkább poéngyáros vagy poéngyilkos, rendbontó és provokátor. Ahhoz értenek a legjobban, hogy a határokat feszegessék. Kísérleteznek és kockáztatnak. Ez a dolguk, még ha rettenetesen idegesítőnek tűnik is kívülről. Abban az életszakaszban vannak, amikor az identitásuk, az önmagukról alkotott képük formálódik.

Ehhez viszont nagyon erősen kapcsolódó igény az állandó visszajelzés. Hiszen épp lezárni igyekeznek a szüleiktől kapott énképüket, és próbálnak kialakítani egy újat, amely a világnak kellene hogy tessen. Ezért sóvárognak arra, hogy kívülről (is) megtudják, kik ők valójában, és mit várnak tőlük a többiek. Ez az identitáskeresés az internet előtti korszakban mindenkinek a „valóságos” világban zajlott, ami, tudjuk, nagyon más tér. Hiszen minden visszajelzés, dicséret, elismerés, minden konfliktus, szidás, veszekedés szemtől szembeni kapcsolatban kellett hogy történjen. És ettől a társadalmi elvárások, a normák sokkal világosabbak is voltak.

Ha olvastad a Generációk harcát, nem lesz újdonság, hogy ma már egy teljesen énközpontú világban élünk. Felértékelődött az ego szerepe, nemcsak azon generációknál, amelyek beleszülettek ebbe az énközpontú világba, hanem azoknál is, amelyeknek a tagjai felnőttként benne élnek lassan harminc-negyven éve. Az első valóban individuális nemzedék az Y generáció. Nem, nem ők lettek énközpontúak, hanem a világ lett az, és ők már ebbe születtek bele. Számukra ez lett a generációs origó, a természetes, a világ normális rendje. A későbbi nemzedékek pedig már meg sem kérdőjelezik, hogy ez ne így lenne rendjén. Hisz nem ők hozták magukkal, ez várt itt rájuk. Nézzük, mit is írtam erről anno:43

„Az Y az első individuális generáció. Szárba szökken végre az egónak a baby boomerek által elindított forradalma – és mit tesz isten, mindez manifesztálódik is a Földön, és megjelenik a szelfi. Mert mi volt addig? Az önmagukkal kevésbé, sokkal inkább a rajtuk kívül álló dolgokkal foglalkozó korábbi generációk tagjai a világot, a történéseket fotózták – és a képen minden és mindenki rajta volt, kivéve a készítőjét. Pedig micsoda logikátlan dolog ez? Miért fotózzak bármit is, amíg én (ÉN!) nem vagyok rajta? Hisz addig az a koncert nincs, sőt mi több, meg sem történt, amíg én nem vagyok rajta a képen, és nem teszem fel a Facebookra.”

Fontos az én, az ego megmutatása a világnak, mert azon keresztül kapok visszajelzést magamról. Bármit csinálunk, bárhova megyünk, annak a hírét meg akarjuk osztani a többiekkel.

Ennek a korlátlan lehetőségét pedig most megadja az internet. A közösségimédia-platformok egyik nagy adománya (egyben hihetetlen veszélye is!), hogy felnagyítják az egónkat. Ez egyelőre csak az online térben tapasztalható nagyon durván, viszont a jelei már a valós életben is láthatók. A cybermigráció dolgozik: az online térben kialakuló új szokás „leszivárog” a valós életbe.

Az Insta, a Snapchat, a Twitter, de még a Facebook is meggyőz arról, hogy az egész világ veled és a te egóddal van elfoglalva – lehet, hogy imádnak, az is lehet, hogy gyűlölnek, de egy biztos: épp rólad beszélnek! Ha meg nem vagy aktív az interneten, könnyen támadhat olyan érzésed, hogy senki nem beszél és senki sem tud rólad. Hogy valamiről lemaradsz. Az online kapcsolódásban a saját szerepünk természetellenesen felnagyítódik, és emiatt érezheted úgy, mintha minden negatív megnyilvánulás ellened irányuló támadás lenne. Ez nem véletlen: kockázatos dolog megmutatni magunkat a világnak, és mindannyiunk megtapasztalta már az elutasítás finomabb vagy erősebb, akár megalázó formáját. De vágyjuk, hogy a megmutatott énünk révén elfogadásra, büszkeségre és szeretetre találjunk. A telefonunk folyamatosan pittyen – picurka jelzések, amelyek mind azt üzenik, hogy

látnak téged, hallanak téged, szükségük van rád. És ők is várják a visszajelzésedet. Ha lehet, azonnal.

Újra visszautalva az első könyvre: az X generációnál tárgyaltuk, hogy ők voltak a kulcsos gyerekek, így rettentő fontossá váltak az életükben a barátok. A szüleikkel szemben ők már építhették a karrierjüket és a magánéletüket is ezekre a kapcsolatokra, ezért sok barátra, haverre és ismerősre tettek szert, akikkel szeretik is tartani a kapcsolatot az évek elteltével is. A lehetőségeik korlátozottak voltak, gyerekkorukban jellemzően azzal barátkoztak, akivel egy utcában laktak, egy iskolába jártak. Térben és időben limitált volt a barátkozás. A következő generációk már azt tanulhatták meg ebből, hogy szerves része az életünknek a barátság, amihez az internet adta előnyöket jól ki is lehet használni. Az online térben a korábbi térbeli, időbeli korlátok megszűntek. A virtuális csoportok és közösségek száma, amelyekben akár egyszerre, párhuzamosan megjelenhetünk, potenciálisan végtelen (ezek a mikroplatformok44). Ennek köszönhetően ma már „ipari mennyiségű” barátra lehet szert tenni a közösségi média oldalain. Több barát – több visszajelzés.

Ezzel szemben a valós, személyes találkozásokban az ego szinte feloldódik. Elkezdesz figyelni a másikra, érdeklődést mutatsz iránta, kialakul egy ún. interszubjektív tér, amelyben valamennyire rá tudsz hangolódni a másik érzelmeire és igényeire, ergo nem csak rólad csevegtek.

A való életben a beszélgetéseink mintegy 40 százaléka önfeltárás, azaz magunkról, a napunkról mesélünk. A fennmaradó 60 százaléknyi időben a másikra figyelünk, kérdéseket teszünk fel, illetve hallgatjuk a beszélgetőtársunkat, aki szintén 40 százalékban magáról beszél. Az online térben az önfeltárás nagyjából 80 százalék, vagyis a duplája annak, ami odakint megszokott. A magadról mesélés során újra csak dopamin szabadul fel, hiszen mekkora élmény és izgalom is az a hit, hogy minden és mindenki rád kíváncsi, kommentel, és visszajelez!

És itt következik be a korábban említett „leszivárgás”. Elmesélek erre vonatkozóan egy történetet. Nem olyan régen az egyik kisvárosi előadásom után betértünk egy gyorsétterembe enni néhány falatot. A szomszédos asztalnál három tinédzser ült, és örömmel észleltem, hogy nem a telefonjukat nyomkodják, hanem egymással társalognak. Nem volt szándékomban hallgatózni, de annyira hangosan beszélgettek, hogy követni tudtam a diskurzust… Ami minden volt, csak diskurzus nem. Először egyikük mesélt magáról öt percig, hogy milyen érdekes és izgalmas dolgok történtek vele aznap délelőtt a suliban. Utána következett a másik srác, aki szintén percekig áradozott a kalandjairól. Majd beszállt a harmadik, aki anélkül, hogy bármit reagált volna a társai történeteire, egyáltalán nem kapcsolódva azokhoz, belekezdett a saját monológjába. Mintha élőben megjelenítették volna a saját Instagram-sztorijukat.

Félreértés ne essék: legalább beszélgettek! A szájukkal. Mindenféle kütyü nélkül. Amire még nagyon sok felnőtt sem képes. Mégis valami hiányzott az egészből nekem. Talán a már említett empátia? Vagy az elmélyülés képessége? A figyelem?

19. Z generációs kapcsolódás: cyberén vs. valós én

Egy átlagos család, két tinédzser fiúval, nagy beruházás mellett döntött: felújították a konyhát. Ehhez vettek egy vadonatúj, drága hűtőt, ami jégkockát is csinál. A szülők azonnal próbálták beüzemelni a gépet, de egy idő után csak néztek egymásra bután, hogyan lehetne ebből jégkockát préselni.

A kisebbik (kb. tízéves) srác perdült-fordult, elővette a telefonját, nyomkodta egy kicsit, utána beszélt valakivel angolul a hűtő előtt, majd egyszer csak elkezdtek potyogni a jégkockák. A szülők döbbenten néztek, aztán megkérdezték a gyerektől, hogy akkor ez most mi volt. „Kevin, a supporttól” – mondta a srác. Talált egy számot a neten, azzal a lendülettel felhívta, és megoldotta a problémát a szülők helyett. Az ősök meg csak bámultak, hogy okés, akkor így. Hajrá, készülhet a jéghideg limonádé!

Azt hallom sokfelé, hogy a mai kamaszok nem foglalkoznak úgy a dolgokkal, problémákkal (például politika, társadalom, klímavédelem…), mint a régi tinédzserek. Valóban, mintha sokkal passzívabban viszonyulnának ezekhez a kihívásokhoz. Tegyük hozzá: nem csak ők. Azt gondolom, ehhez a folyamathoz részben hozzájárul a figyelmetlenség kultúrája is.

Ha a figyelem hanyatlik, annak természetes következménye, hogy a problémamegoldó készség is romlik.

Hiszen nem mélyedünk el a témában, nem adjuk meg az időt magunknak arra, hogy egyáltalán megértsük a kihívást. Egyre kevesebb időt fordítunk az alvásunkra, egészségünk megőrzésére, a helyesírásra – általában a világ dolgaira –, miközben egyre többet saját magunkra és az életünk megmutatására. Az emberiség történetében még sosem fordult elő olyan időszak, amikor ennyi energiát szántunk volna arra, hogy kitárulkozzunk mások előtt. De közben a megoldás fonákja is megjelenik: ha valamit egyszerűen és hamar meg lehet oldani, nem kell sok utánajárás, abban a mai kamaszok gyorsabbak és kreatívabbak. És már potyog is a jégkocka!

Ebbe a világba nőnek bele a mostani gyerekek, szelfikkel és videókkal kikövezve identitásuk keresését. A kutatók, pszichológusok folyamatosan vitáznak arról, hova fog ez vezetni. Vajon a szemtől szembeni kommunikáció visszaszorulása negatívan és drasztikusan befolyásolja a jövő generációinak empatikus képességét, társas kapcsolataik kialakításának esélyeit? Többen állítják már most is, hogy a Z generáció tagjai a legmagányosabbak, és a technológiának „köszönhetően” elveszítették a többi ember iránti érdeklődésüket. Mások szerint még nem állnak rendelkezésre hosszú távú és alapos fejlődéslélektani vizsgálatok, így biztos válasz sincs még. De a veszély valós.

Hiszen, mindennek az eredményeként, egyszer csak a semmiből az online világban megszületik és kvázi önálló életre kel az énünk egy új része, az idealizált, szerethető és virtuális

„cyberénünk”.

Egy másik énünk, aki jellemzően mindig vidám, elfoglalt, tökéletes és ápolt. Akin keresztül képviselni tudjuk magunkat a digitális világ felé. Ez az énünk óvatosan elrejt mindent, amit nem szeretünk magunkban, és felnagyítja mindazt, amit annyira megmutatnánk. Gyakran egy manipulált műalkotás, amely kicsit magunknak, de még inkább a nyilvánosságnak készül. Cyberénünk sosem alszik, éjszaka is pörög és formálódik. Mi nem vagyunk online, ő mégis frissül, barátságokat köt, követőkre tesz szert, lájkokat és kommenteket gyűjt. Vele sem kell lennünk, s ennek ellenére növeli valódi énünk szerethetőségét, népszerűségét. Így már nem is csoda, hogy annak ellenére, hogy csak virtuális „lény”, valójában

az éntudat fontos részét képezi.

Hiszen ő az idealizált én, az a személy, aki lenni szeretnénk.

Sokan rendelkezünk ezzel az énnel. Szülők is, nagyszülők is, gyerekek is. Egyszerre tanuljuk, kísérletezünk, hogyan keltsük életre ezt a tökéletes kis alkotást. Szülőként arról legalább van fogalmunk, tapasztalatunk, elképzelésünk, hogy miként támogassuk a gyerekünk valódi énjét, amíg igényli. Ám amikor az a feladat, hogy a cyberénjéhez kapcsolódjunk, nincs kapaszkodónk. Hogyan is tudnánk segíteni neki, ha még a mi cyberénünk sincs teljesen rendben?! Nem beszélve arról, hogy az X generációtól felfelé nem ilyen énközpontú világban nőttünk fel, így sokan még arra is képtelenek vagyunk, hogy egy normális szelfit lőjünk magunkról… vagy lemarad az ember fél feje a képről (ugye), vagy láthatóan összeszorított fogakkal koncentrálva próbálunk belekerülni a képbe úgy, hogy közben a kezünk ne takarja el a kamerát, vagy inkább összeállunk nevetve öten, hogy ne egyedül kelljen idétlenül vigyorogni a készülékre. De hogy nem komfortos és természetes számunkra a szelfi készítése, az szinte biztos.

Egy kész identitással rendelkező felnőtt esetében is előfordulhat, hogy teljesen másik énjét mutatja meg online, mint amilyen a valóságban. Gondoljunk bele, mekkora kihívást és lehetőséget jelent az önmagát még kereső kamasznak, hogy kísérletezzen bimbózó identitásával! És ha válaszul ömlenek a pozitív értékelések, akkor még jobban belemerül. Mivel mind hosszabban időzik az online térben, kommunikációjának java része virtuálisan történik, sokkal nagyobb hangsúlyt kap a cyberénje, mint a felnőtteknél. Egyre több és több időt tölt tehát a megalkotásával, csiszolásával, tökéletesítésével.

A cyberén tere az online világ, teste a szelfi.

A mai kamaszok már nem idegenkednek a szelfizéstől, mint a szüleik: az énközpontú világba beleszületve jön minden magától. És utána előkerülnek a szűrők, az appok, bármi, amitől még jobb lesz az a kép. De itt sincs vége, hiszen az sem mindegy, mikor kerül ki a fotó, és melyik platformra.

Ha viszont magányos a Z generáció, akkor nincs létalapja a szelfinek. Aki el van szigetelődve a társaitól, a többi embertől, annak nincs értelme magát fotóznia és a képet megosztania. A szelfi nem létezhet visszajelzés nélkül, hiszen ez a lényege. Az identitás keresésének a folyamatában a döntő kérdés, amit a kamasz a képen keresztül mutat meg, hogy: jó vagyok-e így, tetszem-e nektek?

És ebbe az állapotba rondított még bele a Covid, amely hónapokra online térbe kényszerítette a tomboló hormonokkal (is) küzdő fiatalokat (persze nagyon sokan fel is rúgták ezeket a szabályokat). A felnőttekhez hasonlóan ők is karanténba kerültek, és az oktatás digitális platformokon keresztül valósult meg. Ott pedig az addigi offline önérdek-érvényesítő eszközök kezdtek nem működni. Az osztály menő figurái eltűntek a kamerák mögött, a csendesebbeknek kinyílhatott a világ. Általános tapasztalás volt, hogy a szégyenlős tinik, akiknek odáig igen nehezükre esett a nyilvános megnyilatkozás, kivirágoztak az online oktatás alatt. Most viszont nézzünk rá az érem másik oldalára is: hogy ezért cserébe voltak olyanok, akik úgy estek át az identitásformálódásnak ezen a szakaszán, hogy nem kellett gyakorolniuk a társas kapcsolatok emberi formáit!

Ha ez tartósan így marad, az könnyen vezet felnőttkorban elszigetelődéshez.

Vannak tehát példáink, amelyek arra utalhatnak, hogy mégsem magányos ez a generáció.

Ugyanakkor az is igaz, hogy a személyközi kapcsolódásaik száma drasztikusan kisebb, mint az előző generációkéi, így annak a gondolatnak is lehet létjogosultsága, hogy egyedül vannak a mostani tinik. Önmagukat be tudják mutatni, de azokban az érzelmi kötődésekben, amelyeket szemtől szemben szoktunk gyakorolni, tökéletesíteni, hiányt szenvednek.

Emiatt juthatunk arra a következtetésre is, hogy a Z generációsok agresszívak: mert az interperszonális kommunikációban nincs túl sok tapasztalatuk. Így a felnőttekkel (az iskolában a tanárukkal vagy a munkahelyükön a főnökükkel) nem tudnak megfelelően beszélni. Például kérni. Azt mondják: „Főni (mert ugye van tisztelet), már itt dolgozom fél éve, szerintem jól is csinálom. Kérek egy szemmel is jól látható fizetésemelést.” Nem mondja ki, mégis tudod, látod rajta: ha most nem adod meg, akkor felmond. De hogy is adhatnád meg, amikor ez nem kérés! Ez zsarolás. Egy igen-nem játszma. Fekete-fehér alapú kommunikáció. Erre egy tekintélyszemély nem mondhat igent, hiszen akkor borulna a rendszer. Ugyanakkor azt sem szeretnéd, ha elmenne, mert a munkáját tényleg jól végzi. Mit lehet tenni ebben a helyzetben?

Itt talán már semmit. El tudod dönteni, hogy a fekete vagy a fehér oldalra állsz-e. Esetleg megpróbálhatod húzni az időt – nagyon kevés lehetőséged lesz rá. Viszont tréningekkel, fejlesztéssel megtaníthatod ennek a generációnak a tagjait a valós életben célravezető kommunikációra. Az ő érdekük, és munkáltatóként a tiéd is, hogy elsajátítsák, miképpen lehet a „mi terünkben” is jól beszélni, főleg kérni és kérdezni. Cserébe megtaníthatnak téged, minket arra, hogy ugyanezt miképpen lehet profin csinálni a cybertérben.

És még valami: egy mai szülőnek idejében fel kell hívnia a gyereke figyelmét arra, hogy manapság mindenkinek van egy „másik, eredeti énje” is az életében. Az, amelyik napról napra öregszik, amelyiknek gondját kell viselnünk, amit tisztelnünk, gondoznunk és táplálnunk kell.

És ennek az énnek van csak igazán szüksége a szeretetre.

Ám ehhez nem a tinédzser, hanem a szülő figyelme szükséges. Hogy akkor is tudja szeretni a csemetéjét, amikor az kamaszkorában küzd önmagával. Márpedig a gyerekek identitása tíz-tizenegy éves koruktól kezdve a tinédzserkoruk végéig, tehát hosszasan formálódik. Ez az a bizonyos fejlődési ablak, amely megnyílik ebben a korban, hogy a kamasz lefektethesse az „új” énje alapjait. A helyzetet csak bonyolítja, ha ez két én: a valós és a cyberén.

A Z generációs mai kamaszok megkérdőjelezhetetlenül kötődnek a digitális térhez. Az őskorban a kőbalta volt a túlélés eszköze, ma a telefon: nem tudod eltüntetni sem a saját életedből, sem a tinédzser gyerekek életéből. De megérteni és odafigyelni lehet. Éppen ezért igényelnek figyelmet a téma szempontjából az alfák is, hiszen az ő kisgyermekkori fejlődésükben a cybertér kiemelkedő szerepet játszik.

Tessék megkapaszkodni!

20. Gyermeki figyelem

Anya és fia mindennap együtt mentek autóval az óvodába. Az anyuka sokszor már ilyenkor is dolgozott: miközben a gyerek bambult ki az ablakon, ő gyors telefonokat intézett a kihangosítón keresztül. Mivel vezetés közben nem tudott jegyzetelni, a hívások rendre úgy értek véget, hogy bemondta az e-mail-címét, ami a teljes nevéből és a cége nevéből állt. Így ment ez egy darabig. Az óvoda végén, az iskolai beiratkozáson megkérdezték a gyerektől anyukája nevét. A fiú gondolkodás nélkül elkezdte mondani a nevet, ami után azonnal folytatta: kukacgmail.com.

Az anyának fogalma sem volt, hogy a fia mikor tanulta meg az e-mail-címét. Aztán az egyik autóút során hatalmas koppanással esett le neki. A gyereknek pont elég volt ennyi figyelem.

Egy generáció mindig az előző nemzedék képességeit, tudását adaptálja, és felnagyítva viszi tovább. Amikor a gyerek megszületik, körülnéz, és utánozza azokat, akiket maga körül lát. Kérdezés és kétség nélkül használja a rendelkezésére álló eszközöket, majd ezekre alapozva felépíti képességeit, készségeit. Így a környezetet, az emberi kultúrát legpontosabban a gyerekek képezik le, és minél kisebbek, annál profibbak.

Nekem gyerekkoromban a televízió, a magnó, a walkman, később a videómagnó meg a Commodore 64 volt adott. Nem kellett nagyon tanulnom, „csak” használnom őket. Most a gyerekek az okostévét, a játékkonzolt, a tabletet kapják. És ezzel a tudással mennek óvodába, iskolába.

