Douglas Adams
Jobbára Ártalmatlan

Scannelte, recognitázta: Bunny
0.1 javítás verzió

A galaxis történelme egy kissé zavaros. Ennek számos oka van: részint
azért, mert azok is egy kissé belezavarodnak, akik nyomon próbálják
követni, másrészt azért, mivel amügy is történt már egy-két zavaró dolog a
történelem során.
Az egyik probléma a fénysebességben rejlik, és abban, hogyan lehetne
átlépni. Elárulhatjuk: sehogy. Semmi sem halad gyorsabban a fénynél,
kivéve talán a rossz híreket, amelyek önnön speciális törvényeiknek
engedelmeskednek. Az Arkintoofle Mirroron élô hingefrilek ugyan
megpróbáltak olyan űrhajókat építeni, amelyeket rossz hírek hajtanak, ám
ezek nem működtek különösebben jól, ráadásul annyira ellenségesen
fogadták ôket, amikor megérkeztek valahová, hogy már nem volt sok
értelme az ottlétüknek.
îgy alakult hát, hogy a galaxis népei elteltek saját helyi zavaros
elképzeléseikkel, a galaxis történelmét pedig hosszú ideig nagyon
metafizikus dolognak tartották.
Ami nem jelenti azt, hogy nem próbálkoztak. Egész űrhajóflottákat
küldözgettek az űr legtávolabbi részeibe harcolni vagy üzletelni, de általában
évezredekig tartott, míg ezek eljutottak bárhova is. Aztán mire végre
odaértek, már rég felfedeztek más módszereket, amelyek a hiperűr
segítségével kerülték meg a fénysebesség problémáját, így bármilyen
háborúba küldték harcolni a fénysebességnél lassabban haladó flottákat,
azok már évszázadokkal a hajók megérkezte elôtt véget értek.
Természetesen ez nem rettentette el a katonákat, akik mindenáron harcolni
akartak. Kiképezték ôket, felkészültek voltak, pár ezer év alatt jól ki is
aludták magukat; hosszú utat tettek meg; hogy kemény mun-
kát végezzenek, és akkor már Zarquonuccse, de el is végzik!
Ezen a ponton jelentek meg a galaktikus történelem elsô ködösebb foltjai,
amikor évszázadokkal azután, hogy az ügy, amiért harcoltak, már rég
elrendezôdött, újra és újra kitörtek a háborúk. Ez a sok ködös folt azonban
kismiska volt azokhoz képest, amelyeket a történészeknek kellett
tisztázniuk, miután felfedezték az idôutazást, és a háborúk elkezdtek
elôtörni, méghozzá évszázadokkal azelôtt, hogy az ok, amiért háborúztak,
egyáltalán szóba került volna. Amikor aztán a Végtelen Valószínűség
Hajtóműve is megjelent, és egész bolygók kezdtek váratlanul banános
gyümölcstortává válni, a Maximegalon Egyetem híres történelem tanszéke
nem bírta tovább, bezárta kapuit, és átengedte épületét az Isteni Jóság és a
Vízipóló gyorsan fejlôdô közös fakultásának, amely évekig maradt a helyén.
Mindebben persze semmi kivetnivaló nincs, de majdnem egészen biztos,
hogy már senki nem tudhatja meg, honnan jöttek például a grebulonok, vagy
hogy pontosan mit is akartak. Ami kár, mert ha bárki bármit is tudott volna
róluk, akkor minden bizonnyal el lehetett volna hárítani egy iszonyú
katasztrófát - vagy legalábbis azt el lehetett volna érni, hogy másképpen
következzék be.
HIikk, zümm.
A hatalmas, szürke grebulon felderítô-űrhajó csöndesen szelte át a fekete űrt.
Mesébe illô, lélegzetelállító sebességgel haladt, a milliárd távoli csillag
szikrázó ragyogása mellett mégis teljesen mozdulatlannak tűnt. Csupán egy
sötét petty volt megfagyva a csillogó éjszaka szemcsés végtelenségében.
A hajó fedélzetén., mint már évezredek óta, most is mindenhol mély sötétség
és csend honolt.
Klikk, zümm.
Legalábbis majdnem mindenhol. Kikk, klikk, zümm.
Klikk, zümm, klikk, zümm, klikk, zümm. HIikk, klikk, klikk, klikk, zümm.
zümmm.
Mélyen a hajó félálomban nyugvó kiberagyában egy. alacsonyabb szintű
felügyelôprogram felébresztett egy kissé magasabb szintű felügyelôprogra-
mot,' és jelentette, hogy akárhányszor klikkeg egyet,
mindig csak egy zümm a válasz.
A magasabb szintű felügyelôprogram megkérdezte, hogy mi lenne a
megfelelô válasz, mire az alacsonyabb szintű felügyelôprogram azt felelte,
hogy nem emlékszik pontosan, de inkább valamiféle távoli, elégedett sóhajra
kellene hásonlítania. Azt, hogy mi ez a zümm, nern tudja. HIikk, zümm,
klikk, zümm. Mindig ez a válasz.
A magasabb szintű felügyelôprogram elgondolkodott ezen, és valami nagyon
nem tetszett neki. Megkérdezte hát az alacsonyabb szintű

felügyelôprogramot, hogy pontosan mire is kell felügyelnie, az alacsonyabb
szintű felügyelôprogram pedig azt felelte, hogy arra sem emlékszik. Csak
arra, hogy nagyjából tízévente mindig volt egy klikk, aztán a sóhaj, és ez
eddig általában gond nélkül ment. Megpróbált már konzultálni a hibakeresô
táblázatával, de ôt ném találta, ezért riasztotta a magasabb szintű
felügyelôprogramot a problémával.
A magasabb szintű felúgyelôprogram elindult, hogy konzultáljon az egyik
saját hibakeresô táblázatával, és rájöjjön, mire kellett az alacsonyabb szintű
felügyelôprogramnak felügyelnie.
ž sem találta a hibakeresôt. Fura.
újra megnézte, de csak egy hibaüzenetet kapott. Megpróbálta kikeresni a
hibaüzenetet a hibaüzenet-keresô táblázatban, de azt sem találta. Rászánt
néhány nanoszekundumot, hogy az egészet újra végiggondolja. Aztán fel-
ébresztette szakaszfunkció-felügyelôjét.
A szakaszfunkció-felügyelô nyomban problémákba ütközött. Hívta a
felügyelôügynökét, amely szintén problémákba ütközött. Pár milliomod
másodperc alatt villódzva keltek életre a virtuális áramkörök szerte a hajón;
némelyikük évek óta, némelyikük évszázadok óta háborítatlanul szunnyadt.
Valahol valami szörnyen elromolhatott, de egyik felügyelôprogram sem
tudta megmondani, micsoda. Minden szinten létfontosságú utasítások
hiányoztak, és azok az utasítások, amelyek megmondják, mi a teendô abban
az esetben, ha felfedezik, hogy létfontosságú utasítások hiányoznak,
ugyancsak hiányoztak.
Kis szoftvermodulok - ügynökök - cikáztak keresztül-kasul a logikai
ösvényeken, csoportosultak, tanácskoztak; újracsoportosultak. Gyorsan
megállapították, hogy a hajó memóriája egészen a központi feladatmodulig
szanaszét hullott. Megannyi kérdést tettek fel, de így sem tudták eldönteni,
mi történhetett. úgy tűnt, még maga a központi feladatmodul is
megrongálódott.
Ez nagyban leegyszerűsítette az egész problémát. Ki kell cserélni a központi
feladatmodult. Létezett egy segédmodul, az eredeti pontos mása. Ez
tényleges cserét jelentett, mert biztonsági okokból semmiféle összeköttetés
nem volt az eredeti és a tartalék között. Miután kicserélték a központi
feladatmodult, az már magától is mindenre kiterjedôen felügyelhet a rend-
szer összes többi részének rekonstrukciójára, és minden rendben lesz.
Utasították a robotokat, hogy hozzák elô a tartalék központi feladatmodult a
páncélterembôl, ahol ôrizték, és a hajó logikai kamrájában helyezzék
üzembe.
Ez sürgôsségi kódok és protokollok hosszas csereberéjével járt együtt, mert a
robotoknak meg kellett gyôzôdniük az ügynökök utasításainak
hitelességérôl.
Végül elégedetten állapították meg, hogy az összes művelet helyes. Kivették
a tartalék központi feladatmodult a tartóburkolatból, kivitték a raktárból,
kizuhantak a hajóból, és pörögve belevesztek az űrbe.
Egy lépéssel máris közelebb kerültek a hiba forrásához.
A további kutatások egykettôre kiderítették, mi történt. Egy meteorit óriási
lyukat ütött a hajóba. A hajó persze eddig ezt nem észlelhette, mert a
meteorit ügyesen pont azt a műszert verte le a hajótestrôl, amelynek
észlelnie kellett volna, ha egy meteorittal ütköznek.
Az elsô tennivaló a lyuk légmentes lezárása volt. Ki is derült róla, hogy
lehetetlen, mert a hajóérzékelôi nem látták, hogy ott egy lyuk van, a
felügyelôk pedig, akiknek szólniuk kellett volna, hogy az érzékelôk nem mű-
ködnek rendesen, ugyancsak nem működtek rendesen, és folyvást az
jelentették, hogy az érzékelôk rendben vannak. A hajó csak abból a ténybôl
tudta levezetni a lyuk létezését, hogy a robotok ótt zuhantak ki; és magukkal
vitték tartalékagyát, amellyel képes lett volna látni a lyukat.
e A hajó megpróbált okosan elgondolkodni ezen, s miután nem jutott dűlôre,
egy kis idôre teljesen kikapcsolt. Persze nem jött rá, hogy kikapcsolt,
pontosan azért, mivel kikapcsolt. Csak szón lepôdött meg, hogy
megváltoznak a csillagok Mikor már harmadjára változtak meg, akkor jött
rá végül, hogy bizonyára éppen kikapcsolódik, és hogy ideje valami komoly
elhatározásra jutni.
Pihent egy kicsit.
Aztán rájött, hogy még egyáltalán nem határozta el, amit kellett volna, és
pánikba esett. Egy kicsit újra kikapcsolt, Amikor ismét felébredt, gyorsan
betömte azokat a választófalakat, ahol a nem látható lyukat feltételezte.
Görcsösen arra gondolt, hogy még nyilván nem érte 'a el a célját, de miután
halvány fogalma sem volt, hol van a cél vagy hogyan érhetné el, nem sok
értelme volt továbbmenni. Utánanézett, milyen utasításdarabkákat . tudna
felidézni központi feladatmoduljának romjaiból.
A te !!!!! !!!!! !!!!! éves küldetésed, hogy !!!!! !!!!! !!!!!, !!!!!, !!!!! !!!!! !!!!!
!!!!!, leszállj !!!!! !!!!! !!!!! biztos távolságból megfigyeld!
!!!!! !!!!!
Az összes többi teljesen hasznavehetetlen volt. Mielôtt örökre leáll, a
hajónak változtatás nélkül átkellett volna adnia ezeket az utasításokat a
primitívebb  kisegítôrendszereknek.
A legénység összes tagját is újra kellett élesztenie. Akadt még egy probléma.
A hibernáció alatt a teljes legénység agyát, emlékeit, személyiségét,
személyazonosságát és céljait biztonsági okokból betáplálták meg-
ôrzésre a hajó központi feladatmoduljába. A legénység tagjainak
elképzelésük sem volt, hogy kik ôk vagy mit keresnek itt. Hajaj!
Mielôtt a hajó végképp kikapcsolt, észrevette, hogy a hajtóművek is
kezdenek leállni.
A hajó újjáélesztett és tanácstalan legénységével tovább keringett a kisegítô
automata rendszerek irányítása alatt, amelyektôl csak annyi telt ki, hogy
ahol találnak egy helyet, ott leszálljanak, és amit találnak, azt megfigyeljék:
A megfelelô leszállóhely kiválasztása mindenesetre , nem a legfényesebbre
sikeredett. A bolygó, amire ráakadtak, kétségbeejtôen hideg és kihalt
volt, fájdalmasan távol a naptól, amely felmelegítette volna. A magukkal
vitt összes Miliômanipulátort és Létfenntart-O- Rendszert föl kellett
használniuk, hogy legalább egy részét lakhatóvá tegyék. Vóltak a közelben
jobb bolygók is, de a hajó ,Harc-O-Malája nyilván lopakodó üzemmódban
maradt,
így a legtávolabbi, legkevésbé feltűnô bolygót választotta. Ezenkívül egyedül
a hajó Fô Stratégiai Tisztje mondhatolt neki ellent. Miután a hajón
mindenkinek kitörlôdött az egyénisége, senki sem tudta, melyikük a Fô
Stratégiai Tiszt, de ha sikerült volna azonosítani, akkor sem tudták volna,
hogyan kell ellentmondani a hajónak.
A megfelelô megfigyelési pont kiválasztása viszont nem is sikerülhetett
volna jobban.

Az élettel kapcsolatban az az egyik rendkívüli 2 dolog, hogy mindenféle
helyen kész megvetni a
lábát. Bármivel képes megbirkózni, legyenek azok a Santraginus-V részegítô
tengerei, ahol a  halakat sosem érdekli, merre az ördögbe úsz1' kálnak, vagy
a frastrai tűzzuhatagok, ahol az élet
állítólag 40 000 foknál kezdôdik, de még egy patkány alsó bélrendszerében
is hajlandó megbújní, pusztán azért, mert micsoda frankó egy dolog az,
szóval az élet mindig megtalálja a módját, hogyan törjön utat magának
valahol.
Még New Yorkban is, noha nehéz rájönni, Z miért. Télidôben a hômérséklet
jóval az elfogadott minimális érték alá zuhan, jobban mondva zuhanna, ha
bárkinek lenne annyi sütnivalója, hogy megállapítson egy elfogadott
minimális értéket. Amikor a legutóbb valaki készített egy listát a New York-
iak száz legjellemzôbb tulaj
donságáról, a sütnivaló a 79. helyre szorult.
Nyáron baromi meleg van. Egy dolog, hogy van olyan életforma,
amelyeknek a hôség az éltetô eleme, és náluk (miként a frastraiaknál is) a 40
000 és a 40 004 fok közötti hômérséklet az állandó, de teljesen más dolog,
hogy van olyan állatfajta, amely bolygója röppályájának felénél más állatók
bôrébe kénytelen burkolózni, újabb fél röppálya elteltével meg már felforr az
agyvize.
A tavaszt túlbecsülik. Rengeteg New York-i lakos gágogva isteníti a tavasz
örömeit, de ha csak egyetlen örömét is igazán ismernék, akkor azt is tudnák,
hogy New Yorknál legalább ötezerkileneszáznyolevanhárom jobb hely
létezik, ahol eltölthetik, és most csak arról a szélességi körrôl beszélünk.
Ámbár a legrosszabb az ôsz. Kevés rosszabb dolog van a New York-i ôsznél.
Néhányan a patkányok alsó bélrendszerében élôk közül ugyan ellenkeznének
ezzel, de az ott élôk már csak ilyen ellenkezôs fajta, így az
ô véleményüket nern szabad és nem fogjuk figyelembe ~venni. Amikor New
Yorkba beköszönt az ôsz, a levegô olyan büdös, mintha valaki kecskét sütne,
és ha az ernber még lélegezni is szeret, a legbölcsebb dolog, amit tehet, hogy
kinyitja az ablakot, és bedugja a fejét egy épületbe.
Tricia McMillan imádta New Yorkot. újra és újra ezt mondogatta magának.
Upper West Side. Ez az! Mid Town. Hű, az igen! A Soho. East Village.
Ruhák! Könyvek! Szusi! Olasz kaja! Ujjé!
Filmek. Szintén ujjé. Tricia épp most nézte meg az új Woody Allen-filmet,
ami arról szólt, milyen szorongásokkal jár New Yorkban neurotikusnak
lenni. A pali készített már egy-két filmet ugyanerrôl a témáról, és Tricia
azon gondolkodott, vajon eszébe jutott-e már, hogy elköltözzön, de azt
hallotta, hogy mindig ellenezte az ötletet. Ezek szerint lesz'még több filmje
is, gondolta.
Tricia imádta New Yorkot, mert New Yorkot szeretni piros pontot jelentett a
karrieristáknak. Hasznos volt a kereskedôknek, jó az ínyenceknek, nem úgy
a taxival járóknak, és a gyalogosoknak sem annyira, a karrier szempontjából
azonban mindenképpen, és most ez bírt a legkiemelkedôbb fontossággal.
Tricia egy beugrós tévészemélyiség volt, New York pedig az a hely, ahol a
világ legtöbb tévétársaságába lehet beugrani. Tricia tévés beugrásai egészen
eddig kizárólag Angliára korlátozódtak: regionális hírek, után reggeli hírek,
kora esti hírek. Ha a nyelvhelyesség engedné, egy kiugró tehetségű beugrós-
nak hívhatnánk de... hé, a televízióról van szó, akkor meg mit számít? Egy
kiugró tehetségű beugrós volt. Mindene megvolt, ami ezzel együtt jár: remek
frizura, az ajakfény-hadviselés alapos ismerete, és picinyke belsô közöny
ami nemtörôdömségre utalt. Mindenki életében van egy pillanat, az a
bizonyos nagy lehetôség. Ha az ember el találja szalasztani a sajátját, az
életben minden más hátborzongatóan könnyűvé válik.
Tricia egyetlen lehetôséget szalasztott el. Mostanában már meg sem
borzongott a gondolatára, nem úgy, mint régebben. úgy vélte, énjének az a
része már meghalt.
Az NBS-nek új műsorvezetôre volt szüksége. Mo Minetti otthagyta a Jó
reggelit, Amerika! című műsort, hogy gyereket szüljön. Észveszejtôen
hatalmas összeget ajánlottak neki azért, hogy a szülés is benne legyen a
műsorban, de ô mindenkit meglepve visszautasította ezt. A magánélet
sérthetetlenségére és egyéni jó ízlésére hivatkozott. Az NBS ügyvédi csapata
végigbogarászta a szerzôdését, hogy vajon törvényesen cselekszik-e, ám a
legvégén kelletlenül bár, de elengedték. Számukra ez különösen bosszantó
volt, mert szótárukban a "kelletlenül elengedni valakit" kifejezés
homlokegyenest az ellenkezôjét jelentette.
Az a hír járta, hógy talán, de csak talán, egy brit akcentus kéne nekik. A
hajnak, a bôrszínnek, a hídnak a fogakon szigorúan meg kellett felelnie az
amerikai televízió szabványainak, de rengeteg brit akcentusú amerikai
köszönhette az Oscarját az anyjának, énekelt a Broadwayn, és szokatlanul
nagy számú közönség hallgatta a Masterpiece Theatre parókás színészeinek
brit akcentusát a tévében. David Letterman és Jay Leno show-faiban brit
akcentussal mesélték a vicceket. Senki nem értette ôket, de a kiejtés tényleg
hatással volt rájuk. léhát talán, de csak talán itt az idô. Egy brit akcentus a
Jó reggelit, Amerikítban. A mindenit!
Ezért volt most itt Tricia. Ezért volt New York jó lépés a karrier felé.
Hivatalosan persze nem ez volt az igazi ok. A tévétársaság otthon,
Angliában aligha szurkolta volna le a repülôjegy és a hotel költségeit azért,
hogy' ô Manhattanben munka után koslasson. Mivel olyasmit keresett, ami
tízszer annyit fizet, mint a jelenlegi munkája, biztos úgy vélték volna, hogy
ô is összeguberálhatná a köh
tôpénzét, de ô kitalált egy történetet, egy jó ürügyet (közben persze mélyen
hallgatott minden egyébrôl), így végül is kiperkálták az útiköltséget.
Természetesen csak a harmadosztályra, de az arcát mindenütt ismerték, így
ki tudott mosolyogni magának egy jobb helyet. A Brentwoodban egy-két
helyénvaló mozdulat után kapott egy szép szobát. Itt volt hát, és azon
töprengett, mi legyen a következô teendô.
A szóbeszéd azonban nem elég, kapcsolatokat is kell teremteni. Triciánál
volt egy pár név és telefonszám, de mindössze arra volt jó, hogy néhányszor
bizonytalanul elôvegye, aztán mégis mindig ott volt, ahol a part szakad.
Puhatolózott, üzeneteket hágyott, de választ eddig még nem kapott. A
hivatalos munkát, ami miatt idejött, már reggel elintézte, de az a munka,
amire vágyott, még mindig csak kínzón pislákolt az elérhetetlen messze-
ségben.
A francba.
A mozinál leintett egy taxit, hogy visszaérjen a szállodába. A kocsi nem
tudott beállni a járdaszegély mellé, mert egy böhömnagy limuzin az összes
létezô helyet elfoglalta. Triciának úgy kellett átpréselnie.magát mellette. A
büdös, sültkecskeszagú levegôt az elôcsarnok áldott hűse váltotta fel.
Blúzának finom anyaga most koszosan tapadt a bôréhez. Hajának tapintása
a vattacukórra emlékeztetett. A pultnál megkérdezte, van-e valami üzenete,
bár morcosan beletörôdött, hogy nem lesz. Mégis volt egy.
ű.:. Istenem. Bejött direkt azért ment moziba, hogy megcsör-
renjen a telefon. Nem bírt volna a szállodában ülni és várakozni.
Elgondolkódott. Itt lent bontsa kí az üzenetet? A ruhája már nagyon szúrt, és
ô alig várta, hogy levetkôzhessen és csak heverjen az ágyon. A fűtést teljesen
letekerje, a szellôztetést pedig a legmagasabb fokozatra állítsa.
Pillanatnyilag a libabôr jelentette vágyai netovábbját. Aztán egy forró
zuhany, majd egy hideg, utána pedig lefeküdni egy törülközôre. az ágyon és
szárítkozni a ventilátornál. Aztán elolvasni az üzenetet. Esetleg még egy kis
libabôr. Esetleg még egy kis ez meg az.
Mégsem. Vágyai netovábbja egy állás lett volna az amerikai tévénél, egy
tízszer zsírosabb állás, mint a mostani. Fontosabb volt ez minden másnál a
világon. A világon. Mindennél jobban vágyott arra, hogy ne egy élô adásban
kelljen szerepelnie.
úgyhogy leült egy székre a hallban, egy kentiapálma alá, és kinyitotta a kis
celofánablakos borítékot. "Kérem, hívjon fel" szólt az üzenet. "Nem boldog."
És egy telefonszám. Aláírás: Gail Andrews. Gail Andrews.
Hát nem éppen erre a névre számított. Ez váratlanul érte. Ismerôs volt neki,
de hirtelen nem ugrott be, honnan. Andy Martin titkárnôje lenne? Vagy
Hilary Bass asszisztense? Martin és Bass volt a két kulcsfigura az NBS-nél,
akivel kapcsolatba lépett, vagy legalábbis megpróbált kapcsolatba lépni. És
mi akar lenni ez a "Nem boldog?"
"Nem boldog."
Teljesen össze volt zavaródva. Netán Woody Allen akarja elérni ôt álnéven?
Az irányítószám 212 volt. Tehát New York-i az illetô. Aki nem boldog. Ez
egy kicsit máris közelebb visz, nemde?
Visszament a recepciós pulthoz.
-Van egy kis problémám az üzenettel, amit az imént adott ide nekem -
mondta. - Valaki, akit egyáltalán nem ismerek, megpróbált hívni, és azt
állítja, hogy nem boldog.
A recepciós homlokráncolva bámulta az üzenetet. - Ismeri az illetôt? -
kérdezte.
- Nem - felelte Tricia.
- Hmmm - mondta a recepciós. - úgy tűnik, valamiért boldogtalan.
- úgy - mondta Tricia.
- úgy látom, van itt egy név Gail Andrews. Ismer valakit, akit így hívnak?
- Nem - mondta Tricia.
- Valami ötlete, hogy mién boldogtalan? - Nincs - mondta Tricia.
- Hívta már ezt a számot? Van itt egy szám.
- Nem - mondta Tricia -, magától kaptam az üzenetet, egy perce sincs. Csak
próbálok többet kideríteni róla, mielôtt visszahívnám. Beszélhetnék esetleg
azzal, aki az üzenetet átvette?
- Hmmm - a recepciós figyelmesen vizsgálta a cetlit. Nem hiszem, hogy van
itt Gail Andrews nevű vendégünk. - Jó, azt gondoltam - mondta Tricia. - Én
csak...
- Gail Andrews vagyok.
A hang hátulról jött. Tricia megfordult. - Tessék?
- Én vagyok Gail Andrews. Velem készített interjút ma reggel.
- ű. Istenem, hát persze - mondta kicsit izgatottan Tricia.
- Én hagytam az üzenetet önnek néhány órával ezelôtt. Nem kaptam választ,
így eljöttem. Nem akartam, hogy elkerüljük egymást.
- ű. Hogyne, persze. -Tricia erôsen küszködött, hogy felvegye a tempót.
- Hát nem tudom - szólalt meg a recepciós, akit nem is érdekelt a tempó. -
Akarja, hogy megpróbáljam felhívni önnek ezt a számot?
- Nem, köszönöm, rendben van - mondta Tricia. Most már magam is
elboldogulok.
- Felhívhatom ezt a szobaszámot itt, ha az segít. - A recepciós még mindig a
papírra meredt.
- Nem, köszönöm, teljesen fölösleges - mondta Tricia. - Az a saját
szobaszámom. Nekem szólt az üzenet. Azt hiszem, ezen már túl vagyunk.
- Akkor ma jó napja van - mondta a recepciós. Tricia nem akarta
különösebben, hogy jó napja legyen. Nem ért rá.
Gail Andrewsszal sem akaródzott beszélgetnie. Szigorúan megszabta
magának, meddig mehet el a keresztényekkel való haverkodásban. A
munkatársai az összes riportalanyát kereszténynek titulálták, és nagyon
gyakran még keresztet is vetettek, mikor látták, hogy valamelyikük ártatlan
képpel igyekszik a stúdióba Tricia színe elé, fôként, ha ô kedvesen
mosolygott és a fogát villantotta rájuk.
Megfordult, fagyosan elmosolyodott, és azon töprengett, mit tegyen.
Gail Andrews jól ápolt, negyvenes nô volt. Öltözködése a költséges jó ízlés
határai közé esett, de nyilvánvalóan inkább a felsô határ felé lebegett.
Asztrológus volt - egy híres, és ha a pletykáknak hinni lehet, igen befolyásos
asztrológus. Állítólag a néhai Hudson elnök jó pár döntését is befolyásolta,
beleértve azt is, hogy a hét melyik napján milyen ízesítésű tejszínhabot
egyen, vagy azt is, hogy Damaszkuszt lebombázza-e vagy sem.
Tricia elég keményen támadta a műsorban. Nem amiatt, hogy az elnökkel
kapcsolatos történetek igazak voltak-e, ez már lerágott csont volt. Az idô tájt
Miss Andrews határozottan tagadta, hogy Hudson elnöknek személyes, lelki
vagy diétás ügyeken kívül más jellegű tanácsot is adott volna, Damaszkusz
lebombázásának kérdése pedig egyértelműen nem tartozik ezek közé. ("NE
VEDD A LELKEDRE, DAMASZKUSZ!" - hirdették akkoriban harsogva a
transzparensek.)
Nem, Tricia az asztrológia egészét vette elô, ez csinos kis téma vólt. Miss.
Andrews nem volt rá teljesen felkészülve. Tricia ellenben meg arra nem vólt
igazán
félkészülve, hogy újra lejátssza ezt a mérkôzést a szál- loda halljában. Most
mit tegyen?
- Megvárhatóm a bárban, ha szüksége van pár percre - mondta Gail
Andrews. - De nagyon szeretnék beszélni magával, és ma este el kell
utaznom a városból.
Valami miatt nyugtalánnak tűnt, de korántsem sértettnekvagy dühösnek.
- Rendben - egyezett bele Tricia. - Tíz percet kérek. Felment a szóbájába.
Alapjában véve nem nagyon bízott abban, hogy a recepciós pasas értelmi
képességei elegendôek, hogy megbirkózzon egy olyan bonyolult feladáttal,
mint egy üzenet átadása, ezért kétszeresen is meg akart gyôzôdni róla, hogy
nincs-e az ajtó alatt esetleg becsúsztatva egy papírdarab. Nem ez lett volna
az elsô eset, hogy az átadott üzenetek és az ajtó alatt becsúsztatott üzenetek
tökéletesen ellentmondanak egymásnak.
Nem volt ott semmi.
A telefonüzenet-rögzítô viszont villogott. Megnyomta az üzenetgombot. A
hotel telefonközpontosa jelentkezett.
- Üzenete vari Gary Andresstôt - mondta a központ. - Igen? - A név semmit
nem mondott Triciának. Hogy szól?
- Nem bulldog - mondta a központ.
- Nem micsoda? - értetlenkedett Tricia.
- Bulldog. Ez van ideírva. A fickó azt üzeni, hogy nem bulldog. Gondolom,
azt akarta, hogy ezt maga is tudja. Kéri a számot?
A nô elkezdte diktálni a számot, de Tricia hirtelen rádöbbent, hogy ez csak
annak az üzenetnek az elferdített változata, amit az elôbb már megkapott.
- Oké, oké - mondta. - Egyéb üzenet a számomra? - Hányas szoba?
Tricia nem egészen értette, miért kérdezi most egyszerre a szobaszámát a
központos, de azért megadta.
- Neve?
- MeMillan, Tricia McMillan. - Tricia türelmesen lebetűzte.
- Nem MacManus? - Nem.
- Nincs több üzenete. - Katt.
Tricia felsóhajtott, és újra tárcsázott. Ezúttal rögtön azzal kezdte, hogy ismét
megadta a nevét és a szobaszámát. A telefonközpontos a leghalványabb jelét
sem adta, hogy rájött volna: alig tíz másodperce beszéltek utoljára.
- A bárban leszek - magyarázta Tricia. - A bárban. Ha addig hívna valaki;
átadná nekem a bárban?
- Neve?
Egy párszor még eljátszották ezt, egészen addig, amíg Tricia biztos nem lett
benne, hogy minden, aminek világosnak kéne lennie, az világos is, mint a
nap.
Lezuhanyozott, tiszta ruhát húzott, profikhoz méltó gyorsasággal
megigazította a sminkjét, sóhajtva az ágyára nézett, és megint kiment a
szobából.
Átfutott az agyán, hogy jobb lenne elsompolyogni és elbújni valahová.
Nem. Ez nem jó.
Míg a liftre várakozott, megnézte magát a folyosó tükrében. Nyugodtnak és
magabiztosnak tűnt, és ha magát be tudja csapni, akkor mást is.
Egy kicsit kekeckedni akart Gail Andrewsszal. Jó, eddig is okozott neki egy-
két kellemetlen pillanatot. Bocs, de ebben a játékban mindannyian benne
vagyunk - errôl van itt szó. Miss. Andrews belegyezett az interjúba, mert
nemrég jelent meg egy új könyve, így a tévériportban kaphatott egy kis
ingyen reklámot. De ebben a játékban nincs szabadrúgás.
Valójában a következô történt:
A múlt héten a csillagászok bejelentették, hogy végre felfedeztek egy tizedik
bolygót a Plútón túl. Már évek
óta keresték. A külsô bolygók orbitális anomáliái segítettek nekik ebben.
Most végre megtalálták, és mind szörnyen boldogok voltak, és mindenki
hálás volt nekik ezért, és így tovább. A bolygót Perszephonénak nevezték el,
de hamarosan a Rupert becenevet kapta valamelyik csillagász papagája után
- tartozott ehhez valami dögunalmasan megható történet - és mindez nagyon
nagyszerű és csodás volt.
Tricia bizonyos okokból figyelemreméltó érdeklôdéssel követte az
eseményeket.
Aztán, amikor arra keresgélt jó ürügyet, hogyan utazhatna New Yorkba a
televízió-társaság pénzén, véletlenül felfigyelt egy újságcikkre Gail
Andrewsról és a Te és a bolygóid című új könyvérôl.
A Gail Arldrews nem ment épp tucatnévszámba, de abban a pillanatban,
hogy valaki megemlítette Hudson eînököt, a tejszínhabot, és Damaszkusz
megcsonkítását (a világnak már nem voltak újak a sebészeti csapások. A
hivatalos kifejezés valójában "Damaszkektómia" volt, ami a
"Damaszkusztalanítás"-t jelent), rögtön mindenkinek beugrott, kirôl van
szó.
Tricia ezt jö témának látta, és rögtön el is adta a producerének.
Az biztos, hogy az a hit, miszerint a világűrben keringô óriási
sziklagöröngyök tudnak olyat is az ember sorsáról, amit az nem, egy kicsit
megrendül, mikor hirtelen kiderül, hogy van ott egy másik nagy böhömnyi
szikla, amirôl addig senki sem tudott.
Ezek szerint jó pár számtani eredménynek annyi, nem igaz?
Mi van azokkal a csillagtérképekkel meg a bolygómozgásokkal meg a
többivel? Eddig (látszólag) mind tudtuk, mi történik, ha a Neptunusz a Szűz
jegyében van meg minden, de mi történik, ha a Rupert emelkedik? Nem
kéne újra átgondolni az egész asztrológiát? Nem lenne talán jobb beismerni,
hogy az egésznek se
füle, se farka, és ehelyett disznótenyésztéssel foglalkozni, ami azért mégsem
nélkülöz minden ésszerű alapot? Ha három évvel ezelôtt tudunk a Rupertrôl,
Hudson elnök netán csütörtökön eszi a bigyóbogyó ízű tejszínhabot, nem
pénteken? Damaszkusz még mindig létezne? Meg ilyesmik.
Gail Andrews mindezt elég könnyen viselte. De amikor éppen kezdett volna
magához térni az ôt ért kezdeti támadás után, elkövetett egy igen súlyos
hibát azzal, hogy napi körívekrôl, megfelelô együttállásokról és a
háromdimenziós trigonometria még homályosabb területeirôl búgva próbálja
meg lefegyverezni Triciát.
Megrökönyödve tapasztalta, hogy mindaz, amit Tridának szánt, megújult
erôvel ôrá zúdult vissza, s ezzel már nem tudott mit kezdeni. Gailt senki sem
figyelmeztette, hogy Tricia számára a tévémaca szerepe egy második nagy
lehetôség az életben. A Chanel ajakfény, a coupe sauvage és a kristálykék
kontaktlencse mögött egy olyan elme rejtezett, amely életének egy korábbi,
jó mélyre elásott szakaszában matematikából szerezett diplomát és
asztrofizikából doktorátust.
zetet, mint azok az emberek, akik a könnyeiket próbálják visszatartani.
Pedig ô a sarokban elhelyezett pici biztonsági kamerát nézte.
Egy perccel késôbb igencsak fürgén kiszállt a liftbôl, és megint a
recepcióhoz sietett.
- Most pedig szépen leírok mindent - mondta -, nehogy valamibe hiba
csússzon.
Egy papírra ló betűkkel ráírta a nevét, a szobaszámát, majd azt, hogy "A
BÁRBAN", és odaadta a recepciósnak, aki rámeredt.
- Arra az esetre, ha üzenetem lenne. Rendben? A recepciós továbbra is a
papírt nézte.
- Megnézzem, hogy a szobájában van-e? - kérdezte.
Tricia két perc múlva bepördült Gail Andrews mellé a bárszékbe. Gail egy
pohár fehérbor elôtt ücsörgött.
-Az volt a benyomásom magáról, hogy olyan ember, aki szívesebben ül a
bárpult mellett, mint illedelmesen az asztalnál - mondta.
Ez igaz volt, és egy kissé meg is lepte Triciát. - Vodkát? - kérdezte Gail.
- Igen - felelte gyanakodva Tricia. Alig tudta visszafogni magát, hogy meg
ne kérdezze: "Honnan tudta?", de Gail így is válaszolt.
- Megkérdeztem a csapost - mondta kedves mosollyal.
A csapos elkészítette a vodkáját, és ügyesen végigcsúsztatta a fénylô
mahagóni pulton.
- Köszönöm - mondta Tricia, és nagyot kortyolt belôle.
Nem igazán tudta, mihez kezdjen ezzel a hirtelen támadt nyájassággal, de
eldöntötte, hogy nem hagyja magát levenni a lábáról. A New York-iak
sosem voltak ok nélkül kedvesek egymáshoz.
Mikor Tricia gondolataiba mélyülve belépett a liftbe, eszébe jutott, hogy a
szobájában felejtette a táskáját, és gondolkodóba esett, hogy visszaugorjon-e
érte. Nem. Valószínűleg ott biztonságosabb helyen van, és amúgy sincs
benne semmi olyan, amire különösebben szüksége lenne. Hagyta, hogy
becsukódjon utána az ajtó.
Mindamellett; gondolta nagy levegôt véve, ha az élet valamire is
megtanította, akkor arra:
Soha ne menj vissza a táskádért!
Míg a lift lefelé ereszkedett, ô mintegy szándékosan a plafont bámulta.
Aki nem ismerte Tricia McMillant, azt feltételezhette, hogy pontosan úgy
bámulja a mennye34
- Miss Andrews - mondta ôszintén - sajnálom, amiért nem boldog. Tudom,
most bizonyára úgy érzi, egy kissé nyers voltam magával ma reggel, de ha
úgy" vesszük, az asztrológia csak egy népszerű szórakozási egyforma, ami
rendben is van így. Ez is a sóbiznisz része, méghozzá olyan része, amiben
maga nagyon ügyes, sok szerencsét kívánok hozzá. Jó móka. Viszont nem
tudomány, és ezt nem szabad szem elôl téveszteni. Azt hiszem, ezt ma
reggel mindkettônknek sikerült kitűnô- t en bebizonyítanunk, ugyanakkor
még szórakoztattuk is a népet, hiszen mindketten ebbôl élünk. Sajnálom,
ha emiatt problémái vannak.
Én tökéletesen boldog vagyok - mondta Gail Andrews.
- ű - mondta Tricia egy kissé elbizonytalanodva. Az üzenetben az állt, hogy
maga-nem boldog.
- Dehogyis - mondta Gail Andrews. Az én üzenetem úgy szólt, hogy
szerintem maga nem boldog, én k csak tudni szerettem volna, miért.
Tricia úgy érzete, mintha tarkón rúgták volna. Csak ~' pislogni tudott.
- Micsoda? - kérdezte halkan.
- A csillagok miatt. Nagyon dühösnek és boldograTannak látszott, amikor
beszélgettünk, és ennek valami köze volt a csillagokhoz és a bolygókhoz.
Ez aggasztott engem, és ezért jöttem el, hogy lássam, minden rendben
van-e.
Tricia rámeredt.
- Miss Andrews - kezdte volna, de ráébredt, hogy tényleg dühösen és
boldogtalanul cseng a hangja, szóval pont azt bizonyítja, ami ellen tiltakozni
próbált.
-Kérem, nyugodtan szólítson csak Gailnek, rendben?
Tricia teljesen összezavarodott.
- Nagyon jól tudom, hogy az asztrológia nem tudomány - folytatta Gail. -
Naná, hogy nem az. Csak egy 3G
önkényes szabálygyűjtemény mint a sakk, a tenisz, vagy a... mi is a neve
annak a furcsa brit játéknak?
- Ööö... Krikett? űnutálat?
- Parlamenti demokrácia. Ott is adottak a szabályok. Amiknek önmagukon
túl nincs az égvilágon semmi értelmük. De ha egyszerre elkezdünk e
szabályok szerint játszani, beindulhatnak különféle folyamatok, és
megtudhatunk különféle dolgokat az emberekrôl. Az asztrológiában ezeknek
a szabályoknak történetesen a csillagok és a bolygók felelnek meg, de beszél-
hetnénk a récékrôl és a gácsérokról is, a lényegen ez mit sem változtat. Arról
van csak szó, hogy úgy beszélünk egy problémáról, hogy az a probléma a
felszínre kerüljön, és alakot öltsön. Minél több a szabály, minél kisebbek,
minél önkényesebbek, annál jobb. Mint amikor egy marék grafitport szórunk
a papírra, hogy észrevegyük a rejtett barázdákat. Megláthatjuk a pa-
pírdarabra írt szavakat, amelyeket addig elrejtettek. Most nem a grafit a
fontos. Ez csak a barázdák feltárásának az eszköze. Érti már, ugye: az
asztrológiának semmi köze az asztronómiához. Csak ahhoz, hogyan
gondolkodik az egyik ember a másikról.
îgy amikor maga ma reggel elkezdett, nem is tudom, szóval olyan
szenvedélyesen viszonyulni a csillagokhoz és a bolygókhoz, arra gondoltam:
ez a nô nem az asztrológiára haragszik. Ez a nô tényleg a csillagok és
bolygók miatt dühös és boldogtalan. Az ember általában akkor érzi ezt a
boldogtalanságot, ezt a haragot, ha elveszített valamit. Csak erre tudtam
gondolni, és ennél tovább sehogy sem jutottam. Eljöttem hát, hogy lássam,
nincs-e valami baj.
Tricia le volt taglózva.
Agyának egyik része már el is kezdett pörögni. Buzgón gyártotta volna a
cáfolatokat, és rá akart mutatni, mennyire nevetségesek az újságok
horoszkópjai, és miféle statisztikai trükköket használnak fel az emberek el

butításához. De szép lassan le is állt, mert rájött, hogy agyának a TÖBBI
része oda sem Figyel. Teljesen le volt taglózva.
Egy abszolút ismeretlen ember épp most mondta EL azt, amit ô tizenhét éve
a legnagyobb titokban tartott.
Megfordult, és Gailre nézett. - Én...
Nem folytatta.
Egy pici biztonsági kamera a bár fölött pontosan követte a mozdulatát. Ez
végképp meghökkentette. A legtöbben észre sem vették volna. Nem úgy volt
tervezve, hogy észrevehetô legyen. Nem úgy volt tervezve, hogy azt sugallja,
manapság egy drága és elegáns New York-i szállodában attól tartanak, hogy
valamelyik vendég hirtelen Fegyvert ránt vagy nyakkendô nélkül jelenik
meg. De bármilyen óvatosan rejtették el a vodka mögött, egy élôadás
műsorvezetôjének kifinomult ösztöneit nem tudta becsapni, mikor az
pontosan tudja, mikor fordul Feléje egy kamera.
- Valami baj van? - kérdezte Gail .
  - Nem, csak... csak meg kell mondanom, maga eléggé megdöbbentett -
felelte Trícia. Elhatározta, hogy ügyet sem vet a biztonsági kamerára. Csak a
képzelete játszik vele, mert egész nap csak a televízión járt az esze. Nem ez
volt az elsô eset. Meggyôzôdése volt, hogy egy közlekedésellenôrzô kamera
utána fordult, amikor elsétált mellette, a Bloomingsdale-ben pedig egy
biztonsági kamera mintha csak ôt fürkészte volna kalappróbálgatás közben.
Szemmel láthatóan kezdett begolyózni. A Central Parkban.még az is átsu-
hant az agyán, hogy egy madár figyeli szándékosan és: kitartóan.
úgy döntött; hogy ezt most kiveri a fejébôl, és belekortyolt a vodkájába.
Valaki fel-alá járkált a bárban, és azt kérdezte mindenkitôl, hogy ô-e
MacManus.
38
- Rendben van - tört ki hirtelen belôle. -Nem tudom,
hogy okoskodta ki, de...
Nem okoskodtam ki, hogy az ön szavaival éljek. Csak odafigyeltem arra,
amit mondott.
- Azt hiszem, amit én elvesztettem, az egy teljesen Más élet lett volna.
Mindenki így van vele. Minden nap minden percében. Minden egyes
döntésünkkel, minden lélegzetünkkel kinyitunk ajtókat, sok másikat meg
bezárunk. A legtöbbször észre sem vesszük. Néha igen. úgy Iátazik, maga
egyszer észrevette.
- ű igen, észre - mondta Tricia. - Rendben, tessék. A történet nagyon
egyszerű. Sok évvel ezelôtt egy bulin
megismertem egy pasit. Azt állította, egy másik bolygóról jött, és
megkérdezte, nem járnék-e vele. Éri azt feleltem, jó, rendben. Ez egy ilyen
buli volt: Meg`kértem; hogy várjon, amíg felmegyek a táskámért, az- tán
boldogan vele tartok arra a másik bolyóra. Mire azt mondta, nem kell nekem
az a táska. Azt feleltem neki, hogy bizonyára egy igen távoli bolygóról jött,
különben tudná, hogy egy nônek mindig szüksége van a táskájára. Kicsit
türelmetlen lett, de én nem akartam olyan könnyedén odadobni magamat
csak azért; mert ű állítólag egy másik bolygóról való.
Felmentem az emeltre. Eltartott egy ideig, amíg megtalaltam á táskámat,
aztán meg valaki elfoglalta a fürdôszobát. Mire visszaértem, a pasi eltűnt.
Tricia szünetet tartott.
- Aztán..,? - firtatta Gail.
A kertajtó nyitva állt. Kimentem. Fényeket láttam. Valami villódzó dolgot.
Épp idôben érkeztem, hogy még lássam., ahogy felemelkedik az égbe.
Halkan keresztülsuhant a felhôkön, és többé híre-hamva sem volt. Ennyi.
Kész, vége. Vége az egyik életnek, kezdete egy másiknak. De ennek az
életnek szinte egy perce sem múlik el anélkül, hogy eszembe ne jutna a
másik

Az az énem, aki nem ment vissza a táskájáért. úgy érzem, ô most ott
van fenn valahol, és én az ô árnyékában járok.
Most a hotelszemélyzet egyik tagja járt körül a bárban, és azt kérdezgette,
van-e ott egy bizonyos Mr. Miller. Nem volt.
- És valóban azt hiszi, hogy ez a ... személy egy másik bólygóról jött? -
kérdezte Gail.
- ű, hát persze. Hiszen ott volt az űrhajó. Ja, ráadásul két feje volt.
-Kettô? És ez senki másnak nem szúrt szemet? - Jelmezbál volt.
- értem...
-Amúgy meg egy kalitka volt rajta. Letakarva egy ronggyal. Mintha egy
papagája lett volna. Néha még meg is kocogtatta a kalitkát, az meg idétlenül
az rikácsolta: "Gyurrrika arrrrranyos!", meg ilyesmiket. Aztán egy pillanatra
félrehúzta a rongyot, és kitört belôle a röhögés. Ott bent peáig ott volt egy
másik fej; és együtt rôhögôtt vele. Mondhatom, félelmetes pillanat volt.
- Én azt hiszem, ön helyesen cselekedett, kedvesem, így van? - kérdezte
Gail.
- Nem - felelte Tricia. - Nem én. És többé már azt sem tudtam folytatni, amit
addig csináltam. Tudja, én asztrofizikus ,voltam. Az ember pedig nem lehet
igazi asztrofizikus, ha már tényleg találkozott valakivel egy másik bolygóról,
aki két feje közül egy egyiket papagájnak álcázza. Egyszerűen lehetetlenség.
Nekem legalábbis az volt.
- Megértem, hogy nem lehetett könnyű. És talán emiatt hajlamos egy kicsit
keményebben bánni másokkal, akik ön szerint teljes képtelenségeket
hordanak össze.
- Igen - mondta Tricia. - Azt hiszem, igaza van. Ne haragudjon!
- Semmi baj.