Mi neveli a kisgyerekeket? A környezet. S az a fogantatás első pillanatától kezdve hat. Ez ellen nem tudunk mit tenni, így működik. A magzat érzékeli a környezetét, majd miután megszületik, még mindig szorosan össze van kötve az anyával, általa és rajta keresztül ismeri meg a külvilágot – ezért is hívjuk ezt az időszakot a negyedik trimeszternek. Ilyenkor tehát, ebben a különösen érzékeny időszakban az anya értékrendszere, világlátása, működése még nagyobb hatással van a gyermeke fejlődésére, mint különben. Ezért mondogatta Vekerdy Tamás, hogy a nevelés nem a születés pillanatában kezdődik, hanem a fogantatás előtt húsz évvel. Vagyis a szülők nemzedékének a nevelésével – így ha most bárki mérges az Y vagy az X generációs szülőkre a (szerinte) rossz nevelési elveik miatt, akkor csak jusson eszébe, hogy a mostani alfa és Z generációs gyerekek, fiatalok nevelését ezek szerint olyan jó harminc-negyven éve a baby boomerek és a veteránok „kezdték el”…

A gyermek figyel. Láttuk, hogy már csecsemőként is ezt teszi, keresi a szemkontaktust. A néhány hetes-hónapos kisbaba háton fekve fókuszált elmélyüléssel tudja nézegetni a kezét. Így tanul odafigyelni, lassú tempóban koncentrálni. Aztán egyre több információval találja szemben magát, amit kezdetben nagyon nehezen tud feldolgozni. Egy-egy sűrű nap után könnyen nyűgössé, kimerültté, hisztissé válik. Ha minden „jól” megy, az évek során végül hozzászoktatjuk a figyelmét ehhez a hipersebességhez, és megtanulja a gyors, de egyben felületesebb információfeldolgozást. Ehhez olyan játékok, járássegítők és kiegészítők garmadája áll a szülők rendelkezésére, amelyek közül egyre nehezebb választani. Csecsemőknek szóló telefontok, járássegítő beépített tablettárolóval, játék laptop és játék mobil. Mind abban „segít”, hogy a kicsi utánozhassa a felnőtteket. Persze egyik sem feltétlenül a gyerek éppen aktuális fejlődési ablakának megfelelő eszköz… Aztán ott vannak az online fejlesztők, amelyek többségéről már valamennyire közismert, hogy pont nem fejlesztik azokat a képességeket, amelyeket ígérik.

A gyerekeknek szükségük van arra, hogy naponta legalább hatvan percet önállóan játsszanak, külső eszközök vagy felnőtt nélkül. Ilyenkor tanulják meg a már említett egyedüllétet, szórakoztatják önmagukat. A nyelvi készségük akkor fejlődik, ha beszélnek hozzájuk. A csemetéd odafigyelése tehát a te figyeléseden múlik. Minden más csak ezeket tudja kiegészíteni. Persze sokkal jobb, ha egy kisgyerek fejlesztő játékokkal játszik, mintha valami agresszív vagy bugyuta verzióval kötné le magát. De ahogy korábban is beszéltünk róla, érdemes átgondolni az otthoni stratégiát, hol és mikor vezetitek be a gyerek életébe a digitális világot.

Rendszeresen kapok olyan kérdést az előadásaimon, hogy hány éves korban adjanak a szülők a gyerek kezébe digitális eszközt. Mikortól ajánlott? Hány éves kortól nem veszélyes?

Legjobb tudásom szerint nincs ilyen intervallum, hogy mi a kezdőpontja az ilyen eszközök használatának. Az ellenkezője van: a nemzetközi WHO-ajánlás azt mondja ki, hogy kétéves kor alatt ne legyen semmilyen képernyő45 – ugyanis egyáltalán nem érti a gyerek, hogy mit lát. Óvodáskorban maximum egy óra tévénézés. Tizenhárom éves kor alatt nem szerencsés semmilyen videójáték vagy kézi eszköz (mobil, tablet…) használata. Tizenhárom és tizennyolc éves kor között napi harminc percre tanácsos korlátozni a videójátékozást.

Mit meg nem adnék most azért, hogy lássam az olvasó arcát! Nem könnyű ezt egy szülőnek megoldania, ugye?

Szóval nem is az a kérdés, hogy mikor adj a gyerek kezébe ilyen eszközt. Sokkal inkább az, hogy mi az a kor, amikor meg akarod mutatni a csemetédnek, hogy te mint szülő hogyan használod ezeket az eszközöket. Amikor chatelsz mellette, miközben játszik. Amikor mobilozva tolod a babakocsit. Amikor ott az okoseszköz a kezedben, miközben mesét olvasol neki. Ezek nagyon fontos üzenetek számára. Bizony ezt kell eldönteni, kedves mostani és leendő szülők, hogy ezt mikor tárjátok gyermekeitek elé. Mert minden további csak ennek a függvénye.

A gyerekek csupán szeretnének felkészülni a jövőre, ezért nyomogatják a gombokat, használják a technikát, mert érzik, a játék az igazi tanulás – állítja Gyarmathy Éva.46 Az ismeretek és a képességek mind a működésüket, mind pedig a fejlődésüket tekintve szoros kölcsönhatásban állnak egymással. A megsokszorozódott információtömeg kezelésével a gondolkodási képességek is megváltoztak. A 21. században szocializálódott gyerekek ezért más működéssel lépnek be az iskolába: az életük az állandó mobilitás. Jó megfigyelők. Befogadók, kevésbé előítéletesek. Önállóak, célvezéreltek.

És ez nem csak az alfákra igaz, hiszen már az idősebb Z generáció is másképp tanul: több nyelvet beszélnek, gördülékenyen tudnak felnőttekkel társalogni, transzparens és hathatós információkra vágynak, nem szívelik a mellébeszélést. Több egyetemre is járnak, mielőtt elhelyezkednének a munkaerőpiacon. Hosszabb időt töltenek online, mint offline a társaikkal. Nem érzik otthon magukat sehol. A pillanatnak élnek. A választás kényszere47 miatt válogathatnak és válogatnak is.

De legfőképpen: leginkább a technikán keresztül fejezik ki magukat, még a bizonytalanságukat, a szorongásaikat is. Mert a technika mediátor, azaz eszköz, és nem cél.48

Tanítsuk meg nekik!

21. 10/6

Anya és tinédzser fia egy iskolai napon, délután beszélgetnek egymással.

Anya: És milyen napod volt?

Fiú: És neked milyen napod volt? Mert ha már beszédkényszered van, akkor beszéljünk inkább rólad!

Sokszor félünk bekapcsolódni egy tini életébe. Kiszámíthatatlanok a reakciói, és különben sem akarunk vele veszekedni. A szülők gyakran a túlélésre játszanak: ezt a tíz évet valahogy csak kibírjuk, és utána majd megint jó lesz... És amúgy sem tudjuk, hogyan lehetünk jó szülők… Olyan igazán tökéletes, klassz szülők.

Persze ilyenkor jön a tipikus válasz, hogy nem is kell annak lennünk. De tényleg nem! Most az egyszer hidd el… A gyerekeknek még a kutatások szerint sincs szükségük állandóan tökéletes szülőre. Ha tízből hatszor oké vagy, az már rendben van. Ha arra figyelsz, hogy csak több legyen a jó, mint a rossz a kapcsolatotokban, akkor alapvetően te mint szülő rendben vagy. Nyilván ez nem garantálja, hogy a gyerek viselkedése is megfelelő lesz veled szemben – arra nincs biztosíték.

A szülő feladata nagyon összetett, és nem mindig vesszük észre, hogy a különböző életkorokban mit adunk a gyerekünknek: hogy mire vágyik, és mit kap. Ehhez régen átadták a mintáikat az emberek generációról generációra, ami sokkal „egyszerűbbé” tette a szülőséget (nem könnyebbé, de talán jobban másolhatóvá). A mai digitális társadalomban, a digitális családban minden kihívás új és más – így az is, hogy miként tudjuk ezt a 10/6-ot kivitelezni. Felkészíteni az életre, nevelni és tanítani, és közben még meg is védeni a csemeténket az online tértől.

Kedves régebb óta fiatal szülőtársaim! Többségünknek egy dolgot meg kell értenie: jelen állapotban nem tudjuk megvédeni a gyerekeinket a cybertérben. Nem értjük, ezért nem is tudjuk megóvni a fejlődő énjüket. Akkor hogyan is várjuk el a mostani Z generáció tinédzser tagjaitól, akik épp most kezdik felfedezni a világot, és benne önmagukat, hogy az általunk elvárt, megfelelő módon viselkedjenek az online felületeken?

Melyek a legveszélyesebb kamaszkori viselkedésformák? Sok van, de talán az egyik ilyen az impulzivitás. Azonnal lépnek, azonnal ütnek, azonnal harapnak. A tinédzserek kevésbé képesek az önkontrollra, ami – szó, mi szó – nem nagy segítség az impulzív akciók kikerüléséhez. A keresés és a felfedezés vágya (ami önmagában is dopamint termel, és amire az internet tökéletes felszínt biztosít) sokkal erősebb benne, mint az impulzív viselkedés kockázatának a felmérése. És jönnek az úgynevezett kamaszkori csínytevések. Mert azok jöttek, jönnek, és ezután is mindig jönni fognak.

„Egyszer a kamasz fiammal szerettem volna beszélgetni, kapcsolódni, de sehogyan sem ment – mesélte egy édesanya. – Kedvetlen, motiválatlan volt, nem tudtam szóra bírni, már a kedvenc kajája sem dobta fel, csak a mobilját bújta. Mellé ültem, próbáltam sztorizni, kérdezni, de semmi… egyszer csak jött az ötlet, és én is elővettem a mobilomat: nyomkodni kezdtem mellette. Neki írtam, küldtem Messengeren néhány emodzsit, egy-két jópofa, idétlen gifet, és amikor már nem bírta visszatartani a röhögést, oldalba böktem egy kicsit, és persze hogy összenevettünk. Azt hiszem, kellett a kreativitásom, bár sokkal inkább az elfogadásom, hogy én az ő világához az ő csatornáján keresztül közelítsek…” – fejezte be büszkén a történetet az anyuka.

Most akkor adok pár percet mindenkinek. Azután menj vissza, kérlek, az időben, kedves huszonöt év feletti olvasó, és gyűjtsd össze nekem néhány nagyon komoly kamaszkori csínyedet. Olyanokat, amiket a szüleid nem igazán értékeltek, vagy amik valamennyire veszélyeztették az egészségedet, az életedet. Bizonyára volt ilyen…

Ne olvass tovább addig, amíg össze nem szedtél néhányat!

Szóval, ennek az életszakasznak szerves része az impulzív, át nem gondolt, önkontroll nélküli döntések meghozatala. És ez így tulajdonképpen a definíciója a hibázás lehetőségének. És mint szinte mindenki, a tinédzser is el fog követni hibát vagy hibákat. Ezek egy része sosem derül ki, más részükre fény derül.

Viszont itt jön a dolog generációs vetülete. Ha a mostani tinédzserek hibáznak az online térben, az nemcsak hogy kiderül, hanem hatalmas nyilvánosságot is kaphat. A kamaszkori hibázás súlyos következményekkel járhat, mert az internet nem felejt, a kortársak pedig nagyon durván büntethetnek.

Érdekes módon miközben a tinik meglehetősen szégyenlősek, és gyakran féltve őrzik a magánéletüket, addig sokkal kevésbé törődnek annak veszélyeivel, hogy amit online megosztanak, az mivel járhat. Megdöbbentő, mennyire meggondolatlanul posztolgatnak magukról ilyen-olyan platformokon képeket, amelyeket élőben sosem osztanának meg senkivel. Nem képesek felmérni a tettük veszélyeit, és belecsúsznak olyan helyzetekbe, amelyek utána már nagyon nehezen kezelhetők. Furcsa dolog, de

a privát szféra védelme generációs kérdés.

Erről írtam már a többször emlegetett első könyvemben is: baby boomer szüleim engem még arra neveltek, hogy minden személyes adatunk a legféltettebb titok. A mai napig széttépem még a számlalevél borítékját is, nehogy a kukában meg lehessen találni (tudom, semmi értelme). Egy mai Z generációs kamasz rengeteg energiát fektet abba, hogy megvédje online életének titkait a szülei elől. De azzal már kevésbé foglalkozik, hogy minden közösségi oldal nyilvántartja a személyes adatait. Azt sem látja problémásnak, hogy a telefonján intim képeket tart. Ne adj’ isten, nemcsak magáról, hanem másról is, esetleg még meg is osztja azokat – ami onnantól kezdve már a valós világbeli jogi kérdés. A tinédzserek ítélőképessége csökken, amikor a kortársaik között vannak. Ez visszaköszön a vezetési stílusukban éppúgy, mint az alkohol- vagy drogfogyasztásban. Tessék elképzelni, hogy mennyire eszkalálódik ez a viselkedés az interneten, a közösségi oldalakon, ahol egymás között vannak, impulzív viselkedéssel, önkontroll nélkül!

Szülőként észre kell vennünk, hogy mikor kell beavatkozni.

Hogy mikor kell a segítség, és mikor kell hagyni. Mindezt úgy, hogy semmilyen mintánk nincs hozzá, hiszen a mi szüleinknek ezt nem kellett… Neked viszont figyelned kell, és tanulnod, hogy tudj segíteni a gyerekeknek. Csakhogy ehhez ismerni kéne a csemetéd online tevékenységét. Leülni, és együtt játszani vele. Hagyni, hogy kinevessen, mert béna vagy. Őszintén érdeklődni, hogy mi micsoda. Ha a szülői kommunikációd csak arról szól, hogy leszólod a gyerek játékait, online életét, ezáltal a cyberénjét (ami, ugye, az identitása része), akkor nagyon nehezen fog tudni kapcsolódni veled, bármennyire is a jó szándék vezetett. A gyerekek szívesen mesélnek arról, ami foglalkoztatja őket, amennyiben befogadó közönségre találnak. Ha érdeklődsz (akár napi szinten) a tevékenységei iránt, és nem csak azt mantrázod, hogy értelmes dolgokkal foglalkozzon (például a tanulással), akár elérheted azt is, hogy akkor is hozzád forduljon, amikor valami atrocitás éri a neten. A bizalom és a kapcsolat építése az alap. Ne ellenőrizz, hanem érdeklődj!

Az első lépés, ha biztonságban akarod tudni a gyerekedet a neten, hogy megismered, mit szeret ott csinálni. Fontos tudni, milyen alkalmazásokat használ, és kiket követ. Nyugodtan érezheted magad közben rosszul, ne az legyen a kizáró ok, hogy szülőként nem mutatkozhatsz gyengének. Úgysem fogsz mindent érteni, amit látsz majd – ezt előre rögzítheted. Alig van olyan szülő, aki mindent tud a mai gyerekek világáról. Nem vagy lemaradva senki mögött, ne pánikolj!

Persze közben légy önazonos! Tudd magadról, hogy melyik oldalon állsz, és amit csinálsz, miért csinálod! Én boldog vagyok, hogy a kilencvenes években voltam tinédzser. És jelen pillanatban is foglalkoztat, hogy tudok-e majd megfelelően és elég jól segíteni a gyerekeimnek az online térbe való integrálódásukkor. Ezt most is tudom, és már most aggódom miatta. A „tudatos apa” szerepem miatt fontos nekem, hogy odafigyeljek a dolgaikra. Nem azért, hogy legitimáljam az internet és a közösségi média világát számukra – hanem hogy elfogadjam a 21. századi életüket, és ahhoz

azzal a hiteles jelenléttel tudjak kapcsolódni, ami az én apai létemet jellemzi.

22. A figyelem és a munka

Szóval, nehezen haladtam a könyvvel a megszokott életmódom mellett. Muszáj volt változtatnom, hiszen a kiadó vezetősége már azzal fenyegetőzött, hogy éhségsztrájkot tartanak a házunk előtt. De hogyan lehet elmélyülten dolgozni egy főállás mellett, két tényleg örökmozgó kisgyerekkel, családdal, ahol ráadásul még ott van a macska is? Először is, készítettem egy tervet. Ebbe belekerült egy igen fájdalmas intervallum, amikor elhagytam a családomat egy egész hétre, hogy csak a könyvre koncentrálhassak. Ám ez még mindig kevés volt, hisz bárhova megyek is, engem könnyű elérni. Ezért az elvonulás során is volt egy napi menetrendem: huszonöt és/vagy ötvenperces blokkokra osztottam a napomat, amikor is belevetettem magam az írásba. Olyankor minden internetes kötelék ki volt kapcsolva. Beállítottam az órát a meghatározott időre, azalatt se e-mail, se telefon, se üzenet, se film. Semmi. Csak én és a téma, térben és időben együtt. Minden blokk után pedig jött egy öt–huszonöt perces szünet, amelybe belefért egy kis séta, evés, pihenés. Vagy a telefon. Meglepő módon nem is ez a tervszerű, strukturált szerkezet volt a legnagyobb segítségem – hanem az ezáltal megtapasztalható nyugalom és a megújulás érzése.

Eláraszt és maga alá temet a ránk zúduló rengeteg információ. Agyunk napi információterhelése sokszorosa az ötven évvel ezelőttinek, s ehhez valamilyen módon mégiscsak alkalmazkodnunk kell. A megoldást a figyelem, azon belül is a fenntartott figyelem csökkenése, a koncentrációs képesség gyengülése jelentheti, vagy akár az, hogy másképp észleljük a világunkat.

Felgyorsult a világ – állítják többen. Van is ebben igazság: az egyszerre ránk ömlő, kezelhetetlenül megnövekedett információmennyiség miatt érezzük így. Azok után, hogy a 20. század végéig minden adat feldolgozása, az ügyintézés napokat vagy akár heteket vett igénybe, most olyan, mintha folyamatosan össze lennénk kötve az egész világgal, bármi történik is bárhol, szinte azonnal megtudhatjuk. Akkoriban minden lassú volt, és ha fel akarta valaki gyorsítani, abba energiát kellett fektetni. Munkát, ami nehéz, fárasztó, időigényes. Ma elég kinyújtanod a kezedet – sőt néha még azt sem kell. Talán el is hittük, hogy ezt a temérdek információt büntetlenül képesek vagyunk tudni kezelni.

De nem. A figyelmi kapacitásunk csökken, képességeink változnak:

a gyors információért cserébe odaadtuk az elmélyedés képességét.

Az elmélyedéshez idő és tér kell, a saját gondolataink meghallgatása, a fókuszált és a diffúz agyműködési módok49 közötti váltás képessége. Viszont ha folyamatosan ezer dologra kell figyelnünk egyszerre, percenként e-maileket és Messenger-üzeneteket kell olvasnunk és megválaszolnunk, miközben csörög a telefon, és azért néha a hírekre is rá szeretnénk nézni, esélyünk sincs elmélyülten dolgozni. Világjelenség, hogy minden, ami elmélyülést igényelne, egyre kevésbé megy az embereknek. A figyelmünk szétaprózódik, folyamatosan stresszelünk, és nagyon hamar elfáradunk.

Ezért ha valaki újra megtanul fókuszáltan figyelni, koncentráltan dolgozni, az olyan szupererőre tehet szert a 21. században, ami nagyon komoly versenyelőnyt adhat számára a munkaerőpiacon (is). Ha a legjelentősebb techóriás vállalatok valami speciális fejlesztésbe kezdenek, az abban a projektben részt vevő munkatársakat meghatározott időközönként akár napokig sem engedik az okoseszközeiket használni. Pontosan azért, hogy összpontosítva, koncentrált figyelemmel tudjanak dolgozni a feladaton.

Felmerülhet a kérdés, miért is lenne gond, ha egy fontos feladat, iskolai házi dolgozat vagy egy nagy figyelmet igénylő munka közben kapok egy sms-t. Hisz csak gyorsan rápillantok, és már vissza is térek a munkámhoz. Nem is válaszolok, csupán emlékeztetem magam, hogy később visszaírok… Sajnos ez nem feltétlenül működik így. Ma már viszonylag sok kutatásból tudjuk: ha bármi kizökkent az elmélyült odafigyelésedből, akkor

jellemzően tizennyolc–huszonhárom percre van szükségünk ahhoz,

hogy újra ugyanabba a koncentrált figyelembe jussunk vissza, amellyel előtte összpontosítottunk. Tehát lehet, hogy azt érzed, ugyanúgy tudod folytatni a munkádat, mint az üzenet előtt – valójában az agyadnak újra kell értelmeznie, hol is tartott korábban, mivel is foglalkozott pontosan, mi volt az akkori állapota, stb.

Mai világunkban annyira természetes lett az okoseszközünk jelenléte, hogy a munka közbeni telefonozásra, chatelésre, üzenetváltásra nem is multitaskingként gondolunk, hanem mint a munka szerves részére. Pedig valójában már önmagában az, hogy meló közben mellettünk van a telefon, drasztikusan kihat a figyelmünkre, és megosztja a fókuszunkat.

Egy 2012-es McKinsey-tanulmány50 szerint egy átlagos értelmiségi dolgozó a munkahete több mint 60 százalékát tölti elektronikus kommunikációval és internetes kereséssel. Sőt a munkaideje közel 30 százalékát csak e-mailek olvasására és megválaszolására fordítja.

A szétaprózott figyelem nem teszi lehetővé a koncentrált munkát. Az igazi logikai bukfenc viszont itt jön: mindennek ellenére (vagy éppen ezért) a legtöbb kutatás azt mutatja, hogy a mai szellemi munkások leterheltebbeknek érzik magukat, mint valaha. Miközben valójában nem is képesek elmélyülten dolgozni… Ezt az érzést pedig az a fizikális és mentális kimerültség idézi elő, amit hipergyors sebességű világunk okoz.

Az eszközök révén gyakorlatilag bárhol és bármikor utol lehet minket érni, nagyon nehéz „elbújni” a világban a feladatok elől. Adjuk még ehhez hozzá a Covid alatt tapasztaltakat, és innen már egyenes út vezet ahhoz, hogy a munkaidő mára a legtöbb magyar felnőtt számára korlátlanná vált, és a szülők figyelmét otthon is elvonják a munkával kapcsolatos feladatok. És hogy még tovább menjünk: a pihenésünk is elkezd a technológiához kötődni. „Cyberlazításnak” hívják azt az állapotot, amikor pihenés gyanánt munka közben (vagy helyett) a közösségi média rengetegében merülünk el. Otthon, a nehéz nap után hálásan terülünk el a kanapén egy jó Netflix-maraton reményében. Pedig a digitális tér, a médiavezérelt világunk mindenre alkalmas, csak lazításra nem. Ez a túlstimulált környezet pont, hogy a figyelmed megszerzéséért küzd folyamatosan, megszakítás nélkül, s így önmagában képtelen a relaxálás bármilyen szintű biztosítására. A többórás tévézés pedig még az alvási ciklusodat is felborítja. Pedig ha nem elég kielégítő az alvásod, akkor az első funkció, ami károsodik, a figyelem.51

Hogy miért is éreztem magam olyan jól a könyvírós elvonulásomon? Mert oly sok év után végre

megengedtem magamnak egy masszívabb periódust,

amikor csak egy dologra koncentráltam. Az agyam lubickolt ebben az új érzésben, mivel én végre „tulajdonosként” tiszteletben tartottam kapacitásának korlátait. Nem kellett szétszakadnia a rengeteg feladat, információ és élvezet között, csupán tette azt, amire teremtetett.

Ehhez azonban muszáj volt eltávolítanom magam mellől mindent, ami a figyelmem eltereléséért felelős lehetett. Hiba azt hinni, hogy pusztán önfegyelemmel meg tudjuk oldani a koncentrációt: ha bármilyen digitális technológia a közelünkben van, úgyis túl nagy lesz a csábító ereje. Ráadásul könnyen megszokássá válik a töredezett figyelem: ha hozzászokunk, hogy a külső ingerek folyamatosan megszakítják az elmélyülésünket, egy idő után már magunk is képesek leszünk erre, mindenféle külső eszköz nélkül. Emlékszünk? Elkezdi olvasni a könyvesbolt eladója a könyvet, de pár fejezet után inkább abbahagyja, mert nem érdekli. Eszébe jutott valami teljesen más…

23. Miért sportolj?

Baráti találkozón ülünk, és a gyerekkori emlékeinket elevenítjük fel. Mind ugyanabban az egyesületben sportoltunk valaha. Viszonylag régen volt, így döcögve indulnak be a sztorik. Egy-kettőre emlékszem csak belőlük… Az első:

„Az edzések jellemzően mindig ugyanúgy teltek, róttuk a hosszokat úszószemüvegben, bambulva a vízben. Akkor volt csak néha érdekes, ha valamit találtunk a medencében. És ha nagy ritkán elhangzott valakitől a vészjelzés (Sz… a vízben!), akkor azonnal rohant mindenki kifelé. És olyankor véget ért az edzés, lehetett újra bandázni.”

Aztán:

„Életem első Balaton-átúszása, lehettem vagy tíz-tizenegy éves. Már a táv vége felé jártam, olyan másfél órája úszhattam, tényleg alig éltem, minden sejtemen keresztül levegőért kapkodtam. Habár tele volt a víz, csend volt, el voltam merülve a gondolataimban. Egyszer csak furcsa hangokat hallok. Mintha valaki a nevemet kiabálná a vízben. Nagyon megdöbbentő élmény volt, életem első spirituális megérzése. A hang egyre hangosabb lett, és egyre kevésbé spirituális: »Ússzál már, nyakigláb, neked nincs szíved!« – Felnéztem a vízből, hát nem bejött az edzőnk vízibiciklivel a Balaton közepére, hogy ott is üvöltsön velünk?! Na, ennyit az angyali hangokról, azért az edző bá minden volt, csak nem angyali…”

A sport összeköt minket. És még valami: mint kiderült, mindegyikünk sokat játszott gyerekkorában számítógépes játékon: C64-en, Commodore Plus/4-en. De egyikünknek sem jutott eszébe spontán olyan emlék ezekről, amit megosztott volna.

Emlékszem, alsó tagozatos koromban még minden második szombaton iskolába kellett mennünk. Nem egész nap, talán csak délelőtt volt tanítás. Ezeken a szombatokon a szülők is dolgoztak, teljesen természetes volt hát, hogy egyedül a vasárnapunk volt szabad. Ha jól emlékszem, a másik szombatot hívták szabad szombatnak. És ez már a mi élményünk volt, fiatalabb X generációs gyerekeké, hiszen korábban a hét hat munkanapból állt.52 A heti munkaidő az Y generáció időszakában (1984-től) csökkent negyven órára, a többség innentől kezdve hétfőtől péntekig dolgozott és járt iskolába. Mára teljesen természetes lett, hogy – leszámítva néhány foglalkozási területet – a szombat és a vasárnap szabad, sőt manapság Magyarországon is mind több cég kísérletezik a négynapos munkahéttel. A Covid óta a home office sokkal elterjedtebb lett, és egyénileg is nagyobb hangsúlyt fektetünk a munka és a magánélet egyensúlyára.

Az elmúlt negyven évben

a szabadidő mennyiségének lassú, de folyamatos növekedése figyelhető meg.

Az alfa és Z generáció időszakában azonban teljesen mást takar a szabadidő, mint amit a veteránok vagy a baby boomerek gyermekkorában jelentett: hangsúlyosabb szerep jut benne a mozgásnak, az aktív sportnak. A várható életkor növekedésével egyre fontosabbnak tartjuk, hogy egészségesebb öregkorunk legyen. Ez a szemléletváltás társadalmi szinten valamikor az X generáció fiatalkorában (nagyjából a 2000-es évek elején) kezdett látványossá válni: az egészséges élet és az „örök” fiatalság megtestesítője lett a jó kinézet, amihez joggal kapcsolódott az „ép testben ép lélek” elv. Tömegek kezdtek el futni, edzőterembe járni, odafigyelni a külsejükre. Miközben az egészségügyi prevenció még korántsem volt általános (sajnos még most sem az hazánkban), a sport lassan kezdett beépülni a modern ember életébe.

Ezek a trendek felerősödtek a digitális, de főleg a közösségi média megjelenésével. Elsősorban azok a platformok fokozzák ezt tovább, amelyek csak vizuálisan kommunikálnak: a fotókat és videókat bemutató Instagram, a TikTok, a napi egyszeri megjelenést biztosító BeReal vagy akár a fizetős (és persze teljesen más céllal létrehozott) OnlyFans. Ezeken az oldalakon láthatóan

sokkal nagyobb sikert érünk el azzal, ha jól nézünk ki, és ez komoly terhet ró a mai fiatal generációkra.

A nemiséggel kapcsolatos megváltozott elképzelések hatására pedig főleg a fiúknál figyelhető meg az, hogy mennyire elsődleges szempont lett a külcsín. Míg néhány évtizede megállta a helyét a mondás, hogy „a férfi 100 kiló alatt nem férfi”, vagy hogy „csak egy paraszthajszállal legyen szebb az ördögnél”, mára a fiúk sikerének szinte legfontosabb fokmérője lett a külsejük. Az kevés, hogy nézz ki jól: lehetőleg legyél atletikus, de még jobb, ha kigyúrt vagy ezeken a képeken. Az „önmagára igényes” kifejezés tartalma már nem csak azt jelenti, hogy mindennap zuhanyozol. Az Instagramon rövid videókon mutatják be az igazán profi fiúk a menetrendjüket, ahogy az edzés előtt felkészülnek a napjukra – nemcsak az étkezésük fontos, hanem a magukra kent kozmetikumok is. A sportos influenszerek oldalait pedig a legnagyobb kozmetikai cégek és ételkiegészítők hirdetései töltik meg. A sport mára üzlet is lett. Persze ez nem gond, ilyen életet élünk. Ha a hasznára fókuszálunk, akkor észrevehetjük, hogy a sport nagyon jó hatással van az életminőségünkre. Sőt: az időskori betegségek megelőzésére a legjobb, ha a negyvenes éveink során kezdünk bele a rendszeres testmozgásba és az egészséges életmódba.

Egyik kedves barátom negyvenöt évesen futotta le életében először a félmaratont. Megkínlódott vele, de élete büszkesége lett, hogy képes volt erre. Kétgyermekes anyuka, saját vállalkozással, sikerekkel – és a sport tartást ad neki, illetve keretet a napjának: úgy osztja be az idejét, hogy mindenképpen jusson idő az úszásra vagy a futásra.

Gyerekkori legjobb barátom már fiatalon is maratont futott, a TF-en végzett. Mégis, már bőven harminc felett volt, amikor az Ironman53 irányába mozdult el, és negyvenéves korára az egyik legsikeresebb amatőr versenyző lett. Két lány édesapja.

Egyetemi szobatársam szintén apukaként negyvenéves kora körül kezdett el aktívan sportolni, és mára élete meghatározó része lett ez az extrém kihívás.

Szomszédom az igen leterhelt orvostársadalom tagjaként mind lelki, mind fizikális kihívásokkal terhelt hétköznapjait dolgozza fel a sporttal: hétvégi szabadidejét áldozza fel arra, hogy a budai hegyekben biciklizzen órákon át, kilométereken keresztül és több száz méteres szintemelkedést legyőzve.

Régen is voltak aktívan sportoló családfők, mára azonban kifejezetten általánossá vált, hogy odafigyelünk az aktivitásunkra. Az nem is kérdés, hogy a testi egészségünknek rengeteget jelent a rendszeres sport. Jótékony hatással van a keringési és a légzési rendszerre, a mozgáskoordinációra, az ideg- és az immunrendszerre. Emellett a testünk formálásában, az ideális testsúly elérésében és megtartásában is segít, ami, láttuk, nem elhanyagolható szempont a social media megjelenésünk szempontjából. De a sport hatással van az alvásunk minőségére, a hangulatunk javítására, növeli az örömérzetet, a sikerélményt, és javíthatja az önbizalmat. Továbbá a rendszeres fizikális aktivitás serkenti a kreativitást, és növeli a munkateljesítményt.54

A Z Generáció tagjainak körében a digitalizáció miatt is erősen elkülönülnek a férfias és a nőies sportok: az uniszexnek tekinthető mozgásformákat férfiak és nők elkülönülve gyakorolják. Ez eredményezi egy Corvinus egyetemi kutatás szerint,55 hogy a Z generáció számára a sport nem vált megatrenddé: úgy tűnik, ebben a korosztályban nem kapcsolódik össze az elkötelezettséggel, az alázattal és a rendszerességgel. És mivel az Instán is az egyén érdemeire helyeződik a hangsúly, a fiatalok gyakran egyénileg sportolnak.

Ezzel szemben az aktívan sportoló X-esek számára a sport egyfajta „pozicionálásként” is szolgál, amelynek a segítségével megkülönböztethetik magukat a nem sportolóktól. Az egykori kulcsos gyerek és úttörő X generációsok esetében aktív motivációként jelenik meg a sporton belül a társadalmi kapcsolatok építése és a közösség iránti elkötelezettség erősítése is. A kutatás kitért az Y generáció mozgatórugóira is: a szakemberek szerint ezt a korosztályt erős belső hajtóerő fűti, hogy mozogjon, számukra a sport kihívást ad, örömforrásul szolgál, fejleszti a képességeiket, és növeli a sikerélményt.

A sport figyelemre is tanít, a figyelmetlenséget vagy testi sérüléssel, vagy veszteséggel „bünteti”. A versenysportban csak és kizárólag fókuszáltan tudsz teljesíteni. A hobbisportban pedig jöhet a flow, ami, miként Csíkszentmihályi Mihály óta tudjuk, szintén a koncentrált figyelem alapja.

Lénárt Ágota, a neves sportpszichológus fantasztikus ötlete volt Risztov Éva hosszútávúszó olimpikonunk felkészítése kapcsán egy „trükk”, amely nagyban hozzásegítette a sportolónőt, hogy aranyérmes lehessen. Ez pedig nem volt más, mint a 10 kilométernyi táv „beazonosíthatósága”. Az egyik legfontosabb szabály, hogy a sportoló az erejét megfelelően ossza be, de ki a fene volna képes a 10 kilométeres táv alatt felmérni, hogy mennyi van még hátra?

Ezért a folyópart megfelelő szakaszát lerajzolta egy térképre, amely úgy nézett ki, mint egy szabásminta, ezt begyakorolták, így Évi pontosan tudott viszonyítani még a vízben is, hogy mire és mikor kell fókuszálni. Ez saját bevallása szerint is nagy segítséget jelentett ahhoz, hogy optimális energia- és időbeosztással olimpiai aranyat szerezhessen a 2012-es londoni olimpián ezen a távon. Volt mihez viszonyítani, volt mire összpontosítani. Ez a mindennapi életünkben is létfontosságú, ha nem is kapunk aranyat érte, de aranyat érhet…

Ha igazán el akarsz kezdeni figyelni magadra, mozogj! Mai társadalmunk az ülésre épül: ülve szórakozunk, ülve kirándulunk, ülve éljük életünket. Az ülés az új dohányzás. Mozogj, amikor tudsz! Most tedd le a könyvet, és sétálj egy nagyot!

24. A figyelem és az alvás (hiánya)

„Kiderült, hogy a felmért emberek átlag 7,01 órát aludtak naponta, a nők 7,5 perccel többet. A legtöbbet a résztvevők közt a tizenkilenc évesek aludták, majd az emberek húszas és kora harmincas évei során az alvás napi mennyisége gyorsan csökkent. Harminchárom éves kortól ötvenhárom éves korig lassult az alvásmennyiség csökkenése, ötvenhárom után pedig ismét egyre többet aludtak az alanyok. Mintegy hetvenéves korra értek vissza oda, ahol harmincévesen jártak a napi alvással töltött idő tekintetében.”56

Az elektromos fény globális elterjedéséig az emberek életét a nap mozgása határozta meg. Ezért aztán nincs abban semmi meglepő, hogy úgy alakult ki az ébrenlét–alvás ciklusunk, hogy nappal ébren, éjjel ágyban. Ennek megfelelően az ember a nap elején a legenergikusabb, sötétedésre pedig kezd elfáradni.

Viszont ennél trükkösebb az evolúció, és van egy „csavar” a rendszerben, mégpedig az, hogy szürkületkor, naplemente környékén a szervezetünk megdob minket egy újabb energialökettel. Ez azért alakult így, hogy az őseink alkonyatkor még be tudják fejezni a munkájukat, és biztonsággal hazaérjenek a sötétség beállta előtt. Nem, nem volt mobiljuk, ami jelezte volna az idő múlását, sőt órájuk sem.

Nekünk viszont már van. Sőt, nem is igazán kell foglalkoznunk a szürkülettel meg az alkonyattal, hiszen

rendelkezünk „saját nappal” az otthonunkban,

és akkor kapcsoljuk be meg ki, amikor csak mi akarjuk. Az ősi ritmus szerint működő szervezetünk viszont nem biztos, hogy ezt jól tudja értelmezni: a hirtelen lekapcsolt villany ugyanis még ma is képes aktiválni a fentebb leírt jelenséget, és a testünk azt hiszi, hogy a hirtelen sötét a naplemente közeledtét jelzi. Ennélfogva gyorsan még ad nekünk egy extra energialöketet, hogy mindenképpen hazaérjünk a munkából. Ez nem túl előnyös, ha már eleve otthon vagy, és épp az imént kapcsoltad le a villanyt jó éjszakát kívánva. Így nem fog menni az elalvás. Ha ehhez még hozzátesszük, hogy a tévé vagy a mobil képernyője ugyanezt a hatást váltja ki, egyre rosszabb a helyzet – főleg úgy, hogy sokan még az ágyba is magukkal viszik a telefonjukat.

A szervezetünk számára a fény a legrosszabb az alvás szempontjából. Ennek ellenére mind több fénnyel vesszük körbe magunkat: manapság kb. tízszer annyi mesterséges fénynek vagyunk kitéve, mint ötven évvel ezelőtt az emberek. Én még emlékszem, hogy a nagyszüleimnél az este arról szólt, hogy sötét van. Nagypapám szigorúan lekapcsolta a villanyt, ha csak beszélgettünk. „A beszélgetéshez nem kell a drága áram” – mondta mindig (hogy tényleg drága volt-e, nem tudom, kicsi gyerek voltam). Emiatt a mai napig romantikus kötődésem van a sötét, falusi utcákhoz, ahol a házak ablakaiból szűrődik ki a pislákoló fény. Aztán mindig csalódottan konstatálom, hogy a legkisebb faluban is úgy ki van világítva minden utca, mint a Champs-Élysées.

Globálisan egyre kevesebbet alszunk. Kevés alvás esetén pedig – ahogy már többször is jeleztem – a figyelem az első, ami károsodik. Aki már dolgozott úgy, hogy az előtte való napokban keveset vagy nagyon rosszul aludt, átélhette: az alváshiány döbbenetes mértékben rontja a teljesítményt. Valamiért a 21. században mégis hadilábon állunk az alvással, és a nap végére úgy kimerülünk, mint a „régi” emberek többnapos kemény munka után sem. Ami egyenes út a kiégés felé.

Ezen a téren is szükség lenne az összgenerációs megértésre, mert könnyen kirobbanhat egy újabb konfliktus, amikor a problémára válaszul olyan mondatok hangoznak el, mint hogy: „Ne siránkozzatok, fiatalok, azt sem tudjátok, mi az a kemény munka!” Vagy: „Kidolgoztam a belemet a kilencvenes (nyolcvanas, hetvenes, tetszés szerint behelyettesíthető) években, mégsem hallottál tőlem olyat, hogy kiégtem!” És hogy: „Dolgozni kell, apukám, nem siránkozni!” A harc másik térfelén erre a reakció pedig a masszív „boomerezés”, ami a jelenkori szinonimája a képmutató, érzéketlen, burokban született generációknak. Na, mi értelme van ennek?

Nincs vita: az alvás létfontosságú. A kevés alvás rossz. A túlzottan kevés alvás pedig kifejezetten káros. Gyerekeknél éppúgy, mint felnőtteknél.

A kevés alvásnak leginkább a gyerekekre nézvést pusztító a hatása: sokan ilyenkor túlkompenzálnak, és furcsa módon energikusabbak, sőt hiperaktívak lesznek. Ha egy gyerek nem alszik eleget, nagyon gyorsan problémák lesznek a figyelmével, és drasztikusan megnő a figyelemzavar kialakulásának veszélye. Kevésbé egyértelmű összefüggések is megfigyelhetők, amelyek ronthatják a mentális egészséget: egy brit kutatás57 például azt találta, hogy a közösségi média miatt a fiatalok alvási szokásai megváltoznak, és kevesebbet pihennek.

Felnőtteknél gyakran csak bágyadtságként, tompaságként vagy unottságként jelenik meg az alváshiány, de nem feltétlenül realizáljuk az ezzel járó nagyon erős hatékonyságcsökkenést. A valódi károkozás hosszabb távon jelentkezhet: X és baby boomer generációsoknak érdemes észben tartaniuk, hogy a tartós alváshiány esetén

nagyobb a demencia kialakulásának a kockázata.

A hosszú távú alváshiány folyamatos harc a fáradtsággal, ami oda vezethet, hogy soha nem tudjuk teljes mértékben kihasználni a kognitív erőforrásainkat. A testünk könnyen úgy gondolja, hogy azért nem alszunk eleget, mert valami baj van, ezért elkezdi felkészíteni a szervezetet erre: magasabb lesz a vérnyomás, megemelkedik a pulzus, elkezdjük kívánni azokat az ételeket, amelyek gyors energiafelvételt tudnak biztosítani (tipikusan ilyenek a gyorskaják, a cukor…). Tehát még jól meg is hízhatunk ebben a tartós készenléti állapotban.

Mit tehetünk? Elméletileg a legjobb, ha elalvás előtt minimum két órával már semmilyen, kék fényt árasztó képernyőt nem használunk – de minden perc nyereség. Ha fél óra, akkor fél óra. De közvetlenül lefekvés előtt már ne legyen tévé, mobil. Főleg gyerekeknél kerüljük el azt, hogy televízióra, digitális eszközre aludjanak el, és ne használjunk semmi olyasmit, ami kék fényt szórna a szobában. Az álmosság természetes állapot, azonkívül, hogy ilyenkor lefekszik az ember aludni, nem igényel semmilyen beavatkozást. Egy kutatás kimutatta, hogy néhány gyereknél már az is elegendő lehet a figyelemzavar és a hiperaktivitás tüneteinek a felszámolásához, ha az alvási problémáikat megfelelően kezelik.

Jó hír, hogy erre már a játékfejlesztők is elkezdtek felfigyelni. A hírek szerint58 hamarosan megjelenik egy új Pokémon-játék, amelyben központi szerepet kap az, hogy a játékos mennyire jól alszik. Alvásfigyelő kütyü is jár hozzá, ami az okosórákhoz hasonlóan nyomon követi, hogy mennyit és milyen mélyen alszunk. Minél jobban és egészségesebben aludt előző éjszaka a játékos, annál különlegesebb és ritkább pokémonnal fog tudni másnap találkozni a játékban. Igazán klassz 21. századi motiváció!