- Egyébként maga ax elsô, akinek errôl beszéltem. - Sejtettem. Házas?
- Ňöö, nem. Nehéz ezt kimondani manapság, ugye? ;De jogos a kérdés, mert
biztosan ez az oka. Néha már elég közel voltam hozzá, leginkább azért, mert
gyereket akartam. De mindig az lett a vége, hogy a pasik megkérdezték
miért néném állandóan a vállukat. Mit lehet erre mondani? Arra is
gondoltam cnár egyszer, hogy elmegyek egy spermabankba, lesz, ami lesz.
Vaktában elviszem valaki gyerekét,
- Ezt nem gondolná komolyan, így van? Tricia felnevetett.
- Nem valószínű: Sosem mentem el, hogy cényleg megvalósítsam. Sosem
jutottam el idáig. Hát ez az én életem története. Sohasem azt tettem, amit
kellett volna. Azt hiszem, ezért is vagyok a televíziónál. Semmi sem valódi:
- Elnézést, hölgyem, nem Tricia McMillanriek hívják? ~'ricia meglepetten
nézett körül. Egy férfi állt ott sofôrsapkában.
- De - mondta, és egy pillanat alatt összeszedte magát. - Hölgyem, már vagy
egy órája önt keresem. A szállodában azt mondták, nincs ilyen nevű vendég,
de megkérdeztem Mr. Martin irodáját, és ott azt mondták, biztos, hogy itt
tartózkodik. Megint megkérdeztem, erre még mindig azt mondták, hogy
soha nem is hallottak önrôl. Megkértem ôket, hogy kerestessék meg, de nem
találták önt. Végül az irodához fordultam, hogy faicoljanak önrôl egy képet
az autótelefonba, majd elôkeríterii én magaín.
Az órájára nézett.
- Kicsít már késô van, de egyébként el-akar menni? Tricia le volt döbbenve.
- Mr. Martin? Mármint Andy Martin az NBS-tôl?
- úgy van, hölgyem. Próbafelvétel a Jó reggelit, Amerikához.

Tricia felpattant a székbôl: Rágondolni sem bírt, hányszor hallotta, hogy Mr.
MacManusnak és Mr. Miller
nek üzenete érkezett.
- De sietnünk kell - mondta a sofôr. - úgy hallottam, Mr. Martin szerint
érdemes lenne megpróbálni egy brit akcentust. A hálózati fônöke nincs
elragadtatva az ötlettôl.Mr. Zwingler, és véletlenül tudom, hogy ma este
kirepül a partra, mivel én fogok érte menni, hogy kivigyem a reptérre.
- Oké - mondta Tricia. - Én készen állok. Gyerünk! - Rendben, hölgyem. Az
a nagy limuzin lész, ott elöl. Tricia visszafordult Gailhez.
- Bocsánat - mondta.
~`. - Menjen! Menjen! - sürgette Gail. - És sok szerencsét? Örülök, hogy
megismerhettem.
Tricia a táskájáért trytílt; hogy pénzt vegyen elô.
- Az isten verje meg - szisszent fel. Hát persze, hisz az fennmaradt.
- Az italt én fizetem - erôsködött Gail. - Tényleg. Nagyon érdekes
beszélgetés volt.
-Tricia felsóhajtott.
=s - Nézze, igazán sajnálom ami reggel történt, de...
- - Szót se többet. Jól vagyok. Ez csak asztrológia. Ártalmatlan. Nem lett
vége a világnak.
- Kösz - Tricia hirtelen lendülettel megölelte.
- Megvan mindene? - kérdezte a sofôr. - Nem akarja hozni a táskáját
például?
- Egy dologra megtanított az élet - mondta Tricia sose menj vissza a
táskádért!
Alig több, mint egy órával késôbb Tricia szállodai szobájának egyik ágyán
ült. Egy pár percig meg sem moccant. Csak bámulta a táskáját, ami
ártatlanul hévert a másik ágyon.

Kezében völt Gall Andrews üzenete: "Ne szomorkodjon sokat! Ha beszélni
akar róla, hívjon csak fel! A helyében én holnap estig otthon maradnék.
Pihenjen egy kicsit! De velem ne törôdjön, és ne aggódjon! Ez csak
'asztrológia. Nem lett vége a világnak. Gail."
A sofôrnek piszkosul igaza volt. Sôt, úgy tűnt, a sofôr többet tud arról, mi
folyik odabenn az NBS-nél, mint ~bárki~más, akivel'Tricia csak találkozott
a szervezetbôl. Martin lelkesedett, Zwingles viszont nem. Neki pedig íneg
lett volna lehetôsége, hogy Martin igazát bizonyítsa, de elszúrta. _
Hát igen. Hát igen, hát igen, hát igen.
Ideje hazamenni. Ideje felhívni a légitársaságot, és megtudni, eléri-e még az
éjszakai gépet a Heathrow-ra. A vaskos telefonkönyv után nyúlt.
Nana! Mindent a maga idejében!
Visszarakta a telefonkönyvet, fogta a táskáját, és a fürdôszobába vonult vele.
Lerakta, és kivette a kis műanyag dobozt, amiben a kohtaktlencséi voltak,
amelyek nélkül nem volt képes rendesen elolvasni a szöveg egy bekezdését,
egy sorát sem.
Miközben berakta mindkét kis műanyag lencsét a szemébe, arra gondolt,
hogy ha az élet egy dologra is megtanította, akkor arra: van, amikor nem
szabad visszamenni azért a táskáért, és van, amikor muszáj. Arra még meg
kell tanítania, hogy különbséget tudjon tenni a két eset között.

A GALAXIS útikalauz stopposoknak abban, amit mi tréfásan múltnak
híwnk, rengeteget írt a párhuzamos univerzumokról. Ennek mégis csak
elenyészôen kis részét értheti bárki, aki egy Haladó Isten fejlettségi szintjét
nem éri el, s mivel immáron köztudott, hogy az összes ál
talunk ismert istenség az Univerzum keletkezése után jó hárommilliomod
másodperccel született (nem pedig az elôtte való héten, ahogy azt többnyire ôk
álították), már így is elég magyarázkodásra kényszerülnek, és ezére
pillanatnyilag nem várható el tôlük, hogy a mélyfizika rejtelmeit taglalják.
Az egyik bátorító dolog, amit az útikalauz nak el kell mondania a
párhuzamos univerzumokról, hogy az embernek a leghalványabb esélye
sincs a megértésükre. Ennélfogva nyu godtan felteheti a "Micsoda?"
valamint a "He?"
kérdéséket, de akár bandzsalíthat vagy összehordhat tücsköt-bogarat anélkül,
hogy bolondot csinálna magából.
Az elsô, amit tudni kell a párhuzamos univerzumokról - így az útikalauz -,
hogy nem párhuzamosak. Azt sem. árt tudomásul venni, hogy a szó szoros
értelmében nem is univerzumok. Ám az a legegyszerűbb, ha az ember ezt
megpróbálja egy kicsivel késôbb felfogni; miután már azt felfogta, hogy
abból, amit eddig fel tudott fogni; semmi sem igaz.
Azért nem tekinthetôk ezek univerzumnak, mert egy adott univerzum
valójában nem egy létezô dolog, csupán egy bizonyos megközelítési mód,
szaknyelven szólva Mldkô Minden Létezô Dolog Kusza Összevisszasága.
Valójában ez a Minden Létezô Dolog Kusza Összevisszasága sem létezik, ez
pusztán az összegzése annak, milyen szempontokból vizsgálhatnánk ôket,
ha léteznének.

Párhuzamosnak pedig ugyanúgy nem nevezhetôk ahogy a tenger sem lehet
párhuzamos. Ez semmit sem jelentene. A Minden Létezô Dolog Kusza
Összevisszaságát bárhogyan felszeletelhetnénk, elôbb-utóbb min';-dig
kapnánk valamit, amit valaki az otthonának nevez.
- Most már jöhet a tücsök és bogár.
A Minden Létezô Dolog Kusza Összevisszaságában elfoglalt sajátos helye
miatt minket most az a Föld érdekel amelybe a többi Földtôl eltérôen
becsapódott egy neutrínó.
Egy becsapódó neutrínó nem egy nagy dolog.
Sôt, nehéz elképzelni nála kisebb dogot, ami becsapódásra képes lehet. És
nem is arról van szó, hogy egy neutrínó-becsapódás egy Föld méretű tárgy
számára különösebben eseményszámba menne. Távolról sem. inkább az a
nanoszekundumnyi idô a szokatlan, amikor több billió elhaladó neutrínó
közül egy sem ütközik- ôsszé a Földdel.
Természetesen minden attól függ, mit értünk "becsapódás".alatt, olyan
dologról lévén szó, amely szinte semmibôl sem áll. Annak az esélye, hogy
egy neutrínó becsapódik valahová, miközben a fene nagy semmin sodródik
keresztül, nagyjából ugyanannyi, mint annak, hogy egy Boeing 747-esbôl
véletlenül kiesett golyóscsapágy eltalál, mondjuk, egy tojásos szendvicset:
:Mindegy. Ez a neuuínó becsapódott. Mondhatná erre bárki, hogy mit
változtat ez a dolgok normális kenetén. Csakhogy ez a vélekedés nagyjából
annyit ér, mint egy kanesalborzköpet. Ugyanis, ha egy olyan
telyentörténikvalami, ami annyira ôrülten bonyolult, mint éz a
Világegyetem, csak Kevin tudja, mi lesz a vége ahol "Kevin" alatt értünk
bármilyen találomra kiválasztot entitást, aki semmirôl nem tud semmit.

Ez a neutrínó eltalált egy atomot.
Az atom egy molekula része volt. A molekula egy nukleinsav része. A
nukleinsav egy géné. A gén egy növekedésért felelôs genetikai recept része...
és a többi, és a többi. Mindebbôl az következett, hogy egy növényfajta
innentôl fogva egy levéllel többet kezdett növeszteni. Essexben. Vagy
legalábbis azon a helyen, amely rengeteg. vitát és helyi nehézséget követôen
az Essex földrajzi nevet kapta.
A növény egy lóhere volt. Roppant eredményesen elszórta magvait, és rövid
idôn belül a világ domináns lóheretípusa lett belôle. A pontos ok-okozati
összefüggés eme aprócska biológiai véletlen és még néhány kisebb változás
között, amely létrejött a Minden Létezô Dolog Kusza Összevisszasága ezen
szeletében - például, hogy Tricia McMillan nem szeretett bele Zaphod
Beeblebroxba, hogy abnormálisan kicsi lett a kereslet a hikoridió ízű fagylalt
iránt, vagy hogy a Földet, ahol mindez megesett, végül mégsem rombolták el
a vogonok, hogy elókészítsék az utat egy új hiperűrsztrádának - jelenleg a
i 4 763 984 132. helyet foglalja el néhai Maximegaton Egyetem történelem
tanszéke által vezetett kutatási projekt fontossági listáján, és pillanatnyilag
senki az égyégadta világon nem érzi égetô szükségét, hogy mihamarabb ezzel
foglalkozzon.
Tricia kezdte űgy érezni, hogy a világ összee~ küdött.ellene. Tudta, hogy ez
teljesen megszc kort érzés egy egész éjszakán át tartó repülôi után kelet feié,
amikor az embérnek egy telj sen tíj, rejtélyesen fenyegetô nap elébe ke
néznie, amire csöppet sincs felkészülve, mégi így érzétt. .
Nyomokat talált a gyepen.
Nem is igazán a gyepen talált nyomok fogfa koztatták. a lenyomódott fű
mit sem érdeke ne. Szombat reggel volt. Az imént ért haza Ne  Yorkból
fáradtan, nyúzottan, paranoiásan, f nem akart mást, csak a rádió halk
duruzsolás mellett ágyba bújni, és Ned Sherrin szörnye okoskodó hangjára
szép lassan álombá szende redni.
Eric Barlett azonban nem hagyhatta, hogy e vonuljon, míg tüzetesen meg
nem vizsgálta
momokat. Eric az öreg kertész volt, aki minden szomba teggel bejött a
faíuból, hogy botjával az ô füvét píszisálj Nem hitte, hogy létezik olyan
ember, aki már reggel azzal kezdi, hogy hazajön. New Yorkból. Nem
helyeselte természetellenesnek tartotta. Mindazonáltal gyakorlat Klag
minden másban hitt.
- Biztosan az űrlények voltak - mondta, miközben le hajolt és botjával a kis
bemélyedések szélét döfködte. Mostanában rengeteget hallani róluk. A
nyakam rá, hogy SSk voltak.
- úgy gondolja? - kérdezte Tricia, és lopva az óráján pillantott. Tíz perc,
gondolta. Még tíz percig képes állv maradni. Utána egyszerűen eldôl, akár a
hálószobában jakár itt kinn a kertben. Már amennyiben csak áünia kel: ~-Ia
még értelmesen bólogatni is, és idônként megszólásai, hogy ,úgy
gondolja?, akkor csak öt percig.
- úgybizony - mondta Eric. - Idejönnek, leszállna ~az ember füvén, aztán
elsüvítenek, néha a uracskáva

együtt. Mrs. Williams, a postán, na, az ô macskáját tudja, azt a vöröset -, azt
is elrabolták az űrlények. Másnap persze visszahozták, de nagyon furcsán
viselkedett. Egész reggel kószált, délután meg elaludt. Szóval pont fordítva
csinálta, mint régen. Akkor délelôtt aludt és délután csavargott. Idôeltolódás,
tudja; a csillagközi úttól.
- Aha - mondta Tricia.
- Meg azt is mondta Mrs. Williams, hogy átfestették cirmosra. Ezek a
nyomok pont olyanok, mint amilyet a leszállókabinjuk hagyhat:
- Nem gondolja, hogy a fűnyírótól ilyen? - kérdezte Tricia.
- Ha a nyomok kör alakúak lennének, azt mondanám, de ezek éppen hogy
nem olyanok. îgy együtt még idegenszerűbb az alakjuk.
- Csak mert pont a múltkor emlitette, hogy rendetlenkedik a fűnyíró, és meg
kéne javítani, mert különben lukakat fog vájni a fűbe.
- Valóban ezt mondtam, Tricia kisasszóny és sosem hazudtolnám meg
magamat. Nem állítom biztosan, h«gy nem a fűnyíró volt, csak annyit
mondok, valószínűbb hogy az ilyen alakú nyomok mástól erednek. Azok
felôl a fák felôl szoktak jönni, a leszállókabinjaikkal... - Eric... -kezdte
türelmetlenül Tricia.
- Mondanék azért én valamit, Tricia kisasszony folytatta Eric. - Megnézem
azt a fűnyírót, ahogy a múlt héten ígértem, magának meg hagyom, hadd
csináljon azt, amit akar.
- Köszönöm, Eric - mondta Tricia. - Most tényleg le kell feküdnöm. Ha
bármire szüksége van, szolgálja ki magát a konyhában!
- Köszöpöm, Tricia kisasszony, és sok szerencsét mondta Erid Lehajolt, és
fölszedett valamit a fűbôl.
- Na tessék - mondta. - Háromlevelű lóhere. Látja, ez is szerencsét hoz.

Közelrôl is jól megnézte, igazi háromlevelű lóhere-e, és nem csupán egy
rendes négylevelű, aminek az egyik levele kihullott. - A maga helyében azért
utánajárnék, nincsenek-e a környéken földövkívüli tevékenységre 'utaló
félek. - Metszô tekintettel kémlelte a látóhatárt. különösen amott, Henley
irányából.
- Iföszönöm, Eric - ismételte Tricia. - Majd utána~ézek.
Agyba bújt, és papagájokról meg egyéb madarakról álmodott. Délután
fölébredt, és nyugtalanul császkált egy kicsit. Nem tudta; mihez kezdjen a
nap (vagy még inkább: élete) hátralevô részével. Legalább egy órán át
morfondírozott, hogy bemenjen-e este a városba, beülni a Stavro'sba.
Mostanság ez volt a legfelkapottabb hely a médiá jelesebb képviselôi
körében, és ha találkozik néhány barátjával, talán könnyebben vissza tudna
:zökkeni a rendes kerékvágásba. Végül úgy döntött, elrnegy. Jó hely volt.
Hangulatos. Magát Stavrót is nagyon kedvelte, aki görög volt, de az apja
német - elég fura egy párosítás. Tricia az egyik legutóbbi éjszakán már volt
az Alfában, amely Stavro eredeti klubja volt New Yorkban, és most a bátyja,
Karl vezette, aki azt gondolta magáról, hogy német, de az anyja görög.
Stavro örömmel hallotta volna, hogy Karl kutyagumit sem keres a New
York-i klubbal; Tricia most egy kis örömet akart szerezni neki. Stavro és
Karl Müller nem nagyon szívelte egymást.
Remek. Ez jó program lesz.
Ezután megint egy órán át morfondírozott, hogy mit vegyen fel. Végül egy
csinos fekete ruhácska mellett döntött; ámit New Yorkban vásárolt. Felhívta
egyik basátnôjét, akirôl úgy gondolta, hogy biztosan a klubban lesz este, és
megtudta, hogy aznap zárva van, mert kibérelték egy lakodalom miatt.
Arra gondolt, hogy megpróbálni úgy élni az életünket, ahogy elterveztük,
olyan, mintha egy recepthez

keresnénk hozzávalókat egy ABC-ben. Az ember fogja a bevásárlókocsit,
aminek sosem akaródzik abba az irányba menni, amerre tolják, és a végén
teljesen más dolgokat kell összévásárolnia. Mit tehet ilyenkor áz ember? Mit
tehet a recepttel? Tricia nem tudta.
Aznap éjjel egyébként, egy földönkívüli űrhajó szállt le a kertjében.
50
Elôször csak mérsékelt érdeklôdéssel figyelte, 5 miféle fények közeledhetnek
Henley irányából.
Mivelhogy nem egymillió kilométerre lakott a Heathrow-tól, hozzászokott
már, hogy fényeket lát az égbolton. Noha általában nem ilyen késô
F éjszaka, ebbôl eredt mérsékelt érdeklôdése. Aztán, bármi is volt az, ami
egyre közelebb és közelebb került hozzá, a kíváncsiságát bódulat váltotta fel.
- Hmmm - körülbelül eddig jutott a gondolataiban. Még mindig kába volt az
idôeltolódás miatt, és az üzenetek, amelyeket agya egyik fél
tekéje küldött a másiknak, nem feltétlenül a megfelelô idôben vagy
formában érkeztek meg. Kiment a konyhából, ahol nagy serényen épp kávét
fôzött magának, és kinyitotta a kertbe vezetô hátsó ajtót. Nagyot szívott a
hűs éjszakai levegôbôl, aztán kilépett és felnézett.
A pázsit félett körülbelül harminc méternyire ott parkolt valami. Nagyjából
akkora volt, mint egy hatalmas lakQkocsi.
Tényleg ott volt. Ott lebegett. Szinte hangtalanul. Mélyen Trillian belsejében
megmozdult valami. Karja lassan lehanyatlott. Észre sem vette, hogy a for
ró kávé a lábára löttyen. Alig vett levegôt, miközben a hajó lassacskán,
centirôl céntire, méterrôl méterre egyre lejjebb ereszkedett. Fényei puhán
pásztázták a talajt, mintha vizsgálnák, és éréznék. Ňt is végigpásztázták.
Sosem remélte volna, hogy újra megkaphatja ezt a lehetôséget. Hát
megtalálta? Mégis visszajött érte?
Az űrhájó egyre lejjebb és lejjebb ereszkedett, végül ;csöndesen leszállt a
fűre. Nem pontosan úgy nézett ki, mint amelyik annyi évvel ezelôtt a szeme
láttára elment, de hát az éjszakai égen villódzó fényekbôl nehéz összerakni
az igazi formát.
Néma csend.

Aztán egy klikk és egy zümm.
Aztán megint klikk és megint zümm. Kiikk zümm, klikk zümm.
Félrecsúszott, egy ajtó, és fény árasztotta el a füvet. Ň csak vert és
borzongott.
Egy alak rajzolódott ki a fényben, majd még egy és még egy.
Széles szemek pislogtak lassan rá. Kezek emelkedtek tétova üdvözlésre.
- MeMíllan? - szólalt meg végre egy hang, egy furcsa vékonyka hang, mely
hallhatóan küszködött a szótagokkal. - Tricia McMillan? Miss Tricia
McMillan?
- Igen - felelte Tricia szinte némán. - Figyeltük magát.
- Fi... figyeltetek? Engem? Igen.
Hatalmas szemeikkel nagyon lassan, alaposan végigméregették.
- Élôben alacsonyabbnak tűnik - jegyezte meg végül az egyikük.
= Tessék? - kérdezte Trícia. - Igen.
- Én, ööö.., nem ércem - mondta Tricia. Semmi ilyesmire nem számított
ugyan, de az egész nem úgy indult, ri~int amire számított volna, ha számít
arra, amire nem számított: Nagy nehezen megszólalt:
- Csak nem... csak nem... Zaphod küldöttei vagytok? Ez a kérdés szemmel
láthatóan egy kis megrökönyödést váltott ki a három alakból. Saját pergô
nyelvükön váltottak egy két szót egymással, majd visszafordultak hozzá.
- Nem hisszük. Szerintünk nem - mondta egyikük. - Hol van a Zaphod? -
kérdezte egy másik az éjszakai égboltot nézve.
- Azt... nem tudom - felelte tanácstalanul Tricia. - Messze van innen?
Merrefelé? Mi nem tudjuk.

Tricia elszoruló szívvel vette tudomásul, hogy fogalmuk sincs, kirôl beszél.
Még arról sincs, mirôl beszél. És ôneki sem volt fogalma, hogy amazok
mirôl beszélnek, Félretette a reményeit, és agya újra sebességbe
kapcsolt. A csalódottság nem vezetett sehová. Rá kellett ébrednie, hogy az
évszázad sajtószenzációja van a kezében. Mitévô legyen? Menjen vissza a
házba a videoka
erôért? Nem fognak eltűnni, mire visszaér? Teljesen tanácstalan volt ezt
illetôen. Beszéltesd ôket, gondolta. A többit majd késôbb kitalálod.
- Szóval figyeltetek... engem?
- Mindannyiukat: A bolygójukon mindent. A televíziót. A rádiöt. A
távközlést. A számítógépeket. A videoáramköröket. A raktárakat.
- Micsoda?! -
- A parkolókat. Mindent. Mindent megfigyelünk. Nagyon unalmas lehet,
nem igaz? - bukott ki belôle.
- De.
- Akkor miért... .., - Igen? Kivéve mit?
-A vetélkedôket. Tetszenek a vetélkedôk.
Szörnyen hosszú csend következett; Tricia az űrlényeket nézte, az űrlények
meg ôt,
- Valamit nagyon szeretnék kihozni a házból 'mondta Tricia roppant
határozottan. - Tudjátok, mit? Szeretnétek bejönni velem, szétizézni?
-Az nagyon jó lesz - felelték lelkesen egyszerre.
Ott ácsorogtak mindhárman elég esetlenül a nappaliban, miközben Tricia
sürgött-forgott, és elôszedett egy videokamer'at, egy 35 mm-es felvevôgépet,
egy magnetpfont, mindenféle keze-ügyébe kerülô hang

és képrögzítô szerkezetet. Mindhárom lény vékony volt, és a lakás
megvilágításában halvány lilászöld
színűnek tűnt.
- Tényleg csak egy pillant, srácok - mondta Tricia és a fiókokban kotorászva
üres kazettákat és filmeket keresgélt.
A földönkívüliek a CD-it és régi lemezeit nézegették a polcon. Az egyikük
finoman oldalba bökte társát.
- Nézd csak - mutatta. - Elvis.
Tricia megtorpant, és mindhármukat újra végigmérte:
- Szeretitek Elvist? - kérdezte. - Igen - felelték.
- Elvis Presleyt? Igen.
Tricia zavartan csóválta a fejét, miközben egy üres kazettát próbált
betuszkolni a videokamerába.
- Néhányan önök közül - szólalt meg habozva egyik látogatója - azt hiszik,
hogy Elvist az idegenek rabolták el.
- Micsoda? - hüledezett Tricia. - És tényleg? . - Lehetséges.
 - Azt akarjátok nekem bemesélni, hogy ti raboltátok el Elvist? - Tricia
levegô után kapkodott. Próbált nyugodtan viselkedni, nehogy
összegubancolja a drótokat; de ez már túl sok volt neki.
- Nem. Nem mi - felelték a vendégei. - Idegenek voltak. Ez egy nagyon
érdekes feltételezés. Gyakran beszélünk róla
- Ezt fel kell vennem - motyogta Tricia csak úgy magának,
Megbizonyosodott róla, hogy a videokamerában benne van- a kazetta, és
működôképes. Nem emelte fel a szeméhez, nehogy megriassza
ôket. De elég tapasztalt volt már ahhoz, hogy csípôbôl is pontosan tudjon
filmezni.

- Oké - mondta. - Most pedig szép lassan és ügyesen mondjátok el nekem,
kik vagytok. Kezdjük veled - szólt baloldalihoz. - Hogy hívnak?
- Nem tudom. - Nem tudod. - Nem.
- Értem - mondta Tricia. - Na és titeket? - Mi sem tudjuk.
-- Jó. Rendben. Azt talán csak tudjátok, hogy hon-. nan jöttetek?
Azok a fejüket rázták.
- Nem tudjátok, honnan jöttetek? Megint megrázták a fejüket.
- Hát akkor - próbálkozott Tricia-, mi a ti... ööö... Kicsit belezavarodott, de
közben vérbeli profiként egyenesen tartotta a kamerát.
- Egy küldetést teljesítünk - mondta az egyik lény - Küldetést? Miféle
küldetést?
- Nem tudjuk.
Még mindig egyenesen tartotta a kamerát: -Akkor mit csináltok itt a Földön,
hm?
- Azért jöttünk, hogy elvigyük magát.
Rezeg a kamera, rezeg a kamera. Rá lehetett volna tenni egy állványra.
Tricia elgondolkodott, hogy nem kéne-e tényleg egy állványt használnia.
Azért gondolkodott el ezen, mert így kapott egy-két másodpercet, hogy az
imént hallottakat megemészthesse. Nem, gondolta, kézben tartva.
könnyebben tud mozogni. Meg arra is gondolt: "Segítség, mi lesz most
velem?"
- Miért kell - kérdezte nyugodt hangon - elvinnetek engem?
- Mert elvesztettük az eszünket.
- Elnézést - mondta Tricia -, keresnem kell egy állványt.
Elég boldognak tűntek, hogy tétlenül álldogálhattak, mialatt Tricia tvorsan
elôkerített állványt. és

ráerôsítette a kamerát. Arca teljesen rezzenéstelen volt, noha el sem tudta
képzelni, mi fog történni, és mit szóljon hozzá.
- Rendben - szólalt meg, mikor elkészült -, tehát miért...
- Tetszett az interjúja az asztrológusnôvel. - Láttátok?
- Mi mindent látunk. Nagyon érdekel minket az asztrológia. Tetszik.
Nagyon érdekes. Nem minden ilyen érdekes; de az asztrológia az. Amit a
csillagok mondanak nekünk. Amit a csillagok megjósolnak. Jól jönnének
nekünk az efféle információk.
- De... z
Tricia nem tudta, hol kezdje.
Ismerd be, gyôzködte magát. Ezen nincs mit jobban meggondolni.
îgy szólt hát:
- De hisz én semmit sem tudok az asztrológiáról. - Mi igen.
Y . - Tényleg?
- Igen. Figyelemmel kísérjük a horoszkópjainkat. r_.. .
Nagyon mohók vagyunk. Csak úgy faljuk az összes újságot és folyóiratot. De
a vezetônk szerint van egy kis problémánk.
- Van vezetôtök? - Van.
- Hogy hívják?
- Azt nem tudjuk.
- Akkor ôszerinte mi neve, az . istenit neki...?! Bocs, ezt ki kell vágnom,
Ňszerinte mi a neve?
- Nem tudja.
-Akkor honnan tudjátok, hogy ô a vezetôtök?
a= - Magához ragadta a vezetést. Azt mondta, hogy valakinek csinálnia kell
valamit, amíg itt vagyunk.
- Aha! - Tricia ebbe kapaszkodott bele. - Hol van az az "itt"?
-A Ruperten. - Tessék?
-Az önök nége Rupertnek Hívja. A tizedik bolygó a apjuktól. Ott telepedtünk
le évekkel ezelôtt. Igen hideg és érdektelen hely, de kiváló a megfigyeléshez.
- Miért figyeltek bennünket?
- Csak azt tudjuk, hogy ez a dolgunk.
- Jó - mondta Tricia. - Rendben. És mí az a probléma; amirôl a vezetôtök
beszél?
- A háromszögelés. - Hogy mondod?
- Az asztrológia egy nagyon precíz tudomány. Ezt mi is tudjuk.
- Nos hát... - kezdett bele Tricia, aztán nem is folytatta.
- De csak itt a Földön működik pontosan.
- Ig... e... en... - Triciának az -a szörnyú érzése támadt, hogy valami
derengeni kezd neki.
- Szóval például, ha a Vénusz a Bak jegyébe emelkedik, az igaz a Földrôl
nézve. De a Rupereen ez hogyan működik? Mi van, ha a Föld emelkedik a
Bak jegyébe? Ezt mindenképp tudnunk kell. Sok, szerintünk fontos dolgot
elfelejtettünk, így a trigonometriát is.
- Akkor most tisztázzunk valamit - mondta Tricia. akarjátok, hogy veletek -
menjek... a Rupertre...?
- Igen.
- Hogy átszámítsam a horoszkópjaitokat a FöldRupert viszonylatban?
- Igen.
- Kapok egy exkluzív interjút? - Igen:
- Akkor a tietek vagyok - mondta Tricia, és azt gondolta, hogy ha más nem
is, a Natianal Enquirer mindenképp vevô lesz rá.
***

Ahogy belépett az űrhajóba; amely majd a Naprendszer legtávolabbi
csücskébe v'sszi ôt, az elsô dolog, ami a szemébe ötlött, egy sor tévéképernyô
volt, ametyeken ezrével cikáztak a képek. Egy negyedik lény ült elôttük és
nézte ôket, de tekintete arra az egy monitarra szegezôdött, amin állandó
adás ment. Mégpedig annak a rögtönzött interjúnak a visszajátszása,
amelyet Tricia az elôbb készített három kollégájával. Felnézett, mikor
meglátta Triciát félénken bemászni.
-Jó estét, Miss McMillan - szólalt meg. - Ügyesen bánik a kamerával.
t'
Ford Prefeet már futott, amikor földet ért. A 6. talaj kábé tíz centivel lej jebb
volt a szellôzôak
nától, mint ahogy emlékezett rá, így elmérte a távolságot, túl korán kezdett
el futni, ügyetlenül megbotlott, és kificamította a bokáját. A
F francba! Enyhén bicegve, de azért végigrohant a folyosón.
Az épületben mindenhol a szokásos ôrült izgalommal vijjogtak fel a
riasztók. Menedéket keresve bevetôdött a tárolószekrények mögé,
körülpillantott, hogy megbizonyosodjon róla, nem látja senki, és elkezdte
kihalászni szütyôjé
Z bôl a szükséges dolgokat.
A bokája viszont fenemód fájt.
A talaj nemcsak hogy tíz centivel lejjebb volt a szellôzôaknától, mint ahogy
emlékezett, hanem ráadásul még nem is ugyanazon a bolygón volt, mint
amire emlékezett, ô mégis a tízcentis
különbségen lepôdött meg igazán. A GALAXIS útikalaux stopposoknak
irodáit gyakorta költöztették át különôsebb elôzetes figyelmeztetés nélkül
más bolygókra a
,. helyi éghajlat, a helyi rosszindulat, az energiaszámlák vagy az adó miatti
de mindig ugyanúgy építették újjá, szinte a legeslegutolsó molekuláig. A
társaság sok alkalmazotfjának az irodák elrendezése jelentette az egyetlen
biztos pontot saját súlyosan eltorcult univerr zumában.
R" Valami mégis fura volt: `
Nem önmagában véve meglepô, gondolta Ford, miközben elôhúzta
könnyűsúlyú diszkoszvetô-törülközôjét. Az ô életében gyakorlatilag minden,
nagyobb vagy
. kisebb mértékben, de fura volt. Éppen csak arról volt szó, hogy a dolgok
kissé másként voltak furák, mint ahogyan azt ó megszokta, és ez volt a
különös. Nem egészen tudott rögtön erre koncentrálni.
Elôvette hármas számú feszítôemeltyűjét.

A riasztók úgy szóltak, mint rég. Volt egy kís dallamuk is, amire
majdhogynem dudorászni kezdett. Ez mind nagyon ismerôs volt. A kinti
világ viszont új volt Fordnak. Azelôtt még sohasem járt a Saquo-Pilia Hen-
shán; de tetszett neki. Fgy kiesit karneváli hangulatot árasztott.
Szütyôjébôl elôvett egy játékíjat és -nyilat, amit egy utcai árusnál vásárolt.
Rájôtt, hogy ámiatt van ez a karneváli hangulat a Saquo-Pilia Henshán, mert
a helybéliek most ülik Szent Antwelm Mennybemenetelének éves ünnepét.
Szent Antwelm, még életében, egy hatalmas és népszerű király volt, aki
hatalmas és népszerű dolgokért vállalt elkötelezettséget. Antwelm király
nem másért kötelezte el magát; mint amire ínindenki vágyott, nevezetesen,
hogy mindenki egyenlô és boldog legyen, jól érezze magát, és töltse a lehetô
legtöbb idôt a többiek társaságában. Halálakor összes vagyonáról úgy
rendelkezett, hogy abból minden évben rendezzenek egy fesztivált, ahol
mindenki megemlékezik errôl, rengeteg finom eledel és tánc, valamint
nagyon buta játékok mellett, mint amilyen a vokitvadászat.
Mennybemenetele olyan ragyogóan sikerült, hogy szentté avatták. És ez még
nem minden: az összes többi embert, akit ezt megelózôen szentté avattak
(mert szánni való módon halálra köveztette magát, vagy egy
trágyáshordóban fejjel lefelé élte le életét), azonnal visszaminôsítették, és
azóta még rájuk gondolni ís kínos.
A GALAXIS úMkalauz jól ismert H alakú irodaépülete a város
peremkerületei föté magasodott, Ford pedig a jól ismert módszerével tört be
oda. A fô ek5esamok helyett mindig a szellôzôrendszeren keresztül lépett bej
mert a fô elôcsarnokot robotokkal ôriztették, és ezeknek az volt a munkájuk,
hogy a belépô alkalmazottaknak keresztkérdéseket tegyenek föl
reprezentációs költségeikkel kapesolátban. Ford Prefect repiköltségei
megrögzötten összetettek és nehezen követhetôek voltak, és ügy vélte, a
csarnokot ôrzô robotokat nem szerelték össze elég jól ahhoz, hogy megértsék
az általa .felhozott érveket. Ennélfogva jobban szeretett másféle útvonalon
belépni.
Ez azt jelentette, hogy szinte minden riasztókészüléket kikapcsolt a
folyószámlaosztály kivételével. Ford így jobban szerette.
Összekuporodott a tárolószekrény mögött, megnyálazta a játék nyílvesszô
tápadókorongját, majd az íj húrjába illesztette.
úgy harminc másodpercen belül megjelent egy apróbb dinnye méretű
biztonsági robot, nagyjából derékmagasságban végigrepült afolyosón; s
közben jobbra-balra kémlelt, hogy észrevegyen minden rendellenességet.
Ford kifogástalan idôzítéssel kilôtte elé a játéknyilat. A nyűvesszö átrepült a
folyosón, és rezegve a szemközti falhoz.tapadt. Repülés közben a robot éné-
kelôi azonnal befogták, a robot pedig kilencven fokos szögben elfordult,
hogy kövesse, mindegy, mi az ördög az, és hôvé megy
Ford egy értékes másodpercet nyert, amíg a robot a vele szemben levô falat
nézte. Törülközôjét ráhajította repülô robotra, és megfogta.
A robotot a legkűlönbözóbb kidudorodó érzékelôkkel cicomázták fel, ezért
nem is tudott manóverezni a törülközôben, csak elôre-hátra rángatózott, és
képtelen volt szembefordulni foglyulejtôjével.
Ford gyorsan magához rántotta és leszorította a földre. A gépezét
szánalmasan nyüszíteni kezdett. Ford egy határozott és gyakorlott
mozdulattal, kezében a hármas számú feszítôemeltyűjével benyúlt a tö-
rülkozo alá, és lepattintotta a kicsi műanyag panelt a robot tetején, hogy
hozzáférhessen a logikai áramkörökhöz.