Sokunknak az okoseszköze olyan, mintha a csecsemője lenne. Akár egy jó szülő, éberek vagyunk minden jelzésére. És ez életkortól független – sőt. Nekem ha egyet pittyen a telefonom, valamelyik idősebb rokonom tutira azonnal szól, hogy: „Telefoooon! Kinek a telefonja szólt?” Folyamatosan ott munkál bennünk valami feszültség, ami akkor minimalizálható, ha legalább éjszakára a másik szobában hagyjuk a mobilunkat. A monitor mesterséges fénye nagyon megzavarhatja az alvásunkat, ezért semmiképp se teremtsünk olyan helyzetet, amelyben láthatjuk (vagy érzékelhetjük), illetve hallhatjuk alvás közben a telefon jelzéseit.

Persze a jó alváshoz elengedhetetlen még az is, hogy csökkentsük a stressz-szintünket – ez az ideges túlterheltség a 21. századi ember életének (sajnos) szerves része. Stresszel jár a közlekedés, a bevásárlás, a munka, a rohanás, a feladatok, a szerintem kikapcsoló éjszakai film, a minden is – mondhatja hát nekem bárki, hogy aludjak hét-nyolc órát naponta, de akkor hogy lennék készen a feladataimmal a fennmaradó rövid idő alatt? Szóval a stresszt letenni ugyanolyan nehéz, mint a digitális eszközt, de például sokat tud segíteni egy ellazító autogén tréning, amit megtanulva otthon is nagyon könnyen el tudsz végezni esténként elalvás előtt. Érdemes lehet még lehűteni a hálószobát – az alvás szempontjából ideális hőmérséklet a 18 Celsius-fok –, mert a test is le fogja hűteni magát az alváshoz, így ezzel is megkönnyítjük a dolgát.

Akárhány éves vagy is, az alvás fontos. Figyelj rá!

III. rész

Tanult képességeink

25. Alfa és Z generáció, avagy a választás kényszere

Esti mesét nézünk: a Peppa malacot. Elindítom az általam kiválasztott epizódot az egyik ismert streamingszolgáltató oldalán, amire megjegyzi a kisfiam, hogy ne ezt.

– Jó – egyezem bele –, de akkor melyiket?

– Kiválasztom – feleli. A választottja egy másik évad egyik meséje. Elgondolkodtam. Mikor tudtam én 1980-ban eldönteni, hogy melyik mesét akarom nézni? Sok esélyem nem volt: 19:15-kor volt a napi egyetlenegy mese (hétfő kivételével, mert akkor adás sem volt), így ha ott ültem a készülék előtt, akkor láttam mesét – ha pedig lekéstem, aznap nem volt tévémese. Persze abban én is dönthettem, hogy nézem, vagy sem. Élhettem a választás lehetőségével, de azért én ezt eléggé korlátozott lehetőségnek érzem, összehasonlítva a maiakkal.

A választás és a lehetőség megélése generációs kérdés. Teljesen mást jelentett az én gyerekkoromban, mint a nagyszüleim gyerekkorában vagy most. A mai gyerekek kicsi koruktól kezdve hoznak döntéseket. Nem ők akarták, hogy így legyen, hanem ilyen a környezetük: lehetőségük van rá, mert minden adott hozzá. Sőt, akár azt is érzékelhetik, hogy folyamatosan

arra vannak késztetve, szoktatva, „kényszerítve”, hogy döntéseket hozzanak.

Ami nem feltétlenül jó megélés. A kisgyereknek ugyanis érzelmi biztonságot ad, ha a szülei megteszik ezt helyette. Ma viszont az a tipikus, hogy ha meg akar nézni egy mesét, apa és anya megengedik neki, hogy döntse el, melyik legyen az. Jó szándékból. Szeretetből. Nem azért, mert ki szeretnének szúrni vele, hanem mert azt szeretnék, hogy boldog legyen. Tulajdonképpen mindent ez határoz meg a szülői döntéseinkben – még akkor is, ha hosszú távon akár rosszat teszünk vele.

Hiszen ez az attitűd vezet oda, hogy a későbbiekben bizonyos élethelyzetekben azt érezheti majd a gyerekünk, hogy

az „egy” kevés.

Őszintén szólva az egy tényleg nem sok, és ha van kettő, akkor miért ne élne valaki ennek az előnyével? Ez a választási helyzet az alfa és a Z generáció esetén a csúcsra ért: már nagyon kicsi korukban megtapasztalják azt, hogy mennyi mindenből lehet választani ahhoz, hogy jól érezzék magukat. A boldogság érzetének az alapja, hogy folyamatosan jönnek az impulzusok, amelyek közül választani kell. De mi van akkor, ha rosszul választottál? Mi van, ha mégis inkább a másik mesét/filmet/játékot vagy később a másik programot/bulit/társaságot kellett volna választani? Vagy a másik munkahelyet? Biztosan jól döntöttél?

Az én generációm gyerekkorában a földi valóság az volt, hogy az „egy” köré épült a döntés. Ezt támogatta a környezet is, például a munkapiac. Ezért (is) tudott kialakulni az az állapot, hogy a veteránok a nyugdíjas állás mellett tették le a voksot, a baby boomer és X generációk pedig minimum nyolc-tíz évet terveztek egy-egy munkahelyen eltölteni. Volt „a munkahely”, amit próbáltak megbecsülni, és a többség közben nem keresgélt más állást, hanem próbálta felépíteni a saját világát a választása köré – még akkor is, ha ez a választás nem feltétlenül volt tökéletes. Mivel hosszú időt adtak maguknak, meg tudták várni a viszonylag sokára érkező előléptetést. Ehhez persze jól jött az a képesség is, hogy úgy tanulták, a siker alapja a befektetett kemény munka.

A mai Z generációsok viszont átlagosan kb. két évet akarnak egy munkahelyen dolgozni. De ha kiderül, hogy a cég nem váltja be, amit ígért a munkavállalónak (vagy amit az illető remélt), akkor a Z generációs nem lacafacázik: akár egy nap alatt is meghozhatja a döntést a távozásról. Ugyanígy a karriertervezés is e választás kényszere köré épül: ha a munkahely nem adja meg a gyors felemelkedési lehetőséget, akkor heteken belül előjöhet az érzés bennük, hogy itt valamiről lemaradnak. Hogy itt gürcölnek már hetek-hónapok óta, és nem történik semmi. Bizonyára van valahol egy másik munkahely, ahol nem így van. Ahol jobban megbecsülnék mindazt, amit megtettek a vállalatért. És elkezd csökkenni a lojalitás, a motiváció, és új állás után néznek. És még hat hónap sem biztos, hogy eltelt.

A választás kényszere gyerekkori tapasztalás, amely beépülhet személyiségünkbe. Ha azt láttuk fiatalon, hogy az „egy” köré épül a világ, akkor munkaadói szemmel megbízhatatlannak tűnik az a jelentkező, aki egy-két évente munkahelyet váltott, ne adj’ isten, még akár egyszerre több állása is van. Ha fiatalon az az alapélményed, hogy a világ a „sok” köré épül, akkor meg számodra tűnhet unalmasnak, motiválatlannak vagy lustának az a kolléga, aki nyolc-tíz éve ugyanannál a cégnél dolgozik. És mit gondolhatsz arról, akinek húsz éve ugyanaz a munkahelye?

Mindenki a saját tapasztalatát tartja igaznak, és nehezen tud váltani a két szemléletmód között. De ha mindkettő igaz (hisz látjuk: valóban az!), akkor akár ki is lehetne próbálni mind a kettőt… Vagy legalább megpróbálhatnánk elfogadni.

26. A várható élettartam hatása a képességeinkre

„A 20. század utolsó három évtizedének tapasztalatai szerint a fegyveres etnikai konfliktusok 80 százaléka jellemzően olyan országokban robbant ki, ahol a lakosság átlagéletkora alacsony volt.

Becslések szerint 2030-ra a Föld népességének 60 százaléka városlakó lesz. A városok ott növekednek a leggyorsabban, ahol magas lesz a születési arányszám. Ebből következően az új megavárosok a jelenlegi fejlődő világban alakulnak ki.”59

Korábban már írtam erről a témáról, érintve például a nyugdíjkorhatár változását és annak következményeit.60 De a várható élettartam ennél sokkal jelentősebben hat a világlátásunkra és a képességeinkre.

Az emberiség történelmének jelentős részében a várható élettartam harminc év körül volt. Persze ez egy statisztikai mutató, amelyből nem derül ki, hogy azért ennyi, mert nagyon magas volt a csecsemő- és gyermekhalálozási arány. Többnyire az volt a helyzet, hogy ha az ember képes volt megérni a harmincadik születésnapját, akkor utána egész nagy esélye volt megöregedni. Nyilván volt olyan időszak is, amikor az ember harminc felett már bekerülhetett a vének tanácsába, de azért nem ez volt az általános.

A várható élettartam nem nőtt dinamikusan az elmúlt évszázadokig. 1850-ben Európában a svéd nők várható élettartama volt a legmagasabb: negyvenöt év; a másfélszerese annak, amit addig az emberek elérhettek – de azért mai tudásunkkal felszisszennénk, mert ez nem túl nagy szám. Én például már nem élnék, ha átlagos svéd nő lennék 1850-ben… pedig egyáltalán nem érzem magam öregnek.

Ma a japán nők élnek a legtovább, várható élettartamuk jelenleg nyolcvanhét év körül mozog. Az ország statisztikái bámulatba ejtőek: míg 1935-ben a születéskor várható élettartam még csak negyvenöt év volt, 1950-re ez a szám hatvan évre ugrott, jelenleg pedig ennek majdnem a másfélszerese. A száz év felettiek száma az elmúlt öt évben megduplázódott – ma már több mint húszezer száz év feletti ember él a szigetországban.

Végre egy szuper hír! Nem arról kell olvasni, hogy micsoda kihívások előtt állunk, vagy hogy mit rontottunk el a gyerek nevelése során: „Gyere, apukám, találtam egy oldalt, ahol valami jót is ír ez az ember!” Igen: az emberiség ismert történelmének első olyan időszakát éljük, amikor potenciálisan ennyire sokáig élhetünk. És hihetetlenül gyorsan jutottunk el ide!

Na, és akkor ezen a ponton vissza is lehet küldeni apust, mert kb. eddig tartottak a jó hírek. Ugyanis annyira gyorsan nőtt meg a várható élettartam a világban, hogy a társadalmak erre nem tudtak megfelelő gyorsasággal reagálni. Nincs a kezünkben valós, a múltban már bevált minta arra vonatkozóan, hogyan tudnánk ezt a rengeteg, amúgy részben aktív idős nyugdíjast normálisan lefoglalni: valami alternatívát nyújtani számukra, ami megfelelően lekötné őket a 21. században. Ugyanis súlyos társadalmi problémákat okoz például Japánban ez a sok aggastyán.

Az történt ugyanis a szigetországban, hogy

drasztikusan megnőtt az időskori bűnözés.

A női fegyencek majdnem ötöde a nyugdíjasok közül kerül ki, főként bolti lopások miatt. A japán kormány által megrendelt kutatásban61 aztán megállapították, hogy az elítélt idős nőknek több mint a fele él magányosan. Kiderült, hogy az időseknek nincs szociális életük, ezért követnek el ilyen bűncselekményeket. Konkrétan unatkoznak, egyedül érzik magukat. Ezért inkább elmennek lopni, mert ha esetleg lebuknak is, akkor mehetnek a börtönbe, ami tele van beszélgetésre váró nénikkel. Jó ott a társaság.

A jelenségre muszáj lenne minél előbb választ találni, ugyanis ez csak a probléma egyik oldala. A másik oldalon a börtönőrök állnak, akik viszont megőrülnek ettől a helyzettől, hogy csoszogó, cuppogó, kötögető nénikékre kelljen vigyázniuk mindennap. Őket nem erre vették fel, nem erre képezték ki. A börtönök egészségügyi kiadásai 80 százalékkal emelkedtek. Fel kellett venni olyan szakképzett dolgozókat, akik a mozgásukban korlátozott fogvatartottak életét segítik. De ők csak nappal vannak ott, az éjszakai gondozás a fegyőrökre marad, akik inkább felmondanak. Nem bírják a folyamatosan beszélgető, mászkáló, valljuk meg: végre boldogan kinyíló idősek garmadáját…

És ez csak egyetlen, kicsit szélsőséges példa arra vonatkozóan, mit okoz, ha nem készülünk fel arra, hogy a hosszú élet tömegjelenséggé válik. És joggal feltételezhető, hogy azzá válik. Yuval Noah Harari azt írja a 21 lecke a 21. századra című könyvében,62 hogy orvosilag nem lehetetlen, hogy ebben a században akár százhúsz évig is éljünk. Tehát ahogy megnőtt a japán nők várható élettartama az elmúlt körülbelül hetven év alatt plusz harminc évet, a következő hetven évben további harmincévnyi növekedés várható.

Százhúsz év! Százhúsz. A négyszerese annak, amennyi az emberiség történelmének jelentős részében a várható élettartam volt. Nagyjából a háromszorosa az 1850-ben élt svéd nőkének. És 133 százaléka a japán nők mostani rekordjának.

Ha százhúsz évig élünk, akkor mennyi lesz a nyugdíjkorhatár?

Nyolcvan, kilencven év? Az úgy reális, hiszen akkor az életünk egynegyede lehet nyugdíj.

Ha százhúsz évig élünk, mikor lesz valaki öreg? A hetvenéves az öreg? Kizárt, hiszen akkor az életünk majdnem felét idősen töltjük. Ráadásul most egyeztünk meg, hogy kilencvenéves korunkig dolgozni kell, tehát addig biztosan nem lehetünk korosak.

Itt álljunk meg egy pillanatra, és mindenki képzelje el a saját cégét, ahogy éppen zajlik a csapatépítő nap, amikor is az esti habpartin együtt buliznak a kollégák huszonöt és kilencven között…

Persze nyilván nem fognak, hisz ha százhúsz évig is élhetünk, miért menne el valaki dolgozni huszonöt évesen? A várható életkor megnövekedésével nemcsak az aktivitás felső határa fog megváltozni, hanem az alsó is. Még jobban kitágul a kamaszkor (vagyis amikor végleg leválunk a szüleinkről, és elkezdjük az önálló, felnőtt életünket), eltolódik a vége.

De mielőtt elkezdenél szörnyülködni ezen, gondoljuk át ezt is egy másik oldalról! A mai idősebb munkavállalók vagy baby boomerek, vagy X generációsok. Az általuk fiatalon megtapasztalt földi valóság az időskorról nem volt más, mint a nagyszüleik nyugdíjkorhatára, ami akkoriban a nőknél ötvenöt, a férfiaknál ötvennyolc–hatvan év volt. Tehát mindenki, aki 1990 előtt született, úgy nőtt fel, hogy az időskort nagyjából az ötvenötödik évhez kötötte kisgyermekként.

Ki meri ma azt mondani egy ötvenöt éves emberre, hogy öreg? Ereje teljében lévő munkavállaló, aki még ismeri az ingyenes túlóra fogalmát (tehát a munkaadó szereti…), nagy valószínűséggel el kell tartania egy-két utódot (tehát nem hobbiból dolgozik), és azt hiszi, hogy tíz év múlva nyugdíjba megy. Az utóbbi talán igaz is lehet.

Mai világunkban az ötvenöt év egyáltalán nem az a kor, amit gyerekkorunkban hittünk az öregségről. Ám mivel kisgyerekként azt éltük meg, hogy a fizikális aktivitásnak életkori határa van, ezért a belső motivációnk azt diktálta, hogy minél fiatalabban kezdjünk el dolgozni, hiszen „csak” néhány évtizedünk van megalapozni az anyagi helyzetünket, felépíteni az egzisztenciánkat, aztán jön a nyugdíj. Ezért húsz–huszonöt éves kora között a többség már dolgozott, előttük állt maximum harminc-harmincöt év, és így még a nyugdíjra is rá tudtak készülni az utolsó években. Ezzel szemben ha potenciálisan százhúsz évig élhetünk, akkor akár ötven-hatvan évig is dolgozni kellene, ami majdnem a duplája annak, amennyit a szüleinknek kellett. Ha nem látszódik a fizikális aktivitás felső határa, az a fajta belső motiváció, ami a 20. századi emberekben megvolt, szépen lassan eltűnik. „Ráér az a gyerek elkezdeni dolgozni, élvezze ki egy kicsit a fiatalságát!” – gondolhatja egyre több szülő is, ha ezt anyagilag megengedhetik maguknak. Sőt akkor is, ha nem… Inkább többet vállal, de a gyerek boldogsága mindent megér.

A megnövekedett várható élettartam miatt (is) egyre később jön meg a fiatalok kedve ahhoz, hogy önálló életet kezdjenek, felelősségteljesen munkába álljanak. (Ehhez lásd még a következő fejezetet is!) Kitolódik az életkori nyomás az egyes családiéletciklus-szakaszok esetében, ami lazább, kevésbé szigorú határok közé szorítja a tervezést az életre vonatkozóan, későbbre tolódik a családalapítás, a gyermekvállalás.

És amit gyakran elfelejtünk, én viszont nem győzöm elégszer hangsúlyozni, hogy mindkét forgatókönyv – a régi és az újabb is – saját földi tapasztaláshoz, így a psziché számára leképeződő földi igazsághoz kötődik. A 20. századi emberek azt élték meg igazságnak, hogy ötvenöt évesen idősek vagyunk, ezért aztán a családalapítás és a gyermekszülés természetesen harmincéves kor alá esett (sőt két generációval ezelőtt a húsz év feletti hajadon már vénkisasszony volt). Teljesen érthető, hogy ha nem látnak ki a generációs csapdájukból, akkor azt kommunikálják, hogy a mai fiatalok is minél előbb lépjék meg ezeket. Ezzel szemben a 21. századi tapasztalás az, hogy nyolcvan-kilencven éves emberek is építik a karrierjüket, családot alapítanak, a világűrbe utaznak, youtuberkednek… Míg a Z vagy alfa generációs földi igazság az, hogy a hosszú élet potenciálja áll előttük, amelyben az idő korlátozottsága „szélesebb”, mint régen volt (persze fogalmuk sincs, hogy egykor milyen volt, azt csak az X, a baby boomer, a veterán tudja, éppen ezért hiába is mondja). Így könnyen előfordulhat, hogy a Z generációsok vagy az alfák semmilyen szinten sem értik, miért papolnak nekik az idősebbek, hogy minél előbb alapítsanak családot, és szüljenek gyereket. Nem találkozik ez az érvrendszer a földi valóságukkal. És itt van a lényeg. Másképp megfogalmazva, 21. századi nyelvre lefordítva sokkal inkább elérné ezt a generációt az üzenet. Ha az ő világuk, az ő igazságuk kerülne fókuszba, egyből más lenne a helyzet – mert a múlt századi igazságot ők nem élték meg. Nem azért nem akarnak fiatalon szülni, mert értetlenek, vagy mert önzők – hanem mert teljesen más földi valóságot tapasztaltak meg az életről. És ebbe az igazságba állnak bele – nem pedig a mienkbe, amelyikről fogalmuk sincs.

A kérdés persze nem ennyire egyszerű. Természetesen figyelembe kell venni azt is, hogy a testnek ma még ugyanazok az időkorlátai, mint a 20. században voltak: tehát például negyvenéves kor alatt egészségesebb szülni. Ugyanakkor az is tény, hogy például az 1990-es évek óta Magyarországon több mint háromszorosára nőtt a negyven év felett gyermeket vállaló anyák száma. Vagyis a trend ellentmond az első igazságnak.

Lehetőség szerint nem érdemes túl sokáig húzni a családalapítást, mivel ahogy idősödik a szervezet, nemcsak a teherbe esés, hanem az egészséges gyermek világrahozatalának az esélye is csökken.

Kérdés, hogy ez a jövőben fog-e változni. Tudjuk, hogy az evolúció sok mindenre képes. És nemcsak biológiai evolúció van, hanem kulturális is. A biológiai hatással van a kulturális evolúcióra, és fordítva.

Vajon az, hogy tömegesen sokáig élhetünk viszonylagos jólétben, tartósan egészségesen, hatással lesz-e belátható időn belül oly módon a szervezetünkre, hogy ezek a korlátok, mondjuk, tíz évvel kitolódjanak? Vagy az orvostudomány képes lesz olyan beavatkozásra, hogy néhány évtized múlva már azt állíthassuk, hogy tulajdonképpen ötven év alatt egészséges szülni?

Felfoghatatlanul gyorsan nőtt meg a fejlett világban a várható élettartam. Ennek a következményei ma még megjósolhatatlanok, de azt biztosan állíthatjuk, hogy jelentős hatással lesznek (vannak) gyermekeink karrier- és családtervezésére, ahogy az egészségmegőrzésre is.

27. Önállóság és felelősségvállalás

„Olyan jó, hogy ekkora családi házban lakunk!” – mondja őszinte örömmel a hétéves kisfiú az anyukájának, amikor a rohangálós, hihetetlen rendetlenséget hátrahagyó játék után a földre rogy.

„Miért kellett nektek ekkora családi házba költözni?” – kérdezi lesújtva ugyanaz a hétéves kisfiú, amikor az anyukája szól neki, hogy segítsen rendet rakni.

Sokszor feledkezünk meg a tinédzserek viselkedése kapcsán arról, hogy nem kész emberként születünk meg, hanem a tapasztalataink és az élményeink alapján formálódik az élethez való hozzáállásunk.