G1

lyérôl. Mihelyt az kijött, a robot elcsendesedett, mintha kómába esett volna.
A csip, amelyet Ford eltávolított, tartalmazta az utasí: tásokat az összes
feltételre vonatkozóan, amiknek a ra bot eleget kellett hogy tegyen, ha
boldognak akarta érezni magát. A robot akkor lett boldog, amikor egy pici
elektromos töltés a csip bal oldaláról éppen a jobb oldalára került. A csip
állapította meg, hogy a töltés odakerült-e vagy sem.
Ford elôhúzott egy rövid drótot, amely a törülközô- be volt beleszôve. Egyik
végét bedugta a csip aljzatának bal felsô lyukacskájába, a másikat pedig a
jobb alsó lyu-' kacskába.
Ennyi volt az egész. A robot most már akkor lehetett boldog, amikor csak
akart.
Ford gyorsan felállt, és lerántotta a törülközôt. A robot túláradó örömmel,
kígyózó mozgással emelkedett a levegôbe.
Megfordult, és meglátta Fordot.
- Mr. Prefect, uram! Olyan boidog vagyok, hogy látom!
- Én is örülök, hogy látlak, kispajtás - mondta Ford. A robot tüstént
jelentette központi ellenôrzôjének, hogy ezen a létezô legjobb világon
minden a lehetô legnagyobb rendben van, a riasztók azon nyomban lecsil- `
lapodtak, és az élet visszatért a normális kerékvágásba.
Legalábbis majdnem a normálisba. Valami nem stimmelt ezzel a hellyel.
A kicsi robot gurgulázott az elektromos gyönyörtôl. Ford végigsietett a
folyosón, és hagyta, hogy a robot feleszmélve föl-le röpdössön, és
mondogassa neki, milyen pompás minden, és mennyire boldog, hogy ezt el
tudja mondani.
Ford mégsem volt boldog. .
Olyan arcok mellett haladt el, amelyeket nem ismert. Nem úgy néztek ki,
mint a magafajta emberek. Túlságo64
san jólfésültek voltak. A tekintetük pedig túlságosan kifejezéstelen.
Akárhányszor megpillantott valakit a távol:ban, akirôl azt hitte, hogy ismeri,
és elindult felé, hogy üdvözölje, mindig kiderült, hogy egészen másvalaki,
`Gsinosabb hajuk volt és sokkal céltudatosabb, elszántabb tekintetük, mint
Ford ismerôseinek.
Az egyik lépcsôt néhány centivel balra helyezték. A mennyezetet egy kissé
alacsonyabbra építették. Az elócsarnokot átalakították. Mindezek a dolgok
önmagukban véve nem voltak aggasztóak, bár egy kicsit zavarba ejtették.
Aggodalomra a berendezés adott okot. Annak idején hetyke és rikító volt.
Drága ugyan - mert az útikalauz annyira jól fogyott a galaxis civilizált és ;
posztcivilizált részeiben -, de legalább szórakoztató is. ' Vad játékgépek
sorakoztak a folyosók mentén. Ňrül
ten kifestett nagyzongorák lógtak le a plafonról, a Viv w bolygó gonosz
tengeri lényei dugták ki fejüket az elfásított átriumok medencéibôl, idióta
inges robotinasok bóklásztak a folyosón, és azt lesték, kinek a kezébe
nyomhatnák a habzó italokat. Az emberek házi óriássárkányokat kötöttek ki
pórázon, és pterospondeuszokat hordtak ülôrudakon az irodáikba. Tudták,
hogyan érezzék jól magukat, de ha mégsem, akkor tanfolyamokra
iratkozhattak be, hogy ezt elsajátítsák.
Ebbôl mostanra semmi sem maradt.
Valami ízlésficamos alak tejesen átalakította a helyet. Ford élesen befordult
egy kis alkóvba, a tenyerébe köpött, és berántotta magával a kis robotot.
Leguggolt, és a csacsogó kibernautára nézett.
- Mi történt itt? - faggatta.
- ű, csak a legjobb dolgok, uram, csakis a létezô legjobb dolgok. Ülhetnék az
ölébe, kérem?
- Nem - mondta Ford, és félresöpörte. A robot el volt ragadtatva, hogy így
elkergették, elkezdett fel-le röpködni, zümmögött, majd elalélt. Ford ismét
megragadta, és egy határozott mozdulattal a levegôbe he-
lyezte, félméternyire az arcától. Az megpróbált ott maradni, de nem tudta
megállni, hogy ne remegjen egy kicsit.
- Valami megváltozott, ugye? - sziszegte Ford.
- ű igen - nyafogta a kis robot - Mily mesés és csodálatos minden! úgy
örülök ennek!
- Miért, azelôtt milyen volt? - Klassz.
- De tetszik, hogy így megváltoztatták? - firtatta Ford.
- Nekem minden tetszik - nyöszörgött a robot. - Fôleg amikor így ordít
velem. Csinálja megint, kérem!
- Akkor mondd el, mi történt! - ű köszönöm, köszönöm!
Ford felsóhajtott. . - Jó, jó - zihálta a robot. - Az útikalazcz vezetését át-
vették. új a fônökség. Minden olyan nagyszerű, hogy menten eloivadok!
Persze a régi vezetés is mesés volt, de nem biztos, hogy ákkoriban így
vélekedtem.
-Az még azelôtt volt, hogy egy kis darab drótot dugtam a fejedbe.
- Milyen igaz! Milyen csodálatosan igaz! Mermyire csodálatosan,
túláradóan, tajtékzóan, kirobbanóan , igaz! Micsoda gerjedelmesen helyes
megállapítás!
- De mi történt? - makacskodott Ford. - Kik az új fônökség? Mikor
cserélôdött ki? Nekem... ó, hagyd csak - tette hozzá, amikor a kis robot
féktelen örömmel elkezdett összevissza karatryolni, és Ford térdéhez
dörgölôdzött. - Majd megyek, és kiderítem én magam.
Ford nekirohant a fôszerkesztô irodaajtajának, és amikor a keret széfhasadva
utat adott neki, kicsi labdává gömbölyödött, és villámgyorsan átbukfencezett
az ajtón, oda, ahol a galaitis legerôsebb és legdrágább itala
ivai megrakott bárkocsi szokott állni, megragadta a kocsit, és
mozgóbarikádként használva végiggörgette azt és sáját magát a padlón az
iroda legközepéig, ahol az értékes és szörnyen csúnya Léda és a Polip
szobrát tudta, hogy megbújjon mögötte. A kis robot mindeközben
mellmagasságban bevitorlázott, és öngyilkos örömmel magára vonta Ford
helyett a lôfegyverek figyelmét.
Legalábbis képzeletben; muszáj volt így elterveznie. A jelenlegi
fôszerkesztô, Stagyar-zil-Doggo egy veszélyesen kiegyensúlyozatlan ember
volt, aki gyilkos szándékkal tekintett minden külsôs munkatársára, ha azok
friss, impregnált papírok nélkül léptek az irodájába, az ajtókeretben pedig,
felszerelve speciális megfigyelô-szerkezetekkel felszerelt lézervezérlésű
fegyverek sorakoztak, hogy elijesszenek mindenkit, aki borzasztóan ötletes
kifogásokkaT álltak elô, ám írni nem írtak semmit. Ily módon történt a
teljesítmény fokozása.
A bárkocsi sajnos most nem volt ott.
Ford kétségbeesetten arrébb gördült, és Léda és a Polip szobra felé
bucskázott, ami azonban szintén nem volt ott. Pánikszerűen körbegurult és -
szökdelt a szobán, megbotlott, megperdült, nekiütközött az ablaknak, amely
szerencsére rakétabiztosra volt építve, visszapattant, és összehorzsolva,
kifulladva egy ízléses, kopott, szürke bôrborítású heverô mögé szökkent, ami
ellenben eddig nem volt ott.
Egy pár másodperc múltán lassan kikukucskált a heverô támlája mögül.
Azonkívül, hogy a bárkocsi és a Léda és a Polip szobra hiányzott, meglepô
módon a fegyverropogást sem hallotta. Összeráncolta a homlokát. Ez így
abszolút nem volt rendjén.
- Gondolom, Mr. Prefecthez van szerencsém - hallatszott egy hang.
A hang egy simaarcú egyéniség szájából jött a hatalmas keramo-tikfa
íróasztal mögül. Lehet, hogy Stagyarzil-Doggo is egy irtó nagy egyéniség
volt, de senki,

semmiféle oknál fogva sem nevezhette volna sima arcúnak. Ez itt nem
Stagyar-zil-Doggo volt.
- Sajátságos belépése arra enged következtetnem, hogy per pillanat nincs
önnél új anyag az ööö, az útikalauzhoz - mondta a sima arcú egyéniség. Az
asztalon könyökölt, és ujjhegyeit egymáshoz tartotta.
- Nem értem rá - szólalt. meg Ford, elég erôtlenül, Föltápászkodott, és
leporolta magát. Aztán eszébe jutott, hogy mi a fenének beszél ô itt
erôtlenül. Most az kell, hogy ô legyen a helyzet ura. Rá kell jönnie, ki a
nyavalya ez az illetô, és hirtelen ráébredt, hogyan tudná ezt elérni.
- Ki a nyavalya maga? - kérdezte.
- Én vagyok az ön új fôszerkesztôje. Már amennyiben továbbra is igényt
tartunk a szolgáltatásaira. A nevem Vann Harl. - Nem nyújtott kezet. Csak
hozzátette: - Mit művelt azzal a biztonsági robottal?
A kis robot nagyon lassan a plafonon körözött, és halkan nyögdécselt
magának.
- Hát boldoggá tettem - csattant fel Ford. - Ez az én küldetésem. Hol van
Stagyar? Vagy még inkább: hol a bárkocsija?
- Mr. zll-Doggo már nem tagja ennek a szervezetnek. A bárkocsija pedig
szerintem éppen segít neki, hogy túltegye magát ezen a tényen.
- Szervezetnek? - ordította Ford. - Szervezetnek. Hogy lehet ilyen idétlen
néven nevezni ezt a kuplerájt? - Pontosan kifejezi a nézeteinket. Gyenge
felépítés,
nagyfokú találékonyság, gyenge vezetés, nagyfokú részegség. És most -
mondta Harl - csak a fôszerkesztôrôl beszélünk.
- Én bírom a tréfát - csattant fel Ford.
- Nem - mondta Harl. - Ön írja a vendéglôi rovatot. Egy műanyagdarabkát
lökött Ford elé az íróasztalra. Ford meg sem moccant, hogy érte nyúljon.
- Hogy mi? - kérdezte Ford. 68
- Nem mi. Csak ön, Mr. Prefect. Ön írja a vendéglôi rovatot. Én mint
fôszerkesztô csak ülök itten, és eldöntöm, hogy ön írja a vendéglôi rovatot.
Érthetô?
-Vendéglôi rovatot? - hüledezett Ford, aki túl döbbent volt ahhoz, hogy
méregbe guruljon.
- Üljön le, Prefect! - mondta Harl. Megperdült a forgószékében, talpra állt,
és a huszonhárom emelettel lejjebb zajló vidám karnevál fénylô pontjait
kezdte bámulni:
- Ideje nekifeküdni a munkának, Prefect - recsegte. Mi itt a Multimenzió
Vállalatnál...
- A minél.
- Multimenzió Vállalatnál. Mi vásároltuk meg az úti-- kalauzt.
- Multimenzió?
- Milliókat költöttünk erre a névre, Prefect. Kezdje el szeretni, vagy kezdhet
csomagolni. - Ford vállat vont. Nem volt mit csomagolnia.
- A galaxis változik - magyarázta Harl. - Nekünk is változnunk kell vele.
Lépést kell tartanunk a piaccal. A piac fejlôdik. új törekvések. új
technológia. A jövô...
- Nekem ne beszéljen a jövôrôl! - mondta Ford. - Ismerem én jól a jövôt: A
fél életemet ott töltöttem. Ugyanolyan, mint máshol. Mint máskor. Mindegy.
Minden tökugyanaz, csak az autók gyorsabbak, meg a levegô büdösebb.
-Az csak egy jövô - mondta Harl. - Az ön jövôje, ha ezt hajlandó elfogadni.
Meg kell tanulnia többdimenziósan gondolkozni. E pillanatban is korlátlan
számú jövô nyúlik ki minden irányba - és a következô pillanatban is és a
következôben is. Billiónyi jövô, amely kettéválaszt minden egyes pillanatot!
Minden létezô elektron minden lehetséges helyzete billiónyi valószínűség
felé szélesedik ki! Billió meg billió fénylô,. ragyogó jövô! Tudja,. mit jelent
ez?
- Összenyálazta az állát.

semmiféle oknál fogva sem nevezhette volna sima arcúnak. Ez itt nem
Stagyar-zil-Doggo volt.
- Sajátságos belépése arra enged következtetnem, hogy per pillanat nincs
önnél új anyag az ööö, az útikalauzhoz - mondta a sima arcú egyéniség. Az
asztalon könyökölt, és ujjhegyeit egymáshoz tartotta.
- Nem értem rá - szólalt. meg Ford, elég erôtlenül, Föltápászkodott, és
leporolta magát. Aztán eszébe jutott, hogy mi a fenének beszél ô itt
erôtlenül. Most az kell, hogy ô legyen a helyzet ura. Rá kell jönnie, ki a
nyavalya ez az illetô, és hirtelen ráébredt, hogyan tudná ezt elérni.
- Ki a nyavalya maga? - kérdezte.
- Én vagyok az ön új fôszerkesztôje. Már amennyiben továbbra is igényt
tartunk a szolgáltatásaira. A nevem Vann Harl. - Nem nyújtott kezet. Csak
hozzátette: - Mit művelt azzal a biztonsági robottal?
A kis robot nagyon lassan a plafonon körözött, és halkan nyögdécselt
magának.
- Hát boldoggá tettem - csattant fel Ford. - Ez az én küldetésem. Hol van
Stagyar? Vagy még inkább: hol a bárkocsija?
- Mr. zll-Doggo már nem tagja ennek a szervezetnek. A bárkocsija pedig
szerintem éppen segít neki, hogy túltegye magát ezen a tényen.
- Szervezetnek? - ordította Ford. - Szervezetnek. Hogy lehet ilyen idétlen
néven nevezni ezt a kuplerájt? - Pontosan kifejezi a nézeteinket. Gyenge
felépítés,
nagyfokú találékonyság, gyenge vezetés, nagyfokú részegség. És most -
mondta Harl - csak a fôszerkesztôrôl beszélünk.
- Én bírom a tréfát - csattant fel Ford.
- Nem - mondta Harl. - Ön írja a vendéglôi rovatot. Egy műanyagdarabkát
lökött Ford elé az íróasztalra. Ford meg sem moccant, hogy érte nyúljon.
- Hogy mi? - kérdezte Ford. 68
- Nem mi. Csak ön, Mr. Prefect. Ön írja a vendéglôi rovatot. Én mint
fôszerkesztô csak ülök itten, és eldöntöm, hogy ön írja a vendéglôi rovatot.
Érthetô?
-Vendéglôi rovatot? - hüledezett Ford, aki túl döbbent volt ahhoz, hogy
méregbe guruljon.
- Üljön le, Prefect! - mondta Harl. Megperdült a forgószékében, talpra állt,
és a huszonhárom emelettel lejjebb zajló vidám karnevál fénylô pontjait
kezdte bámulni:
- Ideje nekifeküdni a munkának, Prefect - recsegte. Mi itt a Multimenzió
Vállalatnál...
- A minél.
- Multimenzió Vállalatnál. Mi vásároltuk meg az úti-- kalauzt.
- Multimenzió?
- Milliókat költöttünk erre a névre, Prefect. Kezdje el szeretni, vagy kezdhet
csomagolni. - Ford vállat vont. Nem volt mit csomagolnia.
- A galaxis változik - magyarázta Harl. - Nekünk is változnunk kell vele.
Lépést kell tartanunk a piaccal. A piac fejlôdik. új törekvések. új
technológia. A jövô...
- Nekem ne beszéljen a jövôrôl! - mondta Ford. - Ismerem én jól a jövôt: A
fél életemet ott töltöttem. Ugyanolyan, mint máshol. Mint máskor. Mindegy.
Minden tökugyanaz, csak az autók gyorsabbak, meg a levegô büdösebb.
-Az csak egy jövô - mondta Harl. - Az ön jövôje, ha ezt hajlandó elfogadni.
Meg kell tanulnia többdimenziósan gondolkozni. E pillanatban is korlátlan
számú jövô nyúlik ki minden irányba - és a következô pillanatban is és a
következôben is. Billiónyi jövô, amely kettéválaszt minden egyes pillanatot!
Minden létezô elektron minden lehetséges helyzete billiónyi valószínűség
felé szélesedik ki! Billió meg billió fénylô,. ragyogó jövô! Tudja,. mit jelent
ez?
- Összenyálazta az állát.

megcáfolhatatlan bizonyítékot felmutatni a személyazo_ nosságáról, hogy az
élet már pusztán emiatt is könnyen roppantul fárasztóvá válhatott, nem is
beszélve a létezés mélyebb problémáiról, amikor meg.kellett próbálni kö- -
vetkezetes öntudatként funkcionálni egy ismeretelméletileg ellentmondásos
anyagi univerzumban. Vegyük esak például a bankjegykiadó automatákat.
Emberek hosszú sora ácsorog arra várva, hogy ellenôrizzék az ujjlenyo-
matukat, kielemezzék a retinájukat, bôrmintát vegyenek a tarkójukról és
azonnali (vagyis majdnem azonnali, a fárasztó valóságban jó hat vagy hét
másodpercig tartó) genedkai vizsgálatnak vessék ôket alá, aztán fogas kérdé-
seket tegyenek föl nekik olyan esaládtagjaikról, akiknek még a létezésérôl
sem nagyon tudnak, és arról, milyen színű abroszokat részesítenek elônyben.
És ezt esak akkor, ha a hétvégére egy kis plusz zsozsót szeretnének felvenni.
Ha még légikocsit szeretnél bérelni, rakétaegyezményt aláírni, vagy kifizetni
egy éttermi számla teljes összegét bizony mondom; hamar belefásulsz.
Erre jó azAzon-O-Sítvány. Tartalmaz minden egyes információt rólad, a
testedrôl az életedrôl - mindezt egy egyszerű, mindenfajta gép áital
leolvasható kártyába tömörítve, amit aztán hordozhatsz a tárcádban,
ilyenformán képviselve a technika legnagyobb diadalát önmaga és a józan
paraszti ész fölött.
Ford zsebre vágta. Eszébe jutott egy figyelemreméltóan jó ötlet. Eltöprengett
rajta, vajon meddig marad eszméletlen Harl.
- Hé! - Itiáltotta oda a kis dinnyeméretű robotnak, aki még mindig
eufórikusan nyáladzott a plafonon. Boldog akarsz maradni?
A robot igent gurgulázott.
-Akkor maradj velem, és csinálj meg mindent, amit mondok!
A robot azt felelte erre, hogy köszöni szépen, de ô épp elég boldog ott fenn,
a plafonon. És hogy még so
q, sem tapasztalta, hogy egy jó plafon ilyen csiklandó izgalmat szerezhet,
úgyhogy nagyobb mélységekben is el
 ákar merülni a plafon okozta gyönyörben.
- jp, maradj esak ott - mondta Ford - , úgyis elkaplak, és visszateszem a
kondicionáló csipedet. Ha boldog akarsz maradni, akkor jötmöd kell.
A robot édesbús, szívbôl jövô sóhajt hallatott, és keljetlenkedve leereszkedett
a mennyezetrôl.
- Ide figyelj - mondta Ford - , boldoggá tudnád ten` ni a biztonsági rendszer
többi részét egy pár percig?
- Az igazi boldogság egyik öröme - trillázta a robot , ha másokkal is
megoszthatjuk. Felpezsdít, megtelít, eláraszt az öröm, hogy ..
- Jól van - mondta Ford. - Csak juttass egy kis boldogságot a biztonsági
hálózatba! Ne adj nekik információt! Érezzék magukat pont olyan jól, hogy
ne is akarjanak kérni!
Felvette a törülközôjét, és vidáman az ajtó felé rohant. Már majdnem unni
kezdte az állandó tétlen tunyálkodást. A jelek szerint azonban igencsak
felpezsdült körú' lötte az élet.
Arthur Dent jó pár pokoli helyen megfordul már életében, de most elôször
látott olyan űrkikötôt, ahol a következô tábla volt kirakva;
;,Még csüggedten utazgatni is jobb mint ide megérkezni'.
Hogy a látogatókat üdvözöljék, az érkezési elôcsarnokba kirakták a
miaManói elnök mosolygós képét. Ez volt az egyetlen fénykép, amit találtak
róla, ráadásul nem sok: kal azután készült, hogy az elnök fôbe lôtte magát,
így bár a fotót a tôlük telhetô legnagyobb alapossággal retusálták, a mosoly
mégis meglehetôsen kísérteties maradt. A feje oldalsó részét krétával
rajzolták vissza. Nem találtak semmi mást, ami a képet pótolhatta volna,
mert az elnököt sem pótolhatta senki. A bolygón mindenkinek egy volt a
célja: az, hogy mihamarabb elmehessen onnan.
Arthur bejelentkezett egy kis külvárosi motelbe, savanyú képpel leült a
nyirkos ágyra, és végiglapozgatta a szintén nyirkos informáciös füzetkét. Azt
olvasta benne, hogy a bolygót az odaérkezô telepesek ! elsô szavai után
nevezték el MiaManónak, akik sok ' fényévnyi űrt utaztak be, hogy elérjék a
galaxis legtávolabbi, föl nem fedezett, isten háta mögötti szegletét.
A fôváros a HátIzé nevet kapta. Más városa meg nem is volt. MiaManó
gyarmatosítása nem aratott osztatlan sikert, azok pedig, akik mégis ott
akartak élni, nem abból a fajtából valók voltak, akikkel az ember szívesen
töltené az idejét.
A füzet a kereskedelmet is megemlítette. A legfôbb kereskedelmi árucikk a
miamanói lápidisznó bôre volt, ami úgyszintén kevés sikernek örvendett,
mert épeszű embernek eszébe sem jutna miaManói lápidisznóbôrt vásárolni.
Az a mákszemnyi kereskedelem is csupán azért maradhatott fenn, mert
mindig jelentôs számmal éltek olyanok a galaarisban, akik nem voltak
épeszűek. 
Arthúr nagyon kényelmetlenül érezte magát, amikor  Szemügyre vette a hajó
piciny utasterének többi lakóját.
A füzet írt a bolygö történelmérôl is. Akárki is írta,  nyilván szeretett volna
egy kis lelkesedést önteni az ol; vasóba azzal, hogy hangsúlyozta: a hely
valójában nem  Is mindig hideg és nyálkás, de aztán ehhez már vajmi ' -
kevés pozitívat tudott hozzáfűzni, így a cikk további ré  szén egykettôre a
vad irónia hangneme lett úrrá.
Szólt a gyarmatosítás elsô éveirôl is. Megírta, hogy a MiaManón űzött fôbb
tevékenységek a lápidisznóvadászatban, lápidisznónyúzásban és lápidisznó-
fogyasz
;; tásban merülnek ki; ez a lény a MiaManó egyetlen ' ` fennmaradt állatfaja,
a többi ugyanis már réges-rég belepusztult a kétségbeesésbe. A lápidisznók
aprócska; gonosz lények voltak, és csupán azon a kis hajszálon múlott, hogy
nem voltak teljesen ehetetlenek, mint amin az, hogy az élet egyáltalán
fennmaradt a bolygón. Akkor hát mi volt az, ami miatt mégis érdemes volt a
MiaManón élni? Hát, nem sok ilyen dolog volt. Na jó: semmi. Még azok a
kísérletek is csak csalódást és kilátástalanságot szültek, hogy az émberek
lápidisznóbôrbôl készült ruházattal védekezzenek az elemek ellen, mivel az
állatok bôre rejtélyes módón vékony volt és esupa-csupa lyuk. A telepeseket
ez rengeteg bizonytalan találgatásra késztette. Mi a titka annak, hogy a
lápidisznó melegen tartja magát? Ha valaki valaha is megtanult volna a
lápidisznók nyelvén, akkor
  rájött volna, hogy nincs ebben semmi esalafintaság. A lápidisznók is
éppúgy áztak és fáztak, mint mindenki más a bolygón. Senki a legesekélyebb
késztetést sem érezte, hogy megtanuljon lápidisznóul, azon egyszerű oknál
fogva, hogy a lápidisznók kommunikációja egymás combjának erôteljes
harapdálásából állt. Ezzel nagyjából már mindent el is mondtunk arról, mi-
lyen is az élet a MiaManón, pláne lápidisznószemmel nézve.

Arthur végignyálazta a füzetkét, amíg meg nem talalta amit keresett. A
hátuljában volt néhány térkép a bolygóról. Meglehetôsen hevenyészettek
voltak, mert nem volt valószínű, hogy bárkit is érdekeltek volna, de ami neki
kellett, azt megtalálta.
Nem fedezte fel legelôször, mert a térképek pont fotdítva készültek, mint
ahogy várta és elkezdte nézni ôket, s így semmit nem mondtak neki. Persze
a fent és a lent, az észak és a dél teljesen önkényes elnevezések, de mégis
használjuk ôket, hogy úgy lássuk a dolgokat, ahogyan már megszoktuk, és
Arthurnak fejjel lefelé kellett fordítania a térképeket, hogy kügazodjon
rajtuk.
A lap bal felsô oldalán egyetlen hatalmas földtömeg terült el, amely
derékban teljesen elvékonyodott, majd mint egy óriási nyolcas, újra
kiszélesedett. Jobb kéz felôl nagyméretű alakzatok csoportosultak meghitt
közelségben: A körvonalaik nem egyezfek pontosan, és Arthur nem tudta,
hogy amiatt-e, mert a térkép túl összecsapott, vagy azért mert a tenger
szintje magasabb, vagy esak amiatt, mert hát itt úgyis minden másként van.
De egy dolog vitathatatlanul egyértelmű volt.
Ez itt mindenképpen a Föld.
Vagy inkább semmiképpen sem az.
Csak nagyon úgy nézett ki, mint a Föld, és a tér-idô koordinátáin is
ugyanazt a helyet foglalta el. De ki tudja, melyik valószínűség-koordinátán
helyezkedett el. Arthur felsóhajtott.
Rádöbbent, hogy ennél közelebb már úgysem juthatna az otthonához. Ami
azt jelentette, hogy kábé olyan messze van az otthonától, amennyire csak
lehetséges. Rosszkedvűen összecsukta a füzetet, és azon tűnôdött, mi a
manót csináljon ezek után.
Eszébe jutott valami, és üreges röhögés tört elô belôle. Régi órájára nézett,
és egy kicsit megrázta, hogy elinduljon. Saját idôskáláján mérve egy évi
kemény utazásába telt, hogy eljusson ide. Egy év telt el a hiper
téri baleset óta, amelyben Fenchurch nyom nélkül eltűnt. Az egyik percben
még ott ült rnellette a Zűrhanemjó fettélzetén, ám a hajó a következô
percben végrehajtott egy szabályos hiperűrugrást, és amikor Arth"r
legközelebb odanézett, a lány már nem volt ott. Hűlt helye maradt. ;Még a
nevét sem talátták meg az utaslistán.
Az űrhajótársaság nagyon óvatosan bánt vele, amikor ' panaszt tett. Az
űrutazások során rengeteg kínos dolog történik, és sokuk jó pénzt hoz az
ügyvédek konyhájára. De amikor megkérdezték tôle, hogy melyik gaiaktikus
szektorban jártak Fenchurchesel, és ô megmondta, hogy a ZZ9 Plurális Z
Alfában, teljesen megnyugodtak,
; ami Arthurnak egyáltalán nem volt az ínyére. Még egy kicsit nevetgéltek
is, bár természetesen esak együttérzôen. Aztán rámutattak a jegyelôvételi
szerzôdés egyik apró betűs mondatára, ami úgy szólt, hogy mindazon
egyéneknek, akik valamelyüs Plurális zónából származnak, tanácsos
elkerülni a hiperűrutazást, vagy ha nem, akkor magukért kell vállalniuk a
felelôséget. Állítólag ez köztudott volt. Kicsit még kuncogtak, és a fejüket
csóváiták.
Arthurt, miközben elhagyta az irodát; enyhe remegés fögta el. Nem csupán
amiatt, meg a lehetô legvéglegesebben és legvisszavonhatatlanabbul
elveszítette Fenchurchöt, hanem azért is, mert űgy érezte, minél több idíSt
tölt odakint a galaxisban, annál több olyan dologgal találkozik, amirôl addig
még nem is tudott.
Miközben lehangoló emlékeiben elmerit' lt egy pillanatig, valaki kopogott a
motel ajtaján, ami azonnal ki is nyilt. Egy kövér és zilált külsejű ember
lépett be kezében Arthur egyetlen árva kis bôröndjével.
- Hová tehetem... - idáig jutott, rnajd egy hirtelen, erôszakos lökést követôen
tiszta erejébôl az ajtónak vágódott, és egy lcicsi, lompos lényt próbált leverni
magáról, amely vicsorogva ugrott elô a nyirkos éjszakából, és fogait a férfi
combjába mélyesztette, dacára az ott viselt

vastag, többrétegű bárbélésnek. Egy kis ideig csak a jajveszékelés és a csihi-
puhi förtelmes keverékét lehetett hallani. A férfi eszeveszett, éles
sikoltozásban tört ki. Arthur megragadott egy vaskos dorongot, amit kifeje
zetten e célra készítettek az ajtó mellé, és a lápidisznóra sújtott vele.
A lápidisznó hirtelen elengedte áldozatát, majd kábán és kétségbeesetten
hátrébb sántikált. Idegesen, lába közé húzott farokkal megfordult a szoba
sarkában; aztán megállt, nyugtalanul Arthurra nézett, majd többször is
esetlenül oldalra rántotta a fejét. úgy tűnt, kiugrott az állkapcsa. Nyüszögött
egy kicsit, és nedves farkával a padlót karistolta. A kövér, kezében Arthur
bôröndjével átkozódva ült az ajtónál, és a combjából folyó vért próbálta
elállítani. Ruhája már csuromvizes volt az esôtôl.
Arthur a lápidisznót nézte, és nem tudta, mihez kezdjen. Az állat kérdôn
nézett rá. Gyászos, siránkozó kis hangokat hallatott, és megpróbált közelebb
menni. Közben fájdalmasan mozgatta az állkapcsát. Hirtelen Arthur
eombjára vetette magát, de kiugrott állkapcsa túl gyenge volt, hogy
beléakaszkodjon; s az állat szomorúan nyöszörögve a padlóra esett. A kövér
talpra ugrott, megragadta a husángot, és ragacsos, szotyakos péppé verte a
lápidisznó fejét a szônyegen, aztán nehézkesen zihálva megállt, mintha arra
várna, hogy az állat még egyszer megmoccanjon. A lápidisznó egyik
szemgolyója szemrehányón nézett Arthurra szétzúzott fejének maradványai
közül.
- Mit akarhatott vajon mondani? - kérdezte Arthur erôtlenül.
- Á, nem sokat - felelte a férfi. - Csak barátkozni akart, Mi meg már csak így
barátkozunk vissza - tette hozzá a husángot markolva.
- Mikor indul a követkesô járat? - kérdezte Arthur.
- Azt hittem, még csak most érkezett - mondta a férfi.
- úgy is van - mondta Arthur. - De épp csak beugrottam egy kicsit. Csak
látni akartam; hogy a jó helyen járok, e vagy nem. Bocsánat.
- úgy érti, hogy eltévesztette a bolygót? - kérdezte a '-férfi gyászos hangon. -
Vicces, milyen sokan mondják ezt. Fôleg azok, akik itt élnek. - Mély ôsi
haraggal must' rálta a lápidisznó maradványait.
- ű nem - mondta Arthur - , a bolygóval minden rendben van. - Fölvette az
ágyról a nyirkos füzetet, és a zsebébe dugta. - Na mindegy, ezt azért
köszönöm mondta, és elvette a bôröndjét a férfitól. Kilépett az ajtón, és
tekintetét a hideg, nedves:éjszakába fúrta.
- Igen, ez az a bolygó, rendben van - ismételte meg. -Az a bolygó, de nem az
az univerzum.
Elindult vissza az űrrepülôtérre, s közben egy magányos madár körözött
fölötte.

Fordnak megvolt a maga saját illemkódexe. Nem ~ volt egy nagy durranás,
de az övé volt, és többé- _
  kevésbé tartotta is magát hozzá. Az egyik szabá-;~ lya az volt, hogy
sohasem fizet a saját italáért: '~ Nem volt ugyan biztos benne, hogy ez
illemsza- ~
F bálynak minôsül-e, de hát az ember. abból éljen, ~ amije van. Emellett
határozottan és tiszta szíwel, ellenezte a kegyetlenkedést bármilyen állattal a
libákat kivéve. Ráadásul soha nem lopott volna a munkaadójától.
Na lopni azért nem.
Ha a folyószámla-kezelôje nem kezdétt el le- ; vegô után kapkodni, és nem
hirdetett minden kijáratot lezárató biztonsági riadót, amikor Ford
benyújtotta költségigényét, akkor Ford már úgy
',' érezte; hogy nem kielégítôen végzi a munkáját. De a tényleges lopás más
lapra tartozott. Olyan volt, mint megharapni a kezet, amely az ételt
adja. Jó erôsen beleszívni vagy még gyengéden megcsócsálni lehetett, de
megharapni azért mégsem. Fôleg, ha az a kéz az útikalauz volt. Az
útikalauz, ami szent és sérthetetlen.
De ezen gondolta Ford miközben végigkanyargott és -bucskázott az
épületben, hamarosan változtatni kell. És ezért csak önmagukat okolhatják.
Nézzük csak ezt a kócerájt. Szürke irodafülkék és vezérigazgatói
munkakabinok egész sora. Az egész hely sivár volt, csak az üzenetek, és az
elektromos hálózatokon végigsuhanó értekezleti jegyzôkönyvek zümmögése
hallatszott. Kint az utcán javában folyt az a zarkverte vokitvadászat, de itt,
az útikalaux szívében még arra sem vetemedett senki, hogy vakmerôen
végigrugdaljon egy labdát a folyosókon, vagy felvegyen valami lehetetlen
színű bermudagatyát pálmafás inggel.
"Multimenzió Vállalat" - dünnyögte magában Ford, mialatt sebesen átosont
az egyik folyosóról a másikra. Az
80
~jtók varázslatos módon, kérdés nélkül nyíltak ki elôtte, ;gyik a másik után.
A liftek boldogan vitték mindenhová, th,ova nem is lett volna szabad. Ford a
lehetô legku~ább, legbonyolultabb útvonalat próbálta követni, többzyire
lefelé haladva az épületben. Boldog kis robotjának gondja volt mindenre;
beleegyezô örömhullámokat sugáizott minden útjába akadó biztonsági
áramkörbe.
Ford úgy gondolta, hogy nevet kéne adnia neki, és elkeresztelte Emily
Sandersnek egy lány után, akihez igen kellemes emlékek fűzték. Aztan az
jutott eszébe, hogyaz Emily Sanders elég lehetetlen név egy biztonsági
robotnalc, így Emily kutyája után átkeresztelte inkább Golinnak.
Mostanra már mélyen az épület belsejében járt, olyan területeken, ahová
azelôtt sosem tette be a lábát; . egyre magasabb és magasabb fokú biztonsági
rendszerekkel felszerelt területeken. Az alkalmazottak, akik mellett elhaladt,
kezdtek egyre bambábban nézni rá. Ezen a biztonsági szinten mar embernek
sem nagyon ' lehetett ôket nevezni. Es valószínűleg mindenféle olyan dolgot
műveletek, amire csak egy alkalmazott lenne képes. Csak akkor változtak
vissza emberré, amikor este hazamentek a családjukhoz, s amikor
kisfiacskájuk tündéri, csillogó szemmel rájuk nézve megkérdezte: "Apuci,
mit csináltál egész nap?", ôk csak annyit válaszoltak: "Alkalmazotti
teendôimet láttam el", és több szót nem is ejtettek a témáról.
Az igazság az volt, hogy mindenféle hitvány dolog folyt a vidám,
nemtörôdöm álca mögött, amit az útikalauz elôszeretettel viselt, még
azelôtt, hogy ez az új Multimenzió Vállalat betette volna á lábát, és elkezdte
volna hitvány dolgait. Volt ott mindenféle adócsalás, panamák, korrupció; a
ragyogó építményt ezekbôl a kétes üzelmekbôl tartották fenn, s ezek mind
lent, az épület biztonsági kutató- és adatfeldolgozó részlegeiben zajlottak.

Az útikalauz néhány évenként új világokon építette' fel üzletét, s magát az
épületet is, és minden napfény, móka meg kacagás volt egy ídeig, mert az
útikalauz megvetette a lábát a helyi kultúrában és gazdasági élet- ' ben,
munkahelyet teremtett, varázslat és kaland érzését nyújtotta, majd a végén
nem egészen annyi állami bevételt, mint amennyire a helybéliek
számítottak.
Amikor az útikalaux továbbköltözött, és magával vitte az épületét-is, úgy
osont tova, mint egy tolvaj az éjszakában. Sôt, pontosan az is volt: egy tolvaj
az éjszakában. Általában a kora hajnali órákban tűnt el, és másnapra mindig
kiderült, hogy rengeteg cucc nincs meg. Egész kultúrák és gazdaságok
omlottak már össze emiatt, gyakrap egyetlen hét leforgása alatt, s az
egykoron virágzö bolygókból nem maradt más, csak megrendült, kietlen
pusztaság, mégis mindenki úgy érezte, hogy valami óriási kaland részese
volt.
Az "alkalmazottakat", akik zavart píllantásokat lövelltek Ford felé, mikor az
az épület legérzékenyebb területének mélyére igyekezett, megnyugtatta
Colin jelenléte, aki érzelmi túltelítettségtôl zsongva repült vele, és
mindenhol kitaposta neki 'az utat.
Áz épület más részeiben elkezdtek beindulni a riasztók. Ez talán azt
jelentette, hogy Vann Harlt már fölfedezték, amibôl még baj lehetett. Ford
remélte, hogy vissza tudja majd csempészni a zsebébe az A.zonO-Sítványt;
mielôtt még magához tér. De ez úgyis csak késôbb jelenthetett problémát, és
Fordnak egyelôre gôze sem volt róla, hogyan fogja majd megoldani. Pilla-
natnyilag nem akart emiatt aggódni. Bárhová ment a kis Colinnal, derű és
fény szegélyezte útját, és ami a legfontosabb, tettre kész, alkalmazkodó
liftek, és örvendetesen alázatos ajtók.
Ford elkezdett még fütyörészni is, alighanem ezzel rontotta el. Senki sem
kedveli a fütyörészôket, fôleg nem az istenség, amely kezében tartja a
sorsunkat.
A következô ajtó nem akart kinyílni.
Márpedig ez elég baj volt, mert Fordöt éppen ez az ajtó érdekelte volna. Ott
állt elôtte szürkén és eltökél  ` ten záiva, rajta egy felirat:
BELÉPNI TILOS.
MÉG A BELÉPÉSRE JOGOSULTAKNAK 1S. CSAK AZ IDEJÉT
VESZTEGETI ITT. TÁVOZZON!
Colin jelentette, hogy az épület alsóbb szintjein mindig is mogorvábbak
voltak az ajtók.
Most már körülbelül tíz szinttel a felszín alatt voltak. A levégôt lehűtötték,
és az ízléses, szürke zsákvászon faliszôtteseket brutális, szürke, szegecselt
acélfalak váltották fel. Colin burjánzó jókedve is kezdett erôltetett örömmé
silányulni. Azt mondta, úgy érzi, mintha kissé kezdene elfáradni. Minden
energiáját felemésztette, hogy a lenti ajtókba egy leheletnyi életkedvet
pumpáljon. _
Ford belerúgott az ajtóba. Erre az kinyílt.
- Öröm és fájdalom keyeréke - dünnyögte. - Ez mindig bejön.
Besétált, Colin pedig utánaröppent. Boldogsága még az öröm-elektródájába
dugott drótdarab ellenére is nyugtalan típusú boldogság volt csupán. Egy
darabig föl-alá lebegett.
A szoba kicsi volt, szürke, és duruzsolt. Ez volt az egész útikalaux
idegközpontja.
A szürke falak mentén sorakozó komputerterminálok mindegyike ablakként
szolgált az útikalauz különbözô működési területeihez. Itt, a szoba bal
oldalán gyűjtötték össze a Szub-Éta Hálózatról a galaxis összes szegletében
dolgozó utazó informátorok jelentéseit, azon nyomban átküldték ôket a
segédszerkesztôk irodáinak hálózatára, ahol a títkárnôk kihúzták az összes

jó részt, míg a segédszerkesztôk ebédelni voltak. Az így megmaradt változat
aztán átkerült az épület túlsó felébe - a H betű másik szárába -, ott volt a jogi
részleg. A jogi részlegen kivágtak mindent, ami egy kicsit is jónak volt még
nevezhetô, és átküldték a korrektoroknak, akik szintén ebédelni voltak. îgy a
korrektorok titkáFnôi olvasták el, eldöntötték, hogy ez így badarság, és
kihúzták a maradék tetemes részét.
Amikor valamelyik szerkesztô végre visszabotorkált az ebédlóôôl, felkiáltott:
"Miféle ócska baromságot küldött` már megint ez az X.Y - az X.Y itt a
szóban forgó utazó informátor nevét helyettesíti - az isten tudja honnan eb-
ben a rohadt galaicisban? Mi a frászkarikának tölt valaki három teljes
bolygóperiódust azokban a megveszekedett Gagrakaki Elmezónákban, ahol
annyi minden történik; ha csak ez a rakás vérszegény süketelés telik ki tôle?
Azonnal visszaszorítani a költségeit!
"Akkor most mi legyen ezzel az irománnyal?" kérdezte ilyenkor a tltkárnô.
Mindegy, tegye rá a hálózatra! Majd csak lesz vele valami. Fáj a fejem,
haza kell mennem."
Az így megszerkesztett cikk tehát még egy utolsó vágásra visszakerült a jogi
részleghez, aztán ismét leküldték ide, hogy a Szub-Éta Hálózaton adásba
kerü'lhessen, tehát a galaxis bármely részében azonnal visszakereshetô
legyen. Ezt azokkal a szerkezetekkel végezték, amelyeket a szoba jobb oldali
részében található terminálok ellenôriztek és vezéreltek.
Ezalatt az utasítást, hogy szorítsák le az informátor költségeit, továbbították
a szoba jobb sarkában elhelyezett terminálba, és Ford Prefect pontosan ehhez
a terminálhoz igyekezett.
(Ha ezt most a Föld nevű óolygón olvassák, akkor
a) Sok szerencsét! Önök iszonyúan sok dologról nem tudnak semmit, de
ezzel nincsenek egyedül. Épp csak ar. ról van szó, hogy az Önök esetében a
tudatlanság külö84
nösképp szömyű következményekkel járhat, de hát hiába, az élet már csak
ilyen, a kutyából nem lesz se hurka, se kolbász.
b) Nehogy azt higgyék már, hogy tudják, mi az a komputertetminál! Nem
ám valami vacak régi televízió, elôtte egy írógéppel! Ez egy interfész, ahol a
test és a lélek összekapcsolódhat a Világegyetemmel, és mozgásba hozhatja
egyes részeit.) '
Ford a terminálhoz sietett, leült eléje és gyorsan belemerült annak
univerzumába.
: Nem az az univerzum volt, amit ô ismert. Idegen, burjánzó világok
univerzuma: vad tájakkal, égbenyúló hegycsúcsokkal, lélegzetelállító
zuhatagokkal, csikóhal atakúvá hasadó holdakkal, fájdalmasan susogó
hasadékokkal, csöndesen háborgó óceánokkal és feneketlen mélységű,
csörömpölve kavargó örvényekkel.
Mozdulatlanul állt, hogy tájékozódni tudjon. Egyenletesen lélegzett,
lehunyta a szemét; aztán újra szétnézett. Hát itt töltik az idôt a könyvelôk.
Tényleg több volt ez,
mint ami kívülrôl látszott. űvatosan nézett körül, mert nem akarta, hogy a
lát~ány elöntse és túláradjon rajta. Ebben az univerzumban nem tudta,
merre hány mé
ter. Még a fizikai törvényeivel sem volt tisztában, amik meghatározták
dimenzionális kiterjedéseit vagy viselkedését, de ösztönösen a
legkiemelkedôbb részét kutatta, hogy arrafelé vegye az útját.
Távol a meghatározhatatlan messzeségben - egy mérföld volt vagy
egymillió, vagy csak egy porszem a szemében? - egy elképesztô hegyorom
boltívezte az eget, emelkedett és emelkedett, majd kiszélesedett virágzó
bóbitákkál, breccsákká2 és arkimandritákká3.