Ilyen tapasztalás az egyik generációnak, hogy gyermekkorában a szülei bevonták-e a házimunkába, vagy sem. Társadalmi jelenség, hogy a 20. század vége óta a gyerekek lényegesen kevesebb otthoni feladatban vesznek részt, mint korábban. Ennek több oka is lehet a gépesítéstől a csemeténk túlféltésén át egészen addig, hogy boldog gyereket akarunk nevelni – de saját tapasztalatból tudjuk, hogy a szombat délelőttönként takarító kiskorú tutira nem boldog. Ezért inkább megcsináljuk helyette – sőt, gyakran hisztérikusan nem is engedjük, hogy segítsen. A gyerekek nagyjából hároméves koruk körül jutnak el oda, hogy segíteni akarnak a szüleiknek, ami persze felnőttszemmel nagyon sokszor életveszélyes. Ugyanis a kicsikénk mindenáron be akarja bizonyítani, hogy ő is képes ezekre a felnőttes dolgokra. Nem sokkal biztonságosabb, egyszerűbb és gyorsabb, ha leül, és nem okoz még nagyobb gondot? Ha nem hagyjuk ebben a fejlődési ablakban, hogy besegítsen a munkába (ami számára az utánzáson keresztül megélt játék), akkor később, amikor már záródik ez az ablak, nem játékként, hanem kényszerű feladatként fogja elszenvedni például a takarítást.

Két fiktív történetet mesélek el, amelyek soha, senkivel nem fordultak elő. Bármilyen hasonlóság csak a véletlen műve lehet…

Az első valamikor az 1980-as évek környékén játszódik. Hősünk egy tízéves gyermek, aki reggel otthon felejti a tízóraiját. Délután hazamegy, ahol édesanyja várja: „Fiam, figyelmetlen voltál, éhes maradtál, tanultál belőle, legközelebb nem csinálsz ilyet.” A gyerek megtanulja a leckét, és ugyan nem boldog, de ráirányult a figyelme az önállóságra és a felelősségvállalásra.

A másik történet mai. Hősünk egy tízéves gyermek, aki reggel otthon felejti a tízóraiját. Édesanyja észreveszi, ezért kocsiba vágja magát, útközben jelzi a főnökének, hogy késni fog, és berobog az iskolába: „Fiam, anya figyelmetlen volt, majdnem éhes maradtál, anya tanult belőle, anya legközelebb nem csinál ilyet.” A gyerek megtanulja a leckét, és ugyan sem az önállóságra, sem a felelősségvállalásra nem kapott mintát, azt érzi, hogy a szüleire támaszkodhat. Ez legalább boldoggá teszi.

Két különböző nevelési út. Már nagyon sokszor megtettem, de leírom újra: egyik sem jobb vagy rosszabb a másiknál, csak más.

Most képzeljük el, hogy mi történik, ha ez a két nevelési út munkaadóként és munkavállalóként találkozik a munkahelyen! Mindketten a saját generációs igazságukba kapaszkodva dolgoznak, és ha nem figyelnek arra, mekkora különbség van a két tapasztalás között, akkor igen komoly konfliktusok tudnak kialakulni. Az egyik szentül meg van győződve arról, hogy a mai fiatalok képtelenek normálisan dolgozni. Sőt, hogy képtelenek dolgozni. A másik meg arról van szentül meggyőződve, hogy ezeknek a mai öregeknek semmi sem jó. Képtelenek örülni, képtelenek azt mondani, hogy köszönöm, azt hiszik, hogy a munka az élet alapja.

Te melyik csoporthoz tartozol? Utánad vitték a szüleid a tízórait, vagy sem? Képes vagy átállni gondolatban pár percre a másik csoporthoz? Ha igen, hogyan dolgoznál azon az oldalon? Tudnál tőlük tanulni?

28. A vágyakozás és a várakozás képessége

Mi a különbség a saját és a gyerekeim gyerekkora között? Nagyon sok minden. Íme egy:

Egy átlagos nyári szüneti nap, amikor én voltam gyerek. Délelőtt anyám elküldött a postára befizetni egy csekket. Mikor odaértem, voltak előttem négyen. Így mit csináltam? Vártam.

Aztán hazafutottam, mert a srácokkal elkezdtünk bújócskázni? Elbújtam a fa mögé, és mit csináltam? Vártam. Majd kiestem, így a többi kiesővel a játék végéig mit csináltunk? Vártunk.

Délután készült rólunk egy csoportkép, amit ha meg akartunk nézni, hogy jól sikerült-e, vagy sem (és egyáltalán, hogy sikerült-e), mit csináltunk? Vártunk, akár több hetet, hónapot is.63

Most vegyünk egy átlagos nyári szüneti napot ma! Délelőtt befizetem a csekket a mobilomon. A gyereknek fogalma sincs arról, mit csinált az apja, pláne arról, hogy mi köze a postának és a csekknek egymáshoz.

Aztán elkezd játszani bármilyen eszközön, ahol ha kiesik, azonnal elkezdhet egy másik játékot.

Készül egy fotó délután, amelyet azonnal megnézünk, és ha nem jó, csinálunk helyette még néhány másikat – tárhelytől függően. Maximum töröljük, amelyik nem sikerült.

1985 decemberében járunk. Még tíz nap volt vissza karácsonyig, a Mikulás (mind az iskolai, mind a szakszervezeti, mind az otthoni) már elment, de néhány csoki télapó még ott árválkodott az ablakban. Mai szemmel nézve semmi sem jelezte, hogy közeledik a karácsony. Hideg volt, és hó, viszont nem volt adventi koszorú, nem voltak fények, és Bonyhádon, a szülővárosomban nem volt karácsonyi kirakodóvásár sem. Még a tévében sem mutatta semmi, hogy hamarosan beköszönt az ünnep. A karácsonyi időszak nagyjából december 20. környékén kezdődött, a sütési-főzési előkészületekkel. A többség a fát is ilyentájt szerezte be, legalábbis én gyerekként néhány nappal szenteste előtt realizáltam az erkélyeken megjelenő fenyőket. A tévémaci is csak ekkor váltott át karácsonyi hangulatra, és kezdett el hullani a hó az ablakában. Persze a szülők, nagyszülők már kellően idegesek voltak, hogy minden megvan-e az ünnepekre, vajon idén milyen drága lesz a hal, és a banánt éppen hol lehet majd beszerezni a pult alól.

De mi, gyerekek bizony sokkal régebb óta készültünk! Már elindult a szekrények átkutatása az ajándék után. Megtaláltuk a szekrény tetején elrejtve az egy doboz zselés szaloncukrot, amelyből akrobatikus ügyességgel lehetett kicsenni a cukorkát úgy, hogy ne szakadjon fel a cellux. Az én személyes kedvencem a hordó, gomba, szív, körte alakú csokoládé karácsonyfa-függelék volt… Ha az megvolt, nagy baj nem lehetett a karácsonnyal. Persze az igazi vágyakozás még sokkal korábban beindult, mert tudtam, hogy most kapom meg az év játékát. Mármint konkrétan, mert amúgy nem igazán kaptunk „csak úgy” akkoriban játékot: nem volt szokás. Ezért volt kifejezetten fontos abban az időben a szülőnek, hogy mit is ad a gyerekének karácsonyra, mert ha jól döntött, több hónapra megvolt a nyugalom. Ha pedig rosszul…

Mára mintha kicsit átalakult volna ez a vágyakozás. Az ünnep öröme, a várakozás titokzatossága szerintem ugyanúgy megvan, de teljesen más lett a 21. századi ajándékozás vagy éppenséggel az ünneplés. A karácsonyi „felkészülés” legkésőbb november elején elkezdődik, az adventi időszak heteiben pedig már nonstop mindenhol illatok, fények és zenék árasztják az áldott hangulatot. Keressük a tökéletes karácsonyt, elfeledve az évtizedekkel ezelőtti egyszerűbb ünnepet, azt remélve, hogy így meghosszabbíthatjuk a boldogságunkat (ami akár igaz is lehet). Az ajándékozás misztériuma a mai gyerekekben is visszaidézi az elmúlt idők csodáját, ám „az év játéka” érzés ugyanúgy a múlté, mint az aranyozott dió, alma, mandarin felett érzett öröm.

Újra meg szeretném erősíteni: nem jobb vagy rosszabb, csak más ez vagy az az állapot. Az átalakult körülmények újfajta vágyakozást hoznak létre, hisz ez a képesség formázható, tanítható.

De nézzünk ugyanerre egy másik történetet! Kedvenc gyerekkori mesefilmem a Futrinka utca volt, amelyet évente egyszer-kétszer biztosan leadott a Magyar Televízió. Amikor épp sugározták, akkor hetente egyszer, 19:15-kor, miután „köpött a maci”, jött az új epizód. Egy. Aztán megint kellett várni egy hetet a következő epizódra. Így volt ez mindennel, várni kellett Az Onedin család történetére éppúgy, mint Izaura újabb megpróbáltatásaira vagy a Szomszédok64 kalandjaira. Nem lehetett streamelni, nem voltak tárhelyek, és még a videófelvevő is a nyolcvanas évek második felében lett csak valamennyire elérhető. Előre kinéztük a műsorújságban, mi lesz izgalmas a következő héten a tévében, és olyankor bizony szinte az egész ország ott ült a készülék előtt. Térben és időben egyszerre. A legfontosabb időszak a karácsony és a szilveszter volt: olyankor nézhettük meg az év „naaaaagy” filmjét; egyáltalán nem volt mindegy, mit „ad a tévé” ezekben a napokban. Szilveszterkor meg pláne: mikor jön Hofi,65 vagy mikor lesz a Szuperbola.66

Ez a várakozás erősen meghatározta a 20. századi emberek viselkedését, hiszen, mint láttuk, a média nagyon jelentős hatást gyakorol az életünkre, a viselkedésünkre, a felfogásunkra. És ez a fajta várakozás mára eltűnt, legalábbis szembetűnően megváltozott a hipersebességű internet elterjedése miatt. Ennek eredményeként ma az iskolában éppúgy, mint a munkahelyen, másképp reagálnak az emberek az időre, a befektetett energiára és a várható nyereségre. Ha egész életedben mindent azonnal meg tudsz szerezni: tudást, értéket, kapcsolatot, akkor nehezen szoktatod át magad később arra, hogy lényegesen lassabb tempó szerint kellene haladni.

29. Memória a 21. században

„…Roppantul gyűlölök repülni.

Én kimondottan tudom élvezni,

szebbnél-rosszabb szállodákban töltöm életem,

telefonkönyv lett már a fejem…”67

A te fejed is telefonkönyv? A születésem évében Presser Gábor feje már tele volt telefonszámokkal, miközben én még bő egy évtizedekig szinte nem is tudtam, mi az a telefon. Irigykedve és megbűvölve néztem a tévében a szilveszteri betelefonálós játékokat (Bumm!, Torpedó, Ötödölő vagy Dominó), hiszen nekem akkor, a nyolcvanas évek közepén elérhetetlen luxusnak tűnt a telefon. Még az utcai fülkét sem tudtam mire használni, mert nem volt olyan ismerősünk, akit fel lehetett volna hívni. Aztán 1990-ben, amikor egy nagyszabású vonalbővítés után végre bevezették a lakásunkba az ikervonalat, mérhetetlenül büszke voltam. Alig vártam, hogy a szomszéd letegye már a kagylót, hogy én is felhívhassam a haveromat, akivel amúgy minden napot együtt töltöttünk a suliban. Végtelenül különleges és felemelő élmény volt! Annyira sokszor tárcsáztam őt, hogy a mai napig nem felejtettem el a már nem is létező vonalas számát. De ugyanígy el tudom mondani bárhol, bármikor a szüleim régi vonalas telefonszámát: 06 74 455-xxx.68 Megjegyeztem, mert a gyakori tárcsázás miatt beleégett a memóriámba. És ennek köszönhetően olyan, látszatra teljesen értelmetlen számkombinációkra emlékszem, mint a telefonszám vagy a tajszám, adószám, PIN-kód. Vajon mennyire lenne hasznos egy efféle skill, ha pénzügyekkel foglalkoznék, mondjuk, egy bankban? Vagy ha könyvelő volnék?

Sajnos ez a képességem szinte teljesen haszontalan manapság. Így nem is használom, s minekutána nem kap semmilyen „üzemanyagot”, szépen lassan „el is aludt”. Mert ugyan elbüszkélkedtem azzal, hogy milyen menő az agyam, és harminc év után is képes vagyok telefonszámokat felidézni – de egy darab élő, mai mobilszámot sem tudnék elmondani, még a legközelebbi ismerőseimét sem, sőt – vessetek meg érte – a családtagjaimét sem. Nincs rá szükség, hogy megjegyezzem őket: benne vannak a telefonomban. Teljesen felesleges az emlékezetembe vésni ezeket, hiszen elég rákeresni a névre a készülékben, és már hívhatom is az illetőt. És fordítva is így van: ha nekem telefonál valaki, a neve megjelenik a kijelzőn, úgyhogy pontosan tudom, ki fog beleszólni. Minek ehhez memorizálni a számokat?

Arról nem is beszélve, hogy a nálam fiatalabbak többsége már egyáltalán nem is érti az öregek telefonálási mániáját: ott van egy csomó egyéb megoldás, platform, amelyen keresztül lehet beszélni egymással – ha már ennyire ragaszkodunk ahhoz, hogy élőszóban akarunk kommunikálni. De ehhez telefonszám? Minek? Mihez?

Jó, akkor ott a tajszámom. Meg a gyerekek tajszáma. Évente tutira kell legalább egy-kétszer, az óvodába, iskolába, vagy legalábbis a pótszabadság igényléséhez. Megjegyezni? Minek? Be van fotózva a telefonba, csak azt kell rögzíteni magamban, hogy hova mentettem el a képet (nyilván fogalmam sincs). De nem látom értelmét, hasznát vagy egyszerűen szükségét annak, hogy ezeket a számokat megjegyezzem. Van ennél könnyebb út, és az agy örömmel rááll arra, hogy ne terhelje magát az ilyesmivel.

Régen, valóban régen, vitatkozott két filozófus, Arisztotelész és Szókratész. Előbbi mélyen hitt az írás és olvasás képességében. Utóbbi beszélgetve tanított, írott műveket, értekezéseket nem hagyott hátra. Nem hitt az írásban, úgy vélte, hogy az emberi faj elbutulásához vezet, ha a gondolatainkat nem a fejünkben, hanem egy lapon tároljuk. Részben igaza lett, hiszen az írás-olvasás általánossá válásával kezdtek az emberek kevésbé függeni a saját emlékezetüktől. Ahogy a fejlődés robbanásszerűvé vált (az ókori filozófus korához képest ez már a nyomdagépek megjelenését jelentette), elvesztettük a motivációnkat arra, hogy megjegyezzünk dolgokat, hiszen egyre könnyebben utána tudtunk nézni bárminek. A 21. századi digitalizációban pedig mindez átfordult a fonákjára: akkora mennyiségű információ áll azonnal a rendelkezésünkre, olyan szinten el akarja érni a rengeteg hír, üzenet a tudatunkat, hogy most már inkább arra fordítódik a kapacitásunk, hogy megszűrjük a fontos és kevésbé fontos dolgokat.

De elmúlt több száz éves történelmünk az íráshoz és olvasáshoz köti agyunk fejlődését. Ahogy elterjedt a könyv, egyre többen és többen kezdtek el olvasni, így az emlékezőtehetség nem egy társadalmilag meghatározott fogalom, hanem a személyiség alapja lett. A tudás adta az egyén értékét, és a 20. századtól kezdve a tudás hatalommá vált az egyén kezében. A nagy tudást, a kiváló memóriát csodálták az emberek, ezekre épültek az X és a baby boomer generációk kedvenc televíziós műveltségi vetélkedői (Elmebajnokság, Legyen Ön is milliomos! stb.). Az emberek tudták, hogy nagy tudással, sok munkával többre vihetik, így edzették a memóriájukat. Évek hosszú sora alatt a mélységi olvasás lett ennek az eszköze, erre épült a tudásátadás, az iskolarendszer is. A memoriter nemcsak az elmúlt évszázad végéig fontos monotonitástűrő képességet fejlesztette, hanem a memóriát is. Gyakorlás nélkül ezeket a képességeinket elveszítjük, így az egyre kellemetlenebbül okosabb mesterséges intelligencia mellett mind butábbnak érezhetjük magunkat. Nem meglepő, hogy a jövőkutatók már olyan sikeres szakmákat vizionálnak, mint a memóriabővítő sebész…

Az infokommunikáció gyors fejlődésével az edzett memória kezdte elveszíteni a szerepét, az emberek már nem értékelték annyira, mint korábban. Az információtároló és -hordozó eszközök mesterséges memóriaként kezdtek funkcionálni, az internet pedig már nem az emlékezet segítője, sokkal inkább a helyettesítője lett. Rengeteg dolgot teljesen felesleges megjegyeznünk, hiszen a világhálón nulla energiabefektetéssel pillanatok alatt megtalálhatjuk a szükséges adatokat. Úgy tűnik, mára az vált az alfák földi igazságává – mivel életük első éveiben ezzel találkoztak –, hogy nem igazán hatékony dolog az agyunkat információtárolásra használni. Sokkal inkább fel kell szabadítani, és ezáltal alkotni, álmodozni, ötletelni. Hatékonynak lenni. Ma már bármely kérdéssel felkereshetsz egy chatalkalmazást, és a mesterséges intelligencia összeszedetten, hihetetlen háttértudással, pillanatok alatt elmagyaráz neked szinte mindent. Vagy megírja helyetted a házi dolgozatot.

Hadd utaljak vissza egy gondolat erejéig arra, hogy a 20. század végén elkezdtük a működésünket a számítógéphez hasonlítani.69 Emlékszel: leég a membrán, beüt a kék halál, multitasking… Ha a működésünk szimbolikusan egy számítógép, amelyen az adatok a merevlemezen vannak, inputként a gépnek, akkor teljesen logikus a mi memóriánkat is kihelyezni egy merevlemezre. Ami lehet az internet… Magam is több száz olyan cikket, oldalt mentettem le a készülékeimre, amelyekről úgy gondoltam, egyszer majd jók lesznek. Már arra sem emlékszem, miért gondoltam így – de ott vannak. Ha valamit keresni fogok, lehet, hogy végignézem a címeket, és akkor talán beugrik. Kis eséllyel. Sokkal nagyobb a valószínűsége annak, hogy ha hirtelen szükségem lesz egy információra, akkor közvetlenül rákeresek a Google-ön. Ezek a gondosan lementett oldalak pedig belesüllyednek a felejtésbe.

És még egy gondolat: a memória megváltozásának van egy szociotechnológiai vonatkozása is. Emlékezőképességünk mérhetetlenül gyenge ahhoz, hogy a valóban biztonságos több tíz karakteres jelszavakat megjegyezzük. De még ahhoz is, hogy ennyi négykarakterest… Ezért a többség még mindig megelégszik az 1234 számsorral és variánsaival PIN-kódként. És még boldog is, mert nem terhelte túl a vincseszterét…

A memóriával tehát másképp él együtt az emberiség a 21. században. Nem annyira hiszünk benne, kevésbé akarjuk fejleszteni, képezni – hiszen van már a világunkban egy folyamatosan tökéletesített eszköz, amely sokkal professzionálisabban tudja megoldani a feladatát. Egy probléma van csak: a biológiai memóriánk élő, a számítógépes memória nem. Az internet nem az emlékezést, hanem a feledékenységet támogatja. A jövőkutatók állítják: a jövő elitje az, akinek lesz könyvespolc a nappalijában. Persze nem a polc a lényeg, hanem az olvasás, azzal a memória kéz a kézben jár. Ahogy a memoriter is. A biológiai agy az örök frissítés állapotában van, és amikor olvasunk (gondolkodunk, alkotunk, tanulunk…), ez az update a munkamemóriában megerősítést nyer. Az emlékek rögzítésének a kulcsa az odafigyelés, a figyelem. A tudatos figyelem helye az agykéregben a homloklebeny. Amikor a digitális térben ránk ömlő információhalmazzal tápláljuk magunkat, olyankor rettenetesen megnehezítjük a homloklebenyeink számára azt, hogy a figyelmünket egyetlenegy dologra tudjuk koncentrálni: az információt nagyon gyorsan és hatékonyan, de tartós figyelem nélkül dolgozzuk fel.70

Mit tehet az oktatás? Mehet a trend ellen is, ami nem vetít előre túl sok sikert. És lehet hasznosítani ezt a tudást is. Hogyan? Ha tudom, hogy így változtak meg a képességek, akkor oktatóként is lehet reagálni erre a képességváltozásra.

A mikrotanuláshoz mikrotananyagot érdemes biztosítani,

akár otthon, akár az iskolában, akár a munkahelyen az edukációs programban. Bontsuk szakaszokra a tananyagot, és kis lépésekben próbáljuk átadni az információt! Ne várjuk el, hogy ugyanolyan nagy ívekben gondolkodjon a következő generáció, ahogy nekünk kellett tanulnunk. Bátran használjunk vizuális eszközöket, mert a technológia a fiatal generáció számára nem idegen – ráadásul agyunkat nagyban segíti a képi ábrázolás. Használjunk játékos eszközöket a tanításhoz az iskolán kívül is: nem feltétlenül csak a lexikális tudás segít – egy kis kreativitás örömmé teheti a tanulást.