1 búbszerű tollcsomó
2 szöglete`s törmelékbôl álló kôzet
3 a püspök után következô egyházi rattg

Elkezdett afelé kúszni, pihegve-remegve, és lemondhatatlanul hosszú,
rengetegszer iksz idô múlva végre elérte.
Kinyújtott karral felkapaszkodott rá, szorosan maskolta a bütykös-gödrös
sziklafalat. Amikor már biztos volt, hogy nem eshet baja, elkövette azt a
szörnyű hibát, hogy lenézett.
Amíg kúszott-mászott, ,pihegett és remegett, az alatta tátongó mélység nem
izgatta túlságosan, de most, hogy ott kapaszkodott a magasban, a szíve
elszorult, az agya elborult. Az ujjai elfehéredtek a fájdalmas megerôltetéstôl.
Fogai akaratlanul is csikorogtak és össze-összekoccantak. Szeme fönnakadt
az egyre jobban elhatalmasodó hányingertôl.
Roppant nagy akaraterôvel és hittel egyszerűen csak eleresztette a falat, és
feljebb rugaszkodott.
Érezte, hogy lebeg. Messzebbre. Aztán pedig följebb és még följebb.
Hátrafeszítette a vállát, leejtette a karját, felnézett, és hagyta, hogy egyre
magasabbra és magasabbra emelkedjen.
Még nem sokkal ezelôtt, már ha az ilyen kifejezéseknek egyáltalán van
értelmük ebben a virtuális univerzumban, feldexengett elôtte egy perem,
amelyet megragadhatott; és amelyen följebb kapaszkodhatott.
Most fölemelkedett, megragadta, és belékapaszkodott. Lihegett egy kicsit.
Azért ez meredek volt.
Erôsen markolta a kiszögelést, majd ráült. Nem bízott benne, hogy ez majd
megakadályozza; hogy lezuhanjon vagy netán fölemelkedjen, de szüksége
volt egy biztos pöntra, hogy szemügyre vegye a világot, amibe belecsöppent.
Az örvénylô, szédítô magasságtól kavarogni kezdett a feje, agya
megcsavarodott, s nemsokára csukott szemmel, nyöszörögve tapadt a
tomyosuló szikla rémítô falához.
Iassacskán ismét helyreállt a légzése. Egyre csak azt ismételgette magában,
hogy csupán egy világ grafikus 8~
megjelenítésében van. Egy virtuális univerzumban. Egy szimulált
valóságban. Ahonnan bármelyik pillanatban ` hopp! visszatérhet.
Hopp! vissza is tért.
Egy kék, műbôrborítású, habszivaccsal bélelt irodai forgószékben ült egy
komputerterminál elôtt.
Kifújta magát.
Ismét az észvesztô dimenziódarab fölötti vékony sziklapárkányba
kapaszkodott a hihetetlenül magas hegycsúcson.
Nem csak az volt a baja, hogy a földfelszín annyira mélyen alatta volt - azt is
kívánta, bárcsak abbahagyná a hömpölygést és a hullámzást.
Fogódzót kellett keresnie. Nem a sziklafalon - az csak egy illúzió volt.
Magában a helyzetben kellett fogódzót találnia, hogy megnézhesse ezt a
fizikai világot, de érzelmileg egyben ki is húzza magát belôle.
Összeszorult a gyomra, és éppen abban a pillanatban, hogy elengedte a
sziklafalat, elhessegette a sziklafalnak még a gondolatát is, és csak ott ült,
szépen, szabadon. Végignézett a világon. Nyugodt tett a légzése. Nyugodt
lett ô maga is. Megint a helyzet magaslatán állt. _
Az útikalauz pénzügyi rendszerének négydimenziós helyrajzi modelljében
volt, és valakik vagy valamik sürgôsen tudni akarták, miért.
Már jöttek is.
A virtuális légtéren át egy kisebb falkányi hitvány és acélos tekintetű lény
süvített felé. Kis, csúcsos fejük volt, ceruza~ékony bajszuk, és siránkozva
tudakolták, ki ô, mit keres ott, mi a meghatalmazása, mi a
meghatalmazójának a meghatalmazása, -hányas lába van, meg llyesmik.
Lézerfények vibráltak rajta, mintha egy csomag keksz lenne egy áruház
pénztárnál. A nagyobb kaliberű lézerfegyverek egyelôre még nem kerültek
elô. Az, hogy mindez a virtuális valóságban történik, most egyáltalán nem
számított. Az embert ugyanolyan hatásosan megölhetik virtuálisan

egy virtuális lézersugárral a virtuális valóságban, mint egy valódival a
valóságban, hiszen ha azt hiszi, hogy meghalt, akkor alighanem igaza lesz.
A lézerleolvasók nagyon izgatottak lettek, amikor végigpásztáztak az
ujjlenyomatán, a retináján és kihullott hajszálainak tüszôin. Egyáltalán nem
tetszett nekik, amit találtak. Egyre magasabb hangon csivitelték és
rikácsolták intim és arcátlan kérdéseiket. Egy kicsiny sebészeti acélkaparó
indult el tarkójának bôre felé, amikor Ford visszatartott lélegzettel és egy
kicsit imádkozva elôhúzta Vann Harl Azon-O-Sítványát, és meglengette
elôttük.
Abban a pillanatban az összes lézersugár a kis kártyára terelôdött,
végigpásztázták elôl-hátul, kint és bent, minden molekuláját megvizsgálták
és leolvasták.
Aztán ugyanilyen hirtelen megálltak.
A kis virtuáLfelügyelô-csapat összes tagja haptákba vágta magát.
, - Örülünk, hogy látjuk, Mr. Harl! - mondták mézesmázosan egy
szólamban. - Tehetünk valamit önért? Ford lassan, gonoszul elvigyorodott.
' - Hogy tehettek-e? kérdezte. - Meghiszem azt!
Öt perccel késôbb már ott sem volt.
Körülbelül fél percbe telt elvégezni a munkát, és három és fél percbe, hogy
eltüntesse a nyomokat. A virtuális valóságban többé-kevésbé mindent
megtehetett volna, amit akart. Akár az egész szervezet tulajdonjogát a saját
nevére írhatta volna, de kétséges volt, hogy ez észrevétlen maradna-e.
Egyébként sem akarta. Ez felelôsséget jelentett volna, késô éjszakákig bent
kellett volna maradnia az irodában, nem is beszélve a súlyos, idôt rabló
gazdasági nyomozásokról és a börtönben letöltendô nem csekély idôrôl.
Olyasmit akart, amit a
kompuferen kívül senki más nem vesz észre: ehhez kel'~ lett az a fél perc.
A három és fél pedig ahhoz, hogy átprogramozza a '' komputert: ne vegye
észre, hogy bármit is észrevett. Az kellett, hogy ne is akarja tudni, mire
készül Ford,
s aztán ô már hagyta, hadd dolgozza ki saját ellenérveit `a komputer, ha
bármire is rájön késôbb: Ezt a progra`mozási technikát abból a pszichotikus
agyelzáródásból rendezték vissza, ami egyébként teljesen normális em-
berekben fejlôdött ki mindig, valahányszor felsôbb politikai pozícióba
helyezték ôket. 
A fennmaradó egy percben pedig észrevette, hogy a komputerrendszerben
már van egy jókora agyelzárödás. Föl sem tűnt volna neki, ha ô maga nem
éppen egy
ugyanilyet akart volna elôidézni. Egész sor hihetô tagadóprocedúrán és
elterelô szubrutinon kellett végig"' mennie, hogy a pontos helyet megtalálja.
A komputer
természetesen mindent tagadott, aztán még azt sem ismerte el, hogy van
valami, amit le lehet tagadni, és tényleg annyira meggyôzô volt, hogy már
Ford is majdnem elhitte, hogy ô ronthatott el valamit.
Le volt nyűgözve.
Annyira le volt nyűgözve, hogy a sajátjával már nem is bajlódott.
Gyorsan nekilátott, hogy kiszűrje a hibás kis kódokat, amelyeket ô maga
installált, de azt vette észre, hogy nem találja ôket. Átkozódva nézett át újra
mindent, de nem sikerült a nyomukra bukkannía.
Már éppen újra akarta ôket installálni, amikor rájött, hogy azért nem találja
ôket, mert azok közben már működésbe léptek.
Elégedetten elvigyorodott.
Megpróbált rájönni, hogyan kérülhetett oda az a másik, de annyira tökéletes
volt, hogy a komputer már egyáltalán nem emlékezett rá. Nem tudott a
nyomára bukkanni, szóval tökéletes volt. Ford csodálkozott,
mert pont ezt akarta elérni. Valóra vált, amit elképzE ennek a
megmagyarázhatatlan esetnek minden zonnyal volt valami köze a 13-as
számhoz.
Nem volt idô kéjutazásra, mert bizonyára már kezdetét vette egy nagyobb
biztonsági riadó. Ford lifttel ment fel a földszintre, hogy ott átszálljon az
egyik expresszliftbe. Valahogyan vissza kellett csempésznie az Azon: O-
Sítványt Harl zsebébe, mielôtt az még hiányolni kezdte volna. Csak tnég azt
nem tudta, hogyan.
Félrecsúsztak a liftajtók, és Ford biztonsági ôrök és lebegô robotok óriási
tömegével találta szembe magát. Ott várakoztak, és piszkos kinézetű
fegyvereiket lóbálták. Kitessékelték a liftbôl.
Ford vállat vont, és elôrelépett. Azok durván betuszkolódtak mellette a
liftbe, amely lejjebb vitte ôket, hogy az alsöbb szinteken is folytathassák a
keresést.
Tiszta röhej, gondolta Ford,, és barátságosan megpaskolta Colint. Colin volt
talán az elsô igazán hasznavehetô robot, akivel Ford valaha is találkozott.
Szappanhabos vigalommal röpködött elôtte a levegôben. Ford örült neki,
hogy egy kutyáról nevezte el encsak ha lott afelé ho
hogy rögtön eltűnjön és reménykedjen a legjobbakban, de tudta, hogy
azok a legjobbak sokkal több eséllyel fognak megtörténni, ha Harl nem veszi
észre, hogy eltűnt az Azon-O-Sítványa. Valahogy vissza kellett csenni~.
Odalépett az expresszliftekhez.
- Szía! - mondta a lift, amelyikbe beszállt. - Szevasz - mondta Ford.
- Hova vihetlek ma titeket, srácok? - kérdezte a lift. -A 23. emeletre - felelte
Ford.
y - úgy látszik, ma nagyon népszerű ez az emelet mondta a líft.
- Hmmm - tűnôdött Ford. Egyáltalán nem örült, hogy ezt hallja. A lift
emeletkijelzôjén kigyulladt a 23-as szám, ~ž.a lift elkezdett repeszteni
fölfelé. Az emeletkijelzôn volt watami, ami megcsippantotta Ford agyát, de
nem fogta :~el; micsoda, és el is feledkezett róla. Sokkal inkább ag'kgódott
amiatt, ahogy az emelet, ahová igyekszik, nagyon 'népszerű. Nem igazán
gondolta végig, hogyan fog meg;~irkózni azzal, ami odafönt várja, akármi is
legyen, mivel fogalma sem volt, mit talál majd. Felkészült ra, hogy rög-
tönöznie kell.
Megérkeztek. Az ajtó félrecsúszott. Baljós csönd volt.
A folyosón egy teremtett lelket sem látott.
Harl irodájának az ajtaja körül vékony porréteg gyűlt :`össze. Ford tudta,
hogy ez a por milliárd csöppnyi, mo'~lekuláris méretű robotból áll, amelyek
elômasztak a fából, összekapesolódtak egymással, újraépítették az ajtót,
Szétval~ak egymástól, és újra visszamásztak a fába, és csak ~ ~ak, hogy az
ismét megrongálódjon. Ford csodálkozott, miféle élet lehet az ilyen, de nem
sokáig, mert sokkal jobban nyugtalanította e pillanatban a sajat élete.
. Vett egy mély lélegzetet, és futni kezdett. _

Arthur nem igazán tudta, mihez kezdjen. Otf 7 volt neki egy egész galairis,
és ô azon töprenget;
nem kicsinyeskedés-e, ha azért panaszkodik ma-' gának, hogy csak két dolog
hiányzik neki: a vi. ~ lág, ahol született és a nô, akit szeretett.
1-' Ördög és pokol, gondolta, és érezte, hogy valami útmutatásra és tanácsra
van szüksége. Utána is nézett a GALAXIS útikalauzban. Felütötte az
;,útmutatás" címszónál, ahol a következôt találta: "Lásd: TANÁCS".
Felütötte hát a "tanács"-nál, ahol azt olvasta: "Lásd: úTMUTA-. TÁS".
újabban rengetegszer történt ilyesmi, és
Z Arthur arra gondolt, hogy a könyve talán már az utolsókat rúgja.
A galaxis külsô keleti pereme felé vette az útT' ját, ahol állítólag meg lehet
lelni a bölcsességet és az igazságot, legfôbbképpen a Hawalius bolygón, a
jósok, látnokok és jövendômondók
bolygóján, meg persze a pizzériákén, mivel a legtöbb~ misztikus még egy
teát sem tudott fôzni.
A bolygót egyébként valami nagy csapás érhette. Miközben Arthur
végigsétált a falu utcáin, ahol a legnagyobb jövendômondók éltek, érezte a
levertséget a levegôben. Odalépett egy jövendômondóhoz, akí . csüggedten
éppen a boltját zárta be, és megkérdezte, mi történt.
- Nincs többé kereslet irántunk - felelte mogorván amaz; és a kalyibájánal~
ablaka elé tartott deszkába egy szöget kezdett püfölnt.
- ű. És mi történt?
- Fogja meg ennek a másik végét, és megmutatom. Arthur megfogta a
deszka szögezetlen végét, az öreg jövendômondó pedig beszaladt a kalyiba
mélyére, és egy vagy két pillanat múlva egy kis Szub-Éta rádióval tért
vissza. Bekapcsolta, egy kicsit tekergette a csatornakeresôt, és lerakta egy kis
falócára, amin rendszerint ô
~.ült és jósolgatott. Aztán megint megfogta a deszkát, és ~ fcllytatta a
kalapálást.
Arthur ült, és hallgatta a rádiót. ...erôsítették meg - mondta a rádió.
- Holnap - folytatta - fogja Roopy Ga Stip, Poffla Vi` gus alelnöke
bejelenteni, hogy indulni szándékozik az ~ , élnökválasztáson. A
beszédében, amit holnap fog...
~;,, - Keressen egy másik csatornát! - mondta a jövendôx mondó. Arthur
benyomta a keresôgombot.
...nem volt hajlandó nyilatkozni - mondta a rádió. -A Zabush-szektorban a
munkanélküliek száma - foly~~ tatta - a jövô héten az eddig feljegyzett
iegmagasabb ~ n . lesz. Egy. a jövô hónapban publikált jelentés szerint...
-Másikat! -vakkantotta ingerülten a jövendômondó. ~y Arthur ismét
megnyomta a gombot.
~ ~ - .. kategorikusan cáfolta - mondta a rádió. - A Soof ling-dinasztiából
való Gid herceg és a Raui Alfa-i Hoolí 5 hercegnô jövô hónapban megtartatt
udvari esküvôje a
leglátványosabb ceremónia lesz, amit a Bjanjy-térség val~a látott. Ottani
tudósítónk, Trillian Astra jelentését hallják:
Arthur pislogott.
Éljenzô tömeg és fúvószenekarok lármája hallatszott a rádióból. Egy nagyon
ismerôs hang kezdett beszélni. - Nos, Krart, egyszerűen hihetetlen, hogy
feldíszí
tették a térséget most, a jövô hónap közepén. Hooli hercegnô ragyogóan néz
ki a...
A jövendômondó leverte a rádiót a padról a poros fôldre, s az vijjogni
kezdett, mint egy rosszul hangolt csirke.
- Na látja már, mivel kell versenyeznünk? - morgott a jövendômondó. -
Tessék, fogja ezt! Nem azt, ezt! Nem, nem úgy! Ez van fölfelé! Fordítva,
maga idióta!
- Épp a rádiót haIlgattam - panaszkodott Arthur, miközben a jövendômondó
kalapácsával szerencsétlenkedett.

- Ja, mindenki azt teszi. Ezért olyan ez a hely, mint egy szellemváros. - A
porba köpött.
- Nem, én arra gondoltam, hogy ez a hang mintha ismerôs lett volna.
- Hooli hercegnôé? Ha mindenkinek köszöngetnem kéne, aki ismeri Hooli~
hercegnôt, új tüdôre lenne szükségem.
- Nem a hercegnôé! - mondta Arthur. - A riporteré. Trilliannek hívják. Hogy
az Astrát honnan vette; nem tudom. Ugyanarról a bol5góról jött, mint én.
Vajon most hol lehet?
- ű, mostanában az egész kontinuumból ô folyik. Itt persze nem tudjuk fogni
a 3D-adásokat, hála a Nagy Zöld Trüsszentônek, de a rádióban is ô hallható,
bejárja az egész téridôt. Le akar telepedni a hölgyike, találni szeretne
magának egy biztos korszakot. úgyis sírás lesz a vége. Talán már az is. -
Lesújtott a kalapácsával, jól rásózott a hüvelykujjára, és heves szitkozódásba
kezdett.
A bölcsek faluja sem volt sokkal jobb.
Arthurnak megmondták, hogy ha egy jó bölcset keres, akkor az a legjobb, ha
azt a bölcset keresi fel, akihez a többi bölcs is jár, de az zárva volt. A
bejáraton egy felirat lógott: "Én már nem tudok többet. Próbálja meg a
szomszéd ajtót, de ez csak egy javaslat, nem hivatalos bölcs tanács."
A "szomszéd" ajtó egy csaknem fél kilométerre levô barlang volt. Arthur
elindult felé. Füst és gôz szállongott, az elsô egy kis tűzbôl, a másik pedig a
fölötte csüngô ütött-kopott alumíniumedénybôl. Az edénybôl szerfölött
kellemetlen szag is áradt. Egy botokra rögzített kötélen az ottani kecskeszerű
élôlények kifeszített hólyagjai száradtak a napon, talán azokból jött a szag.
Az ottani kecskeszerű élôlények eldobott tetemei is ott
halmozódtak aggasztó közelségben, a szag azokból is jöhetett.
De ugyanúgy jöhetett abból az öregasszonyból is, aki Serényen hajtotta el a
legyekct a tetemkupacról. Re: ménytelen feladatnak tűnt, mert mindegyik
légy akkora   volt, mint egy szárnyas üvegdugó, neki pedig mind
össze egy pingpongütô állt a rendelkezésére. Ráadásul ' kissé vaksinak is
tűnt. A vad cséplés közben hébe-hóba, véletlenül eltalált egy-egy legyet is,
ilyenkor vaskos, elégedett placcsanás hallatszott, a légy pedig imbolyogva
széttaccsant a sziklafalon, pár méterre a barlang bejáratától.
Az asszony viselkedése arra engedett következtetni, , hogy ezekért a
pillanatokért élt.
Arthur egy ideig tisztes távolból nézte ezt az egzotikus elôadást, majd végül
finoman köhintett egyet, hogy magára vonja a figyelmet. Az udvariasnak
szánt, finom köhintésseI egyúttal sajnos többet szippantott az ottani
légkörbôl, mint eddig, s emiatt rekedtes krákogásban tört ki. Öklendezve,
fuldokolva, könnyes szemmel a sziklafalnak zuhant. Levegô után kapkodott,
de minden egyes lélegzetvétel csak tovább rontott a helyzeten. Eihányta
magát, újból fuldokolni kezdett, belehengeredett saját mocskába, gurult még
egy pár métert, s végre sikerült négykézlábra állnia. Zihálva, egy kicsit
frissebb Ievegôt keresve odébb mászott.
- Elnézést - szólalt meg, mikor kapott egy kis leve- . gôt. - Igazán szörnyen
sajnálom. Teljesen hülyének érzem magam, és... - Gyámoltalanul a saját
hányása felé mutatott, amely a barlang bejárta elôtt éktelenkedett.
- Mit is mondhatnék? - tépelôdött. - Mit is tudnék erre mondani? `
Erre végre odafigyelt az öregasszony. Gyanakodva forgatta a fejét, de félig
vak lévén nehéz volt Arthurt megtalálnia az elmosódott, sziklás
környezetben.
Arthur tétován intett felé.
- Hahó! - kiáltotta.
Az öregasszony végre észrevette, felmordult, és visszafordult legyet püfölni.
Amikor megmozdult, a levegô is megmozdult, és szörnyű mód
nyilvánvalóvá vált, hogy a szag fô forrása :i ô maga. A száradó belek, a
gennyedzô tetemek és a bű- _' zölgô kotyvalék csak rontották a levegôt, de a
fô bűzforrás maga az öregasszony volt.
Ismét telibe kapott egy legyet. A légy a sziklafalhoz kenôdött" az asszony
pedíg - már amennyire Arthur ek- korá távolságból láthatta - elégedetten
figyelte, hogy ki- szivárognak a belsô részei.
Arthur illegve-billegve feltápászkodott, és egy maroknyi száraz fűvei
letisztogatta magát. Nem tudta, mint tehetne még, hogy észrevegyék. Az is
megfordult a fejében, hogy továbbáll, de nem tartotta volna helyénvalónak,
hogy az asszony otthona elôtt hagyja a saját hányását. Azon töprengett, mit
tegyen vele. Marokszárn kezdte kirángatni az imitt-amott tenyészô
csenevész füvet. Aggódott viszont arniatt, hogy ha közelebb rnerésxkedik
hozzá, csak növelni fogja a kupacot, ahelyett, hogy feltakarítaná.
y`';~:: Javában viaskodott magában, mi lenne a helyes cselekedet, amikor
feltűnt neki, hogy az öregasszony végre .~;-' hozzá beszél.
- Hogy tetszett rnondani? - kérdezte.
- Mondom: segíthetek valamiben? - ismételte meg az asszony vékony
reszelôs hangon, amit Arthur épp hogy csak rneghallott.
- Ööö, azért jöttem, hogy a tanácsát kérjem - felelte Arthur, és egy kicsit
nevetségesnek érezte magát.
Az asszony megfordult, és vaksi szemét rámeresztette, aztán visszafordult,
és isrnét egy légy felé sújtott, de ezúttal elhibázta.
- Mivel kapcsolatban? - kérdezte.
- Hogy tetszik mondani? - kérdezte Arthur.
- Mondom: mivel kapcsolatban? - rikácsolta az
- Nos - mondta Arthur -, csak úgy általában. A füzetkében azt írcák...
- Füxetkében! Piha! - köpött ki az öregasszony Most már úgy tűnt, inkább
csak vaktában lengeti az ütôjét.
Arthur elűhalászta zsebébôl a gyűrött füzetkét. Hogy ` miért, abban maga
sem volt biztos. Ň már olvasta, az asszonytól pedig nem várta, hogy el fogja.
Mindenesetre kisimítgatta, hogy egy-két másodpercig legyen min merengve
ráncolnia a homlokát. A füzetkében írtak a hawaliusi jósok és bölcsek ôsi,
misztikus művészeté'rôl, és vadul eltúlozták a hawaliusi szálláslehetôségek
színvonalát. Arthur még magánál hurcolta a GALAXIS útikalauz
stopposoknak egy példányát, de mikor belenézett, azt vette észre, hogy az
összes szócikk egyre értetmetlenebb és ôrültebb lett, és rengeteg x meg j meg
i került bele. Valami elromlott valahol. Hogy csak a saját, személyes
példányában van-e a hiba, avagy valaki illetve valami szörnyen
félremagyarázta a dolgokat, netán csak hallucinált az útikalauz
kiadóhivatalának szívében, nem tudta. îgy vagy úgy de most még kevésbé
bízott meg benne, mint általában szokott, márpedig általában egy cseppet
sem szokott, és többnyire csak tálcának használta, amikor szendvicset
majszolva bámult valahová.
Az öregasszony most megfordult és lassan elindult felé. Arthur anélkül,
hogy túl egyértelmű lenne, mit csinál, megpróbálta megállapítani, merrôl fúj
a szél, és egy kicsit arrébb szökkent, amikor az asszony közelebb ért.
- Tanácsot? - ríkácsolta. - Szóval tanácsot, mi? - Ööö, igen - felelte Arthur, -
Igen, mert izé... újból a füzetkébe bámult, mintegy megbizonyosod
ni róla, hogy nem olvasta félre, nehogy kiderüljön, hogy balga fejjel
eltévesztette a bolygót vagy ilyesmi. A 97

füzetke a következôket írta: "A barátságos helybéliek
boldogan megosztják Önnel ôseik bölcsességét és tu-
dását. Vessen velük egy pillantást a múlt és a jövô kavar-
Igó rejtelmeibe!" Volt benne még néhány kupon is, de '
Arthur eddig még nem tudta rászánni magát, hogy ki-
vágja vagy odaajándékozza valakinek.
- Szóval tanácsot, mi? - reesegte tovább az öreg- -
asszony - Csak úgy általában, ugyebár? Na és mivel kap-
esolatban? I-Iogy mit kezdjen az életével, valami ilyesmi?
- Igen - felelte Arthur. - Valami ilyesmi. Ňszintén
s2ólva van egy konkrét problémám is. Apró szökke-
nésekkel kétségben prbliált kikerülni az asszony
bűzvonalából.: Aztán meglepetten tapasztalta, hogy
az hirtelen sarkon fordul, és a barlang felé veszí a lé-
péseit.
- Akkor segítenie kell a fénymásolóval - rnondta.
- Mivel? - kérdezte Arthur.
- A fénymásolóval - ismételte meg türelmesen amaz.
- Segítenie kell kicibálni. Napelemes, de a barlangban
kell tartanom, hogy ne szarják össze a madarak.
- Vagy úgy! - mondta Arthur.
-A maga helyében én vennék néhány mély lélegze-
tet - motyogta az öregasszony miközben bebotorkált a
barlang félhomályába.Arthur úgy tett,ahogy tanácsolta
Teleszívta a tüdejét.
Amikor úgy érzete, hogy készen áll, visszatartott léleg-
zettel követte az asszonyt.
Az otromba, ósdi fénymásoló egy roskatag kézikocsí
tetején volt. Ott állt a barlang árnyas mélyében. A kere-
kek csökönyösen különbözô irányba álltak, a talaj pe-
dig durva és kövecses volt.
- Menjen csak ki levegôt venni! - mondta az öreg-
asszony. Arthurnak már lilult a feje, ahogy megpróbált
segíteni, hogy megmozdítsák a kocsit.
Megkönnyebbülten bólintott. úgy döntött, ha az
öregasszony nem szégyenkezík emiatt, akkor ô sem
fog. Kilépett, Iélegzett párat, majd visszament, hogy lihegve tovább
tuszkolja. Ezt egy párszor még el kellett
játszania, mire végre kint volt a gép.
er A nap rátűzött. Az öregasszony ismét eltűnt a barlangban, majd
kisvártatva néhány tiritarka fémlemezzel tért vissza, amelyeket ráerôsített,
hogy összegyűjtsék a napenergiát.
Hunyorogva felnézett az égre. A nap fényesen sütött, de aznap párás és
ködös volt a levegô.
- El fog tartani egy ideig - jegyezte meg. Arthur azt felelte, hogy ô boldogan
vár.
Az öregasszony vállalt vont, és a tűzhöz botorkált. Fölötte már bugyogni
kezdett az alumíniumedény tar` talma. Az asszony egy bottal megpiszkálta.
- Nem akarna addig megebédelni? - kérdezte Arthurtól.
- Köszönöm, már ettem - felelte Arthur. - Tényleg nem. Már ettem.
- Elhiszem, na - mondta az öregasszony Kavart egyet a bottal. Pár pere
múlva kihalászott valami fletyaszt, egy kicsit fújkálta, majd bekapta.
Egy darabig merengve rágcsálta.
Aztán a döglöttkecske-szerű kupaehoz bicegett. A lleryaszt a kupac tetejére
köpte. Lassan vísszabicegett az edényhez. Megpróbálta leakasztani a
háromlábú, állványszerű tákolmány tetejérôl.
- Segíthetek? - ugrott fel Arthur készségesen, és odasietett.
Egyesült erôvel leügyeskedték az edényt az állványról és ügyetlenül
odahurcolták a barlang elôtti kis lejtôn az ágas-bogas fákig, amelyek egy
meredek, de elég sekély víznyelôt szegélyeztek, s onnan egy eleddíg teljesen
új, orrfacsaró bűz szállingózott.
- Felkészült? - kérdezte az öregasszony
- Igen... - mondta Arthur, bár nem tudta, mire.
- Egy... - kezdte az öregasszony -, kettô... hááá-rom!

Arthur még idejében rájött, mire készül. Együtt óeleboritották az edény
tartalmát a víznyeló~be.
Egy két órányi szódanság után az öregasszony úgy döntött, a napelemek már
elegendô fényt szívtak, be, hogy beindíthassák a fénymásolót; és eltűnt a
barlang mélyén molyolni. Yégül néhány nyaláb papírral bukkant elô, és
bedugdosta áket a gépbe.
A fénymásolatokat Arthur kezébe nyomta.
-Akkor ez az izé... szóval ööö..: ez a tanács? - lapozott bele bizonytalanul
Arthur. ,
- Nem - mondta az öregasszony - Ez az én életem története. Tudja csak tígy
lehet igazán megítélni valakinek a tanáesát, ha tudjuk, hogy milyen is volt
valójában az életé. Ha most végignézi ezt a paksamétát, észre fogja vertni,
hogy aláhúztam a lényegesebb döntéseimet, amelyeket hoztam életemben.
Mind meg vannak indexelve, itt hátul vannak a magyarázatok, látja-e?
Annyit javasolhatok csak, hogy tegye pontosan az ellenkezôjét mindatmak,
amit én tettem, és akkor talán nem fogja az élete utolsó napjait... - itt
megállt, teleszívta a tüdejét, hogy egy hatalmasat ordíthasson - ... egy ilyen
ócska, büdös barlangban tölteu!
Megragadta a pingpongütôjét, nekigyürkôzött, a dôglöttkecske-szerű
tetemek kupacához botorkált, és ismét a legyeket vette serényen kezelésbe.
A legutolsó falu, ahová Arthur ellátogatott, nem állt semmi másból, esak
elképesztôen magas póznákból. Annyira magasak voltak, hogy a földrôl
nézve leheteden volt megmondani, mi van a tetejükön, és Arthurnak
háromra is feI kellett másznia, míg végre talált, egyet, amelynek a tetején
más ís volt, nem esak egy madárürülék borította plató.
Nem volt könnyű dolga. A póznákra a lassan emelkedô spicáialakban
beléjük kalapált apró faszegekre lépkedve lehetett felmászni. A turisták, akik
nem voltak olyan
rugalmasak, mint Arthur, csak ellôdöxtek néhány képet, aztán uzsgyi,
be az legközelebbi falatozóba, ahol többek
közt rengeteg féle émelyítôen édes csokitortát is lehetett kapni, s azt el
lehetett majszolni az aszkétáls szeme láttára. A legtöbb aszkéta azonban,
fôként ennek köszönhetôen; kereket oldott. Sôt, a legtöbben jövedelmezô
terápiás központokat nyitottak a galaacis északnyugati fodrának
leggazdagabb világaiban, ahol az élet kôrülbelül tizenhét~ószorta
könmyebb, a csokoládé pedig egyenesen fen
 - séges. Kiderült, hogy a legtöbb aszkéta még csak nem is ismerte a
csokoládét, mielôtt aszkéta lett. A legtöbb ügyfelük a terápiás központban
viszont annál jobban.
A harmadik pózna tetején megállt szusszanni egyet. Melege volt, kifogyott a
szuszból, mivel mindegyik pózna körülbelül IS-20 méter magas volt. A világ
szédítôn keringett körülötte, de Arthurt ez nem nagyon aggasztotta. Tudta
azt, hogy értelemszerűen nem halhat meg, amíg nem járt a Stavromula
Bétán4, és így sikerült derűsen gondolrti a személyére leselkedô szörnyű
veszélyekre. Egy kicsit szédülni kezdett, amint tizenöt méterrel a föld felett
ücsôrgött egy pózna tetején, de megevett egy szendvicset, és jobban lett. Már
éppen azon volt, hogy nekilát elolvas~ a.bölcs fénymásolt élettörténetét,
amíkor óríási meglepôdésére halk köhintést hallott a háta mögül.
Arthur mögött nagyjábói tízméternyire a kábé huszonöt pózna ritkás
erdejében egy másík plató is foglalt volt. Egy öregember foglalta el, akit
viszont mélyenszántö gondolataí foglaltak el, s ezért kissé harapós kedvében
volt.
- Einézést! - szólította meg Arthur. A férfi rá sem bagózott. Lehet, hogy meg
sem hallotta. Enyhe szellô fújdogált. Tiszta véletlen volt, hogy Arthur
meghallotta a köhintést.
4 Lásd Ax élet, a világmindenség meg minden 18. fejezetét

- Hahó! - szólongatta Arthur. - Hahó!
A férfi végre köru'lnézett, és megpillantotta. Meglepettnek tűnt, hogy látja
Arthurt. Arthur nem tudta megítélni, 3 hogy meglepôdött és ôrűl, hogy látja
vagy egyszerűen csak meglepôdött.
- Nyitva van? - kérdezte.
Az öreg értetlen képet vágott. Arthur nem tudta, hogy . nem érti; van csak
nem hallja.
- Átugrom oda! - kiáltotta. - El ne menjen! Lekászálódott a kis platóról, és
gyorsan lemászott a kanyargó faszegeken. Egy kicsit kóválygott a feje mire
leért.
Már indult volna a pózna felé, amelyiken az öregember ücsörgött, mikor
hirtelen rádöbbent, hogy eltájolta magát lefelé menet, és most nem tudta
biztosan melyik is volt az.
Tájékozódási pontokat -keresett, és kisllabizálta, melyik lesz az az oszlop,
Felmászott rá. Nem az volt.
- A francba! - hördült fel. - Elnézést! - szólította meg ismét az öregembert,
aki most -körülbelül tizenkét méternyire pont elótte űcsôrgött. - Eltévedtem,
de egy perc és ott vagyok. - újra lemászott, elöntötte a forróság és a méreg.
Amikor zihálva és verejtékezve felért arra a póznára, amelyiken most
már biztosan az öregnek kellett lennie, ; rájôtt, hogy az öreg így vagy úgy,
de gúnyt űz vele.
- Mit akar? -rivallt rá ingerülten az öregember. Arthurnak feltűnt, hogy
ezúttal azon a póznán ül, amelyen az elóôb még ô maga ette a szendvicsét.
- Hogy került oda? - kérdezte Arthur zavartan.
- Maga azt hiszi, hogy csak úgy ukmukfukk elárulom, mikor nekem negyven
tavaszt, nyarat és ôszt kellett végigülnöm a póznári; hogy rájöjjek?
- Hát a tél?
- Mi van a téllel?
- Télen nem szokott ülni a póznán?
-Az, hogy életem túlnyomó részét egy póznán ülve töltöm - mondta a férfi -
még nem jelenti azt, hogy hülye
is vagyok. Télen lemegyek délre. Van ott egy nyaralóm a tengerparton. A
kéményen szoktam ülni.
- Tud adni valami tanácsot egy utazónak?
- Igen. Vegyen egy nyaralót a tengerparton! - Aha.
A férfi a forró, száraz, bozótos tájba meredt. Arthur innen pont látta az
öregasszonyt egy aprócska pontként a messzeségben, ahogy ugrabugrál és a
legyeket csapkodja.
- Látja azt az asszonyt? - kérdezte hirtelen a férF. - Igen - felelte Arthur. -
Sôt, beszéltem is vele.
- Nem tud az fityfenét se! A nyaralót is azért vettem, mert neki nem kellett.
Magának mit tanácsolt?
-Azt, hogy tegyem pont az ellenkezôjét annak, amit ô. - Azazhogy vegyen
egy nyaralót a tengerparton. -Alighanem - mondta Arthur. - Hát, lehet, hogy
veszek is egyet.
A látóhatár forró, büdös párában úszott.
- Nincž valami másík tanács? - kérdezte Arthur. - Azon kívül, hogy
szerezzek egy ingatlant?
- Egy tengerparti nyaraló nem csupán ingatlan! Lelkiállapot is egyben -
mondta a féri. Megfordult és Arthurra nézett.
A férfi arca most furcsamód csak egy fél méterre volt. Egy bizonyos
szemszögbôl teljesen normális alakja volt, de ha jobban megnézte az ember,
hát nyaktól lefelé keresztbe tett lábbal ült a póznán tizenkét méterre, míg az
arca csak egy fél méterre volt Arthurtöl. Anélkül, hogy a fejét
megmozdította volna, és anélkül, hogy bármi furcsát tett volna, egyszer csak
felállt, és átIépett egy másik pózna tetejére. Vagy csak a forróság tette,
gondolta Arthur, vagy a tér volt más a számára.
- Egy tengerparti nyaralónak - mondta a férfi - még csak nem is muszáj a
tengerparton lennie. Igaz, a legjob-
bak ott vannak. Mi mindannyian - folytatta - az ilyen- Nem mondhatom el,
honnan tudom.
határvonalakon szeretünk összegyűlni.~ - Miért nem? Ezért jöttem ilyen
messzire!
- Tényleg? - kérdezte Arthur.- Nem láthatja, amit én látok, mert csak azt
látja amit
-Ahol a szárazföld találkozik a vízzel. Ahol a föld  Nem tudhatja,
amit én tudok, mert csak azt tudja,
lálkozik a levegôvel. Ahol a test találkozik a lélekkel. nit tud. Nem
egészíthetem ki azt, amit maga lát és
Ahol a tér találkozik az idôvel. Szeretünk az egyik olda- tud azzal amit én
látok és én tudok, mert a kettô
lon lenni, és nézni a másikat.
ttem ugyanaz a kategória. A tudását sem cserélheti ki,
Arthur szörnyen izgatott lett. A füzetke pontosa ezt akkor saját
magát kellene kicserélnie.
ígérte neki, Itt volt egy ember, aki szemmel láthatóan :- Várjon, ezt
leírhatnám? - kérdezte Arthur, és izga-
valamiféle escheri térben mozgott, s közben mindenfétottan kotorászott a
zsebében egy ceruza után.
le mély értelmű dologról beszélt.~ - Az űrkikötôbôl elvihet egy nyomtatott
példányt -
Bár egyúttal el is bátortalanodott. A férfi most lelépett .~ mondta az öreg. -
Az összes állvány ezzel van tele.
a póznáról a földre, majd vissza: teljesen összekutyulta- ű - mondta
csalódottan. - És nincs valarni olyan,
Arthur térbeli univerzumát.
ú ami inkább csak nekem szólna?
- Kérem, hagyja abba! - szólalt meg hirtelen Arthur. ,- Minden csak
magának szól, amit lát, hall vagy ta-
, - Nem bírja elviselni, mi? - kérdezte a férfi. A leglu: pasztal. Ha érzékeli az
univerzumot, akkor meg is te-
sebb mozdulat nélkül ismét ott ült keresztbe tett lábbal .F' íemti, így minden,
amit az univerzumában érzékel, csak
Arthurtól tizenkét méterre a pözna tetején. - Eljön hoz- .' `magának szól.
zám tanácsot kérni, de nem tud megbirkózni azzat, ,Arthur kétkedôn nézett
rá.
amit nem ért. Hmmm. Tehát valami olyat kell mondani,- Ezt is megtalálom
az űrkikötôben? - kérdezte.
amit maga már tud, esak hangozzon újszerűen, mi? Hát- Nézzen utána -
felelte az öreg.
gondoltam, hogy ez lesz. - Felsóhajtott, és gyászosan a-A fűzetkében az áll-
Arthur elôhúzta a zsebébôl, és
messzeségbe hunyorított.
eciális imát, amit megnézte - hogy kérhe
- Hová valósi, öre em? - kérdezte aztán.
kife ezetten rám és a szeinél es i én eimre szabtak.
Arthur úgy döntött, hogy okos lesz. Már a könyökén- Jól van, na - mondta
az öreg. - Itt egy ima magá-
jött ki, hogy mindenki, akivel eddig találkozott, sültbo-nak. Van ceruzája?
londnak hitte.- Van - felelte Arthur.
- Tudja mit? - kérdezte - Maga a látnok, mondja meg- Na lássuk csak, hogy
aszongya: , űvj meg engem at-
maga!
tól, hogy megtudjam, amit nem kell megtudnom. űvj
Az öregember megint felsóhajtott.meg még attól is, hogy megtudjam, hogy
van olyan do-
- Én csak beszélgetni akartam - mondta, s közben alo amit nem tudok. űvj
meg attól, hogy tudjak arról,
tarkója mögött körözött egyet a kezével. Mikor újra ki-hogy eldöntöttem,
hogy nem akarok tudni azokról,
nyújtotta, egy földgolyó pörgött feltartott mutatóujján.~irôl eldöntöttem,
hogy nem akarok tudni. Ámen." -
mondogat Össze sem púhább
egyetan amott volna az. Ez az, amit mag
veszteni semmivel. Aztán elrakta.
Arthur meg volt rökönyödve.úgyhogy most már hangosan is kimondhatja.
- Hát ezt meg...?- Hmmm - mondta Arthur. - Hát, köszönöm...
- Van még itt egy másik ima, ami illik ehhez és nagyon fontos - folytatta az
öreg -, úgyhogy nem árt, ha ezt is lefirkantja. - îgy szól: "Uram, Uram,
Uram..." Jó; ha ezt is beszúrja, csak úgy. Sose lehet tudni. "Uram, Uram,
Uram, óvj meg engem az elôzô ima következményeitôl. Ámen." Hát ennyi.
A legtöbb ember amiatt szokott bajba kerülni, hogy kifelejti az utolsó részt.
- Hallott már valaha egy Stavromula Béta nevű helyrôl? - kérdezte Arthur.
- Nem.
- Hát, azért köszönöm a segítségét - mondta Arthur. : - Ugyan, szóra sem
érdemes - mondta a póznán ülô, azzal eltűnt.
Ford nekirohant a fôszerkesztô irodaajtajának, ' és amikor a keret
széthasadva ismét utat adott
neki; kicsi labdává gömbölyödött, és villámgyorN san átbukfencezett az
ajtón, oda, ahol az ízléses, ' kopott, szürke bôrborítású heverô állt, hogy fel
`~' állítsa mögötte hadibázisát. Legalábbis ez volt a terv.
F Az ízléses, kopott, szürke bôrborítású heverô sajnos most nem volt ott.
Ford megpördült a levegôben, billegve a földre huppant, és futva Harl
íróasztalának fedezékébe menekült, s közben azon töpren
E gett, miért kell az embereknek ilyen ostoba megszállottsággal
ötpercenként átrendezni az irodájukat.
Például miért kell kicserélni egy kényelmes és praktikus szürke bôrborítású
heverôt - ha mégoly ütött-kopott is - egy aprócska tankkal?
3' , És ki ez a nagydarab fószer a mozgó rakétavetôvel a vállán? Valaki a
fôszerkesztô irodájából? sr ~igha. Hiszen ez a fôszerkesztô irodája.
Legalábbis az
útikalauz fôszerkesztôjének az irodája. Csak Zarquon tudja, ezek a
Multimenzió Vállalatos srácok honnan jöttek. A bôrük csigaszerű színébôl
és tapintásából ítélve nem egy napsütötte helyrôi. Nincs ez így rendjén, gon-
dolta Ford. Akinek az útikalauzhoz köze van, csakis napsütötte helyrôl
jöhet. .
Ráadásul többen is voltak, és mindegyikük több fegyvert és páncélt viselt,
mint azt az ember egy vállalati igazgatótól elvárná, még a mai durva,
minden szabályra fittyet hányó üzleti világban is.
Ford persze sok mindent felételezett. Feltételezte, hogy a nagydarab,
tagbaszakadt, csigaszerú' fickók valahogy kapcsolatban lehetnek a
Multimenzió Vállalattal, de ez a feltételezés Ford örömére logikusnak is
tűnt, mert a páncélzatukat "Multimenzió Vállalat" feliratú jel-
vény ékesítette. F.li a -gyanúpeste.l, hogy itt mégsem
üzleti megbeszéléshez készülôdnek. Az áz érzés is piszkálta, hogy
valahonnan ismerôsek neki ezek a esigafajzatok. Ismerôsek voltak,
ismeretlen öltözékben.
Miután már jó két és fél másodperce tartózkodott a szobában, úgy gondolta,
hogy már éppen ideje a tettek mezejére lépni. Ejthetne egy túszt. Ez nem is
lenne rossz:
Vann Harl ijedt képpel, sápadtan és döbbenten lapult ' a forgószékében.
Lehet, hogy rossz hírt kapott, vagy talán egy golyót a tarkójába. Ford talpra
ugrott, és rávetette magát.
Miközben egy jó erôs, dupla könyökfojtással nyakon ragadta, Ford
suttyomban visszacsúsztathatta az Azon-OSítványt Harl belsô zsebébe.
Ez az!
Megtette, amíért jôtt. Most már csak ki kellett dumálnia magát innen.
- J61 van - mondta -, én... - azzal abba is hagyta.
A rakétavetôs melák megfordult, és Ford Prefectré szegezte a fegyverét. Ford
ezt szörnyen felelôtlen cselekedetnek tartotta.
- Én... - fogott bele újra, majd egy~hirtelen ötlettôl vezérelve úgy döntött,
hagy félreugrik.
Iángnyelvek lövelltek ki fülsiketítô robaj kíséretében a rakétavetô hátuljából,
az elejébôl pedig egy rakéta.
A rakéta elzúgott Ford mellett, és a hatalmas táblaüveg ablakba csapódott,
amely a robbanás erejétôl milliónyi apró szilánkra repedezett szét. A zaj és a
légnyomás irdatlan lökéshullámai végigverôdtek a szobán, és kisöpörtek az
ablakon n'ehány széket, egy kartotékszekrényt még Colint, a biztonsági
robotoe.
Aha! Tehát mégsem teljesen rakétabiztosak az ablakok, gondolta Ford
Prefect csak úgy magában. Valakínek biztos lesz egy két keresetlen szava
emiatt. Kibogozta magát Harl karjából, és azt próbálta kiokoskodni, merre
fusson el.
- Nézd - szólalt meg határozottan. De nem tudta biztosan, mennyit javít a
helyzetén egy határozottan kiéjtett "Nézd", az idô meg nem neki dolgozott.
Az ördögbe is, gondolta, egyszer élünk - azzal kivetette magát az ablakon.
Ez legalább a meglepetés erejével hatott.