Egy agyi területet neveztem meg konkrétan ebben a fejezetben, ez pedig a homloklebeny volt. Hiszek abban, hogy odafigyeléssel nagyon sok mindenben tudunk magunkon segíteni. A homloklebeny-terápia például egy egyszerű, könnyen elsajátítható mozgásos módszer, amelyben gyakorlatok során ingerlik a frontális lebeny területét. Alapvetően a figyelemzavaros, ADHD-s, autista gyerekek fejlesztésében, elsősorban a tanulási nehézségek területén javallott, de az időskori demencia megelőzésére is hasznos lehet.71 Egy hosszabb-rövidebb feladatsor betanulásával otthon, akár közösen is lehet gyakorolni, ami nemcsak hogy hasznos, de közösségépítő jellegű is.

30. Az olvasásról generációs tekintetben

A kötelező olvasmány az én időmben sem volt túl népszerű. Akadtak számomra érdekes és hasznos könyvek, de voltak borzalmas és a koromhoz nem illő, olvashatatlan művek is. Mégis el kellett őket olvasni (legalább egyvalakinek az évfolyamról…) ahhoz, hogy meg lehessen írni belőlük a dolgozatot. Más megoldás akkor nem volt. A kötelező olvasmány fogalma a mai napig létezik, a környezet viszont merőben új. Az, hogy a könyvet el kellene olvasni, sok szülő és tanár szerint fel sem merül a gyerekekben, a dolgozat írását megelőző napon a YouTube-on három-öt perces videókból tudják meg, miről szól a mű. A neten – gyakran tanárok által készített – komplex elemzések vagy könnyebben emészthető rövid leírások is fellelhetők. És akkor még számításba sem vettük az utóbbi néhány hét őrületét, a dolgozatokat lazán megíró mesterségesintelligencia-chatbotot.

Sokat írtam már az olvasásról, a megváltozott olvasási képességeinkről, arról, hogy míg a 20. század a mélységi olvasást segítette elő, addig a digitális, felgyorsultnak tűnő, rengeteg információt egy szempillantás alatt a címzetthez eljuttató 21. század a felületes olvasást támogatja. Meg hogy az internetnek „köszönhetően” az eddigi lineáris gondolkodásunk szakadozottá és ugrálóvá válik. És hogy a környezetünk egyik meghatározó hatása, hogy elmélyülés nélkül akarunk gyors és hatékony információhoz jutni. Ráadásul bármilyen érdekes hírt szándékozunk is elolvasni, folyamatosan ugranak fel, nyílnak meg az újabb és újabb ablakok, amelyek szeretnék elvonni a figyelmünket – és akkor még oda sem figyeltünk az eközben pittyegő telefonunkra, a számítógépünk által kiadott hangokra.

Kifejtettem már ezekről a véleményemet, új dolgot nem feltétlenül tudok hozzátenni. Ám olyan számottevő ez a változás, személy szerint engem annyira megérintett ez a téma, hogy szerettem volna egy megemlékező fejezetet szentelni az olvasásnak, még ha ennyire rövidet is.

A 21. század jelen szakaszában az olvasás halála felé haladunk. A világban egyre kevesebben olvasnak, és aki olvas is, átlagosan egyre rövidebb időt szán erre naponta. Miközben az olvasás az egyéni fejlődésünk bizonyítottan egyik (persze nem az egyetlen) meghatározó eszköze, amit luxus volna elengedni, felelőtlenség lenne a következő generációknak nem átadni.

Csakhogy a következő generációk abba nőnek bele, hogy a szüleik nem olvasnak, és hogy az egész világ annyi stimuláló ingerrel bombázza őket, hogy a felfogóképességük és az idegrendszeri kapacitásuk nem képes feldolgozni ezt a információáradatot. Így kisgyermekkorukban hozzászoknak ahhoz, hogy nem a (mélységi) olvasás a leghatékonyabb eszköz a sikerhez. Mire eljutnak az iskolába, ez a fejlődési ablak szinte bezárul.

Ha felnőttként azt gondoljuk, hogy a gyereket rá tudjuk nevelni egy ilyen környezetben a mélységi olvasásra, nagyot fogunk csalódni. Vagy a környezetet kell megváltoztatni (azzal azért óvatosan!),

vagy alkalmazkodnunk kell ehhez az új környezethez.

Sose felejtsük: az alkalmazkodás a túlélés. Egyáltalán nem biztos, hogy függők lettünk a digitális tértől – elképzelhető, hogy csak rosszul alkalmazkodunk. Valahol meg lehet találni az olvasáshoz vezető utat is. Ám ehhez elengedhetetlen, hogy mi is olvassunk. Groteszk, hisz aki ezeket a sorokat olvasod: te olvasol. Akik meg nem olvasnak, azokhoz vajmi kevés esély van eljuttatni az üzenetemet.

De egyetlen gondolatmorzsa önmagában elindíthatja a globális változást. Minél többen gondolkodunk ezen, annál közelebb jutunk ahhoz, hogy elérjük a változáshoz szükséges „kritikus tömeget”. S ha nem erőltetjük rá a következő nemzedékek tagjaira a mi akaratunkat, a saját generációs igazságunkat – hanem „csak” tanulunk az ő értékes generációs igazságukból, felhasználjuk a tapasztalataikat, megismerjük az új környezetet, egyszóval alkalmazkodunk –, akkor teremthetünk egy új generációs igazságot.

Ez a problémamegoldás. Amihez olyan képességek kellenek, mint az elmélyülés és a reflexió.

31. Az alkalmazkodás és együttműködés képessége

„Az intelligencia az a képesség, amely lehetővé teszi az alkalmazkodást a változáshoz.” (Stephen Hawking)

A változások őrületes tempóban követik egymást, korunk embere kezd hozzászokni a hozzászokhatatlanhoz. Akár egyik napról a másikra megváltozhat az általunk ismert világ. Az összes tervünk dugába dőlhet egyetlen nap alatt, nekünk pedig nincs lehetőségünk mást tenni, csak megbirkózni a kihívásokkal. Az alkalmazkodás képessége minden máshoz képest felértékelődött, amit így a régebbi generáció tagjainak is érdemes elsajátítani.

Nem kell jósnak lenni ahhoz, hogy feltételezzük, a közeljövőben fokozódni és mélyülni fognak a változások. Mint az evolúció során mindig és mindenben, most is az alkalmazkodás a túlélés kulcsa.

Persze a változás nem feltétlenül rossz: gyakran előrevisz, jobb emberré tesz, és többek lehetünk általa. Nagyobb tapasztalatra, tudásra tehetünk szert, amelyeket később is hasznosíthatunk, és ezáltal kedvezőbb helyzetbe kerülhetünk.

A változás ugyanakkor a legtöbb esetben krízissel jár együtt, ami növelheti a stresszt, az pedig beszűkítheti a tudatunkat. Hiába mondogatjuk, hogy a magunk malmára kell hajtanunk a vizet, és ki kell használnunk a változást a saját érdekünkben, ha a félelem béklyóban tart. Ha viszont rugalmasak vagyunk, ha fejlesztjük az alkalmazkodási képességünket, gyorsabban visszanyerhetjük a kiegyensúlyozottságunkat. Lehet, hogy elsőre akkor is sokkolni fog a változás, de hamarabb tudunk átgondoltan reagálni. Ez pedig a mai világunkban életmentő lehet: segíti a mentális egészségünket, csökkenti a depresszió veszélyét. Az alkalmazkodóképességnek köszönhetően nem kerekednek felül az érzelmeink, ha nehéz helyzetbe kerülünk. Éleslátóbban tudjuk kezelni a kihívásokat. Egészségünkre, teljesítőképességünkre, munkánk és magánéletünk egyensúlyára, valamint a személyes kapcsolatainkra is pozitív hatással van.

Ilyen állapotban könnyebben állunk elő kreatív megoldásokkal a problémákra – a korlátozott lehetőségekre való fókuszálás helyett. A rugalmasság segít az elutasítottság, a csalódottság, a kritika és a negatív hatások feldolgozásában is.

Hétköznapi életünkben egyre nagyobb hangsúly kerül az egyéni cselekvőképesség megerősítésére, illetve a kisebb csoportok összefogására. Mind többen állítják, hogy hosszú távon célravezető lehet jóban lenni a közvetlen környezetünkkel: szomszédok, utcai közösségek kialakítása lenne hasznos mai világunkban. Ez a trend nemcsak a digitális elszigetelődéssel megy szembe, hanem a szocialista időszakban jellemző elidegenedéssel is; tulajdonképpen a régi, „kaláka jellegű” együttműködést idézi. A munkahelyén is ezek a kis közösségek tudják segíteni az egyént. A vezetőknek – szinttől függetlenül – minél előbb ki kellene építeniük a háttérországukat, nem egy alá-fölé rendeltségi viszonyt, sokkal inkább egy egymást támogató társulást, amelyben mindenki megtalálja a saját számítását.

Kádár Annamária pszichológus, több népszerű könyv – például a Mesepszichológia – szerzője nagyon sokat foglalkozik ezzel a témával. Hangsúlyozza a gyermekkori önbecsülés megalapozásának a fontosságát; véleménye szerint amikor a gyerekek a szüleiktől, nagyszüleiktől hallanak történeteket arról, hogy ezt vagy azt hogyan oldották meg a családban, érteni fogják a folyamatokat, és képessé válnak az azokhoz való alkalmazkodásra (ez a reziliencia).

Ezt gyermekkorban a biztos, védő, támogató családi háttérrel és sok közös élménnyel, történettel lehet megalapozni. Az a gyerek, aki próbálkozhat, elronthat dolgokat, de megérti a hibái következményeit, és a levont tanulságokat saját tudásaként, tapasztalásaként építi be az új megoldási képleteibe, kevésbé vagy egyáltalán nem sérül.

Az út, a felfedezés a lényeg, abban élhetjük meg a változást.

32. Generációs kommunikáció

– Ha készen vagy, küldd el, kérlek, e-mailben! – kéri tanítványát a pedagógus.

– E-mailben? Mi az, hogy küldjem át e-mailben? De miért? Már senki nem e-mailezik, a 7. században kihalt – értetlenkedik a diák.

Lassan százötven éve van lehetőségünk arra, hogy telefonáljunk.

Az első mobilhívást Magyarországon harminchárom éve, 1990-ben kezdeményezték. A fiatalabbaknak, sőt talán még az Y generáció tagjainak is meglepő, de ezekben a készülékeken sem kamera, sem navigáció nem volt, s még sms-t sem lehetett küldeni velük. Az internet meg hol volt még akkor…

Az első szöveges üzenetet 1992-ben küldték el a világon, majd nem sokkal később nálunk is. Feltalálói ugyan nem vártak sokat a szerintük kiegészítő funkciótól, az néhány hónapon belül mégis siker lett, és az emberek elkezdtek rövid üzeneteket küldözgetni egymásnak.

Az effajta írogatás azóta a leggyakrabban használt kommunikációs csatornává vált. Ma már megszámlálhatatlanul sok platform van, amelyen keresztül nyíltan vagy titkosan, közvetlenül vagy tömegesen lehet egymással kapcsolatba lépni. Van, aki imádja, mert gyorsan, egyszerűen lehet vele kommunikálni. Van, aki gyűlöli, mert lassan és esetlenül tudja bepötyögni a szöveget, amit ráadásul könnyű félreértelmezni. Az sms ugyanakkor nagyon emberi: használjuk, ha jó hírt akarunk átadni, de rossz hír esetén klasszikusan a telefont emeljük fel.

Tehát amikor szükségünk van az empátiára és a megnyugtatásra,

olyankor mindig megmaradunk a személyközi kommunikációnál.

A szöveges üzenet sok mindent elbír, többet engedünk meg magunknak benne, mint szemtől szemben. Pláne, ha arctalanul vagy fake profil mögé rejtőzve is lehet ilyet írni. Ez sokat „segített” a trolloknak, és feltehetően ez erősítette meg a zaklatás (bullying) elterjedését is. És még valami: az emberek többsége nem olvassa vissza azt, ami írt, mielőtt elküldené az üzenetét. Így feltehetően sokkal többen küldenek el olyan tartalmat, amit nem gondoltak végig a „küldés” gomb megnyomása előtt. Ha visszaolvasnánk, amit írtunk, jóval kevesebb kárt okoznánk embertársainknak – hiszen élőben nem vagyunk ennyire szókimondók, mert azt sokkal intimebb szituációnak tartjuk. Ráadásul kutatások szerint a fiatalok (impulzív természetüknél fogva) nagyobb arányban küldenek el olyan szöveges üzeneteket, amiket később megbánnak.

Meg kell tanulni ezeket a készségeket is a 21. században, nem jönnek maguktól. Persze lehet, hogy az idősebbek csak azért olvassák vissza az írott szövegeiket, mert kíváncsiak, hogy van-e bennük elírás vagy hiba. És itt is közrejátszik egy szociotechnológiai szempont, mégpedig az, hogy az ujjaink túl vastagok a mobilhoz. Nem erre lettünk mi teremtve…

A szöveges üzenetek átrendezték az egymással kapcsolatos viszonyulásainkat: vannak, akiket mindig felhívunk (jellemzően családtagok), és vannak, akiknek csak írunk (barátok). Úgy tűnik, akiket a legjobban szeretünk, azoknál mindkét csatornát használjuk. Azaz őket hívjuk is, és szöveges üzeneteket is küldünk. Akiket a legkevésbé kedvelünk, azoknak jellemzően csak írunk.

Szóval nagyon sokan rövid, szöveges üzenetekben kommunikálnak csak egymással. A hipersebességű digitális generációk (alfa, Z és valamennyire az Y) két kézzel, gyakran rövidített szavakat és emodzsikat használva, a helyesírásra kevésbé ügyelve, vadul gépelnek. Az analóg világban felnőtt generációk (X, BB, veterán) kicsit sutábban, nemritkán egy ujjal, lassabban, az üzenetüket visszaolvasva, de ugyanúgy rengeteget írnak. Ám ez nem jelenti azt, hogy az idősebbek ne fedezték volna fel az agresszió lehetőségét az írásbeli kommunikációban. A trollkodás, a zaklatás, az online világban más megbántása vagy megalázása mára nemtől és kortól független tevékenység lett. Ami korábban elképzelhetetlen volt a személyes, szóbeli kommunikáció során – hogy vélt vagy valós sérelmek miatt az emberek ennyire durván, személyeskedve egymásnak essenek –, az az online világban, egy bizonyos szegmensben normává vált.

Az igazi digitális transzformációt a kommunikációban is a Covid végezte el: emberek tömegei váltottak olyan online csatornákra, amelyeknek még a nevét sem hallották korábban. A videóalapú digitális platformok (Teams, Zoom, de a Skype, Viber, Messenger… is) lehetővé teszik, hogy úgy beszélhessünk a távolban lévő ismerőseinkkel, mintha ugyanabban a helyiségben tartózkodnánk. Ezt az érzést sem a szöveges üzenetek, sem a hagyományos telefonhívások nem adják meg. Unoka, nagymama, külföldre szakadt családtagok, de egymástól elszakított szerelmespárok is így kommunikálnak. Üzleti tárgyalás, banki szerződéskötés vagy akár a legintimebb online légyott helyszíne tud lenni bármelyik csatorna. Mémek, videók és hangfelvételek tömegei jelentek meg a pandémia idején félresiklott videóhívásokról: a véletlenül a tanárának beszóló diáktól kezdve a meztelenül meetingre bejelentkező kollégán át az ajtóban hasra vágódó bébiszitter vagy feleség történetéig. Beszélni már jól beszélünk ebben a térben (az akusztikus gyakorlatunk megvan a majd százötven éves telefonálásnak köszönhetően), de a vizuális képességeink még nagyon kezdetlegesek. Itt is sok tanulnivaló lenne.

Az online teret tanulni kell. Képességeink és ösztöneink a szemtől szembeni kommunikációra lettek kifejlesztve az evolúció során. Azt hinni, hogy az online tér valójában ugyanaz, és ugyanúgy működik, mint a valós, nagy tévedés. Könnyebben megbízunk egymásban a digitális térben, mint a valóságosban. Gyorsabban adunk ki magunkról információkat. Hamarabb válnak bizalmassá kapcsolatok, gyorsabban leszünk barátok. Bőkezűbbek és adakozóbbak vagyunk a cybertérben, mint élőben. Merészebbek, gátlástalanabbak, csökkent ítélőképességűek leszünk – ez az online gátlásvesztés. Ha a kapcsolataink, kommunikációnk sokáig a világhálóhoz köt bennünket, akkor muszáj lesz tanítani és megtanulni ezt a stílust is, önmagunk érdekében.

33. Hídépítés a generációk között – az iskolában

Irodalomóra egy tetszőleges magyar középiskolában. A felelő épp a Himnuszt mondja fel, picit egyedi stílusban. A tanár nem bírja tovább, és felkiált: „Ne úgy szavald már a Himnuszt, mintha egy Eminem-szám lenne!” Az osztály a szívébe zárta a tanárt.

Alapvető különbség a 20. és a 21. század iskolája között, hogy míg előbbi egy poroszos, hierarchikus, tiszteleten és tudáson alapuló társadalom intézménye volt, utóbbi egy partneri, „behuzalozott”, kortársorientált és énközpontú társadalom oktatási helyszíne. Ezek a differenciák keretezik és egyúttal meg is magyarázzák azt az érzelmi különbséget, amellyel a mai és a tegnapi gyerekek belépnek/beléptek az iskolába.

„Mint minden, ami a neveléssel és oktatással kapcsolatban áll, a gondolkodási képességek fejlesztése is társadalmi jelenség. Nem független a történelem fordulataitól, a politikai fejleményektől, domináns szellemi irányzatoktól, a nevelésfilozófiai gondolkodástól” – írta Csapó Benő 2003-ban.72

Csapó a könyvében kifejti: „Mivel Európában az oktatás céljait és módszereit hagyományosan a tartalom, az elsajátítandó tananyag határozza meg, az empirikus pedagógiai kutatásoknak és a pszichológiai eredményeknek egészen a hatvanas évekig csak kisebb befolyásuk volt az oktatás elméletére és gyakorlatára. Az európai iskolák inkább tantárgycentrikusak, az oktatást a tantárgyaknak megfelelő diszciplínák hagyományai, szemléletmódja jobban befolyásolja, mint a pszichológiai szempontok.”

„Az európai oktatási modellnek azonban sok kimutathatóan pozitív hatása is van. Az európai iskolákban sokkal több tudományos ismeretet tanítanak, és ennek a hozama egyértelműen megmutatkozik a tudásszintet felmérő nemzetközi összehasonlító vizsgálatokban.”

Magyarországon szintén az európai hagyományok határozzák meg az iskolai oktatás prioritásait, és bár a deklarált célok között mind hangsúlyosabban jelenik meg a készségek és képességek fejlesztésének az igénye, a gyakorlatban az egyre nagyobb mennyiségű tananyag közvetítésén kívül szinte nem is kap figyelmet semmi más.

A különbség ott jön elő, hogy manapság az információ rendkívül hatékonyan tárolható, és a fejlett ipari-posztindusztriális társadalmakban korlátlan bőségben áll rendelkezésre. Az a vélekedés, hogy nem feltétlenül kell mindent tudni, elég, ha tisztában vagyunk vele, melyik könyvben nézzünk utána a minket érdeklő témának, hamar elterjedt, és a tananyag csökkentésének különböző hullámaiban hatékony jelszó lett. Így a 21. században a hatékonyság és a hasznosság került a középpontba.

Mennyire hasznos és hatékony az a tudás, amit a tanár képvisel és átad nekem az iskolában? Mennyire fogom tudni értelmezni és felhasználni most vagy a belátható közeli jövőben?

Ez az alapgondolat a kutatásunk kivezetéséhez: a mai diákok elvárásai teljesen mások, mint 20. századi társaikéi voltak. A pedagógussal szemben őszintébbek, közvetlenebbek (ezáltal nyersebbek, kritikusabbak is), képességeik révén pedig ugyanezt várnák el a (többnyire) 20. században szocializálódott tanáraiktól.

„Manapság a tanár–diák viszony primitív.”73

Mik is a legfontosabb elvárások a saját kutatásunk szerint a diákok részéről?

a)közös hangnem

b)bizalom

c)kölcsönös tisztelet – kölcsönös tiszteletadás

d)annak a megértése, hogy a cél közös

e)gyerekfókuszú és nem tárgyfókuszú oktatás

f)partneri kapcsolódás

g)nyitottság – nyitottság a világra

h)kölcsönös megértés, kölcsönös empátia

Végigolvasva a listát, felmerül a kérdés, hogy ezek a pontok mennyire találkoznak egy 20. században szocializálódott pedagógus elvárásaival. Szerintem csak részben. De akár még egy akkor tanult szülő elvárásaival sem feltétlenül kompatibilisek, hisz az ő mintájuk, az ő tapasztalatuk teljesen más volt. A mai diákok olyan nyitottan tudnak bizonyos esetekben fordulni a tanáraik felé, amely kapcsolódás teljes mértékben elképzelhetetlen volt húsz-harminc évvel ezelőtt – de sokkal kevésbé nyitottan fordulnak a tantárgy vagy a tudás felé. Más az érdeklődés iránya, más a kapcsolódási vágy.