Arthur lemondóan beletöródött, hogy legelô. ször is új éietet kell kezdeníe.
Ez azt jelentette; hogy találnia kell egy bolygót, ahol el is kezdheti. Olyan
bolygó ketlett, ahol Iélegezhet, ahol
felállhat, és leülhet anélkül, hogy gravitációs kényelmetlenséget érezne.
Olyan hely kellett; ahol alacsony a savszint, és a növények nem támadnak rá
az emberre.
- Én sem szívesen közelítem meg ennyire emberközpontüan a kérdést -
mondta a Pindeton Alfa-i Letelepedési Tanácsadö Központ íróasztala mögött
ülô furcsa valaminek - , de valami olyan
E helyen szeretnék élní, ahol az ottaniak is nagyjából úgy néznek ki, mint
én. Tudja. Olyan emberszerűek.
Az íróasztal mögött a furcsa valami meglengette néhány különösebb
testrészét, s Iátszott rajta, hogy igencsak meghökkentette a kétés. Fel-
sluttyant és kiszivárgott a székébôl, lassan átvonag. lott a padlón, benyelte a
régi, fém iratszekrényt,
majd nagy böúenéssel kiválasztotta a megfelelô fiókot. Füléból kipatúntott
néhány csápot, kihúzott néhány alctát a fiókból, visszaszippantotta a fiókot,
és kiöklendezte a szekrenyt. Visszavonaglott a padlón, felcsuszamlott a szé-
kébe, és az asztalra csapta a papírokat.
- Lát valarni kedvére valót? - kérdezte.
Arthur idegesen végignézett néhány piszkos és nyir~~; , kos papírt.
Kétségtelenüi a galaxis valamí jól eldugott részén lehetett, és az általa ismert
és megismert univerzumhoz képest valamerre balra. Az űrben, ahol a saját
otthonának kellett volna lennie, valami rohadt, isten háta mögötti bolygót
talált, ahol folyvást pmlött az esô, és orgyilkosok meg lápidisznók
népesítették be. Még a GALAXIS útikalaux Stopposoknak is csak nagyon
nehézkesen működött errefelé, ezért kényszerült rá, hogy ilyen helyeken
tudakozódjék. Egy hely felôl mindenhol
érdeklôdött: a Stavromula Bétáról, ám ilyen bolygóról ~ 'még senki sem
hallott.
A rendelkezésre álló világok elég hátborzongatóak voltak. Kevés
dolgorkínáltak neki, mert ô is keveset kínált nekik. Szörnyen sokszor
felhívták a figyelmét arra, hogy bác olyan világból jött ahol ismerik az
autókat, a számítógépeket és a balettot; á maga ezek egyíkéhez
sem ért. Nem is konyított hozzájuk. Ha sorsára hagyják, még egy
kenyérpirítöt sem tudott volna összetákolni. Egy szendvicset még meg tudott
volna kenni, de ebben ki is merült minden tudománya. Szolgáltatásaiért nem
tolongtak túlzottan.
Arthur szíve elszorult. Ez meglepte ôt, mert úgy gondolta, hogy szorosabb
már nem is lehetne. Egy pillanatra lehunyta a szemét. Bárcsak otthon
lehetne! Bárcsak sosem rombolták volna le a szülôbolygóját, a nagybetűs
Földet! Bárcsak sosem történt volna meg ex az egész! Bárcsak az történne,
hogy amikor újra kinyitja a szemét, újia ott állna a kis viskója küszöbén
Anglia nyugati részén, a zöldellô hegyek fölött sütne a nap, hajtana végig a
soron a postásautó, a sárga nárciszok virágba borulnának a kertben, s a
távolban ebédhez nyitna kí a kiskocsmar B~sak lesétálhatna a kocsmába egy
újsággal, és elolvashatná egy korsó sör mellett! Bárcsak megfejthetné a
keresztrejtvényt! Bárcsak teljesen elakadhatna a vízszintes 17-nél! Ezek
voltak leghább vágyai.
Kinyitotta a szemét.
A furcsa valamí idegesítôen lüktetett rá, és az íróasztalon ülô állábút
paskolta.
Arthur megcsóválta a fejét, és megnézte a következô lapot.
Iátborzongató, gondolta. Nézzük a következôt. Igen hátborzongató.
Nézzük a következôt.
ű... Na ez már jobbnak tűnt.
Bartledannak hívták a világot. Volt oxigénje. Voltak zöldellô hegyei. úgy
tűnt, az irodalmi kultúrája is híres.
Ám a Ieginkább egy fénykép keltette fel Arthur érdeklôdését, am,.elyen egy
kis csapat bartledani ácsorgott egy falusi téren, és derűsen mosolygott a
fényképezôgép objekúvébe.
- Ah! - sóhajtott fel Arthur, és lerakta képet az íröasztalnál ülô furcsa valami
elé.
A lény szemei izegtek-mozogtak a kocsányain; és fel le pásztáztak a
papírlapon, amelyen mindenhol csillogo nyálréteget hagytak.
- Igen - szólalt meg undorral. - Pontosan úgy nézriek ki, mint maga.
Arthur a Bartledanra költözött, és abból a pénzbôl, amelyet levágott
lábkörmeiért és köpetéért kapott egy DNS-bankban, kivett egy szobát a
képen ábrázolt faluban. Kellemes hely volt. Illatozott a levegô. Az emberek
szerették ôt, és úgy tűnt, nincs ellenükre, hogy ott van. Semmivel sem
támadtak rá. Arthur vett néhány ruhát és egy ruhásszekrényt.
új életet kezdett. Most már csak valami életcélt kelIett találnia.
Elôször megpróbált egy kicsit olvasgatni. A bartledani irodalom viszont
bármennyire híres is volt finomságaról és kellemérôl a galaxis ezen
szektorában, mégsem tudta lekötni a figyelmét. Az volt a legfôbb baj, hogy
nem emberi lényekrôl szólt. Nem az emberi lények vágyairól. A bartledaniak
ránézésre olyanok voltak ugyan, mint az emberi lények, ám amikor az ember
valamelyiküknek jó estét kívánt, az illetô enyhe meglepôdéssel körülnézett,
beleszimatolt'~a levegôbe, és azt felelte, högy igen, most, hogy Arthur
megemlítette, tényleg ô is úgy gondolja, hogy elég tűrhetô az este.
- Nem, én csak úgy értettem, hogy jó estét kívánok - mondta, illetve szokta
volt mondani erre Arthur. Ha
Hmarosan megtanulta, hogy óvakodnia kell az ilyesfajta ., beszélgetésektôl. -
úgy értettem, hogy remélem, jó lesz az estéje.
Még zavarodottabb arc.
- Kívánni? - bökte ki végül udvarias értetlenséggel a bartledani.
- Ööö, igen - felelte ilyenkor Arthur. - Csak kifejezem azt a reményemet,
hogy..
- Remény? - Igen.
- Mi az a remény?
Jó kérdés, gondolta Arthur magában, azzal visszavonult a szobájába
gondolkodni.
Egyfelôl megértette és tisztelte a bartledani világnézetet, amely abból állt,
hogy a világ olyan, amilyen, akár tetszik, akár nem. Másfelôl viszont nem
tudott megszabadulni attól az érzéstôl, hogy egyszerűen nem természetes
dolog, ha valaki nem vágyik semmire, sôt, még esak nem is kíván vagy nem
is remél semmit.
Természetes. Ez volt a kulcsszó.
Arra már régen rájött, hogy rengeteg minden, amit ô természetesnek tartott -
mint például hogy karácsonyra ajándékokat vesz, megáll a piros lámpánál
vagy 9.81 méter per szekundum gyorsulással zuhan szabadesésben - csupán
az ô saját világában volt szokás, és nem volt szükségszerű, hogy bárhol
másutt ugyanúgy legyen; na de hogy nem kívánnak semmit - ez tényleg nem
lehetett természetes, ugyebár. Olyan, mintha nem vennének levegôt.
A levegôvétel szintén olyan dolog volt, amit a bartledaniak nem csináltak, a
légkör o~géntartalmának ellenére sem. Csak ügy voltak és kész. Néhanapján
játszottak holmi labdajátékokat (anélkül persze, hogy a gyôzelemre vágytak
volna - csak játszottak, és aki nyert, nyert), de lélegzeni sosem lélegeztek. Ez
valamiért szükségtelen volt. Arthur gyorsan rájött, hogy
velük labdázni túlságosan kísérteties. Bár a külsejük, még a mozgásuk és a
hangjuk is olyan volt, mint az embereknek, mégsem lélegeztek és nem
vágyakoztak.
Arthur napját ellenben má's nem is nagyon töltötte ki,' mint a lélegzés és a
vágyakozás. Néha olyannyira rátört a vágyakózás, hogy egészen felgyorsult a
lélegzete, és le is' kellett d«lnie egy kicsit. Egyedül. A kicsi szobájában.
Olyan messze a világtól, ami életet adott neki, hogy ha a számszerű adatokra
gondolt, mindig erôt vett rajta a gyengeség.
Jobban szeretett nem is gondolni rá: Inkább csak ült és olvasgatott - vagy
legalábbis azt szerette volna, ha van va: lami, amit érdemes olvasni. Ám a
bartledani történetekben soha senki nem akart semmit. Még egy pohár vizet
sem: Persze hoztak maguknak, ha épp megszomjaztak, de ha nem találtak,
hát nem gondoltak rá többet. Arthur éppes most fejezett bé egy könyvet,
amelynek a szereplôje egy hét leforgása alatt néha kertészkedett egy kicsit,
rengeteget labdázott, nevelgette a gyerekét a feleségével, majd az utolsó
elôtti fejezetben váradanul szomjan halt. Arthur elkeseredésében újra
végigrágta magát a könyvön, és végül a 2. fejezetben talált egy utatást arra,
hogy volt vatami baj a vízvezetékkel. És ennyi. A pasas meghal. Csak úgy.
Még csak nem is ez volt a könyv tetôpontja, mert olyan nem volt neki. A
fôszereplô az utolsó elôttí fejezet elsô harmada körül halt meg, s a könyv
további reszében csak útjavításokról volt szó. A százezredik szónál aztán
csak úgy hipp-hopp véget ért a történet, mivel ilyen hosszú volt minden
bartledani könyv.
Arthur áthajította a könyvet a szobán, eladta a lakást, és útra kelt. Vad
fesztelenséggel kezdett el utazni, sorra adogatta el a köpeteit, lábkörmeit,
kézkörmeit, vérét, haját, vagy bármit, amit csak akartak - jegyekért. Rájött,
hogy a spermájáért elsô osztályon utazhat. Sehol sem telepedett le, csak a
hiperűri csillaghajók légmencesen lezárt, homályos kabinjaiban élt,. evett,
ivott, aludt és tévézett. Csak azért szakította meg néha az útját, hogy az
űrkikötôkben ,
~ további DNS-t adjon el, azzal már szállt is fel a következô ~ táfvolsági
űrhajóra. Egyre csak arra várf, hogy történjen = még egy véletlen.
Ha a megfelelô véletlenre várunk, azzal csak egy a gond: ~, hogy nem fog
bekövetkezni. A ,;véletlen" nem ezt jelenti. A f `véletlen, ami végül
megtörtént, egyáltalán nem az volt, ^ amire ô számíLott. A hajója
visszaverôdött a hiperűrben, ,. egy idö'ben felpíslákolt a gala~s kilencvenhét
különbözô ; pontja között, mígnem az egyik feltérképezetlen bolygó
gravitációs ereje váratlanul megragadta és becsalogatta a ~: felsô légkörébe,
s a hajó visítva-sírva zuhanni kezdett.
A rendészek egész úton lefelé váltig bizonygatták, hogy ~. minden teljesen
normális és kifogástalanul működik, de s amíkor a hajó utoLsó izgatott
pörgésébe kezdett, vadul le
tarolt félmérföldnyi erdôt, s végül forrongó tűzlabdaként ' felrobbant,
kiderült, hogy szó sincs errôl.
Lángok borították be az erdôt, felcsaptak az éjszakai égboltra, rnajd szépen
elaludtak maguktól, mert mostan~ ság a be nem tervezett tüzeket egy
bizonyos méret fölött ' törvény kényszeríti erre. Ezután még fellángoltak itt-
ott
kísebb tüzek, ahogy a roncs szétszóródott, fura darabkái csöndben
felrobbangattak a maguk idejében, aztán azok is elenyésztek.
A fedélzeten Arthur Dent volt az egyetlen, aki (már csak a végtelen
csillagközi repüléssel járó puszta unalomból is) betéve tudta a biztonsági
óvintézkedéseket be nem terve' zett landolás esetén, ennélfogva ô volt az
egyetlen nílélô. Kábultan, összetörve és vérezve feküdt a bolyhos, rózsaszín
műanyag gubóban, amelyen hárpmezer különbönözô nyelven volt olvasható:
"Kellemes utazástt" .
Széthullott agyában émelyítôen kavargott a fekete, üvöltô csönd. Beletörôdô
bizonyossággal tudta, hogy túl fogja élni, mert még nem járt a Stavromula
Bétán.
Egy örökkévalóságnak tűnô fájdalom és a sötétség után arra eszmélt, hogy
csöndes alakok mozognak körülötte.
'Ford az üve szilánkok és a törött székdarabok '
grum; no meg a korallzátony tengerpartjai, ahol a helyi
között kibukfencezett a levegôbe. Igazából vé -, lányok lôdörögtek, de az
álmok is fontosak voltak. Mi
~
gig sem gondolta, mit tesz, csak rögtönzött,a is lett azokkal?
hogy ezzel is idôt nyerjen. Amikor nagyon vé-Valójában már nem is igazán
emlékezett arra, mirôl is
' szes volt a helyzet., úgy gondolta, gyakran segít, ~:szóltak azok az álmok,
de akkoriban roppant fontosnak
ha lepereg elôtte az élete. Ettôl lehetôsége nyí<t :~ntek. Az biztos, hogy még
egyikben sem szerepelt ez az
c elgondolkodni, másként látni a dolgokat, és né- ,óriási irodatorony, ami
mellett most zuhant lefelé. Mind-
1'
ha még az is eszébe jutott ilyenkor, mit kellene ;ez csak akkor jelent meg,
amikor néhányan a régi csapat-
tenni.bói elkezdtek letelepedni, és egyre kapzsibbak lettek. A
A talaj másodpercenkénti 9,8 méteres gyor- :többiek közben kinn maradtak
a terepen, kutattak és
sulással szágúlciott feléje, de ô úgy gondolta, a ,stoppoltak, és fokozatosan
egyre jobban elszigetelôdtek
problémával ráér késôbb is foglalkozni. Mindattól az egyetemes
rémálomtól, amivé az útikalauz vált
E d
ent a maga idejében!kérlelhetetlenül, és az építészeti szörnyűségtôl, ami a
he-
Á, már itt is van! A gyermekkor. Unalmas,lyébe lépett. Ki beszélt már ekkor
az álmokról? A társaság
ezen már rengetegsxer átrágta magát. Villództak ügyvédjeire gondolt, akik
a fél épületet elfoglalták, az
a képek. Unalmas évek a Betelgeuse V-ön. Za-összes "alkalmazottra", akik
az épület alsó részein ta-
phod Beeblebrox, gyerekkori játszöpajtása. .nyaztak, az összes
segédszerkesztôre és titkárnôikre, és a
Igen, ezt mind tudta. Azt szerette volna, ha van títkárnôk ügyvédjeire és a
titkárnôk ügyvédjeinek titkár-
az agyában valami gyorstekerô. A hetedik szülenôire valamínt a
Iegrosszabbakra: az értékesítési részletésnapja. Akkor kapta az elsô törülközôjét. Gye-  gen dolgozó összes
könyvelôre gyerünk.Egy kicsikét azért arra is figyelt, hogy tovább zuhan-
rörögve-forogva zuhant lefelé, a hideg levegô ilyenjon. V atakban tartott
mutató- és középsô ujjával beintett
magasságban kikészítette a tüdejét. Próbálta nem belé-j az ablakokon.
legezni az üvegszilánkokat.Most éppen a tizenhetedik emelet elôtt
száguldott
Az elsô utazások más bolygókra. (Zark szerelmére,el; ahol a értékesítési
részleg verte fel a sátrát. Sok iszá-
ez olyan, mint valami rohadt útifilm a nagy film elôtt.) `.kos, aki mind arról
vitázik, hogy milyen színű legyen az
Amikor elkezdett dolgozni az útikalauznál.útikalauz, utána meg saját
végtelen bölcsességét bi-
zonygatja! Ha bármelyikük is kinézett volna ebben a
A régi szép idôk. A fanallai Bwenellí-korallzátonyon .pillanatban az
ablakon, meglepôdött volna a lefelé sü-
svítô Ford Prefect látványától, aki a biztos
alok és a danquedek megvartyogták volna. Öt-hat fic-` nás közben is a
gyôzelem jelét mutogatta nekik.
kó, néhány törülközô, egy maroknyi igen bonyolultTizenhatodik emelet. A
segédsxerkesztôk. Hogy is
digitális herkentyű és ami a legfontosabb: rengeteg ,.volt azzal a sok
mindennel, amit az ô példányából ki-
álom. Nem is. Ami a legfontosabb: rengeteg fanallaihüztak? Tizenöt évi
kutatás anyagát adta le egyetlen
rum. Ha már ilyen precízek akarunk lenni, a jó öreg ó-bolygóról, és ôk két
szót hagytak meg belôle. "Jobbára
Janx-szesz volt a legeslegfontosabb, utána a fanallaiártalmatlan." Ňk is
megérdemelnek egy V-betűt!
Tizenötödik emelet. . Logisztikai adminisztráció. Ki Lepillantott. Vagy
harminc méternyire alatta nyüzsgö-
tudja, mit jelentett ez. Itt mindenki nagy autóval járt lôdtek az
emberek, némelyikük várakozásteljesen fölfe-
Hát ezt jelentette, gondolta Ford.lé bámult. Helyet csináltak neki. Egy idôre
még arról a
Tizennegyedik emelet. A személyLetisek. Fordnak az csodátatos és
teljesen bugyuta vokitvadászatról is meg-
volt a sanda gyanúja, hogy ôk tervelték ki tizenöt éves @eledkeztek.
számúzetését, mialatt az útikalauzból ez az egy darab- 'Ford utált volna
csalódást okozni nekik, de körül-
ból (vagy inkább: két darabból - ne feledkezzünk el azbelül félméternyire
alatta ott lebegett Colin, akit addig
ügyvédekrôl!) épült építmény lett.észre sem vett. Colin szemmel láthatóan
boldogan
Tizenharmadik emelet. Kutatás és fejlesztés.táncikálva várta, hogy Ford
végre eldöntse, mit akar
Várjunk csak!tenni.
Tizenharmadik emelet.- Colin! - üvöltötte Ford.
Most már elég gyorsan kellett gondolkodni2, mert a 'Colin nem felelt. Ford
ereiben meghűlt a vér. Aztán
helyzet kezdett egy kicsit sürgetô lenni.hirtelen rájött, hogy még nem is
mondta Colinnak, hogy
Hirtelen visszaemlékezett a lift emeltkijelzôjére.hívják.
Nem is volt rajta tizenharmadik emelet. Akkor nem is '- Gyere föl ide! -
üvöltötte Ford.
gondolkodott többet rajta, mert miután már eltöltött :Colin felszökkent
mellé. Mérhetetlenül élvezte az
tizenöt évet az elég fejletlen Föld bolygón, ahol az ot-utat lefelé, és remélte,
hogy Ford is így van vele.
taniak babonások voltak, a tizenhármas számmal kap-  Váratlanul minden
elsötétedett elôtte, mert Ford tö-
csolatban, hozzászokott, hogy van olyan épület, aholrülközôje hirtelen
beburkolta. Colin azonnal sokkal de
nincs ilyen számmal jelzett emelet. Ám itt ez nem volt ~sokkal nehezebbnek
érezte magát. Megrémült és felvil-
ir~dokolt.lányozódott a feladattól, amit Fordtól kapott. Csak ép-
Vajon mi folyhatott odabenn? Visszaernlékezett minden arról volt szó,
hogy nem volt benne biztos, meg
arra, amirôl Hasl beszélt. Egy új, többdimenziös útika-tud-e majd felelni
neki.
lauz, amely végtelen számú univerzumra terjed ki.Colinra ráborult a
töru'lközô. Ford a szegélyébe ka-
Ahogy ezt Harl elmondta, úgy hangzott, mint egy újabbpaszkodva lógott
le@elé. Más stopposok úgyvélték, célsze-
kusza értelmetlenség, amit az értékesítési részleg álmo-rú a megszokottól
eltérôen átalakítani a törülközôjüket, s
dott össze a könyvelôk segítségével. Amennyiben ennélaz anyagába
beleszôttek mindenféle titkos rendeltetésű
többrôl volt szó, akkor az egy nagyon különös és veszé-szerszámot és
mindenféle más dolgot, még számítógép-
lyes elgondolás lehetett. Igaz lett volna? Mi történhetettalkatrészeket is. Ford
purista volt. Az egyszerű dolgokat
fia mindenkitôl elzárt tizenharmadik emelet elsötétítettszerette.
t;ablakai mögött?Egy normális háztartási boltból szerzett normális tö-
Fordban kezdett erôsödni a kíváncsiság, majd a pánikriilközôt hordott
magával. Égkék és rózsaszín virág-
is. Ez volt erôsödô érzéseinek teljes listája. Minden másminták is díszítették,
hiába próbálta folyton kikoptatni
tekintetben csak ereszkedett, méghozzá igen gyorsan.és kifehéríteni.
Beleszövetett néhány drótdarabot, egy
Most már tényleg azzal is ketiett törôdnie, hogyan mász-hajlékony írópálcát,
s az egyik sarkába még némi táp-
szon ki élve ebbôl a helyzetbôl.anyagot is, amit vészhelyzetben
szívogathatott, de
egyébként csak egy egyszerű törülközô volt, amibe az ember beletörölheti az
arcát.
Egy barátja vette rá az egyetlen tényleges módosításra. Hogy meger'ósítse a
szegélyeit.
Ford mániákusan kapaszkodott a'szegélyébe. Még rnindig ereszkedtek, de
lassuló iramban. - Feljebb, Colin! - kiáltötta.
Semmi. -A neved az - kiáltotta Ford -, hogy Colin! úgyhogy ha azt kiáltom:
"Feljebb, Colin!" , azt akarom, Colin, hogy emelkedj feljebb! Rendben?
Feljebb, Colin!
Semmi. Mindössze valami tompa morajlás Colinból. Ford nagyon ideges
lett. Most már igen lassan ereszkedtek, Ford viszont az alatta gyülekezôk
látványátôl lett ideges. A barátságos, helybéli vokitvadász-típusú emberek
eltünedeztek, s vaskos, böhöm, bikanyakú, meztelenesiga-szerű lények
tűntek elô, ahogy mandani szokás, a nagy semmibôl, vállukon
rakétavetôkkel. A tapasztaltabb gala~cis-utazók jöl tudják, hogy a nagy
semmi valójában dugig van többdímenzíós összetevôkkel.
. - Feljebb! - üvöltötte Forct ismét. - Feljebb! Colin, menj feljebb!
Colin erôlködve nyögdécselt. Most nagyjából egy helyben lógtak a
levegôben. Ford úgy érezte, hogy mindjárt kitörnek az ujjai.
- Fe jebb!
' Ugyanott maradtak.
- Feljebb, feljebb, feljebb!
y  Az egyik csigafajzat egy rakétát készült kílôní rá. Ford nem akart hinni a
szemének. Ég és fôld között lebeg egy törülközôbe kapaszkodva, és egy
csigafajzat arra készül, hogy rakétákkal lôdözze. Kifogyott az ötletekbôl, és
kez
Ei dett komolyan megrémülni.
Általában az ilyen kellemetlen helyzetekre tartotta kéznél az útíkalauxt,
hogy tanácsot kérjen, bármennyire dühítô vagy szószátyár volt is, de most
nem volt ideje
belenyúlni a zsebébe. Az útikalauz egyébként sem ~-barátn,ak és
szövetségesnek tűnt többé önmaga is ve szélyforrás volt. Zark szerelmére,
éppen az útikalauz irodái elôtt csüngött, és nagy valószínűséggel éppen a
~, znostani tulajdonosok veszélyeztették az életét. Hová ~. túntek az álmok,
amire már csak halványan emlékezett a-Bwenelli-korallzátonyos idôkbôl?
úgy kellett volna maradnia mindennek. Ott kellett volna maradni. A ten-
tF. gerparton. Szép nôket szeretni. Halat enni hallal. Már r attól a pillanattól
kezdve tudhatta volna, hogy oda az k egész, amikor elkezdték a nagy
zongorákat fellógatni
elôcsarnok tengeri szörnyek lakta medencéi fölé.Teljesen
feleslegesnek és szánni valónak érzete magát,- A fájdalomtól valósággal
égtek ökölbe szorított kezé
nek ujjai. És még mindig sajgott a bokája is.
ű, köszönöm, bokám, gondolta keserűen. Köszönöm,hogy éppen ilyekor
jössz elô a próblémáiddal. Gyanítom, szeretnél egy jó meleg lábfürdôt, hogy
jobban legyél, ugye? Vagy legalábbis azt szeretnéd tôlem, hogy... T'unadt
egy ötlete.
A páncélos csigafajzat a vállára emelte a rakétavetôt. A rakétát alighanem
úgy tervezték rneg, hogy bármilyeri útjába esô tárgyat eltaláljon, ami mozog.
Ford megpróbált nem izzadni, mert érzete, hogy a markából kezd kicsúszni
a törülközô szegélye.
Ép tábának ujjával a fájós lábán levô cipô sarkát bökdöste és feszegette.
- Menj már feljebb, a franc essen beléd! - motyogta Ford reménytelenűl
Colinnak, aki vidáman erôlködött, de képtelen volt felemelkedni. Ford
leügyeskedte a cipôje sarkát.
Megpróbálta megsaccolni az idôzítést, de nem volt értelme. Uccu neki! Csak
egyetlen próbálkozása volt, és kész. Most már kibújtatta a sarkát a cipôjébôl.
Kificamodott bokája egy kissé megkönnyebbült. Hát már ez is eredmény
nern?

A másik lábával belerúgott a cipôje sarkába. Az lecsú
szott a lábáról, és zuhanni kezdett lefelé. A rakétavetós
csövébôl körülbelül fél másodperccel késôbb kilôtt egy
rakéta, odaért az útjába esô cipôhöz, telibe találta, és
óriási elégedettséggel felrobbant.
Ez körülbelül öt méterrel a talaj fölött történt.
A robbanás erejének túlnyomö része lefelé irá-
nyult. Ott, ahol egy másodperccel azelôtt még egy
csapat rakétavetôs osztályvézetô ácsorgott a Multi-
menzió Vállalattól egy elegáns teraszos köztéren,
amelyet Zentalquabula ôsrégi alabástrombányáiban d
kítermelt csillogó kôtáblák fedtek, most nem volt
más, csak egy különféle testrészekkel teli irdatlan, lakatlan katlan.
A robbanás.miatt hatalmas tömegű forró levegô tó-
dult fölfelé, s erôszakosan feljebb lódította Fordot és
Colint. Ford kétségbeesetten és vakon küszködött
hogy tovább kapaszkodjon, de nem sikerült neki. Te-
hetetlenül pörgött-forgott az égen, elérte röppályája
csúcsát, egy pillanatra megállt, majd újból zuhanni
kezdett. Zuhant-zuhant-zuhant, majd hirtelen csú-
nyán nekivágódott a még mindig fölfelé emelkedô
Colinnak.
Kétségbeesetten belecsimpaszkodott a gömbölyű
kis robotba. Colin vadul tekeregve szelte át a levegôt
az útikalauz irodáinak tornya felé. Elragadtatva pró-
bálta irányítani magát, és Ielassítaní.
A világ émelyítôen keringett Ford feje körül, mialatt
egymás körül pörögtek-forogtak, aztán ugyanolyan '
émelyítôen egyszer csak megállt minden.
Ford kavargó fejjel egy ablakpárkányon találta magát
A törülközôje lehullott mellette. Utánanyúlt, és
ügyesen elkapta.
Colin pár centire tôle röpködött a levegôben.
Ford összehorzsolva, vérezve, kábultan és elakadt
lélegzettel körülnézett. A párkány csak harminc centi
=széles volt, ô pedig óvatosan egyensúlyozott rajta ti,~nhárom emelet
magasan.tzenhárom.
Onnan tudta, hogy tizenhárom emelt magasan van, az ablakok sötétek
voltak. Neki volt keseredve. A - cipôt valami elképesztô összegért vette a
New York-i
East Side-on. Ennek eredményeképp megírt egy egész tanulmányt a
nagyszerű lábbelik okozta örömökrôl; amit a "Jobbára ártalmatlan"-fiaskó
során úgy, xhogy volt, ki is vágtak. A francba mindennel.
Most rneg a fél pár cipô is oda van. Hátravetette a fejét, és az égre meredt.
Nem is lett volna ez olyan nagy tragédia, ha a szó` ban forgó bolygót el nem
pusztítják, ami azt jelentette, hogy sosem fog tudni ugyanilyen cipôt
szerezni.
Igen, ha a valószínűség végtelen irányú kiterjedéseit nézzük, akkor persze
szinte végtelen számü Föld bolygó létezhet, de ha belegondolunk, egy pár
cipôt nern lehet csak úgy pótolni, hogy az ember a többdimenziós térben és
idôben vacakol.
Ford felsóhajtott.
Na jó, van a dolognak azért jó oldala is. Ez legalább megmentette az életét.
Egyelôre.
Egy harmínc centis széles párkányon egyensúlyozott tizenhárom emelet
magasan, és nem is volt biztos benne, hogy ez megért-e egy fél pár jó cipôt.
Bizonytalanul bekukucskáit az elsötétített üvegen. Odabent sötétség és síri
csönd honolt.
Nem. Nevetséges volt ilyet gondolni, Ford volt már egy pár remek buliban,
amit sírban tartottak.
Valami mozgást vett észre? Nem volt egészen biztos benne. Mintha látott
volna valami furcsa, lebegô árnyat. Lehet, hogy csak egy vércsepp csöppent
le a szempillájárcíl. Megtörölte. Öregem, de jó lenne valahol egy tanya! -
jutott eszébe. - Lehetne juhokat tartani! újböl bekukkantott az ablakon,
megpróbálta kitalálni, mi le

hetett az az alak, de az a napjaink univerzumában oly' gyakori érzése
támadt, hogy az egész csak optikai csalá"; dás, és a szeme ostoba tréfát űz
vele.
Valami madár lenne odabent? Azt rejtették el itt fent, egy eldugott emeleten,
elsötétített, rakétabiztos ablakok mögött? Valakinek a kalitkáját? Valami
tényleg rep:! kedett bent, de nem is annyira madárra hasonlított, in-` kább
egy madár alakú lyukra a térben.
Ford lehunyta a szemét, egyébként is ezt akarta vol-: na tenni egy kis ideig.
Azon töprengett, mi az ördögöt, tegyen ezek után. Leugorjon? Felmásszon?
Azt ugyanis' nem hitte, hogy be lehetne valahogyan törni. Igaz, ami igaz, az
állítólag rakétabiztos üveg nem tudott ellenáll. ni egy valódi rakétának,
amikor arra került a sor, ám.. bár azt a rakétát nagyon közelrôl lôtték ki és
belülrôl, ami az ablaküveget tervezô mérnökök fejében valószí: nűleg meg
sem fordult. Ez tehát még nem jelentette azt, hogy Ford innen is be tudná
törni az ablakot, ha bebugyolálja az öklét a törülközôjébe és jól odasóz egyet.
Bánja kánya, Ford azért megpróbálkozott vele. Bele is sajdult az ökle.
Szerenesére nem is tudott igazán nagy lendületet venni onnan, ahol ült, mert
különben még jobban megfájdult volna a keze. Amikor a~ épületet a
dögcsillagi támadás után teljesen átépítették, alaposan meg is erôsítették, s
minden bizonnyal ez volt a legjobban páncélozott kiadóhivatal az üzleti
világon, de Ford úgy gondolta, hogy minden rendszernek, amit egy testületi
bizottság tervezett, vannak valahol gyenge pontjai. Egyet már talált is. A
mérnökök, akik az ablakokat tervezték, nem számoltak egy belülrôl jövô,
közeli rakétatalálattal, így az ablak megadta magát:
Tehát mivel nem számolnak a mérnökök, ha valaki kint ül az
ablakpárkányon?
Ford néhány pillanatig megfeszítette az agyát, míg rá nem jôtt.
` Elôször is azzal nem számolnak, hogy odakerülhet ;gyáltalán valaki. Csak
egy komplett idióta ülne oda, thol most ô ült, tehát máris gyôzött. Gyakori
hiba, togy amikor valami nagyon tökéletest akarnak tervezii az émberek,
alábecsülik a nagyon tökéletlenek le
Elôhúzta zsebébôl újonnan szerzett hitelkártyáját, becsúsztatta az ablak és az
ablakkeret közötti résen, és olyat esinált, amit egy rakéta képtelen lett vólna
megtenni. Egy kicsit megmozgatta. Érezte, hogy félreesúszik a zárnyelv
Belökte az ablakot, és miközben majdnem hanyatt zuhant a párkányról
nevettében, hálát adott a 3454-es csillagévben történt Nagy Ventilátor- és
Telefonlázadásnak.
A Nagy Ven,tilátor- és Telefonlázadás kitörésekor, a 3454-es esillagévben
igencsak meleg volt a helyzet. A ventilátorok persze éppen a meleg
helyzeteken hiva' tottak segíteni, s elég sokat segítettek is egészen addig a
pontig, amikor valaki feltalálta a légkondicionálást, amely sokkal de sokkal
lűktetôbb segítséget nyújtott.
Mindez persze rendben is volt, feltéve, ha az ember el tudta viselni a vele
járó zajt és a esöpögést, amíg valaki elô nem rukkolt egy, a
légkondicionálásnál is szexisebb és okosabb dologgal, amit úgy neveztek,
hogy épületen belüli klímaberendezés.
Ez aztán már tényleg döfi volt.
Leginkább az különböztette meg a közönséges légkondicionálóktól, hogy
ijesztôen drágább volt, óriási mennyiségű bonyolult mérô- és
szabályozóműszer tartozott hozzá, amelyek sokkal jobban tudták, milyen
levegôt akarnak az emberek belélegezni, mint maguk az emberek.

Ez azt is jelentette, hogy az épületekbe légmenteser lezárt ablakokat
építettek, hogy az emberek biztosan ne fuserálják el azokat a bonyolult
számításokat, amelyelce~ a rendszer az ô érdekükben végzett. Mi tagadás,
erre tényleg szűkség volt.
A rendszerek üzembe helyezése közben az emberek; akiknek az adott
épületekben kellett majd doIgozníul5 beszélgetésbe etegyedtek a Szenz-O-
Szusz rendszereket üzembe helyezô munkásokkal. A beszélgetések nagyjá-
ból így zajlottak le:
- De mi van, ha majd ki akarjuk nyitni az ablakokat? -Az új Szenz-O-Szusz
rendszer mellett nem akarják majd kinyitni az ablakokat.
-Jó, de tegyük fel, hogy mégis kí akarjuk nyitni ôket, csak egy kicsikét!
- Még egy kicsikét sem akarják majd kínyitni ôket. Az' új Szenz-O-Szusz
rendszer gondoskodik errôl.
- Hmmm.
- Élvezze a Szenz-O-Szuszt!
- Rendben, akkor mi van, ha a Szenz-O-Szusz tönkremegy vagy elromlik
vagy ilyesmi?
-Á! A Szenz-O-Szusz rendszer egyik legagyafúrtabb tulajdonsága, hogy nem
rornolhat el. Tehát emiatt nines mit aggódni. Lélegezzen nagyokat, és
érezze jól magát!
(Természetesen a 3454-es csillagévi Nagy Ventilátorés Telefonlázadás
eredményé volt, hogy minden mechanikus, elektronikus,
kvantummechanikus, hidraulikus, sôt szél-, gôz- vagy dugattyúhajtású
műszerre fel kellett festeni egy feliratot. Mindegy volt, milyen kicsi a tárgy,
a tervezôinek módot kellett találniuk arra, hogy valahogyan ráírhassák a
feliratot, mert ínkább az ô figyelmüket vonta magára, mintsem a
felhasználóét.
A felirat a következôképp szólt:
A fô különbség egy dolog között, ami lehet, hogy elromtik és egy olyan
dolog kôzôtt, ami nem romolhat eI az, hogy ha egy dolog, ami nem romolhat
el mégis
Irotnlik, általában kiderül, hogy lehetetlen rájönni az okára vagy
megjavítani.
Szfnte varázslatos pontossággal kezdtek egybeesni a hagyobb
hôhullámok a Szenz-O-Szusz rendszerek na~'gyobb tneghibásodásaíval. Ez
eleinte esak forrongó hatagot szült és esak kevés fulladásos halálesetet:
Az igazi rettegés azon a napon tört ki, amikor három w ,dolog is történt
egyidejűleg. Az elsô esemény az voltgy a Szenz-O-Szusz Kft. kiadott egy
nyilatkozatot
arnelyben azt állította, hogy nagyon eredményesen használták a
rendszereiket a mérsékelt égövi éghajlaton.
A másik esemény egy Szenz-O-Szus~ rendszer tönkcemenése volt egy
különösen forró és párás napon. , Etniatt több száz irodai dolgozót kellett
kimenekíteni az
utcára, s ott találták szembe magukat a harmadik eseménnyel: távolsági
telefonközpontosokból álló garázda csürhével, akik már annyira
belebolondultak abba, hogy
egész álló nap azt kellett hajtogatniuk: "Köszönjük, Igy a Szenz-O-
Szuszt használja" minden egyes idiótának, aki felemelt egy kagylót, hogy
szemeteskukákkal,
hangosbeszélôkkel és puskákkal felszerelkezve kivonultak az utcára.
A pusztítás napjai következtek~ a városban minden egyes ablakot bezúztak,
akár rakétabiztos volt, akár nem, s közben rendszerint azt kiabálták: "Szállj
ki a voitálból, seggfej! Nem érdekel, milyen számot akarsz vagy milyen
állomásról hívsz! Dugj egy petárdát a seggedbe! Juhéj! Huhuhúúú! Tyűűű!
Ji-hi-hűí!" valamint állathangok széles skáláját, amiket munkájuk közben
nemigen volt Iehetôségük kiadni.
A telefonközpontosok ennek következtében alkotmányos jogot kaptak ahhoz,
hogy óránként legalább egyszer, amikor felveszik a telefont, azt
mondhassák: "Használd a Szenz-O-Szuszt, és fordulj fel!", és a: összes
irodaépületnek ki keilett nyitni az ablakait, méha csak egy kicsikét is.
egy másik, nem várt eredmény volt az öngyilkosságok, számának
drasztikus csökkenése. A feszült és feltörekvô osztályvezetôk, akik a Szenz-
O-Szusz zsamokságának sötét napjai alatt arra kényszerültek, hogy a
vonat alá vessék magukat vagy magukba mártsák a kést, most csak szépen
kimásztak a saját ablakpárkányukra, és kényük-kedvük szerint leugrottak.
Bár többnyire inkább az történt, hogy az alatt az egy-két pillanat alatt,
amíg körülnéztek és összeszedték a gondolataikat, hirtelen ráeszméltek,
hogy igazából csak egy szippantásnyi friss levegôre van szükségük, meg
arra, hogy új megvllágításban lássák a dolgokat, esetleg még arra is, hogy
kell nekik egy kis tanya, ahol juhokat nevelhetnek.
Egy másik, teljesen váratlan eredmény pedig az volt, hogy Ford Prefect,
szorult helyzetben, tizenhárom emelet magasan egy páncélozott épület
oldalán mindössze egy törülközôvel és egy hitelkártyával felfegyverkezve
mégiscsak betudott mászni egy állítólag rakétabiztos ablakon a
biztonságba.
Szépen bezárta maga mögött az ablakot, miután Colint is beengedte maga
után, majd elkezdte keresgelni
azt a bizonyos madárszerűséget.Az ablakokkal kapcsolatban arra jött rá,
hogy amiért azután alakították át ôket nyitható ablakokká, miután elôzôleg
bevehetetlenre tervezték ôket, még kevésbé voltak biztonságosak, mint
hogyha rögtön elsôre nyithatóra tervezték volna ôket.
Hohohó, a jó öreg vicces élet, gondolta éppen magában, amikor rádöbbent,
hogy a szoba, ahová annyi gond után tudott csak betörni, valójában nem is
anynyira érdekes.
Meglepetten megállt.
Hová lett az a különös, repkedô valami? Hol van itt bármi is, ami megéri ezt
a nagy felhajtást - a titokzatosság különleges leplét, ami szemmel láthatóan
erre a szobára borult, és a hasonlóképpen különleges eseméyeket,
amelyek mintha összeesküdtek volna; hogy ôt de bejuttassák?
A szoba az épület mostani többi szobájához hasonlótn visszataszítóan
ízléstelen szürke színben pompázott a falon néhány grafikon és rajz
függött. Legtöbbjük semmit sem mondott Fordnak, de aztán észrevett vala-
tiiit, ami nyilván valami plakátféleség akart lenni.
Egy madárszerű embléma volt rajta meg a következô jelmondat:II. sz.
GALAXIS útikalauz Stopposoknak; egyszerűen a legelképesztôbb dolog,
arnit valaha  kitaláitak. Keresse a lakóhelyéhez közeli dimenziókban!
Nem volt róla több információ.
Ford újból körülnézett. Aztán fokozatosan Colin felé fordult a figyelme, a
lehetetlenül boldog biztonsági robotfelé, aki rettegve lapult meg a szoba
egyik sarkában, és félelmében összevissza zagyvált.
Fura, gondoltá Ford. Körülnézett, hogy lássa, mi váltotta ki Colinban ezt
a szokatlan reakciót. Aztán megpillantott valamit, amit eddig nem vett
észre: csöndesen bevert egy munkapad tetején.
Kör alakú volt, fekete és nagyjából akkora, mint egy kistányér. Az alja és a
teteje simán domború volt, és úgy nézett ki, mint egy könnyűsúlyú diszkosz.
A felülete teljesen simának, töretlennek és színtelennek tűnt.
Aztán azt is észrevette Ford, hogy valami rá van írva. Különös. Egy
pillanattal ezelôtt még semmi írás nem volt rajta, most meg igen. A két
állapot között semmiféle átmenetet nem érzékelt.
- Apró, aggasztó betűkkel mindössze két szó állt rajta:
ESS PÁNIKBA!
Egy pillanattal ezelôtt még semmi jelet vagy repedést nem lehetett látni a
felületén. Most meg igen. Egyre nagyobb lett.
Ess pánikba!   mondta a II. sz. útikalauz. Ford engedelmeskedni
kezdett. Csak most jutott eszébe, honnan: voltak neki olyan ismerôsek azok
a csigaszerű lények öltözékük színe egyesiszürke volt, de minden más tekm
tetben pontosan úgy néztek ki, mint a vogonok.
A hajó csendesen ért földet a falutól mintegy százméternyire, a szeles
tisztás peremén.
Hirtelen és váratlanul érkezett, de a lehetô legkevesebb hűhóval. Az
egyik pillanatban még teljesen átlagos kora ôszi késô délután volt - a
levelek.éppen akkor kezdtek pirosodni és bearanyozódni, a folyó kezdett újra
megáradni az északi hegyek esôzéseitôl, a pikkamadarak tolla
zata kezdett vastagodni felkészülvén a téli fa  gyokra, a Teljesen Átlagos
Vadtulkok is bármelyik nap megkezdhették már mennydörgô vándorlásukat
a sffsságokon keresztül, s Agg Trasbarg is kezdett magában dünnyögni,
miközben végigbicegett a faluri. Ez a dünnyögés azt jelentette, hogy
elpróbálja és finomítsa a történeteket, amelyket elmond az elmúlt évrôl, ha
már egyre hamarabb beesteledilc, és az embereknek nem lesz más
választásuk, mint hogy a tűz köré gyűljenek, ôt hallgassák, és közben azt
morogják, hogy ôk ugyan nem így emlékeznek - a következô pilla
natban pedig ott termett egy űrhajó, és esillogott az ôszi nap fényében.
Egy darabíg zümmôgôtt, aztán leállt.
Nem volt nagy űrhajó. Ha a falu lakói értenek az űrhajókhoz, akkor rögtön
tudták volna, hogy ez egy klassz kis darab, egy karesú kis négyszemétyes
Hrundi űrcsónak a brosúrában található szinte minden lehetséges extrával
fölszerelve kivéve a Fejlett Vektrostabilizátort, amiért csak a mazsolák
tudtak lelkesedni. Fejlett Vektrostabilizátorral egy jó éles kanyart sem
lehetett bevenni egy háromoldalú idôtengely körül. Jó, egy kicsit
biztonságosabb, de a hajó nehezebben kormányozható tôle. .
A falubeliek mindezt persze nem tudták. Itt, a távoli Lamuella bolygón a
legtöbbjük sohasem látott űrhajót, pláne nem olyat, ami egy darabban volt.
Az űrhajó melegen ragyogott az esti fényben, és ez volt a legkülönlegesebb dolog,
amit láttak azóta hogy Kirp egy nap; e kifogott egy halat, amelynek mindkét
végén fej volt.
Mindenki elnémult.
Ahol egy pillanattal elôbb két-három tucatnyi ember sétálgatott,
beszélgetett, fát vágott, vizet hordott, a pikkamadarakat kínozta vagy
éppen csak Agg Trasbarg útjából próbált elkerülni, hirtelen mindenki
abbahagyta, amit esinált, és mindenki elképedve fordult a furesa tárgy felé.
Vagyis azért nem egészen mindenki. A pikkamadarak , tejesen más
dolgokon képedtek el. Ha megláttak egy teljesen átlagos falevelet, amely
váratlanul egy kôre hullott, máris szárnyukkal verdesve, eszeveszett
rémülettel rohantak arrébb, a napfelkelte minden reggel a meglepetés '
erejével hatott rájuk, de egy másik világból érkezô idegen űrhajó
egyszerú'en képtelen volt lekötni a figyelmüket. Továbbra is károgva,
vijjogva, huhogva esipegették a rnagokat a földrôl a folyó folytatta csöndes,
morajló hömpölygését.
A bal oldali utolsó kunyhóból kiszűrôdô hangos, dallamtalan éneklés
úgyszintén nem hagyott alább. Halk klikkenés és zümmögés kíséretében egy
ajtó nyilt kifelé és lefelé az űrhajóból. Aztán egy két másodpercig semmi
nem történt, csak a hangos éneklés hallatszott továbbra is a bal oldali utolsó
kunyhóból, s a valami továbbra is ott pihent.
A faluból néhányan, fôleg a fiúk, egy kicsikét közelebb araszoltak, hogy
jobban szemügyre vehessék. Agg Trasbarg megpróbálta visszakergetni ôket.
Agg Trasbarg pónt az ilyen eseményeket nem szerette. Nem jósolta meg,
hogy ez fog történi, egyetlen szóval sem említette, és noha valahogy bele
tudta volna erôltetni állandóan folytatódó történetébe, azért ez tényleg nagy
falatnak bizonyult.
Elôrelépett, hátratolta a fiúkat, karját és ôsöreg, göcsörtös görbebotját
felemelte a levegôbe. Az esti nap
meleg fénye szépen megvilágította. Arra készült, hogy úgy
üdvözölje ezeket a ki tudja, milyen istenségeket, mintha mindig is rájuk
várt volna.
Még mindig nem történt semmi.
Lassacskán nyilvánvalóvá vált, hogy valamirôl vitatkoznak odabenn az
űrhajóban. Telt-múlt az idô, és Agg Trasbarg karja fájni kezdett. ,
A rámpa hirtelen visszahúzódott.
Ez megkönnyítette Trasbarg dolgát. Démonok voltak, pedig elűzte ôket.
Csak azért nem szólt róluk elôre, mert ezt óvatossága és szerénysége
tiltotta.
Szinte ugyanebben a pillanatban ereszkedett le egy F újabb rámpa a hajó
másik oldalán, pont nem ott, ahol Trasbarg állt, és végül felbukkant két
alak. Még mindig
egymással vitatkoztak és mindenki mást figyelmen kívül hagytak, még
Trasbargot is, akit onnan, ahol álltak, észre sem vettek.
Agg Trasbarg mérgesen rágesálta a szakállát. Továbbra is ott álljon felemelt
karral? Elôrehajtott fejjel térdepeljen le elôttük, és rakja le feléjük irányított
botját? Essen hanyatt, mintha valami gigászi belsô küzdelmet élne át?
Vagy talán menjen el az erdôbe, és egy évig éljen egy faodúban úgy, hogy
nem szól senkihez?
Azt választotta, hogy okosan. leejtette a karját, mintha megtétte volna, amit
akart. Már tényleg nagyon fájt, úgyhogy nem is maradt sok választása. Tett
egy apró, titokzatos kézmozdulatot (amelyet éppen akkor talált ki) a rámpa
fel, amely bezáródott, aztán három és fél lépést hátralépett, úgyhogy
legalább már jól látta, kik ezek, és eldönthette, mit tegyen ezek után.
A magasabbik alak egy nagyon szép nô volt, puha anyagú, gyűrött ruhában.
Agg Trasbarg ugyan nem tudhatta, de a ruhák Rymplonból készültek,
egy új, szintetikus agyagból, amely észvesztôen alkalmas az űrutazásra,
mivel gyűrötten és összeizzadva mutat a legelônyösebben.
Az alacsonyabbik egy kislány volt. Esetlen volt és mogoiva tekintetű, és
olyan ruhát viselt, ami gyűrötten és összeizzadva mutatott a
legelônytelenebbül, s mi több, a lány majdnem minden bizonnyal tudta is
ezt.
Minden szem ôket nézte, kivéve a pikkamadaraké. Nekik megvolt a saját
néznivalójuk.
A nô megállt és körülnézett. Céltudatosságtól vibrált körülötte a levegô.
Szemmel láthatóan tudta, mit akar, csak azt nem tudta; hol találja meg.
Végigfürkészte a kíváncsian köréje gyűlt falusiak arcát, de úgy tűnt, nem
látja, amit keres.
Trasbargnak fogalma sem volt, hogyan viszonyuljon mindehhez, így a
kántáláshoz folyamodott. Fejét hátravetette, és jajgatni kezdett, de azon
nyomban félbeszakította az újonnan felcsendülô éneklés a Szendvicskészítô
kunyhójából a bal oldali utolsóból. A nô élesen körülnézett, s lassacskán
mosoly terült szét arcán. Agg Trasbargra egy pillantást sem vetve elindult a
kunyhó felé.
A szendvicsek készítésének megvan a művészete, amit csak azok a kevesek
tudnak elsajátítani, akiknek van idejük mélyebben tanulmányozni. A feladat
egyszerű, de rengeteg megvalósítási módja létezik. Sok múlik például a
megfelelô kenyér kiválasztásán. A Szendvicskészítô sok hónapot töltött
azzal, hogy nap mint nap Grarppal, a Pékkel konzultált és kísérletezett, s
végül kifejlesztettek együtt egy olyan cipót, amelynek az állaga pont olyan
tömör volt, hogy szép vékony szeleteket lehetett belôle vágni, ugyanakkor
könnyű és nedves maradt; és megvolt az a finom diószerű íze, ami a
legjobban kiemelte a rostonsült Teljesen Átlagos Vadtulkok húsának
zamatát.
A szeletek alakját sem lehetett félvállról venni. A szélesség és a magasság
közötti pontos viszonyok a vastagsággal együtt alaposan befolyásolták a kész
szendvics
megfelelô tömegét és súlyát: a könnyűség itt is erény volt, csakúgy mint a
keménység, bôség és a lédússág és
íz ígéret,amely az igazán intenzív szendvicsélmény finomsági próbája.
Döntô fontossággal bírtak természetesen a megfelelô szerszámok, s rengeteg
olyan nap volt, amit a Szendvicskészítô (ha éppen nem a Pékkel idôzött a
sütô mellett) Strsnderrel, a Szerszámkészítôvel töltött, késeket méregetett és
egyensúlyozott, s elvitte ôket a kovácsműhelybe meg vissza Lelkesen
vitatták meg a hajlékonyságot, az erôt, az élességet, a hosszúságot és az
egyensúlyt, elméleteket gyártottak, vizsgálódtak, finomítottak, és rengeteg
olyan este volt, amikor a Szendvicskészitô és a Szerszámkészítô körvonalai
rajzolódtak ki a lenyugvó nap fényében, a Szerszámkészítô kovácsműhelye
elôtt, amint lassú söprögetô mozdulatokat tesznek a levegôben, és egyik kést
próbálják ki a másik után, összehasonlitják az egyik súlyát a másik
egyensúlyával, a harmadik hajlékonyságával és a negyedik markolatának
megmunkáltságával. Összesen három késre volt szükség. Elôször is a
kenyérvágó késre: egy szilárd, megbízható pengéjűre, amely a cipón
érvényesítette tiszta és meghatározó akaratát. Aztán a kenôkésre, amely egy
rugalmas kis darab volt, de azért szilárd gerinccel. A kezdeti változatok egy
kissé túl rugalmasak voltak, de a hajlékonyság kombinációja az erôvel
pontosan megfelelô volt a maicimális simaság és a kenés kecsességének
eléréshez.
A kések legfontosabbika természetesen a szeletelôkés volt. Ez volt az a kés,
amely nem csak hogy érvényesítette az akaratát a közegen, amelyen
áthaladt, mint a kenyérvágó kés együtt is kellett működnie azzal. A hús ere-
zete kellett, hogy irányítsa, s így a legtökéletesebb állagú és áttetszôségű
szeleteket vághatta le, amelyek hártyás redôkben váltak le a fô húsdarabról.
A Szendvicskészítô ezek után csuklójának egy ügyes legyintésével a szépen
odakészített kenyérszeletre dobta a hússzeletkéket, négy
fürge kézmozdulattal szétnyeste ôket, s végül elôadta
azt a varázslatos trükköt, amelyet a falu gyermekei oly ,feszült
figyelemmel és áhítattal figyeltek egymás hegyén-hátán. A kést még
négyszer megsuhintva egy tökéletesen egybelllô mozaikká rendezte a
darabkákat. A darabkák formája és mérete minden egyes szendvicsnél más
és más volt, ám a Szendvicskészítô mindenféle erôlködés és habozás nélkül
tökéletesen összeillesztette ôket. Még egy szelt hús és még egy sor
díszítés, s a teremtés fô aktusa be is fejezôdött.
A Szendvicskészítô átadta befejezett művét a segédjének, aki még
hozzáadott néhány szelet újborkát és bretket, meglocsolta nyamócaöntettel,
majd a tetejére rakott egy másik kenyérszeletet, és kettévágta egy negyedik,
egyszerűbb késsel. Ném arról van szó, hogy ezek a műveletek kevesebb
hozzáértést igényeltek, inindenesetre nem olyan sokat, hogy a felszentelt
tanítvány ne tudná elvégezni, aki egy szép napon majd a Szendvicskészítô
helyébe lép, ha az leteszi a szerszámait. Magas rangú tisztség volt a
Szendvicskészítô segédjének lenni, s a faluban Drimple, a szóban forgó
segéd társai irigy tekintetének állandó céltáblájává vált. Voltak a faluban akik
örömmel hordták a vizet vagy elégedetten vágták a fát, de a
Szendvicskészítô munkája volt a boldogság netovábbja.
A Szendvicskészítô ezért énekelt munka közben.
A tavaly besózott húsból most használta fel az utolsó darabot. Az mostanra
egy kicsikét már veszített a minôségébôl de a Teljesen Átlagos Vadtulok
húsánál jobbat a Szendvicskészítô még soha nem ízlelt elôzô munkái során.
A következô hétre várták, hogy a Teljesen Átlagos Vadtulkok újból
megkezdjék féléves yándorlásukat. Ilyenkor a falu apraját-nagyját elragadta
a szokásos ôrület hajtóvadászatot rendeztek, s az eldübörgô állatok ezrei
közül vagy hat-hét tucatot el is ejtettek. Ezek után gyorsan lenyúzták és
feldarabolták a Vadtulkokat, a
több húst pedig besózták, s így átvészelték az egésztielet, majd
tavasszal, az újbóli vándorláskor ismét feltöltötték a készleteiket.
A hús legjavát viszont azon nyomban kisütötték az Átutazás
ünnepére. Az ünneplés három napig tartó bóséget jelentett. Ettek,
táncoltak, Agg Trasbarg pedig elmesélte, hogyan zajlott a vadászat.
Ezeket a történeteket kunyhójában ülve találta ki, miközben a többiek a
tényleges vadászattal voltak elfoglalva.
A legeslegjavát pedig félretették az ünneprôl és hidegen elvitték a
Szendvicskészítônek. A Szendvicskészítô latba vetette minden ügyességét,
amit az istenektôl kapott és elhozott a faluba, s elkészítette a Harmadik Év-
szak Szendvicseit, amelybôl az egész falu belakmározott, hogy másnap
elkezdhessenek felkészülni a zord téli napokra.
Ma csak közönséges szendvicseket készített, már amennyiben
közönségesnek lehetett nevezni ezeket az aprólékos műgonddal elkészített
ínyencfalatokat. A segédje távol volt, így a Szendvicskészítô boldogan pa-
kolta művébe saját körítését. Tulajdonképpen szinte mindent boldogan
csinált.
Szeletelt és dudorászott. Szépen kenyérszeletekre rakta a hússzeleteket,
feldarabolta ôket, és mozaikba illesztette a darabkákat. Egy kis saláta, egy
kis öntet, még egy szelet kenyérke, még egy szendvics, még egy
versszak a Sárga tengeralattjáróból. - Szia Arthur!
A Szendvicskészítô majdnem lenyisszantotta a hüvelykujját.
A falubeliek döbbenten nézték a Szendvicskészícô kunyhója felé masírozó
nôt. A Szendvicskészítôt ugyanis maga a Mindenható Bob küldte közéjük
tüzes szekerén.
Legalábbis ezt állította Trasbarg. Trasbarg pedig az ilyen dolgokat
mindenkinél jobban tudta. Vagy legalábbis ezt állította Trasbarg, Trasbarg
pedig... satobbi satöbbi. Szóval nemigen képezte vita tárgyát, na.
Néhány falubeli persze elttinôdött azon, hogy a, Mindenható Bob vajon
miért éppen egy tüzes szekéren küldi közéjük elsőszülött
Szendvicskészítôjét, mtért nem inkább egy olyanban, ami csendesen földet
ér' és nem égeti el a fél erdôt, nem töiti meg szellemekkel, és fôleg,
amiben nem töri össze magát olyan csúnyán a  Szendvicskészítô. Agg
Trasbarg erre azt mondta, hogy , ez volt Bob kifejezhetetlen akarata. Mikor
pedig meg  kérdezték tôle, mit jelent az a szó, hogy kifejezhetetlen, csak
annyit felelt: "Nézzétek meg a szótárban!"
A gond csak az volt, hogy Agg Trasbargé volt a falu egyetlen szótára, és
senkinek sem adta kölcsön. Megkérdezték tôle, hogy ugyan miért nem; de
ô csak any nyit válaszolt, hogy azért nem, mert ô azt mondta. Egy szép
napon, amikor Agg Trasbarg éppen úszni
volt, valaki mégis belopózott a kunyhójába, és megkereste a szötárban a
"kifejezhetetlen"-t. A "kifejezhetetlen" azt jelentette: "megismerhetetlen,
leírhatatlan,
elmondhatatlan, olyan dolog, amirôl nem tudunk vagy nem beszélünk."
úgyhogy ezt a kérdést sikerült tisztázni.
De legalább megkapták a szendvicseket.
Agg Trasbarg egy nap azzal állt elô, hogy a Mindenható Bob kijelentette:
neki kell elsônek vennie a szendvicsekbôl. A falubeliek megkérdezték, hogy
ezt pontosan míkor jelentette ki, Trasbarg pedig azt mondta, hogy tegnap,
amikor nem figyeitek oda.
"Higgyetek - dörögte Trasbarg -, vagy elégtek!" úgyhogy engedték, hadd
vegyen elsônek a szendvicsekbôl. Ez tűnt a legegyszerűbb megoldásnak.
Errre most tessék, itt terem ez a nô a semmibôl, és egyettesen a
Szendvicskészítô kunyhója felé veszi az útját. A szendvicskészítô hírneve
úgy látszik, sok helyre eljutott, bár hogy hová, azt nem lehetett tudni, mivel
Agg Trasbarg szerint más helyek nem léteztek. Mindegy, jöhetett
akárhonnan, valami kifejezhetetlen helyrôl, de most itt volt. A
Szendvicskészítô kunyhójában. Vajon ki lehetett? ki lehetett az a furcsa
kislány, aki szomorúan ácsorgott a kunyhó elôtt, köveket rugdosott és lerítt
róla, hogy legszívesebben máshol lenne? Különösnek tűnt, hogy valaki, aki
egy kifejezhetetlen helyrôl érkezett egy olyan szekérrel, ami szemmel
láthatóan nagyságrenddel jobb volt, mint az a tüzes, amely a
Szendvicskészítôt hozta - inkább máshol akart lenni.
Mindannyian Trasbargra néztek, de ô térdre borulva motyorászott, szigorú
tekintetét az égre émelte, és kerülte mindenki pillantását, amíg csak ki nem
talált valami.
- Trillian! - ámuldozott a Szendvicskészítô, és vérzô hüvelykujját
szopogatta. Mi...? Ki...? Hol...?
- Én is ugyanezeket akartam kérdezni tôled mondta Trillian, és körülnézett
Arthur kunyhójában. Szépen el voltak rendezve a konyhai felszerelések.
Ezenkívül volt még bent egy pár elég egyszerű ágy. A szoba hátsó részében
volt egy ajtó is. Trillian nem láthatta, mire nyílik, mert az ajtó csukva volt. -
Szép - ismerte el, de hangjában érdeklôdés is bujkált. Nem igazán tudott
rájönni, mi a felállás.
- Nagyon szép - mondta Arthur. - Csodaszép. Nem is tudom; éltem-e már
ennél szebb helyen. Boldog vagyok itt. Az emberek szeretnek engem, én
szendvicseket készítek nekik, és... ööö, nincs és. Szeretnek engem, én meg
szendvicseket készítek nekik.
- Nagyon ööö...
- Idillikus - fejezte be Arthur ôszintén. - Az hát. még mennyire hogy az.
Lehet hogy neked nem tetszik nekem viszont igen szóval nekem tökéletes. Tényleg,
ulj csak le, helyezd kényelembe magad! Kérsz valamit? Ööö, mondjuk
egy szendvicset?
Trillian elvett egy szendvicset és szemügyre vette.; óvatosan
megszagolgatta.
- Kóstold meg! - biztatta Arthur. - Finom. Trillian beleharapott, és tűnôdve
rágcsálni kezdte - Tényleg finom - mondta, és még mindig nézegette. -
Életem fôműve - mondta Arthur büszkén, és re-
mélte, hogy nem nézik sültbolondnak. Hozzászokott már, hogy felnéznek
rá, és ahhoz is hozzá kellett szoknia, hogy gyorsabban pörög az agya. ;
- milyen hús van benne? - kérdezte Trillian. - Ja, igen, ööö, Tejesen Átlagos
Vadtulok.
_ Hogy mi? ; - Teljesen Átlagos Vadtulok. Egy kicsit olyan, mint a , tehén
vagy inkább mint egy bika. Sôt, inkább mint egy .; bölény Nagydarab,
támadó kedvű állat.
- Akkor mi olyan furcsa benne? - Semmi, Teljesen Átlagos.
- Értem.
- Csak az a furcsa, ahonnan jön.
Trillian összeráncolta a homlokát, és abbahagyta az evést.
- Honnan jön? - kérdezte tele szájjal. Addig nem akarta lenyelni.a falatot,
amíg meg nem tudta választ. - Hát, nem csak arról van szó, hogy honnan
jön, ha
nem arról is, hogy hová megy. Semmi baj, nyugodtan lenyelheted. Jómagam
tonnaszám ettem már belôle. Isteni. Nagyon zamatos. Nagyon porhanyós.
Enyhén édeskés íze van.
Trillian még mindig nem nyelte le a falatot.
- Honnan jön - tette fel újra a kérdést -, és hová, megy? 140
- A Hondo-hegységtôl valamivel keletre van a pont, ~onnan jönnek. Azokról
a nagy hegyekrôl beszélek nögöttünk. Biztosan láttad, amikor bejöttél.
Ezrével SÖpörnek végig a nagy Anhondo-síkságon és ööö, hát ennyi.
Onnan jönnek. Oda mennek.
Trillian összevonta a szemöldökét. Valamit nem egészen értett.
- Talán nem fogalmaztam világosan - mondta Arthur. - Amikor azt
mondom, hogy a Hondo-hegységtôl valamivel keletre van a pont,
ahonnan jönnek, akkor  azt úgy kell érteni, hogy hirtelen megjelennek.
Aztán végigsöpörnek a nagy Anhondo-síkságon, és... hát kámforrá
válnak. Kábé hat napunk van rá, hogy minél többet elejtsünk közülük,
mielôtt eltűnnek. Tavasszal ugyanezt teszik, csak akkor éppen visszafelé.
Trillian nagy nehezen lenyelte. Nem is bánta, hogy nem köpte ki, mert
tényleg jó íze volt.
- Értem - mondta, miután már látta, hogy nem fogja el a rosszullét. - És
miért hívják ôket Teljesen Átlagos Vadtuloknak?
- Hát, énszerintem azért, mert máskülönben egy kissé furcsának találnák az
emberek. Azt hiszem, Agg ' Trasbarg nevezte el így ôket. Azt mondja; hogy onnan
jönnek, ahonnan jönnek, és oda mennek, ahová mennek, mert Bob akarja
így, slussz-passz.
- Ki...
- Ne is kérdezd!
- Azért jól nézel ki.
- jól érzem magam. Te nézel ki jól. - Jól vagyok.
-Akkor jól van. - Igen.
- Jó. - Jó.
- Szép tôled, hogy beugrottál. - Kösz.