Olyan fogalmak, olyan elvárások vannak a listán, amelyek nem a klasszikus iskola jellemzői. Ezeket tanulni és tanítani kell(ene): nemcsak a diákoknak, hanem a tanároknak is. Elsajátíttatni a megértést, az elfogadást, az önismeretet és a türelmet – megértve azt a sok változást, ami jellemzi a társadalmunkat. Ma már nem alapvető, hogy az időseket tisztelni illik, mint néhány évtizede – ez egy globális trend, amely ellen az iskola nehezen tud tenni. Ma már az sem evidens, hogy illik köszönni, amikor belépünk valahová – szintén egy globális trendről beszélünk, amelyet transzparensen érdemes átbeszélni a gyerekekkel.

„Ha köcsögösködik, miért várja el, hogy én jó fej legyek: a tanár nem smasszer!”74

A tanár, a felnőtt, sőt az intézmény dolga megrajzolni a kereteket, mert ennek a hátterében is ott van egy trend. A 20. században tulajdonképpen mindenki tisztában volt azzal, hogy de facto hol a helye: mit tehet meg, meddig mehet el büntetlenül, stb. Ma viszont a trend az, hogy mindent szabad, ami nem tilos. Ha a tanár vagy az iskola valamit nem tilt, akkor mindaddig szabad azt csinálni, amíg ki nem jelenti valaki, hogy ez tilos. Merőben más felfogás ez, hisz ilyenkor a keretet biztosító intézmény vagy személy feladata elmondani, mit szabad, és mit nem. Nem jön magától, hiába is várjuk. Ergo ha azt várja a tanár, hogy csak azért, mert ő a tanár (ráadásul idősebb is), tisztelni fogják, vagy előre köszönni fognak neki a gyerekek, egyre jellemzőbb lesz, hogy csalódnia kell. Erre fel kell (és fel lehet) készülni, és elébe tudunk menni, ha megtanítjuk a gyerekeknek, hogy az iskolában a tanárnak előre illik köszönniük. Régen ez evidens volt – ma nem.

Ha tanítás nélkül elvárjuk, hogy a gyerek ezt tudja, nemcsak a felnőtt fog csalatkozni, hanem a gyerek is. Nem lesz meg az egyensúly, a kölcsönös tisztelet. Az csak akkor van meg, ha a keretrendszer transzparens, mert onnantól kezdve az lesz a közös értékrendszer, és az már hivatkozható.

„Mi azt adjuk, azt tükrözzük vissza, amit kapunk. Ha a tanárok kiszúrnak velünk, mi sem fogunk mosolyogni rájuk.”75

Az alá-fölé rendeltségi (poroszos, hierarchikus) rendszer egyik legfőbb eszköze a félelem – ez mára a partneri berendezkedésből mindinkább kivész. A tanuló (vagy a szülő) egyre kevésbé fél a tanártól, az iskolától, így a kapcsolatuk is átalakul. Ez egy új felállás, amely merőben más, mint amelyikben a tanár körmöst osztogatott, ami pedig nem is olyan régi minta az oktatásban. A félelem helyére lépő öntudatosság, énközpontúság a tanárra mint szolgáltatóra tekint, de jelenleg ettől még éppoly távol vagyunk, mint szerencsére a körmöstől. Ez most az átmenet időszaka, amelyben nehezen találják meg a helyüket a szereplők. Hisz – mint említettük – nincsenek meg a keretek sem, láthatóan egyik szereplő számára sem.

Valóban: az egyik leggyakoribb félelmünk könnyen beigazolódhat, mégpedig a haver (mentor) tanárság állapota. Ez az, amit végképp nem tanult vagy tapasztalt meg a 20. századi ember, így nagyon könnyen ellenállást, frusztrációt válthat ki belőle. Ugyanakkor a mostani diákok részéről ez egy valid elvárás, hiszen az ő környezetük erről is szól.

„Lehetne-e barátkozni vagy haverkodni egy diáknak a tanárral? Hogyan lehetne tanárnak a tantárgyával a diákokkal szoros kapcsolatot kialakítani?”76

Az egész mögött az van, hogy a diákok úgy érzik, a tanárok nem értik (nem akarják megérteni) a gyerekek helyzetét. Valljuk be: régebben sem akarták nagyon, csakhogy ez nem is volt elvárás a szülők vagy a gyerekek részéről. Így a mostani helyzet merőben új, és merőben új elemei vannak – milyenek is?

Ma már a diák kevésbé fogadja el azt a mentalitást, hogy a tanár azt gondolja (vagy azt képviseli), hogy a tudás nála van, és a gyereknek az egyetlen feladata ezt az alapvetést megtanulni, tehát nem kíváncsi a tanítványa gondolataira, esetleg nem is hajlandó elismerni azt a sajátos tudást, amelyet a gyerek hozzátenne az oktatáshoz.

Globális trend, hogy a társadalomból kikopott a (negatív) kritika értelmezése, megfelelő kezelése, következésképp ezt nem is tudjuk megtanítani a gyerekeinknek. Egyre több diák kerül úgy az iskolába, hogy ezzel a képességgel nem rendelkezik, így számára értelmezhetetlen és kezelhetetlen, ha folyamatosan negatív visszajelzést kap az oktatójától. Az már bizonyított tény, hogy a mai (Z generációs) tanulók abszolút függenek a visszajelzésektől, ráadásul a mindennapos és addiktív dopaminbomba hatására a pozitív visszajelzésektől. Ezt egy részük folyamatosan megkapja, a többi pedig naponta megküzd érte a digitális térben. Ha az iskolában nem adnak nekik ilyen visszacsatolást, vagy pont ellenkezőleg: a negatív részét adják csak meg, az törést okoz bennük. Szélsőséges esetben ilyenkor az elutasítás és az érzéketlenség állapotának mocsarába süllyednek. Ilyen helyzetben ki képes hatékonyságra vagy pozitív jellegű kapcsolat kialakítására? Teljesen logikus és természetes, hogy a gyerek a kortársai felé fordul, mert tőlük megkapja a figyelmet és a dopamint.

„Miért várnak el többet a tanárok, mint amit tanítanak?”77

És végül talán a legfontosabb tényező: az önismeret. Szakemberek szerint a 21. század legfontosabb képessége lesz. Nemcsak a diákok, hanem a tanárok számára is. A mai pedagógusok átélték és megtapasztalták a kilencvenes évek X generációs időszakának a trendjét: a maximalizmust. A mostani gyerekek viszont nem: pláne nem azt a fajta perfekcionizmust, amit a tanáraik vagy a szüleik. Ha pedig ezzel nem vagyunk tisztában, vagy figyelmen kívül hagyjuk, akkor egy újabb elemet találtunk a különböző elvárások és tapasztalatok tengerében.

Ezek után vessünk egy pillantást a tanárok álláspontjára!

34. Hídépítés a generációk között – a tanárok oldaláról

„Lehet, ez is életkori sajátság, de szeretnék művelt, gondolkodó embereket nevelni. Olyanokat, akik nyitottak az újra, a szépre. Nagy bánatom, hogy a mai gyerekek – tisztelet a kivételnek – nem akarnak »okosabbak« lenni. Nehéz őket elvinni kiállításra, színházba, és nem csak anyagi okokból.”78

Nos, pont ez az, amiről eddig beszéltünk. Egymás meg nem értése frusztrációhoz, csalódottsághoz, az amúgy is kevés sikerélmény elvesztéséhez vezet. Pedig a fenti állítás nem igaz, legalábbis nem egyetemes igazság. A mai gyerekek ugyanúgy akarnak „okosabbak” lenni, mint a régiek – csak nem olyan módon, ahogy a régiek. A megváltozott környezet, az új eszközök más készségeket fejlesztenek, más képességeket alakítanak ki. Így a korábbi eszközök (mint a múzeum vagy a színház) önmagukban nem hatékonyak – régen sem feltétlenül voltak azok, de a gyerekek vagy a szülők nem mertek szólni. Ma pedig mernek.

A megoldás persze egyáltalán nem az, hogy dobjuk el a korábbi értékeinket. Szó sincs róla: az értékek fontosak, csak a bemutatásuk módjának, átadásuk platformjainak kellene megváltozniuk, 21. századivá átalakulniuk. De vajon megvan-e ez a tudás, tapasztalat a jelenlegi tanárokban, hogy egy ilyen megváltozott „nyelven” forduljanak a diákjaik felé? Tanítja-e ezt valaki, lehet-e hozzá bárhol segítséget kapni? Bizony, ez nem könnyű, mivel nincsenek kialakult panelek. Ráadásul a korábbi minták, az eddigi önérdek-érvényesítő eszközök már nem használhatók, mert sem a gyerekek, sem a szülők nem úgy reagálnak, mint korábban.

„Ez a szakadék akkor nem alakul ki, ha a tanár kíváncsi arra, mi foglalkoztatja a gyerekeket: miket olvas, mivel játszik, mi foglalkoztatja.”79

Teljes mértékben egyetértek ezzel a véleménnyel: a kíváncsiság a kommunikáció alapja, a kommunikáció pedig a kapcsolódásé. Viszont ha a kíváncsiság kimarad, akkor a kommunikációból nem lesz kapcsolódás. Az ókori mentor–mentorált viszony (ahol az idős, bölcs mentor egyoldalúan tanította a fiatal, tapasztalatlan mentoráltat) a múlté, a jelen a kölcsönös tanuláson alapul. Ha ebbe nem tudunk beilleszkedni, és a felnőtt lenézi, leszólja a gyerek tevékenységét, akkor nem lesz képes kapcsolódni sem a családban, sem az iskolában. Ezért az érdeklődést be kell építeni a tanításba, a tananyagba, a pedagógusképzésbe, mert ez lesz a közeljövő iskolájának az alapja.

„Szerintem az fontos, hogy a diák ne a munka eszköze, elszenvedő alanya legyen, hanem tényleg érezze, hogy a tanárnak öröm vele lenni, és örül annak, hogy valamire ő taníthatja meg az éppen fejlődő emberkét.”80

2022 áprilisában készült el az Edisonplatformmal közös kutatásunk, amely kitért a pedagógusok szülői megítélésére is. Ma már talán nem meglepő módon arra a kérdésre, mi a legjellemzőbb a mai iskolarendszerre, a legtöbben (60 százalék) a kiégett tanárokat említették. A második helyre a rugalmatlanság (52 százalék), a harmadik helyre pedig az elavultság (45 százalék) került. Ilyen megélések mellett nagyon nehéz megvalósítani ezt az iménti tanári elképzelést, hogy öröm legyen a tanítás, vagy hogy egyáltalán észrevegye maga mellett a pedagógus azt az éppen fejlődő emberkét. A kiégés rendkívül komoly pszichés állapot, amely során beszűkül a tudat, az egyén állandóan fáradt, mégsem tud aludni: egyszerűen semmire nincs energiája, és nem képes kedvet csiholni magában semmihez. Ilyenkor lehetetlenség koncentrálni, szinte mindent elfelejt az agy.81 Egyszóval egy ilyen tünetegyüttes mellett, külső segítség nélkül a magyar pedagógusok jelentős részétől ez az elvárás erősen kontraproduktív. De ez egyben az előrelépés kulcsát is megadja, ami a mai tanártársadalom megértése.

Kérdés, mennyire vagyunk elmaradva mi, felnőttek, szülők, tanárok a gyerekek jelenlegi „szintjétől”.

„A tanár is belemehet időnként a diákok által kedvelt kommunikációs stílusokba, gondolok itt például egy-egy Messenger-üzenet váltásakor az emotikonok használatára.”82

A jövőkutatók szerint a jövő sikeres szakmáit ma még nem feltétlenül ismerjük, így az iskola feladata egy olyan 21. századi felkészítés (is) lenne, ami ezekre az ismeretlen kihívásokra tud választ adni. Ennek ellenére a szülők sokszor a klasszikus foglalkozásokat (orvos, mérnök, ügyvéd, tanár) látják a leginkább időtállónak. Ezen a területen nagy szükség lenne mind a pedagógusok, mind a szülők közös edukálására. A kiindulópontot a saját tapasztalataik jelentenék: ők is ezt tanulták, ők is sikerre vitték az életüket – vagyis a gyerekeknek is ezt az utat kellene bejárniuk. Nincs is más tapasztalásuk arra vonatkozóan, hogy másképp is lehet.

Ugyanez igaz a kommunikációs stílusokra is: a jó szándék néha kevés – a mai iskolások már sokkal előrébb tartanak, mint a Messenger-üzenetben az emodzsi (nem beszélve arról, hogy kutatások bizonyítják, hogy a Z generáció tagjai konkrétan tudnak kommunikálni csak emodzsik segítségével – mennyire lenne old school egy Messenger-üzenetben egy-egy odatévedt emotikon?83). Nem a vélt irányok lemásolása a cél, mert azok már a használat pillanatában is determinálják a hozzá nem értő felhasználót. A jelenlegi generációs trendek és körülmények között felnőtt diákok elvárásainak, készségeinek és képességeinek a megismerése lehet például a kiinduló irány ahhoz, hogy a korábbi értékeket értelmesen és hatékonyan át lehessen adni. Ilyen új ismeret például a kortársorientált világ, amely a 20. században jellemző felnőttorientált világot váltotta le. A lényege, hogy a hasznos, de leginkább hiteles információt a kortársak tudják átadni – ezért is olyan népszerűek a youtuberek, influenszerek.

„Valamilyen fórum keretein belül olyan fiatalok példájának bemutatására is egyre nagyobb szükség van, akik hitelesek, akik életkorban a diákokhoz közelebb állnak, akik »vonzó« módon tudják képviselni az erkölcsi értékeket.”84

A globális folyamatok eredményeként kialakult trend az, hogy amit egy felnőtt, idősebb ember mond, az nem biztos, hogy hasznos, nem feltétlenül érdemes rá odafigyelni. Nem állítjuk, hogy ez jó trend, de világszerte jellemző folyamat. És ezt a tudást akár használni is lehet: a tanár kollégák többsége említette a művészet és az irodalom előnyeit – ott van például a pécsi Bánki Beni influenszer, slammer, kortárs költő, aki a verseivel sportcsarnokokat tölt meg. De említhetjük Trunk Dablty Tamás influenszert, sneaker headet, előadót és síversenyzőt, aki a maga tizenkilenc évével már most fiatalok ezreinek és meglett marketingszakembereknek az ikonja. Vagy a magyar irodalom missziósait, Vecsei H. Miklóst és az általa alapított Sztalker Csoportot85 – amely ugyan egy kicsivel idősebb fiatalokat céloz meg, de még így is sokkal közelebb áll a gyerekekhez, mint a szerintünk halhatatlan Latinovits (akit egy nemrégi kutatás során mérhetetlenül lassúnak és unalmasnak tituláltak a diákok). Máshogy beszélnek, mást mondanak, mint a 20. században szocializálódott emberek.

Kutatásunkkal nem a megoldást kerestük, hanem igyekeztünk rávilágítani arra, milyen sok eltérés figyelhető meg a két generáció elvárásai és képességei között. El akartunk indítani egy olyan gondolatot, amelynek a fókuszában ott vannak mind a gyerekek, mind a felnőttek (tanárok és szülők) értékei éppúgy, mint a különbözőségeik.

Mert ahogy már leírtam, a megértés a cselekvés kiindulópontja.

35. Szóval akkor mit is tanulhatunk egymástól, egymásért a 21. században?

Az nem igaz, hogy régen könnyebb volt gyereknek lenni, és minden csak a boldogságról szólt, meg hogy nem volt ennyi szindróma, és a gyerekek egész nap a szabad levegőn játszottak egymással, sötétedéskor pedig hazamentek, ahol várta őket az asztalon illatozó vacsora. Ez a veteránok és a baby boomerek gyermekkorára egyáltalán nem volt igaz: valójában csak a 20. század utolsó harmadára volt leginkább jellemző. Abban az időszakban (az X-esek és valamennyire az Y-osok gyermekkorában) gyerekcentrikusabb lett a világ, amit az is mutat, hogy már a gyerek szedhetett először ételt magának az asztalnál. A nőket egyre több gép kezdte el segíteni, de még nem volt mobiltelefon, amely beszippanthatta volna a szülőket, így több idő jutott a csemetére. Mára mindez megint megváltozott: a Z és az alfa generáció gyermekkorára az idő felgyorsult, hatalmas a nyomás a gyerekeken.

Az előadásaimmal kapcsolatban visszatérő kritika, hogy a rengeteg információt, ami elhangzik, nagyon nehéz a hallgatóknak strukturálniuk, rendezniük, átlátniuk. Hogy elejét vegyem ennek a véleménynek, tizenkét pontban – tessék, újabb generációs minta: kinek mi jut eszébe a 12 pontról? – összegyűjtöttem az általam legfontosabbnak vélt gondolatokat, mintegy összefoglalójaként a könyvnek. Némelyek számára jó tanácsok vagy akár töprengésre késztető gondolatmorzsák lesznek az itt következő javaslatok, másoknak pedig csak dióhéjban kivonatolják a kötetben szereplő fejezetek tartalmát. Lássuk!

1.A 21. század egyik legfontosabb képessége az önismeret. Gyermekeinknek csak akkor tudjuk átadni mintaként, ha rajtunk is látják, hogy foglalkozunk vele. Kezdd el a saját önismereti munkádat minél előbb! Sosem késő, szokták mondani – meg azt is, hogy a gyerek nevelése a fogantatás előtt húsz évvel kezdődik. Ha igazán jót akarsz a jövendőbeli gyermekednek, akkor körülbelül ilyenkor érdemes belefogni. Mindegy, mit, mindegy, hol. Csak ismerd meg önmagad!

2.Hasznos 21. századi képesség a fejlett koncentráció, amellyel kitűnhetsz a környezetedből, és jó mintát is mutathatsz. Ehhez jó módszer, ha keretezed a saját munkádat: például huszonöt vagy ötvenperces intervallumokra osztva a munkát, ahogy én is csináltam a könyv írása közben. Így alapvetően néma csönd vett körül, a digitális detoxikáló mély bugyrába kerültem. Nem tudtam mást csinálni, csak a saját feladatomra koncentrálni, amit egyébként kétféleképpen tehetünk meg: az agy fókuszált és diffúz módjait használva. Az előbbi a fókuszált figyelem, amely az én esetemben az ötvenperces koncentrálás alkalmával történt. Ezután következett húsz perc szünet, és jött a diffúz értelmezés. Az utóbbi tulajdonképpen a bambulás: amikor megengeded az agyadnak, hogy kavarogjanak a gondolatai a korábbi fókuszált figyelem eredményei körül. Na, ezt csináltam a szünetekben. Relaxált is az agyam, de közben összeálltak a dolgok kerek egésszé.

3.Számomra a leghasznosabb tanulási élmény az volt, amikor elkezdtem a digitális eszközeimet térbe és időbe „vinni”. Ha tudod, szorítsd keretek közé a digitális munkádnak vagy az online elérhetőségednek az idejét, akár hangosan is, úgy, hogy gyermekeid (és a párod) is lássa, van az online kapcsolódásnak eleje és vége.

4.Képezd magad! Minél több dolgot tudunk a világról, minél nagyobb tudásunk van, annál könnyebb lesz befogadni az új információkat, ezáltal zökkenőmentesebben birkózhatunk meg az új helyzetekkel is. Ez egyben segíti rettentő gyorsan változó világunkban az alkalmazkodást, a rugalmasságot is. És tulajdonképpen mindegy, mit tanulsz, nem a hasznossága az elsődleges, hanem az agyad folyamatos használata.

5.Figyelj arra, mikor és mi miatt aggódsz! Nem írom azt, hogy ne aggódj, annak nagy általánosságban semmi értelme nem volna, de azt tanácsolom, ha tudsz, nézz magadba. Mi szokott aggasztani? Jellemzően mikor? Észreveszed-e magadon az aggódásod mintázatát? Ha igen, azaz ha képes vagy tudatos szintre emelni, hogy mi foglalkoztat (és, mondjuk, nem akarod önmagad előtt is letagadni), azzal teszel egy lépést az önismeret rögös útján. És utána következik az, hogy cselekedni is tudsz majd. Már nem újdonság neked, hogy én azt vallom: a megismerés után jöhetnek csak a tettek.

6.Tanulj meg bízni magadban! Ebben sokat segíthetnek a Z vagy az alfa generációsok. Ahelyett, hogy azon tépelődnél, talán nem vagy elég okos, tehetséges, talpraesett, kezdj el hinni abban, hogy képes vagy nagyon sok mindent elérni! Vegyél példát a környezetedben lévő fiatalokról, hogyan csinálják! És ahelyett, hogy bírálnád őket, csak figyelj és tanulj.

7.Fogadd el, hogy az alkalmazkodáshoz idő kell! Még akkor is, ha most minden hipersebességgel pörög. Lassulj le – nem kell mindig, csak néha. Naponta öt percre. Hetente egy-egy alkalommal. Mindegy, milyen gyakran és mennyi időre, csak kezdd el! Nemrég meghívtak egy tévéműsorba, ahol az öt vendég között volt egy mindfulnessoktató is. Mind hihetetlenül hadartunk, és egyszer csak feltűnt, hogy ez az oktató mennyivel lassabban beszél. Elkezdtem alkalmazkodni hozzá, és lassítottam a beszédem tempóján. Ha figyelsz, bárhol, bármikor le lehet kicsit lassítani.

8.Beszélgess a gyerekeddel, amíg még hajlandó rá: kérdezd meg, milyen volt a napja! De arra is kérdezz rá, mi történt vele az online világában! Sőt ha teheted, vonódj is bele a cybervilágába! Ne nyomozz vagy ellenőrizz, hanem kapcsolódj hozzá abban a térben is!