- Hát... - Arthur tanácstalanul nézett körül. Elképesztô, gondolta,
milyen nehéz ennyi idô eltelte után beszélgetni valakivel.
- Gondolom, azt akarod kérdezni, hogyan találtam' rád - segített Trillian.
- Igen! - kiáltott fel Arthur. - Pont ezt akartam kérdezni! Hogyan találtál
rám?
- Talán tudod, talán nem, de mostanában a nagy Szub-Éta rádiós hálózatnak
dolgozom, amely ..
- Ezt tényleg tudtam. - Arthurnak hirtelen eszébe jutott a jövendômondók
faluja. - Igen, nagyon ügyesen csináltad. Szenzációs volt.'Nagyon izgalmas.
Bravó. Biztos nagyon érdekes lehet.
- Inkább kimerítô.
- Na igen, az a sok rohangászás. Persze, gondolom, hogy az.
- Gyakorlatilag minden hírrôl tudunk. Megtaláltam a nevedet annak az
űrhajónak az utaslistáján, amelyik lezuhant.
Arthur elsápadt.
- Azt akarod mondani, hogy tudtak a balesetrôl?
- De még mennyire hogy tudtak! Nem tűnhet el csak úgy~egy egész
űrutasszállító, hogy senki ne tudjon róla! - Na de úgy érted, azt is tudták,
hol történt? Azt is tudták, hogy én túléltem? - úgy.
- De hát soha nem jött erre egyetlen kutató- vagy mentôcsapat sem. Senki az
égvilágon.
- Naná, hogy nem. Ez egy igen bonyolult biztosítási ügy A szônyeg alá
söpörték az egészet. Mintha meg sem történt volna. A biztosítás agyafúrt
üzlet mostanság.
Tudtad, hogy visszaállították a biztosítótársaságok vezetôinek
halálbüntetését?
- Tényleg? - csodálkozott Arthur. - Nem tudtam. Milyen bűntett esetén?
Trillian felvonta a szemöldökét.
- Hogyhogy milyen bűntett esetén? - Ja, értem.
Trillian hosszasan nézte Arthurt, majd más színezetű hangon így szólt:
- Ideje, hogy felelôsséget vállalj valamiért, Arthur. Arthur próbálta
megérteni ezt a megjegyzést. Az volt a tapasztalata, hogy gyakran el kell
telnie egy-két másodpercnek, hogy megértse, mire céloznak az emberek,
úgyhogy hagyta, hadd teljen el kényelmesen az az egy : két másodperc.
újabban nyugodt és kellemes volt az élete, bôven volt idô, hogy megeméssze
a dolgokat. Hagyta ôket megemésztôdni.
Ennek ellenére még mindig nem sikerült megértenie, mire akart a lány
kilyukadni. Végül meg kellett kérdeznie.
Trillian hűvösen rámosolygott, aztán a kunyhó ajtaja felé fordult.
Vakta! - kiáltotta. - Gyere csak be! Gyere, ismerkedj meg az
édesapáddal!
Ahogy az útikalauz visszahajtogatta magát lapos sötét színű koronggá,
Fordon lázas izgalom vett erôt. Vagy legalábbis azt szerette volna, de túl
izgatott volt, hogy sikerüljön is neki. Dörömbölt a feje fájt a bokája, és bár
nem szeretett nyavalyogni' miatta, mégis tudta, hogy a legjobban egy forró'
fürdôben tudná felfogni a bonyolult, többdimenzi:, ós Iogikát. Idôre volt
szüksége, hogy elgondolkoz. zon. Idôre, egy jó nagy adag italra, és valami
sűrű, habos kenôcsre.
Ki kellett jutnia innen. Ki kellett juttatnia az útikalauzt innen. Nem hitte,
hogy sikerül egy szerre a kettô.
Vadul körülpillantott a szobában. Gondolkozz, gondolkozz, gondolkozz!
Kell, hogy legyen valami egyszerű és egyértelmű megoldás. Ha igaza volt, és
csúnya, sanda gyanúja a csúnya, sanda vogonokat illetôen igaznak biza pyul,
akkor minél egyszerűbb és egyértehnűbb,
annál jobb.
Hirtelen meglátta, amire szüksége volt.
Nem legyôzni kellett ôket - ínkább felhasználni a cél érdekében. A
vogonokkal kapcsolaxban az volt az ijesztô, hogy eszeveszett elszántsággal
végrehajtottak minden eszeveszett dolgot, amire elszánták magukat. Ennek
okát értelmetlen volt firtatni, mert okuk az nem volt rá. Szemellenzôs,
erôszakos kitartásukat arra, hogy szemellenzôsek és erôszakosak legyenek,
néha mégis, a maga hasznára fordíthatta az ember, ha volt idegzete hozzá.
úgyszólván sosem tudta a jobb kezük, mit esinál a bal; többnyire a bal
kezüknek is csak ködös elképzelése volt a dologról.
Legyen olyan bátor, hogy postán elküldje ax útikalauxt saját magának?
Legyen olyan bátor, hogy esak berakja a rendszerbe, és hagyja, hadd
okoskodják ki maguktól a vogonok, hogyan juttassák el neki, miközben
egyúttal buzgón - hogyan más-
képpen? - atomjaira szedjék az épületet, hogy megtudják, hová dugta?
Igen, ez az!
, Lázasan becsomagolta. Leragasztotta. Megcímezte. Egy pillanatra
átsuhant az agyán, hogy helyesen cselekszik-e, az épület belsô
csôpostájára bízta a esomagot,
Colin! - fordult a lebegô kis labdához. - Most a sorsodra kell hogy
hagyjalak.
- Hű, de örülök! - mondta Colin.
- Használd ki ezt a lehetôséget, ahogy esak tudod - folytatta Ford. - Mert
azt akarom, hogy segíts kijutni az épületbôl. Ha elkapnak,
minden bizonnyal ízekre szednek, és én nem leszek ott, hogy segítsek. Na-
~ gyon, nagyon csúnya dolog fog történni veled, olyannyira, ` hogy az már
szinte elviselhetetlen lesz. Megértetted?
- Bugyborékolok az örömtôl - mondta Colin. - Akkor indulás!
Colin engedelmesen bevetôdött a csôpostába, hogy üldözôbe vegye a
gondjaira bízott csomagot.. Fordnak most : már esak maga miatt kellett
aggódnia. Ezen volt is mit ag`; gódni, az biztos. Az ajtó elôtt elfutó léptek
dörömbölését ?- hallotta, úgyhogy óvatosan el is torlaszolta egy hatalmas '
iratszekrénnyel.
Aggódott amiatt is, hogy minden olyan simán megy. Minden szörnyen jól
összejött. Vakmerô fesztelenséggel vágott neki a napnak, s mégis
hátborzongatóan nagy mázlija volt mindennel. Kivéve a cípôjét. Elkeseredve
gondolt a cipôjére. Nem lesz addig nyugta, míg erre is megoldást nem talál.
Az ajtó fülsiketítô robajjal berobbant. A gomolygö fiist- és porfelleg môgött
látta, hogy nagydarab, esigaszerű lények tódulnak befelé.
Tényleg minden olyan jól ment? Tényleg úgy működött minden, mintha
különleges szereneséje nem hagyta volna el? Errôl kellett most
meggyôzôdnie.
A tudományos érdeklôdés hevében ismét kivetette magát~az ablakon.
Az elsô hónap az ismerekedéssel telt. Nem volt könnyű.
A második hónapban elrendezték magukban, amít addíg megtudtak
egymásról. Ez már kônynyebben ment.
A harmadik hónapban érkezett meg a csomag. Ez aztán nagyon rázós volt.
Az elején még az is nehezen ment Arthurnak hogy megpróbálja
elmagyarázni, mi is az a nap egyáltalán. Neki itt, a Lamuellán könnyű
dolga volt, A napok alig több, mint huszonöt órából álltak, amely minden
egyes nap egy órával több szunyókálást jelentett. Az óráját persze
rendszeresen át kellett állítani, s ezt Arthur még élvezte is.
A napok és a holdak száma is ugyanannyi volt a Lamuellán, mint otthon -
egy egy -, ellentétben néhány bolygóval, ahol ottjártakor annyi napot és
holdat talált, hogy az már egész egy szerűen nevetséges volt.
A bolygó háromszáz nap alatt kerülte meg egyetlen napját, amely szép kerek
szám volt, ráadásul azt jelentette, hogy nem tart túl soká egy év. A hold
évente alig több, mint kilencszer kerülte meg a Lamuellát; ezek szerint egy
hónap alig több, mint harminc napból állt, ami meg aztán abszolút tökéletes
volt, mert egy kicsit több ideje volt az embernek elintézni a dolgait. Nem
csak hogy megnyugtatóan olyan volt, mint a Föld, hanem tulajdonképpen
még jobb is.
Ezzel ellentétben Vakta úgy érezte, mintha egy viszsza-visszatérô rémálom
gyötörné. Gyakran kapott sírógörcsöt, mert szerinte a hold vadászott rá.
Minden éjjel lesben állt, mikor pedig elfűnt, jött helyette a nap, és az kezdte
el követni. újra és újra.
Trillian figyelmeztette Arthurt, hogy Vakta valószínűleg nehezen fog
hozzászokni a rendszeres életmódhoz,
mivel elôtte nemigen volt része ilyenben, Arthur viszont nem volt arra
felkészülve, hogy lánya minden alkalommal üvölteni fog, valahányszor
meglátja a holdat. semmire sem volt felkészülve.
Az ô lánya?
Az ô lánya? Ő és Trillian még csak soha nem is... vagy igen?
Teljesen biztos volt benne, hogy arra azért emlékezett volna. Na és mi van
Zaphoddal?
- Nem ugyanahhoz a fajhoz tartozunk - adta meg a magyarázatot Trillian. -
Amikor elhatároztam, hogy gyereket akarok, elvégeztek rajtam mindenféle
genetikai
tesztet, és csak egyetlen emberi donort találtam égen földön. Csak késôbb
kezdett derengeni nekem. Még egyszer utánanéztem, és kiderült, hogy
igazam van. Általában nem szeretik kiadni az információkat, de én kötöztem
az ebet a karóhoz.
-Azt akarod mondani, hogy elmentél egy génbankba? - kérdezte Arthur
guvadt szemmel.
- Igen. De a választás korántsem olyan vaktában történt; mint ahogy azt
neve sugallja, mert természetesen te voltál az egyetlen Homo sapiens donor.
Meg kell hogy mondjam, te aztán hűséges törzsutas voltál.
Arthur tágra nyílt szemmel meredt az ajtófélfánál kácsongó, szomorú
külsejű kislányra, áki ôt bámulta.
- De hát mikor... mióta... ? - úgy érted, menni idôs? - Igen.
- Rossz.
- Hogy érted ezt?
- úgy értem, hogy fogalmam sincs. - Tessék?
- Nos, az én idôskálámon nézve azt hiszem, nagyjáböl tíz éve szültem meg;
de ennél nyilván idôsebb. Tudod, az egész életemet az idôben elôre-hátra
utazgatva töltöm. A munkámmal jár. Amikor tudtam, ôt is magammal
vittem, de ez nem volt mindig lehetséges. Aztán raktam óvoda-
idôzónákba, de manapság már azokban sem lehet megbízni. Ott hagyod reggel
a kicsit, és nem tudhatod, vajon mennyi idôs lesz, mikor este elmész. Az ember
panaszkodhat orrvérzésig, akkor már nem segít. Egyszer én is ott hagytam
valahol négy órára, aztán amikor érte mentem már belépett a serdi korba. Én
minden tôlem telhetôt megtettem, Artúr most már rajtad a sor. Nekem
tudósítanom kell egy borúról.
A Trillian távozását követô tíz perc-Arthur életének leghosszabb tíz
perce volt. Az idô, mint tudjuk, relatív Ha valaki fénysebességgel
elutazik a esillagok közé, esak  néhány másodpereeel lesz idôsebb, míg az
ikertestvére akár húsz, harmine, negyven vagy még több éwel, attól -
függôen, hogy az illetô mllyen messzire utazott.
Ez pedig jókora lelki megrázkódtatás lehet, pláne akkor, ha az ember
nem is tudta, hogy van ikertestvére. Távollétének néhány másodperce nem
lesz elég, hogy felkészüljön egy igen népes család sosem látott tagjai fogják
fogadni.
Arthurnak sem volt elég az a tíz másodperces némaság, hogy megújult én-
és világképét magáévá tegye, és megbirkózzon azzal, hogy egyszerre csak
lett egy lánya, akinek puszta létezésérôl sem volt a leghalványabb lila gôze
sem, amikor reggel felébredt. Tíz másodperc alatt lehetetlen érzelemdús,
erôs családi kötelékeket létrehozni, bármilyen messzire és bármilyen gyorsan
utazott el az ember. Arthur tanácstalanul, zavartan és sóbálvánnyá váltan
meredt a küszöbön ácsorgó, padlót bámuló kislányra.
Azt azért sejtette, hogy ha megpróbálja palástolni reménytelenségét, attól
még nem lesz jobb a helyzet.
Odament hát a lányhoz, és megölelte.
- Nem szeretlek - mondta. - Ne haragudj. Még csak nem is ismerlek. De adj
egy pár percet!
Furcsa idôket élünk.
Furcsa helyeken is élünk: önmagunk saját univerzuntában. Az emberek;
akikkel benépesítjük önnön kis univerzumainkat, csupán árnyékai a többi
univerzumnak, amelyek keresztezik a miénket. Hogy képesek legyünk
kikukkantani a végtelenség eme zavarba ejtô öszszetettségébe, és tudjunk
olyanokat mondani, hogy "Á, az ott Ed! De jól lebarnultál! Carol hogy van?",
ahhoz nem kis szűrôképesség igényeltetik. Elôbb vagy utóbb, de minden
tudatos lénynek ki kell fejlesztenie magában ezt a képességet, ha nem
szeretne a káoszra gondolni, amelyben hánykolódik. úgyhogy adjunk a
srácoknak egy kis szünetet, rendben?
(részlet a Gyakorlati gyermeknevelés egy fraktálisan ôrült univerzumban c.
műbôl)
- Ez micsoda?
Arthur már majdnem feladta. Pedig nem állt szándékában feladni.
Egyáltalán nem állt szándékában feladni. Sem most, sem soha. De ha mégis
olyan fáböl faragták volna, akkor most lett volna itt az alkalom, hogy felad-
hassa.
Vakta mindig elégedetlen volt, morcos és durcás. Inkább a földtörténeti
ókorban szeretett volna játszadozni. Azt sem értette, miért kell a
gravitációnak állandóan működnie. Kiabált a nappal, hogy ne kövesse már, s
emellett még el is vette Arthur szeletelôkését, és azzal
piszkálta ki a földbôl a köveket, amelyekkel a pikkamadarakat dobálta,
mivel állítólag nézték.
Arthur nem tudta, vajon volt-e Lamuella földtörténetének ókora. Agg
Trasbarg szerint a bolygót a mostani állapotában találták egy óriás-
fülbemászó köldökében egy mütyürtök délután fél négykor. Arthur, aki sokát
próbált galaktikus utazó volt, ráadásul kitűnôre érettségizett fizikából és
földrajzból, ebben erôsen kételkedett, Agg Trasbarggal mégsem akart
vitatkozni. Merô idôpocséklás lett volna, és soha nem is volt sok értelme.
Sóhajtva leült, és a kezébe vette a kicsorbult, elgörbült kést. Márpedig
szeretni fogja a lányt, ha belegebed, akkor is (akár ô, akár a lány, akár
mindkettôjük) Nem volt könnyű apának lenni. Tudta, hogy soha senki nem
is állította, hogy az lesz, de nem ez volt a lényeg, hiszen még soha senkit
nem is kérdezett etrôl.
Mindenesetre kitett magáért. Amikor el tudott szakadni a
szendvicskészítéstôl, minden percét a lánnyal töltötte: beszélgettek,
sétálgattak, üldögéltek a hegytetôn, és nézték, ahogy a nap lebukik a
völgyben, ahol a falu épült. Arthur megpróbált kérdezgetni a lány életérôl,
és mesélni a sajátjáról. Furfangos feladat volt. Attól eltekintve, hogy szinte
azonos génekkel rendelkeztek, akkora volt a közös vonás bennük, mint egy
aprócska kavics.
- Ez micsoda?
Arthur hirtelen észrevette, hogy a kislány hozzá beszél, s ô addig oda sem
figyelt. Vagy legalábbis nem jutott el a hangja a füléig.
A kislány a megszokott kesergés és kötekedés helyett most csak egy
egyszerű kérdést tett fel.
Arthur meglepetten nézett körül.
Vakta a kunyhó sarkában ült egy sámlin, görnyedten, összehúzott térdekkel
és széttett lábbal. Sötét haja az arcába lógott, és a kezében tartott valamit
nézegette.
Arthur egy kissé idegesen odalépett hozzá.
A lány hangulati ingadozásai kiszámíthatatlanok voltak, de eddig mindig
a rossz hangulát különbözô formái váltogatták egymást. A durcás
feleselések olykor figyel-
meztetés nélkül csapták át sötét önsajnálatba, majd  hosszú ideig tartó
komor kétségbeesésbe, amelyet meg megszakított néha a mozdulatlan
tárgyak sérelmére elkövetett indokolatlan erôszak, vagy az elektronikus
klubok iránti hirtelen sóvárgás.
Lamuellán nem csak hogy elektronikus klubok nem  voltak, de semmiféle
klubok, sôt még elektromosság sem. Volt egy kovácsműhely egy pékség,
néhány talicska és egy kút, de a lamuellái technológiát csak ezek fém-
jelezték. Vakta megfékezhetetlen dühkitöréseinek igen
gyakran a hely felfoghatatlan elmaradottsága volt az okozója.
Egyedül a Szub-Éta Televízió adásait tudta fogni a ` csuklójába operált
vékony Rug-O Vid csuklóképernyô segítségével, de nem igazán vidították fel,
mert csupa
olyan híreket látott, hogy a galaxis más részein micsoda ôrülten izgalmas
dolgok történnek, míg a Lamuellán semmi. Az anyját is rendszeresen látta
bennük, aki itt hagyta ôt, hogy elmenjen tudósítónak valamilyen háborúba,
amit meg sem vívtak, vagy legalábbis vala-
hogy elszúrták az egészet, mert nem jött össze kellô számú értelmes lény.
Érdekes kalandműsorokat is nézhetett, amikben mindenféle fantasztikusan
drága űrhajó ütközött össze egymással.
A falubelieket bűvöletbe ejtették a lány csuklóján villódzó varázslatos képek.
Egyetlenegyszer láttak csak űrhajóbalesetet, és az is annyira rémítô, durva és
megrázó volt, ráadásul annyi szörnyű pusztítást, tüzet és halált hagyott maga
után, hogy sosem értették, mi ebben a szórakoztató.
Agg Trasbargot is úgy elbűvölte ez, hogy nyomban Bob követét látta a
lányban, de nemsokára azt is eldöntötte, hogy azért küldték, hogy az ô hitét
vagy esetleg a
türelmét tegye próbára. A sok űrhajóbaleset láttán meg annyira megriadt,
hogy tüstént ki kellett találnia saját; szent történeteit, ha le akarta kötni a
falusiak figyelmét, hogy azok ne állandóan Vakta körül tolongjanak és a
csuklóját bámulják.
Vakta abban a pillanatban nem a csuklóját bámulta. A csuklótévé ki volt
kapcsolva. Arthur csöndesen Vakta mellé guggolt hogy lássa mit néz a lány
Arthur óráját nézte. Arthur akkor vette le, amikor a közeli vízesés alá állt
lezuhanyozni, Vakta pedig megtalálta, és most azt próbálta kitalálni, mi
lehet az.
- Csak egy óra - mondta Arthur. - Arra való, hogy megmondja az idôt.
- Azt tudom - felelte a lány - De állandóan babrálod, és mégsem a rendes
idôt mutatja. Sôt, semmi hasonlót. Bekapcsolta a csuklóképernyôjét, amely
automati
kusan kiirta a helyi idôt. Csuklóképernyôje csöndesen mérte a helyi
gravitációt, a bolygó röppályájának mindenkori állását, követte a nap
mozgását az égbolton, s mindezt Vakta megérkezésének elsô néhány
percében elkezdte. Azután gyorsan begyűjtötte az adatokat a helyi
környezetrôl és a mértékegységrendszerrôl, és hajszálpontosan beállította
magát. Ezeket a dolgokat állandóan elvégezte, ami igen hasznosnak
bizonyult, ha gazdája nem csak a térben, hanem az idôben is sokat utazott.
Vakta homlokráncolva nézte az apja óráját, amely semmit nem tudott e
funkciók közül.
Arthur ennek ellenére imádta. Jobb óra volt, mint amilyet valaha is
megengedhetett volna magának. A huszonkettedik születésnapjára kapta
ajándékba börtönviselt keresztapjától, aki egészen addig rendre
megfeledkezett a születésnapjáról, sôt, még a nevét is állandóan elfelejtette.
Mutatta az idôt, a dátumot, a holdfázisokat. Hátuljára alig észrevehetô
betűkkel bele volt karcolva a (két nappal azelôtti) dátum a követ-
kező szöveg kíséretében: "Sok szeretettel Albertnak, huszonegyedik
születésnapjára".
Az óra sok mindenen keresztülment az elmúlt néhány évben, s a kalandok
legtöbbje jócskán kívül esett a jótállás hatáskörén. Arthur persze nem
gondolta, , hogy a jótállási jegy említette volna, hogy az óra csakis a Föld
gravitációs és mágneses mezejében működik pontosan, csakis akkor, ha a
nap huszonnégy órából áll, esakis akkor, ha a bolygó nem robban fel és így
tovább. Ezek annyira alapvetó feltételezések voltak, hogy még az ügyvédek
sem gondoltak másra.
Az órája szerencsére felhúzós volt, nem pedig elemes. Az egész galaxisban
nem talált volna pontosan ugyanolya méretű és erôsségű gombelemet,
amilyet a földi szabványok elôírtak.
- És mik ezek a számok? - érdeklôdött Vakta. Arthur átvette tôle az órát.
-Ezek a számok itt a szélén mutatják az órákat. A jobb oldali kis ablakban
láthatod azt, hogy SZE, ami szerdát jelent, ez a 14-es szám pedig az jelenti,
hogy ma van a tizennegyedik nap MÁJUSban, ami meg ebben az
ablakocskában látható, ni. A számlap tetején ez a kifli formájú ablak a hold
fázisait mutatja. Más szóval azt, hogy éjszaka mennyi látható a holdból, ami
attól függ, milyen helyzetben van egymáshoz képest a Nap, a Hold és a...
szóval a Föld.
-A Föld - ismételte meg Vakta. - Igen.
- Ahol te és anya születtetek. - Igen.
Vakta visszavette tôle az órát és újból nézegetni kezdte. Valami szemmel
láthatóan piszkálta a csôrét. Aztán a fiiléhez tartotta az órát, és zavartan
hallgatózott.
- Mi ez a zaj?
- Ketyegés. Ilyen hangja van a kis szerkezetnek, ami hajtja az örát. úgy
hívják, hogy óramű. Mindenféle egy
másba illeszkedô fogaskerék és rugó. Ezek mozgatják körbe a mutatókat
pont a megfelelô sebességgel, hogy mutassák az órákat, a perceket, a
napokat meg minden.
Vakta továbbra is kitartóan bámulta.
- Látom, valami nem hagy nyugodni - mondta Arthur. - Micsoda?
- Igen - szólalt meg végül Vakta. - Hol kell beprogramozni?
Arthur azt javasolta, hogy menjenek el sétálni. úgy érezte, meg kellene
beszélniük egy-két dolgot, s Vakta most az egyszer úgy tűnt, hogy ha nem is
könnyen kezelhetô és segítôkész, de legalább nem zsémbelôdik.
Vakta számára mindez módfelett különös volt. Nem arról volt szó, hogy meg
akarta volna nehezíteni a dolgokat, csak épp azt nem tudta, hogyan vagy
miként lehetne könnyebbé tenni.
Ki a csuda ez a pasas? Miféle életet kéne neki élnie? És mi ez a hely, ahol le
kellene élnie? Mi ez az univérzum, amit folyton-folyvást látott és hallott?
Mire volt ez jó? Mit akart tôle? - '
Vakta egy űrhajón született, amely valahonnan ment valahová, és amikor
odaérkezett valahová, kiderült ám, hogy ez a valahová csak egy újabb
valahonnan, ahonnan el kell indulni valahová, és ez így ment megállás
nélkül.
Teljesen normális vélekedés volt részérôl, hogy valahová mennie kell.
Teljesen normális érzés volt, hogy mindig azt hitte, rossz helyen van.
Aztán az állandó idôutazás csak még jobban megkutyulta a dolgokat. Emiatt
a végén már nem csak azt érezte, hogy rossz helyen van, hanem azt is, hogy
rosszkor ment oda.
Fel sem tűnt neki, hogy így érez, mivel mindig is így érzett, mint ahogyan
azt sem találta furcsának soha,
hogy szinte mindenhol vagy súlyokat kellett magára aggatnia, vagy
antigravitációs öltözéket kellett viselnie, s ezekhez jöttek még az éppoly
különleges légzéssegítô készülékek. Az ember egyedül azokban a világokban
' érezhette jól magát, amelyeket saját magának temezett az elektromos
klubok virtuális valóságaiban. Vaktának sohasem fordult meg a fejében,
hogy a valódi univerzumba is be lehet valahogy illeszkedni.
îgy volt ez ezzel a Lamuella nevű hellyel is, ahol az anyja ott hagyta. És
ezzel az emberrel is, aki az élet értékes és csodálatos ajándékát adta neki egy
elsô osztályú ` helyjegyért cserébe. Ha kiderült volna, hogy Arthur nem
'kedves, barátságos alak, akkor bizony gondok lettek volna. Tényleg. Vakta
egy erre a célra kiélesített követ hordott a zsebében, amivel sok gondot tudott
okozni.
Veszélyes lehet bemelegítés nélkül valaki más szemével látni a dolgokat.
Arthur kedvenc helyén üldögéltek, a völgyre nézô domboldalon. A nap
éppen lenyugodni készülôdött a falu felett.
Egyetlen dolog volt, amit Arthur nem annyira szeretett benne. A
domboldalról kitűnô kilátás nyílt a másik völgyre is, ahol egy mély fekete
barázda jelölte azt a helyet, ahol a hajója lezuhant. De talán éppen emiatt
jött ide újra meg újra. Rengeteg hely volt, ahol Lamuella buja, dimbes-
dombos tájaiban lehetett gyönyörködni, de egyikhez sem vonzódott ennyire,
mint ehhez a szeme sarkából látható félelmes és fájdalmas emlékű, kínzóan
sötét folthoz.
Mióta kiszedték a roncsból, egyszer sem ment viszsza oda.
Nem mehetett.
Nem tudta volna elviselni.
Illetve az elsô nap elindult felé, mikor még kába volt; és kavargott a feje a
sokktól. El volt törve az egyik lába;: jó néhány bordája, helyenként csúnyán
megégett, és még nem igazán tudott összefüggôen gondolkodni, mégis
ragaszkodott hozzá, hogy vigyék el oda, a falusiak pedig vonakodva bár, de
elvitték. A baleset helyszínéhez mégsem sikerült eljutnia, mivel körülötte
még olvadtan bugyogott a talaj, s végül örökre elbicegett a szörnyű hely
közelébôl.
Nemsokára lábra kapott a híresztelés, hogy az egész környéket szellemek
szállták meg, és azóta senki sem merészkedett oda. A vidék tele volt
gyönyôrű szép, zöldellô völgyekkel - semmi értelme sem volt pont egy
olyanban sétálni, ami nem igazán biztonságos. Hagyni kellett, hadd
maradjon csak a múlt, ahogy van, és hadd mozduljon a jelen elôre a jövô
felé.
Vakta a kezében dédelgette az órát. Lassan a lenyugvó nap felé fordította,
hogy a fény megcsillanjon a vastag; óraüveg kárcolásain és kopásain.
Elbűvölten nézte, ahogy a póklábszerű másodpercmutató körbe-körbe forog.
Valahányszor megtett egy teljes kört, a két másik mutató közül a nagyobbik
pontosan következô rovátkába ugrott. Hatvan ilyen kis rovátka szegélyezte a
számlapot. Amikor pedig a hosszabbik mutató is megtette saját körét, a
kismutató egy számjeggyel elôrébb járt.
- Már több, mint egy órája nézed - szólalt meg Arthur csendesen.
- Tudom - felelte a lány - Amikor a nagymutató körbe megy, az egy óra,
igaz?
_ úgy van.
-Akkor egy órája és tizenhét... perce nézem.
Vakta mély és rejtélyes örömmel elmosolyodott, és egy kicsivel arrébb
húzódott, így már majdnem Arthur
karjának dôlve ült. Arthurból felszakadt egy kicsi sóhaj, ami már hetek óta a
mellkasában raboskodott. Szerette volna átkarolni a lánya vállát, de úgy
érezte, még korai lenne, s csak elrettentené magától. Valami azonban
megkezdôdött. Valami fellazult a lányban. Az óra valami olyasmit jelentett
neki, amit még életében soha semmi. Arthur nem tudta biztosan eldönteni
magáról, hogy érzi-e, mit, de jócskán megkönnyebbült és megörült, hogy
valami azért mégiscsak megragadta a lányt.
- Magyarázd el újra! - kérte Vakta.
- Igazából nem sokat mondhatok - felelte Arthur: Az órákat több száz évig
fejlesztették...
- Földi évig.
- Igen. Egyre pontosabbak és egyre bonyolultabbak lettek. Hatalmas
szaktudást igénylô munka volt. Az óraműnek nagyon kicsinek kellett Iennie,
és akkor is folyamatosan és pontosan kellett működnie, akárhányszor
meglóbálták vagy leejtették.
- De csak egyetlen egy bolygón?
- Hát, ott készítették. Tudod, senki sem számított rá, hogy máshová is eljut,
ahol más napokkal, más holdakkal és más mágneses mezôkkel kell
foglalkoznia. Még mindig tökéletesen jóI jár, csak éppen ez nem sokat jelent
ilyen messze Svájctól.
- Mitôl?
- Svájctól. Ott készültek ezek az órák. Kicsi, hegyvidékes ország. Fárasztóan
szép. Akik készítették, nem sejtették, hogy léteznek más világok is.
- Elég súlyos tudatlanság. - Hát az.
- Miért, ôk honnan jöttek?
- Ők, azaz mi... mi ott születtünk. A Földön fejlôdtünk ki. Valami
ôsiszapból, nem is tudom.
- Mint ez az óra?
- Hm. Nem hinném, hogy ez az óra az ôsiszapból született volna.
- Hát nem érted.
Vakta hirtelen talpra ugrott, és kiabálni kezdett.
- Nem érted! Nem értesz engem, nem értesz semmit! Gyűlöllek, amiért
ennyire ostoba vagy!
Izgatottan futásnak eredt lefelé. Még mindig az órát , szorongatta, és azt
kiáltozta, mennyire gyűlöli Arthurt.  Arthur ijedten és tanácstalanul
felugrott, A lány után iramodott a ragacsos és csomós fűben. Nehéz volt futnia 
és nagyon fájt is neki. A balesetben eltört lába még nem gyógyult be teljesen. 
Botladozva, össze-összerándulva futott
Vakta hirtelen megfordult; és haragtól elsötétült arccal szembenézett vele.
Meglóbálta az órát.
- Hát nem érted, hogy ez tartozik valahová? Hogy valahol működik? Hogy
van otthona?
Megfordult, és ismét futni kezdett: Fürge és gyors ` volt, így Arthur nem
tudta felvenni a versenyt:
Nem az volt a baj, hogy nem tudta, milyen nehéz apának lenni, inkább az,
hogy egyáltalán nem is számított rá, hogy apa lesz, fôként nem ilyen hirtelen
és váratlanul, egy idegen bolygón.
Vakta megfordult, és ismét kiabálni kezdett. Acthur valami miatt mindig
megállt, amikor a lány is abbahagyta a futást.
- Mit gondolsz, ki vagyok? - faggatózott dühösen. Talán az elsô osztályú
menetjegyed? És anya szerint ki vagyok, mit gondolsz? Valami meghívó az
életbe, ami nem lehetett az övé?
- Nem tudom, mit akarsz ezzel mondani - zihálta fájdalmasan Arthur.
- Senkirôl sem tudod, mit akar mondani! - Hogy érted ezt?
- Fogd be, fogd be, jaj fogd már be!
- Mondd el! Kérlek, mondd el nekem! Hogy érti anyád, hógy "az élet, ami
nem lehetett az övé"?
-Azt kívánta, bárcsak a Földön maradt volna! Azt kívánta, bárcsak ne ment
volna el azzal a félnótás, gyantás agyú Zaphoddal! Szerinte akkor most
teljesen más életet élhetne!
- De hát - magyarázta Arthur - akkor meghalt volna! Elpusztult volna a
Földdel együtt!
-Az is egy más élet, nem? - Hát...
- Nem kellett volna megszülnie! Utál engem!
- Ezt te sem gondolhatod komolyan! Hogyan tudna ... ööö, izé...
-Azért hozott a világra, mert arra kellettem, hogy helyre rakjam a dolgait.
Én viszont csak még jobban összekuszáltam neki, mint ô maga! Ezért
egyszerűen megszabadult tôlem, és most éli tovább a hülye életét!
- Hogyhogy hülye életét? Hiszen elképesztôen sikeres, nem igaz? Beutazza
az idôt és a teret, mindenhol ott ' van a Szub-Éta tévéhálózaton...
- Ostoba! Ostoba! Ostoba!
Vakta megint futásnak eredt. Arthur nem tudta tartani az iramot, s végül le
kellett ülnie egy kicsit, hogy alábbhagyjon a lábát gyötrô fájdalom. A
fejében kavargó zűrzavarral viszont egyáltalán nem tudott mit kezdeni.
Arthur egy óra múlva sántikált be a faluba. Már sötétedett. A falubeliek
köszöntek neki, de a levegôben érezhetá volt a feszültség és az, hogy nem
tudják, mi történik vagy mit lehetne tenni. Agg Trasbarg a szakállát
ráncigálva nézte a holdat, és ez sem volt jó jel.
Arthur belépett a kunyhójába.
Az asztal felett Vakta görnyedezett.
- Sajnálom! - mondta azonnal. - Annyira sajnálom! - Semmi baj - felelte
Arthur a tôle telhetô legnagyobb kedvességgel. - Azért néha jó, hogy is
mondjam,
egy kicsit eldumálgatni. Annyi mindent meg kell tanulnunk és
értenünk egyxnással kapesolatban, és hát az élet
nem esak teából és szendvicsekbôl áll...
-Annyira sajnálom - ismételte meg Vakta zokogva. Arthur odalépett
hozzá, és átkarolta a vállát. A lány : nem tiltakozott és nem is húzódott el.
Arthur ekkor látta meg, mi az, amit annyira sajnál.
Egy lamuellai lámpás fényében ott hevert Arthur órája. Vakta a
kenyérkenô késsel lefeszegette a hátlapját, s, a parányi fogaskerekek, rugók
és emeltyűk mind ott hevertek szerteszét. Vakta közöttük matatott.
- Csak látni akartam, hogyan működik - sírta Vakta -, hogyan illenek össze
az alkatrészek. úgy sajnálom! , Nem tudom összerakni. Ne haragudj, ne
haragudj, ne haragudj! Nem is tudom, mint esináljak. De megjavíttatom!
Tényleg! Megjavíttatom!
Másnap eljött Agg Trasbarg, és belekezdett Bobbal kapcsolatos
prédikációiba. Megpróbálta megnyugtatni Vaktát, és meghívta, hogy
mélyedjen el az óriás fülbemászó kifejezhetetlen rejtélyében. Vakta azt
felelte, hogy az
' óriás fülbemászó nem is létezik. Trasbarg elhűlt, elcsendesedett, és
kijelentette, hogy Vaktát ki fogják vetni a külsô sötétségbe, mire a lány azt
mondta, hogy nem baj, úgyis ott született.
A következô nap pedig megérkezett a csomag.
Innentôl kezdve felgyorsultak az események.
Sôt, amikor a csomagot meghozta egy távirányítású robotrepülôgép, amely
robotszerű hangokkal szállt alá az égrôl, hozott magával egy érzést, ami
fokozatosan úrrá lett a falun: azt az érzést, hogy a jóból is megárt a sok.
Ez persze nem a robotrepülôgép hibája volt. Neki csu'pán Arthur aláírására
volt szüksége, vagy a hüvelykujjlenyomatára, vagy egy kis bôrszövetmintára
a tarkójáról, aztán már ment is volna tovább. Lebegett és várakoxott, s nem
tudta elképzelni, miért vág mindenki olyan neheztelô képet. Kirp közben
kifogott még egy nagy halat, ámelynek mindkét oldalán fej volt, de amikor
közelebbtôl is szemügyre vették, kiderült, hogy ez esak két félbevágott és
ügyetlenül összefércelt egyfejű hal. Kirp így nem esupán a kétfejű halak
iránti érdeklôdést nem tudta újra lángra lobbantani, hanem már az elsô
eredetiségében is erôsen kételkedni kezdett. Egyedül a pikkamadarak érezték
úgy, hogy minden a legnagyobb rendben van.
A robotrepülôgép megkapta Arthur aláírását, és z,:gyorsan odébb is állt.
Arthur bevitte a csomagot a kunyhójába, leült, és nézni kezdte.
- Nyissuk ki! - javasolta Vakta, aki aznap reggel, hogy minden teljesen
érthetetlen lett, máris sokkai vidá,. mabb volt, de Arthur nemmel felelt.
- Miért nem?
- Mert nem nekem címezték. - Dehogynem.
- Dehogyis. Nézzük csak... na tessék, itt a címzett. Ford Prefect. Nekem kell
vigyáznom rá.
- Ford Prefect. Csak nem az, aki...
- De igen - felelte Arthur kesernyésen. - Hallottam már róla.
- Rögtön gondoltam.
- Mindegy, azért nyissuk ki! Mi mást tehetnénk?
- Nem is tudom - felelte Arthur, aki tényleg nem is tudta.
Korán reggel már levitte tönkrement késeit a kovácsműhelybe. Strinder
megnézte ôket, és azt mondta, majd meglátja, mit tud tenni.
Mint annyiszor, most is suhogtatták a késeket a levegôben, méregették,
egyensúlyozták; hajlítgatták ôket,
de valahogy most nem olyan örömmel, és Arthurnak az a szomorü érzése
támadt, hogy szendvicskészítô napjai meg vannak számlálva.
Lehorgasztotta a fejét.
A küszöbön állt a Teljesen Átlagos Vadtulkok következô átvonulása, de
Arthur érezte, hogy a vadászattal és a lakmározással járó féktelen
duhajkodás az idén csöndesebb és bizonytalanabb lesx. Valami megváltozott
itt a Lamuellán, és Arthurnak az volt a szörnyű érzése, hogy ennek ô az oka.
- Sxerinted mi lehet benne? - sürgette Vakta, és a dobozt forgatta a kezében.
- Nem tudom - mondta Arthur. - De biztosap valami rossz és aggasztó.
- Honnan veszed? - ellenkezett Vakta.
- Onnan, hogy aminek Ford Prefecthez van köze, az törvényszerűen
rosszabb és aggasztóbb, mint az, aminek nincs - magyarázta meg Arthur. -
Hidd el nekem.
- Valami bosszant, ugye? - kérdezte Vakta. Arthur felsóhajtott.
- Csak egy kicsit izgatott és nyugtalan vagyok, azt hiszem - mondta Arthur.
- Sajnálom - mondta Vakta, és letette a csomagot: Látta, hogy tényleg
felbosszantaná Arthurt, ha kinyitná. úgy döntött, majd akkor teszi meg, ha
az apja nem figyel oda.
Arthur nem tudta volna megmondani, a kettô közül melyik kezdett el
elôször hiányozni neki. Amikor feltűnt nekik, hogy az egyik nincs a
kunyhóban, gondolatai rögtön a másikra ugrották; és azon nyomban tudta,
hogy míndkettô eltűnt, s a követkexmények ôri~'letesen súlyosak és nehezen
megoldhatóak lesznek.
Vakta nem volt ott. És a csomag sem.
Arthur a csomagot a polcon hagyta, egész nap szem elôtt volt. Ezt szánta a
bizalom próbájának.
Tudta, hogy mint szülônek egy dolgot meg kell tennie. Meg kell mutatnia,
hogy bízik a gyermekében, a köztük lévô kapcsolatot bizalommal kell
megalapozni. Eszébe jutott az a csúnya gondolat, hogy ez egy eszement
ötlet, de azért megtette, és tessék, most beigazolódott, hogy tényleg eszement
ötlet volt. Az ember a saját kárán tanul.
És pánikba esík.
Atthur kirohant a kunyhóból. Jócskán beesteledett már. Kihunytak a fények,
és hatalmas vihar volt készülôben. Arthur sehol sem látta a lányt.
Megkérdezgette a falubelieket. Nyomát sem látta senki. Az emberek már
mentek haza lefeküdni. A falu szélén egy kis szél kavargott, veszélyes
nemtörôdömséggel kapott fel és dobált szét inindenfélét.
Megtalálta Agg Trasbargot, és ôt is megkérdezte. Trasbarg hidegen Arthurra
nézett, majd abba az irányba muxatott, amelytôl Arthur retteget, s emiatt
ösztönösen tudta, hogy a lány csakis arra mehetett.
Most már tudta a legrosszabbakat.
A lány oda ment, ahová tudta, hogy nem fogják követni. Fôleg az apja nem.
Arthur felnézett az égre, ami komor volt, borús és ólomsxínű, és eltűnôdött,
hogy ha az Apokalipszis négy
lovasa egy ilyen égbôl vágtatna elô, nem kéne felm, ; hogy komplett
idiótának nézik ôket.
Elôre sejtve, mi fog történni, elindult az ösvényen,~ amely a következô
völgyben lévô erdôhöz vezetett Az j esô elsô nagy cseppjei a földbe
csapódtak, úgyhogy,~ Arthur összeszedte magát, és futni kezdett. v Vakta
felért a hegytetôre, és lenézett a következó völgybe. Tovább tartott feljutni
rá, és nehezebb is' volt, mint ahogy ezt ô elképzelte. Egy kissé aggódou -
amiatt, hogy talán nem volt valami nagyszerű ötlet éj- ! szaka megtenni ezt
az utat, de az apja egész nap a ' kunyhó körül mászkált, és próbált úgy tenni,
mintha nem a csomagra vigyázna. Végül azonban át kellett mennie a
kovácsműhelybe, hogy Strinderrel a kések-' rôl beszéljen, Vakta pedig élt a
kínálkozó lehetôséggel, és megpattant a csomaggal.
Nyilvánvaló volt, hogy ott, helyben nem nyithatja ki; sem a kunyhóban, de
még a faluban sem. Arthur bármelyik pillanatban megláthatta volna. Tehát
olyan helyre kellett mennie; ahová az apja nem mehet utána.
Ott is kinyithatta, ahol most volt. Abban a reményben jött erre, hogy Arthur
úgysem fogja követni, vagy ha mégis, úgysem találja meg a hegy fái közt,
szürkületben, esôben.
Egész úton felfelé himbálózott a kezében a csomag. Amúgy tetszetôs kis
csomag volt: téglalap alakú doboz, mindegyik oldala olyan hósszú, mint a
lány allcarja, magassága mint a tenyere, mindez barna papírba bugyolálva és
átkötve egy újfajta, rafinált, önbecsomózó madzaggal. Amikor Vakta
megrázta, semmi sem zörömbölt benne, de érezte, hogy a súlya pontosan a
közepére összpontosul.
Mégis, ha már eddig eljutott, nem akart megállni, úgy gondolta, tovább
megy arra a tiltottnak tűnô területre,
ahol az apja hajója lezuhant. Nem egészen ,~tudta, mit is jelent az,
hogy "szellemek szállták meg",   de úgy gondolta, csakis valami mókás
dolog lehet.  .úgy döntött, hogy megy tovább, és majd csak akkor .'bontja ki
a csomagot, ha odaéit.
Egyre sötétebb lett. Eddig még nem kapcsolta be kicsi zseblámpáját, mert
nem akarta, hogy a távolból észrevegyék. Most azonban már ideje volt
bekapcsol
de nem számított, mert a két völgyet elválasztó hegy másik oldalán járt.
Bekapcsolta a zseblámpát. Egy ágas-bogas villám szinte ugyanban a
pillanatban cikázott át a völgy felett, s Vakta ettôl kellôképpen meg is ijedt.
A sötétség borzongatóan körülölelte, és mennydörgés csattanó robaja
visszhangzott végig a tájon, ô pedig hirtelen
kicsinek és elveszettnek érezte magát az ide-oda ugráló vékonyka
fénycsíkkal a kezében. Talán mégis meg kellene állni és kinyitni itt a
csomagot? Vagy visszamenni és holnap újra eljönni? Mindez a tétovázás
csak egy röpke pillanatig tartott. Jól tudta, hogy ma éjjel már níncs, és
érezte, hogy soha többé nem is lesz visszaút.
Tovább ereszkedett lefelé a hegyrôl. Az es'ó, kezdett fölerôsödni. Nem
sokkal elôbb még csak egy-két nagy csepp hullott le, mostanra azonban már
valósággal szakadt, susogtak a fák, a talaj pedig egyre csúszósabb lett a lába
alatt.
Csak ô hitte azt, hogy az esô miatt susognak a fák. Ahogy azonban
zseblámpájának fénye végigpásztázta a lombokat, ugráló, leskelôdô árnyak
jelentek meg. Leugráltak a fákról, és egyre közelebb merészkedtek hozzá.
Tíz-tizenöt percig tovább szedte a lábát. Bôrig ázott és reszketett, s lassan
észrevette, hogy elôtte is villog valami fény Nagyon halvány volt, és Vakta
nem is tudta, hogy tényleg ott van-e vagy csak a szeme káp
rázik. Kikapcsolta a zseblámpáját, hogy jobban lássa.: Valami gyenge fény
tényleg pislákolt elôtte, de meg nem tudta volna mondani, honnan ered.
Visszakap- : csolta a lámpáját, és tovább ment lefelé a hégyrôl az ismeretlen
eredetű fény irányába.
A fákkal kapcsolatban valami nyomasztotta.
Nem jött rá rögtön, hogy mi a baj, de a fák nem úgy néztek ki, mintha
élénken, egészségesen várták volna " a kikeletet. Mindenféle nyakatekert
szögben ácsorogtak, és sápadt, korhadt külsejük volt. Vaktát nem egy-szer
hatalmába is kerítette az az aggasztó érzés, hogy '! olyanok, mintha utána
akarnának nyúlni, ahogy elha- ' lad mellettük, de ez csak amiatt tűnt így,
mert a lámpája fényében rezegtek és imbolyogtak az árnyékaik.
Valami hirtelen leesett az egyik fáról, éppen elé. Riadtan hátraszökkent, s
közben elejtette a lámpát és a dobozt is. Lekuporodott, és a zsebében lapuló
kiélesített kôért nyúlt.
A fáról leesett valami mozgott. A zseblámpa a földön hevert, s éppen
rávilágított. A fényben egy hatalmas, groteszk árnyék kezdett lassan Vakta
felé araszolni. A lány az esô szüntelen susogásán keresztül is hallotta a
gyenge surrogást és rikoltozást. Négykézlábra ereszkedett, megtalálta a
zseblámpát; s a lényre világított vele,
Ugyanabban a pillanatban egy másik is leűgrott a fáról néhány méterre tôle.
Vakta vadul a másikra világított. A kô már a kezében volt, felkészült rá,
hogy bármikor elhajíthatja.
A lények meglehetôsen kicsik volt. Csak a fényben látszottak olyan
hatalmasnak. Kicsik voltak, szôrösek és aranyosak. A fáról pedig egy
harmadik ugrott le. Éppen a fénycsóvába ugrott bele, úgyhogy Vakta tisztán
láthatta.
Szépen és ügyesen lehuppant, megfordult, majd a másik kettôhöz hasonlóan
ô is lassan és elszántan Vakta felé indult.
A lánynak földbe gyökerezett a lába. Még mindig dobásra készen
markolászta a kövét, de egyre inkább látta, hogy amikét kész lenne
megdobni, csupán mókusok. Vagy legalábbis mókusszerűségek. Puha,
meleg, dédel;` gétnivaló mókusszerű lények. Mégsem tetszett neki, ahogy
egyre csak közeledtek felé.
Lámpája fényét az elsôre irányította. Az dühödt, ijesztô visítást hallatott.
Egyik aprócska mancsában ; egy kis darabka átázott, rózsaszín rongyot
tartott.
Vakta hátrahôkölt. Fogalma sem volt, mihez kezdhetne most. Ha villogó
agyarú, morgó, nyáladzó szörnyetegek, minden további nélkül hozzájuk
vágta volna a követ, de az ilyen ugribugri mókusokkal nem igazán tudott mit
kezdeni.
Még hátrébb lépett, A második mókus megpróbálta jobbról megkerülni. Egy
kosárkát tartott a mancsában. Valami makk teteje lehetett. A harmadik
mögötte volt, és az is egyre közeledett. Mi volt a mancsában? Vakta úgy
látta, valami átázott papírdarab.
Még egy lépést tett hátrafelé. A bokája beakadt egy fa gyökerébe, s ô hanyatt
zuhant.
Az elsô mókus azon nyomban ráugrott, s kezében a vizes rongydarabbal,
szemében hideg elszántsággal mászni kezdett a hasán.
Vakta megpróbált felugrani, de csak pár centit tudott mozdulni. A hasán
araszoló mókus rémült tekintete í5t is megrémítette. A mókus megdermedt,
s kis karmaival átázott ingén keresztül a bôrébe kapaszkódott. Majd lassan,
centirôl centire ismét feljebb merészkedett; s a rongycafatot kínálgatta.
Vaktát szinte hipnotizálta a furcsa kis lény szemecskéjének villogása. Az
ismét meglengette a rongyot. Böködve nyújtogatta a lány félé, s közben
kitartóan rikoltozott. Vakta végül összeszedte a bátorságát, és elvette tôle. A
mókus továbbra is elszántan meredt rá, pillantásával végigpásztázta az arcát.
Vakta nem tudta mit tegyen. Esô és
sár folyt végig az arcán, és egy mókus üit rajta. A rongy,: darabbal kitörölt
egy kis sarat a szemébôl.
A mókus gyôzedelmesen felvisított, visszarántotta ~ rongyot, leugrott a
lányrói, visszaszökdécselt az éjszaka~! mindent elborító sötétjébe, felszaladt
a fán, bebújt egy, odúba, majd hátradôlt, és cigarettára gyújtott.
Vakta eközben megpróbálta elzavarní az esôvízzel' teli kosárkát és a papírt
lóbáló másik két mókust. A fe--' nekén ülve hátrébb csusszant.
- Ne! - kiáltotta. - Menjetek innen!
Azok ijedten hátraszökkentek, majd ismét megrohanták az ajándékaikkal.
Vakta meglóbálta elôttük a követ.
- Menjetek innen! - üvöitötte.
A mókusok döbbenten szökkentek kétfelé. Aztán egyikük ráugrott, az ölébe
ejtette a kosárkát, megfordult, és berohant a sötétbe. A másik reszketve állt
egy pillanatig, majd finoman lerakta a papírt a lány elé, és ô is eltűnt.
Vakta újra egyedül maradt, de remegett ijedtében. Nagy nehezen
feltápászkodott, felvette a földrôl a követ' és a csomagot, valamint a
papírdarabot is. Annyira átázott és megkopott, hogy nehéz volt rájönni, mi
lehet. úgy tűnt, mintha valami ingyenes magazin darabja lett volna,
amilyeneket az űrhajókon osztogatnak.
Miközben Vakta azon töprengett mire véije az iméntieket, egy fér8 lépett a
tisztásra, felemelt egy gonosz külsejű puskát, és rálôtt.
Arthur három-négy kilométerre a lánya nyomában reményvesztetten
botorkált felfelé a hegyen.
Néhány perccel azután, hogy elindult, vissza kellett mennie egy lámpáért.
Nem elemlámpáért. Az egyetlen elemlámpát Vakta elvitte magával. Ez
olyan volt, mint
~~ viharlámpa: egy kilukasztott bádogdoboz Strinder ~;kovácsműhelyébôl,
benne egy tálkában gyúlékony halolaj és egy száraz fűszálakból
összekötözött kanóc a ~Teíjesen Átlagos Vadtulkok szárított hblyagjaiba
csa= varva.
És most kialudt.
Arthur egy pár másodpércig ütögette, de hiába. Egy~` értelmű volt, hogy a
zivatar kellôs közepén úgysem i-tudja ismét lángra gyújtani, de a jelképes
erôfeszítést : mégiscsak meg kellett tennie. Aztán vonakodva oldalra ~
hajította a lámpát. `
Mit tegyen? A helyzet reménytelennek tűnt. Arthur . teljesen átázott, a ruhái
nehezek voltak az esôvíztôl, s ~; ráadásul most még el is tévedt a sötétben.
Egy röpke pillanatíg egy villám fényénél volt eltévedve, majd ismét a
sötétben.
A villám fénynél viszont legalább annyit látott, hogy már majdnem a hegy
tetején jár. Ha addig fel tudna kapaszkodni, akkor... hát, nem is tudta, mit is
tehetne ak`kor. Majd ha felért, akkor kiokoskodja.
Tovább sántikált felfelé.
Néhány perc múlva zihálva állt a hegytetôn. Alatta a völgyben halványan
pislákoló fényre lett figyelmes. El ' sem tudta képzelni, mi lehet az, és nem
is volt sok ked
ve elképzelni. Mégis ez voit az egyetlen pont, ami felé elindulhatott,
úgyhogy botladozva, elveszetten és féive eundult lefelé.
A halált hozó fénynyaláb áthaladt Vakta testén, majd úgy két másodperc
múlva a férfi is, aki kílôtte. Mi több, a lány még csak rá sem hederített. Akit
lelôtt, az mögöt
` te állhatott, s amikor Vakta megfordult és odanézett, a fegyveres férfi már
a földön heverô test mellett térdelt, és a zsebeiben kotorászott.
A kép mozdulatlanná dermedt, majd elenyés Egy másodperccel késôbb egy
hatalmas fogsor kenalt. helyébe, körülötte egy irdatlan és tökéletesen k~ru
zott szájjal. Egy óriási kék fogkefe tűnt elô a semmi Nagy habot verve a
fogakat kezdte sikáini, amelyek továbbra is ott csillogtak a reszketô
vízfüggönyön.
Vakta kétszer is ráhunyorított, mire végre rájött, mirôl van szó.
Egy reklám volt. A pasas, aki rálôtt, pedig egy urhajókon vetített
holofilm szereplôje. Vakta már igen kózelehetett a helyhez, ahol az
űrhajó lezuhant. úgy látszilt,  néhány rendszere elpusztíthatatlanabb a
többinél.
A következô nyolcszáz méter kifejezetten nehéz volt. Nemcsak a hideggel,
az esôvel és a sötéttel kellett megküzdenie, hanem a hajó fedélzeti
szórakoztató: rendszerének elszórt, itt-ott még működô. maradvá-: nyaival.
Körú'lötte szüntelenül űrhajók, légikocsik és helikapszulák zuhantak le vagy
robbantak fel és világí , tották meg az éjszakát, s valahoi balra tôle, egy
tisztáson a Hallapoliszi Állami Operaház zene- és énekkaca adta elô Rizgar
A vunti Blamwellamum című művének negyedik felvonásából AnjaQantine
Csillagôreinek Indulóját.
Egyszerre csak egy csúnya, bugyogó peremű kráter szélénél találta magát. A
katlan közepén még melegen pislákolt valami, ami leginkább karamellává
égett rágógumira emlékeztetett: egy óriási űrhajó megolvadt roncsai.
Sokáig nézegette, majd végül elindult a kráter pereme körül. Már ázt sem
tudta, mit keres, de csak lépdelt tovább, s maga mögött hagyta a rémisztô
krátert.
Az esô egy kicsit a(ábbhagyott, de még mindig nagyon vizes volt minden, s
mivel Vakta nem tudta, mi van a csomagban (lehetett valami sérülékeny
vagy törekeny dolog is), úgy gondolta, hogy szárazabb helyen kellene kinyit-
nia. Remélte, hogy nem sérült meg; amikor elejtette.
Zseblámpájával végigpásztázta a környezô fákat, rt 'elyek vékonyak
voltak, s a legtöbbjük már elszenese
és összetört. Nem túl messze meg is pillantott egy _~ ögellô sziklát, amely
alatt meghúzhatta magát, s elult felé. Körü'lötte mindenhol láthatta a hajó
törmeit, amik még azelôtt váltak le a hajótestrôl, mielôtt ~ végleg felrobbant.
Miután lsét-háromszáz méterre maga mögött hagyta krátert, észrevette a
bolyhos, rózsaszínű anyag átá~ tt; sáros darabkáit, amelyek a megrepedezett
fák ága~ól csüngtek lefelé. úgy sejtette (és nem is tévedett), ~~togy ezek
annak a mentôgubónak a maradványai, y~cnely megmentette az apja életét.
Közelebb merészke~dett és jobban megnézte, s akkor vett észre valamit a
~földön, félig a sárba temetve.
Fölvette; és letörölte róla a sarat. Valamilyen elektro_ .nikus szerkezet
lehetett, és akkora volt, mint egy könyv.  .Amikor a lámpájával rávilágított,
nagy, barátságos betűk `,:pislákoltak vissza a borítójáról. Az volt ráírva: "NE
ESS PÁNIKBA!". Vakta rögtön tudta mi az. A GALAXIS útikaluz Stopposoknak. Az apjáé volt.
Azonnal újult bátorságérzet töltötte el, a mennydörgés rázta égboltra emelte
a tekintetét, és hagyta, hogy ' az esô végigmossa az arcát és belefolyjon a
szájába.
Megrázta a fejét, és sietve a sziklák felé indult. Felmászott rájuk, és szinte
rögtön meg is találta a tökéletes búvóhelyet: egy barlang bejáratát.
Lámpájával bevilágított. úgy tűnt, száraz és biztonságos. óvatosan beljebb merészkedett. Elég
tágas volt, de nem túl mély Vakta kimerülten és megkönnyebbülten leült egy
kôre, maga elé rakta a csomagot és azonnal bontogatni kezdte.
Sokat elmélkedtek és vitáztak már arról, a Világegyetem
úgynevezett hiányzó anyaga nagyobb egyetemek természettudományí
kei galaxisszerte egyre bonyolultabb műszere keresték és kutatták a távoli
csillagrendszerek vét, majd a Vllágegyetem legszélsôbb zegzu de amikor
végre megtalálták, kiderült, hogy arit az anyagról van szó, annibe ezeket a
műsz becsomagolták.
A dóbozban is elég tisztességes mennyiség hiányzó anyag volt puha kis
fehér golyócska formájában. Vakta a fizikusok eljövendô gen rációjára
hagyta, hogy kinyomozhassák, mi lehetnek ezek, ha már a mostani
fizikusok ku~ tatásainak eredményeit mindenki elfelejtette::
A hiányzó anyagból álló golyóbisok körül Ic~ emelte a sima, fekete
korongot. Lerakta maga mellé egy kôre, és beletúrt a hiányzó anyagba~ hogy
megnézze, nincs-e ott még valami más is, mondjuk egy használati utasítás
vagy néhány
tartozék, de nem volt ott semmi más. Egyedül a fekete. korong.
Vakta rávilágított a zseblámpával.
Az eddig sima felületen niost repedések kezdtek; megjelenni. Vakta
idegesen hátrahôkölt, de aztán rá.: jött, hogy a dolog, bármi volt is, csak
széthajtogatta magát.
Csodaszép látvány volt. Elképesztűen kidolgozott; ugyanakkor egyszerű és
elegáns. Olyan volt, mint egy , önmagától összeálló origami vagy mint egy
néhány röpke másodperc alatt kinyíló rózsabimbó.
Ahol néhány pillanattal elôbb még csak egy sima; kerekded fekete korong
hevert, most egy madár volt. Egy lebegô madár.
Vakta óvatosan tovább hátrált, s közben figyelmesen nézte.
kicsit a pikkamadarakra hasonlított, csak éppen bb volt. Illetve nagyobb.
Hogy pontosak legyünk,   nakkora, illetve legföljebb kétszer akkora. A színe
kkal kékebb és rózsaszínebb volt, mint a pikkamaé, ugyanakkor azonban
teljesen fekete.
Volt rajta még valami furcsaság, amelyet Vakta nem vette észre rögtön.
A pikkamadarakhoz hasonlóan ettôl is az az érzése adt az embernek, hogy
valami olyat néz, amit ô lát.
Aztán hirtelen eltűnt.
Ugyaízilyen hirtelen minden elsötétedett. Vakta x dten összekuporodott, és
megint a zsebében levô "élesített kôdarab után nyúlt. A sötétség azonban kis`
atva visszahúzódott és labdává göngyölôdött, s a tét labda ismét madárrá
változott. A lány elôtt lebeett a Ievegőben, lassan csapkodott a szárnyával,
és rá bámult.
- Bocsánatot kérek - szólalt meg hirtelen. - Csak be állítanom magamat.
Hallod, amikor ezt mondom? - Amikor mit mondasz? - kérdezett vissza
Vakta.
- Jó - mondta a madár. - És hallod, amikor ezt `tnondom? - Ezt sokkal
magasabb hangon kérdezte.
- Hát persze, hogyne hallanám! - felelte Vakta.
- És azt hallod, amikor ezt mondom? - kérdezte ezúttal síri, mély hangon.
Rövid szünet következett.
- úgy látszik, ezt már nem - mondta a madár néhány másodperc múlva. - Jó,
akkor ezek szerint a 20 és `16 ezer hertz közötti hangtartományt érzékeled.
Remek. Akkor ez a hang megfelel? - kérdezte kellemes tenorban. -
Nincsenek kellemetlenül visító magas hangfrekvenciák? úgy látszik,
nincsenek. Jó. Akkor ezt fogom adatátviteli csatornának használni. Na és
hányat látsz belôlem?
A levegô egy csapásra megtelt rengeteg egymásba fonódó madárral. Vakta
kellôképpen hozzászokott már virtuális valósághoz; de ez a látvány sokkal
különöse  volt, mint aínivel valaha is találkozott. úgy tűnt, mintha ; tér
egész szövete egybefüggô madáralakzatokból állt volna össze.
Vakta zihálva a szeméhez kapta a kezét. Karja madár alakú téren lendült
- Hmm, nyilván túl sokat - szólalt meg a madár. - Na és most?
Átalakult valamiféle harmonikává, mintha egy párhuzamos tükrök közé
került madár lett volna, amelynek a " képe a végtelenbe tükrözôdik.
- Mi vagy te? - kiabálta Vakta.  - Egy perc, és arra is rátérünk - felelte a
madár. - Most arra felelj, hányat látsz belôlem, légy szíves! `
- Hát, izé... - Vakta tétován intett a messzeségbe.
- Értem, szóval a kiterjedésem még mindig végteIen, de Iegalább már
közelítünk a megfelelô dimenziós   mátrixhoz. Jó. Nem, a helyes válasz:
egy narancs és két citrom.
- Miféle citrom?
- Ha van három narancsom és három citromom, és elveszítek két
narancsot és egy citromot, akkor mi marad? - He ?
- Rendben, szöval szerinted így halad az idô? Érdekes. Még mindig végtelen
vagyok? - kérdezte, miközben erreanra dagadozott a térben. - Most is
végtelen vagyok? Milyen sárgának látsz?
A madár egyik pillanatról a másikra vette fel a különféle észbontó méreteket
és formákat.
- Nem tudom ... - tétovázott Vakta.
- Nem muszáj válaszolnod, látom rajtad, mire gondolsz. Na. úgy nézek ki,
mint az anyad? úgy, mint egy szikla? óriásinak Iátszom, vízenyôsnek vagy
egybefonódó kígyóknak? Na? És most? Szerinted hátrafelé megyek?
A madár most az egyszer egy helyben maradt. - Nem - felelte Vakta.
- Pedig hátrafelé mentem az idôben. Hmm. Nos, azt hiszem mindent tudunk. Ha
éppen tudni szeretnéd, hát mondhatom, hogy az ember szabadon mozoghat
háromféle irányban; az úgynevezett térben. Egy irányban
mozoghat egy negyedik dimenzióban, amit idônek nevez egy helyben marad az
ötödikben, amely a valószínűleg elsô alapköve. Utána Egy kicsit már
bonyolultabb lesz a dolog, a 13. és a 22. dimenziók között pedig már
mindenféle olyan történik, amiról talán jobb nem is tudnii. Pillanatnyilag
elég annyit tudni, hogy az univerzum  sokkal komplikáltabb, mint
gondolnád, még ha csak el kezdesz gondolkodni rajta, már az is rohadt
nehéz. Ha sért téged, nyugodtan kihagyhatom az ilyen szavakat, mit ~ a
"rohadt".
~. -Olyan rohadt szavakat használhatsz, amilyeneket a csak akarsz.
- Rendben.
-. Mi az ördög vagy te?
- Én vagyok az útikalauz. A te univerzumodban én wagyok a te
útikalauzod. Én ott lakom, amit szaknyelven szólva a Minden Létezô
Dolog Kusza Összevisszaságának neveznek, s ezt azt jelenti, hogy... várj,
inkább megmutatom!
Megfordult a levegôben, kiröppent a barlangból, és leszállt egy sziklára,
pontegy kiszögellés alá, hogy védve legyen az újra eleredô esôtôl.
- Na, most nyisd ki a szemed! - mondta.
Vaktának nem tetszett, hogy egy madár dirigál neki de azért követte a
barlang szájáig, s közben még mindig a zsebében Ievô követ szorongatta.
- Esô - mondta a madár. - Látod? Ez csak esô. , - Tudom, mi az az esô.
Szakadt a víz az éjszakában, s a cseppek között átszűrôdött a holdfény.
- Na micsoda?
- Hogyhogy na micsoda? Ki vagy te tulajdonképpen? Mit csináltál abban a
dobozban? Miért kellett egész éjszaka az erdôben rohangálnom és ôrült
mókusokkal küzdenem? Csak azért, hogy a végén egy madár
kérdezgesse tôlem, mi az az esô? Hát víz, ami abból a nyavalyás égből esik,
semmi más. Akarsz még tudni valamit, vagy most már mehetünk haza?
Hosszú szünet elôzte még a madár vátaszát. - Haza akarsz menni?
- Nincs hova hazamennem! - Vakta olyan hangosan kiáltotta ezt, hogy
szinte beleremegett.
- Nézd az esôt... - Azt nézem! Mit nézzek rajta?
- Mit látsz?
- Hogyhogy mit látok, hülye madár! Csak egy nagy eso, csomó esôt! Vizet,
ami esik.
- Milyen alakokat látsz a vízben?
-Alakokat? Semmityen alakokat nem látok. Csak... csak.:. - Csak
összevisszaságot - segítette ki a madár.
- Igen...
- És most mít látsz?
A madár szemébôl alig láthatóan vékonyka fénysuga. rak terültek szét
legyezôszerűen. A sziklakiszögellés alatti száraz levegôben semmit sem
lehetett látrú. Ahol azonban a sugarak az esôcseppeknek ütköztek, 'egy
fénylap lett látható. Olyan fényes és élénk színű volt, hogy szinte szilárdnak
tűnt.
- ű, nagyszerű. Lézershow - mondta Vakta ingerülten. - Sosem láttam még
ilyet, eltekintve persze attól a kábé ötmillió rockkoncernôl, amit végig kellett
néznem.
-Mondd el, hogy mit Iátsz !
- Csak egy lapot! Hülye madár.
- Semmi sines ott, ami eddig ne lett volna. Csak arra használom a fényt,
hogy bizonyos pillanatokban felhívjam a figyelmedet bizonyos esôcseppekce.
És most mit látsz?
A kialudt. -Seinmit. -. Pontosan ugyanazt csínáltam, mint eddig, csak
ultraXa fénnyel. Te nem láthatod.
-Mire jó olyat mutatni nekem, amit nem láthatok? -Acra, hogy megértsd:
esak mert látsz valamit, az még jelenti azt; hogy ott is van. És ha nem látsz
valamit, még nem jelenti azt, hogy nincs is ott, pusztán az érzékszerveid súgják
azt neked.
- Kezdem unni - mondta Vakta, majd hirtelen még a lélegzete is elállt.
A levegôben megjelent egy óriási és roppant éles háromdimenziós kép az
apjáról. Valami miatt nagyon riadtan nézett.
körülbelül három kilométerrel Vakta mögött az apja épp ' az erdôn küzdötte
keresztül magát, majd hirtelen megállt. Megriadt, amikor kábé három
kilométernyire maga elôtt a saját riadt képét pillantotta meg fényesen
ragyogni az esô függönyén át. Körülbelül három kilométernyire, és jobbra
attól az iránytól, amely felé igyekezett.
Majdnem teljesen eltévedt. Meg volt gyôzôdve róla, hogy meg fog halni a
hidegtôl és a kimerültségtôl, és kezdte azt kívánni, hogy bárcsak minél
hamarabb tôrténne már meg. Egy mókus épp az imént hoxott neki egy teljes
golfmagazint. Agyában valami összevissza bömbölni kezdett.
Látva hatalmas tükörképét arra gondolt, hogy helyes ez az összevissza
bömbölés, helytelen víszont az irány, amely felé igyekszik.
Vett egy mély lélegzetet, megfordult, és elindult a meg~ magyarázhatatlan
fényshow felé.
-Jó, jó, de mit akar ez bizonyízani? - faggatózott Vakta:' Nem is annyira a
kép maga döbbentette meg, hanem az": hogy a kép az apját ábrázolja. Vakta
kéthónapos korabatr látta élete elsô hologramját, és szerepelt is benne. A
legutolsót pedig nagyjából fél órája: az AnjaQantini Csilla? gôrök
Indulóját játszó zenekart.
-Mindössze annyit, hogy ahol az a fénylap volt, ott~ nincs is semmi más -
válaszolt a madár. - Csak az egyik,~ irányba hulló víz az égbôl, ami
kölcsönhatásba lép áz'A érzékszerveiddel érzékelhetô, másik irányba haladó
~ fénnyel. Ez egy látható képpé áll össze az agyadban. Ám'-  ezek csupán a
Kusza Összevisszaság képei. Tessék, itt'' van egy másik.
- Az anyám! - csodálkozott Vakta. - Nem ô az - mondta a madár.
- Az anyámat már csak megismerem!
A kép egy nôt ábrázolt, amint éppen kilép egy űrha= jóból egy hatalmas
szürke, hangárszerű épületben. Egy , csapat magas, lilásszürke lény kísérte.
KétségtelenülVakta édesanyja volt. Illetve majdnem minden kétséget :
kizáróan. Trillian sosem mozgott volna ilyen bizonyta- ' lanul az alacsony
gravitációban, nem is nézett volna szét ilyen hitetlenkedô arckifejezéssel
ennyire ósdi élet-; fenntartó műszer között, és nem is hordott volna magá- '
val ilyen ôsöreg kamerát.
- Akkor hát ki ez? - kérdezte Vakta.
- Az édesanyád kiterjedésének egy része a valószínűségi tengelyen - felelte a
madár-útikalauz.
- Egy mukkot sem értek abból, amit beszélsz.
- A térnek, az idônek és a valószínűségnek mind vannak tengelyei, amelyek
mentén haladni lehet.
- Még mindig nem értem. Bár azt hiszem... Nem. Inkább magyarázd el!
- Azt hittem haza akarsz menni. - Magyarázd el!
- Szeretnéd látni az otthonodat?
- Látni? De hiszen elpusztították!
~~ -Avalószínűségi tengelyen ez nem számít. Ide süss! Az esôben valami
nagyon különös és csodálatos lát~!ány jelent meg: Egy óriási, kékeszöld
golyó ködbe és ~elhôkbe burkolódzva. Fenséges lassúsággal forgott körbe-
körbe a fekete, csillagpöttyös háttér elôtt.
Most látod - mondta a madár. - Most nem.
özel három kilométernyire Arthur Dent ismét megtorpant. Nem akart
hinni a szemének. Az égen ott lebegett - a .Föld. Esôben ázott, de az
éjszakai égbolton  élesen és élénken valóságosnak tűnt. Elállt a lélegzete,
amikor meglátta.Aztán pont abban a pillanatban, amikor a lélegzete
elállt, a Föld eltűnt, majd ismét megjelent. Azután pedig - Arthur ekkor
adta fel, és inkább szalmaszálakat tűzdelt a hajába - egy gigantikus kol
básszá változott.
Vakta szintén megdöbbent a feje fölött lógó hatalmas, kékeszöld; vizenyôs és
ködös kolbász láttán. Hirtelen egy egész lánceá alakult, vagyis egy olyan
lánccá, amelybôl sok kolbász-láncszem hiányzott. Az egész ragyogó
kolbász-füzér ôrült táncba kezdett a levegôben. Pörgött-forgott, majd
lelassult, elhalványult, és beleveszett az éjszaka sötétjébe.
- Mi volt ez? - kérdezte halkan Vakta.
- Egy szakaszos valószínűségű tárgy fel-felvillanó képe a valószínűségi
tengelyen.
- Aha.
- A legtöbb tárgy megváltozik és váltogatja az alakját a valószínűségi
tengelyen, de amit a te szülôvilágod csinál, az egy kicsit más. Ott
helyezkedik el, amit talán a
valószínűség mezôhíbás vonalának nevezhetné  ami annyit tesz, hogy
egésze a valöszínűség több kordinátáján egyszerűen megszűnik létezni.
Magab `Fhordozza az instabilitást, ami jellemzô minden olyan dologra,
ami az általunk Plurális néven ismert szektorok határain belülre esik.
Eddig érthetô?.
- Nem.
-El akarsz menni, hogy a saját szemeddel lásd?
- A... Földre?
- Igen.
- Lehetséges?
A madár-útikalauz nem válaszolt azonnal. Könynyedén, kecsesen
széttárta a szárnyait, a levegôbe emelkedett, és kirepült az esôbe, amely
kezdett elállni.
Elbűvölôen felröppent az éjszakai égboltra. Cikáztak; körülötte a fények,
reszkettek a dimenziók. A madár lecsapott és megfordult, csinált egy
hurkot, visszafordult, és végül öt méterre Vakta arcától megállt. Lassan és
csöndesen összecsukta a szárnyait.
újra megszólalt.
- A te univerzumod hatalmasnak tűnik a számodra.' Hatalmasnak idôben és
hatalmasnak térben. Ez a szűrôk miatt van amelyeken keresztül az
univerzumot érzékeled. Belém viszont nem építettek ilyen szűrôket, ezért
aztán képes vagyok érzékelni a kusza összevisszaságot, amely tartalmazza
az összes lehetséges univerzumot, ám amelynek önmagában nincs mérete.
Számomra minden lehetséges. Mindent tudok és mindenre képes vagyok,
emiatt elképesztôen hiú, sôt, mi több, egy praktikus kis önhordó csomagolás-
ban kerülök forgalomba. Hogy a fentiekbôl mit hiszel el, az a te dolgod.
Vakta arcán lassan mosoly terült szét.
- Te kis nyavalyás. Teljesen felizgattál! , - Amint iiiondtam, minden
lehetséges.
Vakta felnevetett.
- Rendben van - mondta. - Tegyünk egy próbát! tünjünk el a Földre!
Menjünk el arra a pontjára a,.. ööö...
- A valószínűség tengelyen?
- Igen. Arra a pontjára, ahol nem robbant fel. Jó. 5zóval te vagy az
útikalauz. Hogyan jutunk el oda? - Visszarendezéssel.
- Mivel?
- Vlsszarendezéssel. Az idô múlása számomra lényegtelen. Te eldöntöd, mit
akarsz, az én dolgom csupán annyi, hogy megtörténtté tegyem.
- Viccelsx?
- Minden lehetséges.
Vakta összevonta a szemöldökét. - Most csak viccelsz, ugye?
- Hadd magyarázzam el más szavakkal - mondta a madár. - A
visszarendezés segítségével lerövidíthetjük az idejét annak, hogy arra a
kevés űrhajó egyikére várunk, amelyek évente haladnak el ebben a
galaktikus szektorban, s közben arra várunk, hogy eldöntse, vajon fel óhajt-e
venni bennünket vagy sem Akard azt, ho,gy felvegyenek, egy űrhajó pedig
idejön, és felvesz. A pilóta millió okot találhat rá, hogy miért döntött úgy,
hogy megáll, és felvesz téged. Az igazi oka viszont az, hogy én döntöttem el,
hogy fel fog venni.
- Most elképesztóen hiú vagy, ugye, kis madár? A madár nem felelt.
- Jól van - mondta Vakta. - Egy hajót akarok, ami elvisz a Földre.
- Ez megfelel?
Az űrhajó olyan lassan ereszkedett le, hogy Vakta már csak akkor vette
észre, amikor majdnem a feje fölött volt.
Arthur is észrevette. Már esak egy kilométerre volt, és egyre közeledett. Pont
miután a kivilágított óriáskol-: bász képe elenyészett, észrevette, hogy
további fények' ereszkednek le a felhôk közül. Kezdetben nem tűntek
többnek egy újabb rikító fényjátéknál.
Eltartott egy jó pár pillanatig, hogy leesett nekic . amit Iát, az egy valódi
űrhajó, és még egy-két plllana-' tig, hogy rájöjjön az űrhajó pont ott készül
leszáltni, ahol a lányát is sejtette. Akkor történt az, hogy esô ide' vagy oda,
fájós láb ide vagy oda, sötétség ide vagy oda, igazán elkezdett rohanni.
Szinte abbari a pillanatban el is esett, csúszott egyet, és elég csúnyán beverte
a térdét egy kôbe. Feltápászkodott, és újra megpróbálta. Az a szörnyű,
jeges érzése támadt, hogy talán most fogja Vaktát örökre eiveszíteni:,
Sántikálva, átkozódva futott. Nem tudta, mi lehetett ab: ban a dobozban, de
Ford Prefect neve vólt rajta, s Ar  thur ezt a nevet is sűrűn emelgette futás
közben.
A hajó az egyik legszexisebb és Ieggyönyörűbb volt amit Vakta valaha is
látott.
Elképesztô látvány volt. Ezüstszínű, karcsú, kifejezhetetlen.
Elsô ránézésre azt mondta volna, hogy egy RW6-os típus. Miközben leszállt
mellé, rájött, hogy tényleg egy RW6-os, és az izgalomtól alig kapott levegôt:
RW6-osakat csak azokban magazinokban lehetett látni, amelyek kifejezetten
a polgárok pukkasztására kés2ültek.
Vakta szörnyen izgatott lett. Az érkezés módja és idôzítése mélyen
felkavarta. Vagy valami igen bizarr véletlen, vagy valami nagyon különös és
aggasztó dolog történik. Feszülten várta, hogy kinyíljon végre a fedélzeti
nyílás. Az útikalauza - mert most már a sajátjának
r tartotta - kicsivel a bal válla fölött lebegett, és finoman F-csapkodott a
szárnyaival.
Kinyílt a fedélzeti nyílás. Csak egy halovány fény szűrôdött ki. Egy-két
pillanat elteltével megjelent egy s alak. Néhány másodpercig mozdulatlanul
állt, nyilván
a szemét próbálta hozzászoktatni a sötétséghez. Aztán ymegpillantotta az
ácsorgó Vaktát, és egy kissé megleÉ`pettnek tűnt. Elkezdett lépdelni felé.
Majd egyszer ' ~sak meglepett kiáltást hallatott, és nekirontott.
f Vakta nem tudott volna futni a sötét éjszakában, ~ amikor egy kissé még
kába is volt. Ösztönösen a zse~ bében levô követ markolászta attól a
pillanattól kezd~ ve, hogg meglátta a leereszkedô űrhajót.
pcthur még mindig rohant. Meg-megcsúszott, elvágó! dott, fákba ütközött, s
végül észrevette, hogy elkésett. Ahajó csak körülbelül három percet töltött a
földön, s mosf halkan. és kecsesen újra a fák koronái fölé emelkedett.
Finoman megfordult a szemerkélô esô;ben, mert a vihar már jócskán
alábbhagyott, egyre fö1` jebb emelkedett, megbillentette az orrát, és hirtelen
minden erôfeszttés nélkül elsuhant a felhôk között.
Elment. Vaktával együtt. Arthur ezt még nem tudhatta, de csak ment, ment
elôre, és megtudta. A lánya ' elment. Arthurnak az lett volna a feladata,
hogy jó szülô legyen, és alig akarta elhinni, mennyire rosszul csinálta.
Továbbra is futni próbált, de egyre jobban húzta a lábát, veszettül fájt a
térde, és látta, hogy alaposan elkésett.
Arra gondolt, hogy ennél nyomorultabbul már nem is érezhetné magát, de
hamarosan kiderült, hogy tévedett.
Végül odabotorkált a Vakta menedékéül szolgált barlanghoz, ahol az
kinyitotta a dobozt. A föld besüppedt az űrhajó alatt,
ami mindössze pár perce szállt le ott, ám Vaktának
híre-hamva sem voit. Arthur elkeseredetten bebaktatott a barlangba, és
megtalálta az üres s dobozt meg a szétszöródott hiányzó anyag galacsinjait ;
Ettôl egy kicsit elöntötte a méreg. Allandóan azt próbál } ta a lány fejébe
verni, hogy takarítson össze maga utá,n. j Ha ilyenek miatt elöntötte a
méreg, akkor nem kellett annyira elkeserednie, amiért elment. Tudta, hogy
képtelenség megtalálni.
A Iába váratlanul beleütôdött valamibe. Lehajolt, hogy fölvegye, és szerfelett
meglepôdött, amikor meglátta, mi az. A saját régi GALAYIS útikalauza.
Hogy keriüt ez ebbe a barlangba? Sosem jött vissza érte a baleset ;
színhelyére. Nem akarta újra felidézni a xuhanást, és nem akarra
visszaszerezni az útikalauzt sem. úgy gondolta, örökre itt marad a
Lamuellán szendvicskészítônek. Hogy került a könyve a barlangba?
Ráadásul még-. működött is. A borítójáról villogott rá a felirat: NE ESS
PANIKBA!
Vlsszament a barlangból a búskomor holdfénybe. Le. ült egy kôre, hogy
megnézegesse régi útikalauzát, és azt vette észre, hogy ami ott hever, az
nem is egy kô, hanem egy ember.
Arthür ijedten talpra szökkent. Nehéz lenne megmondani, mi rémítette meg
jobban: az-e, hogy netán kárt tett az emberben, akire véletlenül ráült, vagy
inkább az, hogy az az ember netán kárt tesz benne, amiért véletlenül ráült.
Miután jobban megnézte, úgy látta, hogy a második eshetôség miatt egyelôre
nem érdemes aggódni. Bárki is volt az, akire rá talált ülni, nem volt
eszméleténél. Azt illetôen, hogy mit csinált ott fekve, igen sok
magyarázkodásra Iett volna szükség. Mindenesetre lélegzett, azzal nem volt
baj. Arthur kitapintotta a pulzusát. Azzal sem volt baj.
Félig összegörnyedve feküdt az egyik oldalán. Arthur az idejét sem tudta
már, mikor volt utoljára elsôsegély-oktatáson, így nem is igazán emlékezett,
mi ilyenkor a teendô. Aztán eszébe jutott, hogy a legelsô fontos dolog az,
hogy legyen az embernél egy etsôsegélycsomag. A fenébe.
A hátára fordítsa az illetôt vagy ne? Na és ha eltört valamelyik csontja?
Vagy ha Ienyelte a nyelvét? Vagy esetleg be akarja majd perelni ôt? Meg
egyébként is, ki ez az ember?
Az eszméletlen férfi ebben a pillanatban hangosan felnyögött, és a hátára
fordult. , Arthur azon tűnôdött, hogy nem kellene-e...
Aztán ránézett.
~lztán megint ránézett.
Aztán még egyszer ránézett, hogy megbizonyosodjon arról, nem csupán a
szeme káprázik-e.
Annak ellenére, hogy már azt hitte, annyira maga alatt van, hogy jobban
már nem is lehetne, most még mélyebbre süllyedt.
Az alak ismét nyögött egyet, -és lassan kinyitotta a szemét. Eltartott egy
ideig, amíg élesen tudott látni, aztán pislogott egyet, és megdermedt.
- Hát te? - kérdezte Ford Prefect. - Hát te? - kérdezte Arthur.
Ford újból felnyögött.
- Na most va.jon mit kell neked elmagyaráznom? kérdezte, és
kétségbeesetten lehunyta a szemét.
Öt perccel késôbb már Arthur mellett ült, és a halántékát dörgölte, ahol egy
jókora dumót érzett.
- Ki a frászkarika volt ez a csaj? - kérdezte. - Miért vannak mókusok
körülöttünk, és mit akarnak?
- Engem egész álló éjjel zaklattak ezek a mókusok felelte Arthur.
Mindenféle magazint próbáltak rám tukmálni. Ford elhúzta a száját.
- Tényleg?
- Meg rongydarabokat. Ford elgondolkodott.
- O! - szólalt meg. - Valahol itt zuhant le a hajód? - Igen - felelte Arthur egy
kissé feszülten. -Alighanem errôl lesz szó. Elôfordulhat ilyen. A hajó
fedélzeti robotjai megsemmisülnek. Az ôket vezérlô kiberagyak viszont
épségben maradnak, és megcélozzák a helyi vadvilágot. Az egész
ökoszisztémából ügybuzgó szolgáltatóipart varázsolnak, akik meleg
törülközôket és italokat osztogatnak minden arajárónak. Be kéne tiltani az
ilyet. Talán be is tlltótták már. Talán már azt is betiltották már, hogy
betilthassák az ilyet, úgyhogy mindenki szépen elmérgelôdhet rajta. Hahó,
az ám! Mit is mondtál?
- Azt, hogy a csaj pedig az én lányom: Ford abbahagyta a
halántékdörzsölést. - Mondd még egyszer!
- Azt mondtam - ismételte meg ingerülten Arthur -, hogy a csaj az én
lányom.
- Nem is tudtam, hogy van egy lányod - jegyezte ' meg Ford.
- Hát biztos sok dolgot nem   tudsz még rólain. mondta Arthur. - Jut
eszembe, sok dolgot még én sem tudok magamról.
-Hát, hát, hát. Na és mikor történt? - Nem tudom pontosan.
- Na, ez már sokkal ismerôsebben hangzik mondta Ford. - Netán egy
édesanya keze is benne van a dologban?
- Trilliané.
- Trillian? Nem is gondoltam volna, hogy ..
- Hagyjuk ezt. Tudod, egy kissé zavarba jövök a té~ától.
- Emlékszem, egyszer beszélt is valami porontyról, de csak úgy
kutyafuttában. Néha szoktam vele találkozni. De a kölyköt még sosem
láttam vele.
Arthur nem szólt semmit.
Ford ellódult és ismét lüktetni kezdett a halántéka. - Bixtos vagy benne,
hogy a te lányod? - kérdezte: - Mondd el, mi történt!
- Füüü! Hosszú történet. Idejöttem, hogy átvegyem a csomagot, amit neked
küidtem megôrzésre...
- Miért, mi volt benne?
- Szerintem valami elképzelhetetlenül veszélyes dolog - És ilyet küldesz
nekem? - tiltakozott Arthur.
- úgy gondoltam, itt lesz a legnagyobb biztonságban Abban bíztam, hogy
téged úgysem fog érdekelni, és nén nyitod ki. Mindegy, a lényeg, hogy
éjszaka jöttem, é; nem találtam meg ezt a falut. Csak a legalapvetôbb in
formációkkal rendelkeztem. Nem kaptam semmiféle je let. Gondoltam, itt
nem is nagyon van semmiféle jeladc berendezés.
- Nekem pont ez tetszik.
- Aztán mégiscsak vettem egy gyenge jelet a te rég útikalauzodtói, úgyhogy
aszerint tájoltam be magam