9.Beszélgess vele az online világról általánosságban: a saját gyerekkorod tapasztalatainak a különbségéről, testképről, önbecsülésről, szexuális kockázatokról és tapasztalatokról, bármiről, amiről úgy érzed, hasznos lehet!

10.Sajnos már azt a kort éljük, hogy érdemes lehet beszélni gyerekünkkel az online világ tettei és a való világ jogi következményei közötti kapcsolatról.

11.Egyetek együtt! Annyira elszoktunk a közös étkezéstől, hogy direkt erre a piacra született egy online „szolgáltatás” (a mukbang vagy mokpang), amikor az influenszerek esznek otthon a kamera előtt, miközben a nézőikkel „csevegnek”. Rengeteg tinédzser ül otthon a képernyő előtt, és vacsorázik „együtt” ezekkel az influenszerekkel, mintegy megélve azt, hogy van társalkodós, közös étkezés (miközben ez persze egyáltalán nem az, hiszen nem interaktív videóról van szó).

12.Elcsépelt, sokat hangoztatott és közhelyes mondat, de szeresd a gyermeked valódi énjét! Látványosan, hangosan, visszavonhatatlanul. Gondozva, etetve, ápolva. Lehet, hogy lesz pár év, amikor ez nem fog (könnyen) menni. Azonban ha kamaszkorában is ott vagy mellette (és túléled), az identitáskeresés lezárultával egyszer csak vissza fogod kapni őt érett, felnőtt emberként.

Ennyi volt (Zárszó)

Kinézek az ablakon. Picit borult kora tavaszi, márciusi nap van. A madarak csicseregnek, a növények készen állnak az újjáéledésre. A világ halad a maga útján, nem foglalkozik azzal, hogy én itt ülök. Egyesek dolgoznak, mások otthon vannak, vásárolnak, főznek, fürdenek, tanulnak. Mindenki teszi a dolgát tőlem függetlenül úgy, ahogy tudja. Úgy, ahogy azt gondolja, hogy a lehető legjobb lesz. És ez megnyugvást ad nekem.

Ebben a könyvben megosztottam veled néhány meglátásomat, amelyekről azt remélem, hasznosak, illetve fontosak lehetnek a jövő szempontjából. Legalábbis nekem segítenek abban, hogy

olyan szülő legyek, akivel elégedett vagyok.

Amelyik állapotban boldog vagyok. Vállunkra vettünk egy terhet mi, 21. századi szülők: boldog gyerekeket akarunk nevelni. Ehhez a legelső lépés, hogy boldog szülőkké kell válnunk. Azt hiszem, jungi gondolat, hogy a szülők iszonyat energiát fektetnek abba, hogy megneveljék a gyereküket – miközben észre sem veszik, hogy ők maguk milyen neveletlenek. Szülőnevelésre azért én sem vállalkozom, elég magamat figyelnem néha. De talán sikerült ebben a második könyvben összegyűjtenem egypár ötletet, amelyek elmélyült figyelemre késztetnek, és az jót tesz a családodnak is. Mert ami a figyelemre épül, az az elfogadásra épül, az pedig a szeretetre épül.

Nyilván én magam sem fogom az összes dolgot átvenni, amit leírtam. Azonnal legalábbis biztosan nem. Hiszen már most elkezdtem újra sűrűbben beengedni az életembe az online teret. A telefonom ma nem volt kikapcsolva, és láttam, hogy egy csomó e-mail érkezett.

Amit viszont eldöntöttem, hogy mindennap lesz a munkaidőm alatt huszonöt–ötven perc, amikor kikapcsolom a mobilomat, és koncentráltan figyelek. Már most sem vagyok digitáliseszköz-függő itthon, de ebben még tudatosabb leszek a gyerekeim előtt, s felkészítem magam arra, hogy segíteni tudjak nekik az online tér játékszabályainak a megtanulásában.

Ezek a gondolatok kavarognak a fejemben. A pillantásom rátéved a mobilomra. Le van némítva, mégis látom, valaki írt. Megfogom, és beteszem a fiókba. Szeretem ezt a kis vacakot, ám ebben a percben nincs rá szükségem.

Felállok, és kimegyek a szobából. Fáradt szemmel ránézek a családra, látványosan lecsukom a laptopomat, felteszem a polcra, és azt mondom:

„Kész, vége. Ennyi volt. Ki akar játszani?”

Jegyzetek

1Itt ne egy európai értelemben vett hotelre gondoljon az olvasó, ez az épület egy tibeti szerzetesrend által fenntartott szálloda volt, amelyben naponta két órát volt áram; meleg víz akkor, ha sütött a nap; a szobai csótányok száma pedig magasabb volt, mint a… Szóval rengeteg volt belőlük.

2Indiai/nepáli köszönés, jelentése: ’meghajlás, hódolat, tisztelet’. Bárkinek szólhat: gyereknek, felnőttnek egyaránt.

3A Trónok harca című HBO-sorozat egyik karaktere, akinek egy pohár halálos mérget tartalmazó bort kellett meginnia a 7. évad 3. epizódjában.

4PIÜ–TÁRKI-kutatás a könyvolvasási és könyvvásárlási szokásokról, 2020; lásd https://www.tarki.hu/sites/default/files/2020-09/TARKI_olvasas2020_tanulmany.pdf. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 11.)

5Itt is van az első ilyen generációs gyöngyszem: „Maga is ezt mondja mindig, ugye, Mrs. Lipton?” – jellegzetes idézet a Csengetett, Mylord? című angol sorozatból.

6Mivel a generációs elmélet alapjairól már részletesen volt szó a fenti című első könyvemben (Budapest, Partvonal Kiadó, 2020), ez a fejezet rövidített kivonata az ott leírtaknak.

7Lásd https://www.ksh.hu/docs/hun/xftp/idoszaki/fiatalok/atlagosan_27_evesen_koltozunk/index.html. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.) 2005-ben a tizennyolc–harmincnégy évesek 50, 2019-ben 62 százalékuk nem hagyta még el a szülői házat. Ez nem magyar sajátosság, az adatok igazodnak a nemzetközi trendekhez. Az EU-ban a svéd fiatalok költöznek el a legkorábban, körülbelül tizennyolc évesen, a horvátok pedig a legkésőbb, harminckét évesen.

8Az X generáció (1965–1979) elkölthető jövedelme arányaiban lényegesen magasabb volt a Z generációsok (1995–2009) jövedelménél akkor, amikor az X-esek voltak annyi idősek, mint most a Z-sek.

9A 20. század utolsó évtizedéig a nők öregségi nyugdíjkorhatára ötvenöt év volt.

10 A KSH adatai szerint a nők átlagos életkora az első gyermekük megszületésekor 29,08 év volt 2021-ben. 1980-ban 22,86 év; 2001-ben pedig 25,33 év.

11 Jamie és a csodalámpa, angol televíziós rajzfilmsorozat. A Magyar Televízió először 1979-ben tűzte műsorra.

12 A Halló, halló! című angol televíziós sorozatban (1982–1992) mondta ezt az egyik karakter, Monsieur Alfonse szinte minden epizódban, utalva öregedő szívére.

13 Angol szó. A multi azt jelenti: ’több, sok’, míg a tasking a ’feladat, feladatvégzés, munka’. Tehát több feladat egyidejű, párhuzamos elvégzését takarja a kifejezés.

14 A Muppet Show két öregje a páholyból – gyakorlatilag csak morognak és gonoszkodnak. Viszont ezért szeretjük őket. Ha az újszülötteknek minden vicc új, nekik mindegyik pocsék. A sajátjaikat persze imádják, s azzal a jellegzetesen muppetes fejrázással, röhögve ünneplik magukat a naftalinszagú trollok.

15 A Jóbarátok hálaadás-epizódjában az egyik karakter, Rachel Green készített el így egy desszertet, amitől az „lábízű” lett.

16 Azért „jellemzően”, mert akadnak olyan jelenlegi fiatalok is, akiknek a családjuk a szülői mintán, példamutatáson keresztül esetleg olyan mennyiségben átadott 20. századi értékeket, hogy ők rendelkezhetnek a második pillérrel is.

17 A generációs jellegzetességek kialakulását Mannheim a kamasz- és a fiatal felnőttkorra teszi, szerinte az ezekben az életszakaszokban megtapasztalt társadalmi kontextus határozza meg egy-egy nemzedék karakterét. Lásd Mannheim, Karl: The problem of generations, lásd https://marcuse.faculty.history.ucsb.edu/classes/201/articles/27MannheimGenerations.pdf. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

18 Elvis, amerikai-ausztrál életrajzi dráma (Baz Luhrmann, 2022), Austin Butler és Tom Hanks főszereplésével.

19 Ezt nevezzük véleménybuboréknak (filter bubble). A kifejezést Eli Pariser használta először, véleménye szerint a tartalommegjelenítési algoritmusok – figyelembe véve a korábbi tevékenységeinket, kereséseinket, kattintásainkat – csak a véleményünkkel egyező tartalmakat mutatják meg a későbbiekben nekünk.

20 Lásd https://nembeszel.hu/2020/09/21/koszonj-szepen-a-neninek. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

21 Vekerdy Tamás: Kicsikről nagyoknak (Budapest, Park, 1996).

22 Douglas Adams: A kétség lazaca (Budapest, GABO, 2017).

23 1957. május 1-jén indult hivatalosan a Magyar Televízió, bár előtte már volt kísérleti adás 1954-től.

24 Közkeletű angol nyelvű szleng, amely magyarul hozzávetőlegesen annyit tesz, hogy ’ne a játékost hibáztasd, ha a játék a hibás’. Annak a kifejezése, hogy nem én vagyok a vétkes, hiszen ilyen rendszert adtatok, alkottatok. Vagy a társadalom késztetett arra, amit csinálok, vagy a rendszer a hibás. Én hogyan is lehetnék?! Csak alkalmazkodom a rendszerhez…

25 Ha van kedved, vezess le önmagadra és a felmenőidre vonatkozóan is egy-két ilyen transzgenerációs tanulási folyamatot: miben változtatok, fejlődtetek három-négy generáción belül?

26 Johann Hari: Tönkretett figyelem (Budapest, GABO, 2022).

27 Guld Ádám: A Z generáció médiahasználata (Budapest, Libri, 2022).

28 Az Ifjúságkutató Intézet kutatását lásd itt: https://onbrands.hu/marka-es-trend/2023/03/mediamarka/berobbant-a-bereal?fbclid=IwAR35tA50hipoewA81RBBmrklEGZfRSi3VvwIwbz18AUXuXJP_HtAWxuNAUY. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.) A Be Social kutatásáról pedig itt lehet olvasni: https://telex.hu/tech/2023/04/14/magyar-tinik-felmeres-instagram-tiktok-internet-kozossegi-media. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 15.)

29 Rövid formátumú videótárhely-szolgáltatás. A felhasználók által beküldött videókat tárol, amelyek időtartama jelenleg három másodperctől tíz percig terjedhet.

30 Tizenéves szegedi rapper, előadó.

31 Modla Zsuzsanna, az UNICEF szakértőjének az írása a WMN-en (2021): https://wmn.hu/wmn-suli/55725-az-oktatas-fegyver-kerdes-mire-hasznaljuk---mar-nem-eleg-ugy-iskolazni-a-gyerekeket-mint-a-mi-idonkben. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

32 Lásd Gyarmathy Éva Diák 3.0 – a határtalan lehetőségek generációja című munkáját, https://www.academia.edu/19539013/Di%C3%A1k3.0_a_hat%C3%A1rtalan_lehet%C5%91s%C3%A9gek_gener%C3%A1ci%C3%B3ja. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

33 Lásd https://www.facebook.com/6generacio.hu/videos/3011832859069955. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

34 Aki nem tudná, szeptember 29. a fegyveres erők napja volt Magyarországon: nagyjából a rendszerváltásig kötelező iskolai program volt minden diák számára, hogy részt vegyen a hon védelmének játékos gyakorlásán az iskolaudvaron, a tornateremben vagy adott esetben egy környékbeli mezőn.

35 Tóth Flóra: „Bezzeg mi nem a telefont nyomkodtuk egész gyerekkorunkban!” – Elmélkedés arról, jogos és hatékony-e a „bezzegelés”, WMN, https://wmn.hu/wmn-life/58321-bezzeg-mi-nem-a-telefont-nyomkodtuk-egesz-gyerekkorunkban--elmelkedes-arrol-jogos-es-hatekony-e-a-bezzegeles, 2022. szeptember 6. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

36 Lásd https://www.alfageneracio.hu/blog/2021/07/a-digitalis-media-hasznalatanak-hatasa-az-anya-csecsemo-kapcsolatra. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

37 PC World, 2016. július 17.

38 Good Will Hunting, amerikai pszichológiai dráma Robin Williams és Matt Damon főszereplésével (rendező: Gus Van Sant, 1997).

39 Dr. Kapitány-Fövény Máté klinikai szakpszichológus, adjunktus. Több mint tíz éve foglalkozik szenvedélybetegekkel, mind a terápiás ellátás, mind az addiktológiai kutatás területén.

40 Dr. Eva Ritvo: Facebook and Your Brain, lásd https://www.psychologytoday.com/intl/blog/vitality/201205/facebook-and-your-brain.

(Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

41 Lásd https://mindsetpszichologia.hu/szemekbe-zart-igeret-amit-a-szemkontaktusrol-tudni-illik. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

42 Dr. Guld Ádám médiakutató előadása alapján.

43 Steigervald Krisztián: Generációk harca – Hogyan értsük meg egymást? (Budapest, Partvonal, 2020), 115. oldal.

44 Steigervald Krisztián: Generációk harca – Hogyan értsük meg egymást? (Budapest, Partvonal, 2020), 144. oldal.

45 Lásd https://skillo.hu/kepernyoido-0-2-eves-kor-kozott. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 11.)

46 Lásd Gyarmathy Éva már említett munkáját: Diák 3.0 – a határtalan lehetőségek generációja (https://www.academia.edu/19539013/Di%C3%A1k3.0_a_hat%C3%A1rtalan_lehet%C5%91s%C3%A9gek_gener%C3%A1ci%C3%B3ja). (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

47 Erről részletesen írok a III. részben, az Alfa és Z generáció, avagy a választás kényszere című fejezetben.

48 Lásd Gyarmathy Éva fent idézett tanulmányát.

49 Fókuszált üzemmódban egy konkrét dologra összpontosítasz. Diffúz üzemmódban tulajdonképpen bambulsz, és hagyod, hogy az elmédben továbbra is keringjenek a gondolatok. Ez utóbbi tulajdonképpen egy relaxált mód. Nyugodtan hagyd a gyerekedet néha tanulás közben bambulni, ez a hatékony tanulás egyik eszköze!

50 Lásd https://www.mckinsey.com/~/media/McKinsey/Business%20Functions/McKinsey%20Digital/Our%20Insights/Bullish%20on%20digital%20McKinsey%20Global%20Survey%20results/Bullish%20on%20digital.pdf. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 11.)

51 Erről a témáról már volt és még lesz is szó ebben a könyvben. Lásd az I. részben a Na de hova rohanunk? című, valamint a II. részben A figyelem és az alvás (hiánya) című fejezetet.

52 1951-ben még negyvennyolc órás volt a munkahét, 1975-ben viszont már csak negyvennégy órás: ekkoriban minden második szombat szabad volt. 1981-ben aztán kormányrendeletben mondták ki, hogy jóléti intézkedés gyanánt fokozatosan csökkentik a munkaórák számát. Magyarországon 1982-től van ötnapos munkahét. Lásd https://colore.hu/eletmod/karrier/aki-miatt-40-orat-dolgozunk-egy-heten. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

53 A hosszú távú triatlon egyik fajtája: megszakítás nélküli 3,86 kilométer úszásból, 180,25 kilométer kerékpározásból és egy maratonból (vagyis 42,195 kilométer futásból) áll.

54 Lásd https://hook.hu/hu/hallgatoktol-hallgatoknak/kezdj-el-mozogni-a-mentalis-egeszsegednek-is-jot-tesz--3551. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

55 Lásd http://unipub.lib.uni-corvinus.hu/7618/1/Kiss_Hegedus_Fekete_Maradj_szepen_otthon.pdf. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

56 Lásd https://ng.24.hu/tudomany/2022/12/25/a-fiatal-felnottek-es-kozepkoruak-alszanak-a-legkevesebbet. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

57 Lásd https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC6830469. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

58 Lásd telex.hu/tech/2023/03/04/jon-az-uj-pokemon-jatek-amit-alvassal-lehet-vezerelni. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

59 Matus János: Globális trendek és kockázatok a 21. században, lásd http://real.mtak.hu/103249/1/nemzet_es_biztonsag_2019_01_3_matus.pdf. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

60 Lásd az I. rész Hídépítés a generációk között című fejezetét.

61 Lásd https://www.bloomberg.com/news/features/2018-03-16/japan-s-prisons-are-a-haven-for-elderly-women. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 11.)

62 Budapest, Animus, 2019.

63 Micsoda élmény volt megismerkedni a polaroiddal az NSZK-ban élő rokonoknál! A kattintás után egy perccel már ott is volt a kezemben a fotó!

64 20. századi tévésorozatok.

65 Hofi Géza (1936–2002) magyar humorista a kilencvenes évek közepéig a szilveszteri műsor meghatározó figurája, apám kedvence volt, ezért minden évben ezt vártuk kötelező jelleggel.

66 A Parabola és a szilveszteri Szuperbola Árkus József műsora volt a nyolcvanas években, amiről ezt írta az Index: „…de azt tudtam, hogy az idősebb fiúk kifejezetten azért várják a Parabola szilveszteri különkiadását, a Szuperbolát, mert ez volt az a műsor, amiben legálisan villoghattak a csöcsök a politikusokat körberöhögő, hangalámondásos poénok szüneteiben.” (2015. január 1.) Pont így volt.

67 LGT: A Kicsi, a Nagy, az Artúr és az Indián (1976).

68 Noha már nem ez a számuk, de ki tudja, kinek adnám meg most esetleg a jelenlegi vonalas telefonszámát, ezért inkább nem írtam ki…

69 Erről az I. rész Hídépítés a generációk között című fejezetében írtam.

70 Nicholas Carr: Hogyan változtatja meg agyunkat az internet? (Budapest, HVG Könyvek, 2014).

71 Lásd https://felelosszulokiskolaja.hu/felelos-szulo/a-homloklebeny-terapia-segit-a-figyelemzavaros-gyerekeknek. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

72 Csapó Benő: A képességek fejlődése és iskolai fejlesztése (Budapest, Akadémiai, 2003). Az idézetek a kötet 53. és 54. oldaláról származnak.

73 Részlet egy diák véleményéből.

74 Részlet egy diák véleményéből.

75 Részlet egy diák véleményéből.

76 Egy diák által feltett kérdés.

77 Egy diák által feltett kérdés.

78 Részlet egy tanár véleményéből.

79 Részlet egy tanár véleményéből.

80 Részlet egy tanár véleményéből.

81 Dr. Füredi Júlia Elég! című könyvében egy egész fejezetet szentelt a kiégés fizikális, pszichés és mentális tüneteinek (Budapest, Kulcslyuk, 2021, 84–89. oldal).

82 Részlet egy tanár véleményéből.

83 Érdemes lehet itt rögzíteni az emotikon és az emodzsi közötti különbséget: míg az előbbi csak az írásban használt karakterekből álló szimbólum, az utóbbi egy apró képecske, piktogram.

84 Részlet egy tanár véleményéből.

85 Bemutatkozásukat lásd: https://nemzetiszinhaz.hu/magazin/2018/03/sztalker-csoport-kik-ok-mit-csinalnak-mit-akarnak-es-hogyan. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 5.)

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

DM Sans – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Table of Contents

Cover Page

Borító

Címoldal

Copyright

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Újra itt

Generációk harca a figyelemért

I. rész: Generációzás 2.0

1. Hogyan reagáljon az író?

2. Generációk harca – Hogyan értsük meg egymást?6

3. Hídépítés a generációk között

4. Egy globálisan új kultúra

5. Különbözünk egyáltalán?

6. Ahogy fent, úgy lent – Az online tér leszivárgása a „valós” életünkbe

7. Kell-e állandóan dicsérni?

8. A jelen generációs értelmezése

9. Na de hova rohanunk?

10. Don’t hate the player, hate the game

11. Tanulni a 21. században

12. Bezzeg a mi időnkben!

II. rész: A figyelem

13. A figyelmetlenség kultúrája?

14. Kétezer-hatszáztizenhét

15. Nem a te hibád!

16. Szemkontaktus

17. Használjuk, de mennyit?

18. Figyelés önmagunkra

19. Z generációs kapcsolódás: cyberén vs. valós én

20. Gyermeki figyelem

21. 10/6

22. A figyelem és a munka

23. Miért sportolj?

24. A figyelem és az alvás (hiánya)

III. rész: Tanult képességeink

25. Alfa és Z generáció, avagy a választás kényszere

26. A várható élettartam hatása a képességeinkre

27. Önállóság és felelősségvállalás

28. A vágyakozás és a várakozás képessége

29. Memória a 21. században

30. Az olvasásról generációs tekintetben

31. Az alkalmazkodás és együttműködés képessége

32. Generációs kommunikáció

33. Hídépítés a generációk között – az iskolában

34. Hídépítés a generációk között – a tanárok oldaláról

35. Szóval akkor mit is tanulhatunk egymástól, egymásért a 21. században?

Ennyi volt (Zárszó)

Jegyzetek