mert úgy gondoltarn, az a jet hozzád fog elvezetni. Mégis vaiami erdô kellôs
közepén értem földet. Nem tudtam rájönni mi történt. KíszáIltam, és
megláttam, hogy ott ácsorog ez a csaj. Elindultam, hogy üdvözöljem, és
hirtelen mit látok? Hogy ott van nála!
- Micsoda?
- Amit neked küldtem! Az új Ütikalauz:~ Az a madár! Neked kellet volna
vigyáznod rá, te tôkkelütött, de a csajszi kapásból megfújta mint a trombitát!
Odarohantam, de ô kupán vágott egy kódarabbal.
- Aha - bólogatott Arthur. - És mit csináltál?
- Hát elestem, mit csínáltam volna?! Alaposan fejbe vert. Aztán a madárral
együtt a hajóm felé indultak. És mikor azt mondom, hogy a hajóm, akkor
egy RW6-osról beszélek.
- Egy mírôl?
- Egy RW6-osról, Zark áldjon meg! Nagyon jó viszonyban van a
hítelkártyám az útikalauz központi számítógépével. El sem hinnéd, ez a
hajó egyszerűen...
- Ezek szerínt az RW6-os egy űrhajó?
- Igen! Méghozzá ... na, mindegy. Arthur, lennél szíves ôsszeszedni magad?
Vagy legalábbis keríteni egy katalógust? Szóval itt már erôsen gondba
estem. Azt hiszem, kaptam egy enyhe agyrázkódást is. Ott térdeltem, és esak
úgy folyt a vérem, úgyhogy egyetlen dolgot tehettem csak : könyörögní
kezdtem. Azt mondtam: "kérlek, Zark szerelmére, ne vidd el a hajómat! És
ne hagy itt ennek a prímítív, alulcívilizált erdônek a kellôs közepén fejsérü-
léssel, orvosi segítség nélkül!" Komoly bajba kerülhettem volna, mint ahogy
ô is.
- És mit mondott erre?
- Megint fejbe vert a kôvel.
- Ez tényleg az én lányomra vall. - Bűbájos kölyök.
- Jobban meg kell ismerni - mondta Arthur. -Akkor jobban feloldödik, mi?
- Nem, de akkor tudja ax ember, mikor kell elhajolni. Ford megrázta a fejét,
és megpróbált egyenesen nézni.
Nyugat felôl már kezdett világosodni az ég, ugyanis ott kelt fel a nap.
Arthur nem volt rá különösebben kíváncsi. Egy ilyen pokoli éjszaka után azt
kívánta a legkévésbé, hogy fellceljen megint az a nyamvadt nap, és
átvánszorogjon az égbolton.
- Mit csinálsz egy ilyen helyen, Arthur? - kérdezte Ford.
- Hát - felelte Arthur -, többnyire szendvicseket. - Micsoda?
- Én vagyok, vagyis inkább voltam az egyik kis törcs szendvicskészítôje.
Amikor megérkeztem ide, jobban mondva amikor kimentettek a hiper-
szuper űrhajó roncsai közül, amivel lezuharitam, nagyon kedvesek voltak
hozzám, és ezért úgy gondoltam, igazán meghálálhatnám .ezt valamivel.
Tudod, én egy művelt pasas vagyok egy fejlett technológiájú kultúrából,
úgyhogy gondoltam, mutatok majd nekík egy két dolgot. Persze nem tudtam.
Amikor szóba került valami, gôzöm sem volt róla, hogyan működik. És most
nem a videomagnókról beszélek, mert azokról senki sem tudja, hogyan
működnek. Csak egy olyasvalamirôl, rnint teszem azt egy golyóstoll vagy
egy artézi kút. De halvány lila gôzöm 5em volt róluk. Semmiben sem tudtam
segíteni nekik. Aztán egy nap elfogott a rosszkedv, és kentem magamnak
egy szendvieset. Ettôl hirtelen nagyon izgatottak lettek. Sosem láttak még
szendvicset. Sosem jutott eszükbe, hogy kenjenek maguknak, és mivel én
véletlenül szeretek szendvicseket késziteni, így az összes többi már csak jött
magától.
- És szeretted ezt csinálni?
- Igen, azt hiszem, mondhatjuk. Szereztem egy jó kis késkészletet meg
rninden.
- Nem találtad sosem agysorvasztóan, kirobbanóan, bámulatosan,
szédületesen unalmasnak?
- Nós, ööö, nem. Nem annyira. Legalábbis nem szédületesen.
- Fura. Én annak találnám.
- Hát, azt hiszem, itt nem egyeznek a nézeteink. - Nem.
- Mint a pikkamadarak.
Fordnak fogalma sem volt, mirôl beszél Arthur,~ és nem is akart azzal
veszôdni, hogy megkérdezze. Inkább azt kérdezte meg:
- És hogy az ördögbe jutunk el innen?
- Hát, szerintem az a legegyszerűbb, ha követjük az utat a völgyben a
síkságokig, az nagyjából egy óra, aztán onnan körbemegyünk. Nem hiszem,
hogy képes lennék visszafordulni és visszamenni ott, ahol jöttem.
- Körbemegyünk - de hová?
- Hát, vissza a faluba. Szerintem - sóhajtott kétségbeesetten Arthur.
- Nem akarok semmiféle rohadt faluba menni! csattant fel Ford. -Ki kell
jutnunk innen!
- Hová? Hogyan?
- Én tudjam? Mondd meg te! Te taksz itt! Biztos ki lehet jutni valahogyan
errôl a fotonszagú bolygóról!
- Nem tudom. Te mit szoktál csinalni? Feltételezem, hogy üldögélsz, és
vársz egy arra járó űrhajót.
- ű, igen? És az utóbbi idôkben hány űrhajó járt ezen a zarkverte kis
bolhafészekben?
- Hát, itt volt az enyém néhány éve, amelyik véletle- . nül lezuhant. Aztán,
ööö, aztán Trillian űrhajója, utána a csomagkézbesítô, most nieg a tiéd, és...
- Na jó, de ezektôl eltekintve?
- Hát, ööö, amennyire én tudom, egy se nagyon. Ez egy elég csöndes hely. ,
Mintha szándékosan meg akarná hazudtolni, a távolban hosszú
mennydörgés hangja morajlott fel.
Ford nyűgösen feltápászkodott, és elkezdett fel-alá járkálni a felkecmergô
nap gyenge, fájdalmas fényében,
~ amely olyan csíkot rajzolt az égboltra, mintha valaki egy darab nyers
májat vonszolt volna át rajta.
- Nem érted, milyen fontos ez - mondta.
- Micsoda? A lányom ott van kint egyedül a galaoisban. Még hogy én nem...
- Nem érhetnénk rá késôbb sajnálni a galaJCist? - türejmetlenkedett Pord. -
Ez tényleg nagyon, nagyon komoly dolog. Az útikalauz vezetését átvették!
Elár-a verezték a szerkesztôséget!
Arthur felugrott.
- Hű, de komoly! - kiáltotta. - Tömd már tele a fejemet mindenféle kiadói
üzletpolitikával, légy szíves! El `sem tudom mondani, hányszor járt ezen
nekem is az eszem újabban!
- Hát nem érted? Csináltak egy teljesen új útikalauzt! -Jaj! - kiáltozott
tovább Arthur. - Jaj! Jaj! Jaj! Szóhoz sem jutok az izgalómtól! Alig várom,
hogy megjelenjen, és végre megtudjam;-melyek a legizgalmasabb
űrrep,ülôterek ahol halálra unhatom magam azokban a sosem látott, vadiúj
várógömbökben! Nem rohanhatnánk el egy boltba most rögtön, hogy
vehessek én is egy példányt?
Ford összeszűkült szemmel nézett rá. - Ezt hívjátok szarkazmusnak, ugye?
- Tudod, rnit? - üvöltötte Arthur. - Azt hiszem, igen! Tényleg azt hiszem én
is, hogy esak egy leheletnyi szarkazmus szivárgott a beszédstílusomba! Ford,
igen szar éjszakám volt! Lennél szíves ezt is figyelembe venni, amikor
legközelebb is valami elképesztôen, borzköpetesen lényegtelen baromsággal
akarsz fárasztani?!
- Higgadj le! - mondta Ford. - Gondolkodnom kell. - Miért kell
gondolkodnod? Nem ülhetnénk csak úgy itt, és közben bebôbebôbebôznénk
a szánkkal? Nem lehetne egy kicsikét prüntyögni, és közben egy pár percig
esak úgy lezsnyékelní? Nekem ez nem megy, Ford! Nem megy többé az,
hogy állandóan gondolkodjak, és mindenfélét kiokoskodjak! 
Lehet, hogy azt hiszed, csak állok itt és járatom a pofámat ...
- Ez meg sem fordult a fejemben.
.. de én komolyan beszélek! Mi értelme van? Mindig azt feltételezzük, hogy
bármikor valami olyat cselekszünk, ; aminek tudjuk a következményeit,
akkor az töiténik, amit mi akartunk. Ez nem mindig van így. Sôt! Ez egy
ôrületes, észveszejtô, ostoba, kancsaltücsökbogárnyi tévedés!
- Ugyanígy gondolom én is.
- Köszönöm - mondta Arthur, és visszaült. - Tessék? - Idô-visszarendezés.
Arthur a kezébe temette a fejét, és ütemesen jobbrabalra ingatta.
- Van valami emberséges megoldás - nyögte -, hogy ne kelljen
végíghallgatnom, mi az az idô-vissza-mi-akutyafülézés?
- Nincs - felelte Ford -, a lányod ugyanis pont a kellôs közepébe csöppent, s
a dolog halálosan komollyá vált. Mennydörgés hasított a esendbe:
- Rendben van - adta meg magát Arthur. - Mi az? - Kiugrottam egy
irodatorony ablakán.
Ettôl földerült Arthur.
- ű! Miért nem teszed meg újra? - Megtettem.
- Hmm - mondta Arthur csalódottan. - úgy látom, nem sok jó sült ki belôle.
-Az elsô allsalommal elképesztô és - minden álszerénységet félretéve -
mesébe illô találékonysággal, gyors gondolkozással, ügyességgel és
önfeláldozással sikeru'lt megmenekülnöm.
- Mi volt az önfeláldozás?
- Búcsút kellett mondanom a fél pár imádott és véleményem szerint
pótolhatatlan cipômnek.
- Ez miért önfeláldozás?
- Mert az én cipôm volt! - felelte ingerülten Ford. - úgy tú'nik, különböznek
az értékrendszereink.
-Az enyém mindenesetre jobb.
-Akkor a te... mindegy, hagyjuk. Tehát miután nagyon eszesen
rnegmenekültél, teljesen érthetô módon rnegint leugrottál. Kérlek, ne mondd
el, hogy miért. Csak azt mondd el, mi történt utána, de csak ha muszáj.
- Egyenesen egy arra járó légikocsi nyitott pilótafülkéjébe zuhantam. A
pilótája épp akkor katapultált, mert véletlenül rossz gombot nyomott meg,
amikor ki akarta cserélni a zenét az autórádió lejátszójában. Ezúttal tehát a
megmenekülésem nem az én lángeszemen múlt.
- Hát, nem is tudom - mondta fásultan Arthur. - Elôzô éjjel bizonyára
bemásztál a légíkocsijába, és kikerested azt a számot, amit a pilóta a
legkevésbé szeret.
- Egyáltalán nem - felelte Ford. - Csak egy ötlet volt.
- Legalábbis én nem, de bárniily furcsa, valaki más megtette. És itt van a
kutya elásva. Vissza lehet rendezni a sorsdöntô események és azok
következményeinek láncolatát és elágazásait. Kiderült, hogy az új útikalaux
tette. Az a madár.
- Miféle madár? - Nem ís láttad? - Nem.
- ű. Halálos kis dolog. Csinos külsô, nagy duma - és akkor csukja össze a
hullámformákat, amikor neki tetszik. - Mit alrar ez jelenteni?
- Idô-visszarendezés.
- Ja - mondta Arthur. - Ja, persze.
-A kérdés itt az: valójában kinek a kedvéért csinálja? - Van egy szendvics a
zsebemben - mondta Arthur, és kotorászni kezdett. - Kérsz egy harapást?
- ja, miért is ne?
- Egy kicsit nyúlós és ázott, attól tartok. - Oda se neki!
Egy ideig csöndben rágcsáltak,
- Hmm, nem is rossz - szólalt meg Ford. - Milyen hús van benne?
- Teljesen Átlagos Vadtulok.
- Olyat még nem ettem. Szóval az a kérdés - folytatta Ford az elôbbi
gondolatmenetét -, hogy valójában kinek a kedvéért csinálja ez a madár. Mi
is a felállás?
- Mmm - nyammogott Arthur.
-Amikor rátaláltam a madárra - folytatta Ford -, méghozzá önmagukban is
nagyon érdekes véletlenek folytán, bemutatta nekem a legfantasztikusabb
többdimenziós tűzijátékot; amit életemben láttam. Aztán pe: ` dig azt
mondta, hogy az én univerzumomban bármikor
a rendelkezésemre áll. Én azt feleltem: kösz, nem kérek belôle. Mire ô azt
mondta, hogy akkor is szolgálni fog, akár tetszik akár nem. Azt mondtam,
hogy csak azt próbálja meg, ô pedig azt, hogy jó, és tényleg meg is próbálta.
Azt mondtam, hogy erre még visszatérünk, ô pedig azt felelte, hogy vissza
bizony. Akkor döntöttem úgy, hogy becsomagolom és kicsempészem onnan.
Ezért küldtem el neked, a biztonság kedvéért.
- ű, igen? Kinek a biztonságárót van szó?
- Nem érdekes. Aztán olyan dolgok történtek, hogy jobbnak láttam, ha ismét
kiugrom az ablakon; mivel más választásom nemigen maradt. Szerencsém,
hogy ottvolt az a légikocsi, mert különben ismét a találékonyságomra, a
gyors gondolkodásomra és az ügyességemre kellett volna hagyatkoznom,
sôt, lehet, hogy odaveszett volna a másik fél pár cipôm is, vagy a
legrossxabb esetben az életem. De mondom: akár tetszett, akár nem, az
útikalauz nekem dolgozott, és ez az, ami igazán aggasztó.
- Miért?
- Mert ha az útikalauz az ember birtokában van, akkor az képes azt hinni,
hogy csak neki dolgozik. Minden úgy ment, mint a karikacsapás, egészen
addig, míg össze nem futottam azzal a kôvel felfegyverkezett
tramplival, aztán egy nagy puffanás, és máris kiütöttek a cipômbôl. Ennyi
volt, mese volt.
- A lányomra akartál célozni?
- Amilyen udvariasan csak tudtam. Ň a következô, aki azt hiszi, hogy
minden a szájába repül. Bárkit leüthet egy kôdarabbal, akit csak akar,
mindent megkaphat, amíg azt teszi, amit tennie kell, aztán neki is annyi
lesz, mint nekem. Errôl szól a visszarendezett idô, és senki sem fogja
megérteni, mi szabadult el.
- Mint ahogy mondjuk én sem.
- Micsoda? Jaj, ébredj már fel, Arthur! Na jó, hadd próbáljam meg még
egyszer! Az új útikalauz most jött ki a kutatólaborból. A Szűrôtlen
Érzékelés forradalmían új technológiájával szerelték fel. Fel tudod fogni, mit
jelent ez?
- Nézd, én egész eddig szendvicskészítéssel foglalkoztam, Bob áldjon meg!
- Ki az a Bob?
- Hosszú. Folytasd csak!
- A Szűrôtlen Érzékelés azt jelenti, hogy mindent érzékel. Érted? Én nem
érzékelek mindent. Te sem érzékelsz mindent. Mert szűrôkön keresztül
érzékelünk. Az új útikalauz érzékszerveiben viszont nincsenek ilyen szűrôk.
Mindent képes érzékelni. Nem volt valami bonyolult technikai ötlet.
Egyszerűen csak ki kellett hagyni valamit. Érted?
- Mi lenne, ha nem kellene mindig azt válaszolnom, hogy értem, és akkor
nyugodtan mondhatnád, amit akarsz?
- Jó. Mivel a madár képes érzékelni az összes lehetséges univerzumot,
ezáltal jelen is van az összes lehetséges univerzumban. Világos?
-V.. ilá.., á... ágos. Acska.
- Erre persze mit mond az a sok tökfej a kereske. delmi és a könyvelési
részlegen? Azt mondják: hű, de hisz ez nagyszerű, akkor nekünk csak egyet
kell gyár
tanunk belôle, és végtelen számban adhatjuk el! Ne nézz így rám, Arthur, a
könyvelôk igenis így gondoL koznak!
- Ez elég okos gondolat, nemdebár?
- Nem! Hihetetlenül ostoba ötlet. Na ide figyelj! Ez a szerkentyű csak egy
kis útikalauz. Beleépítették azt a rafinált kibertechnológiát, de mivel
Szűrôtlen Érzékeléssel rendelkezik, a legkisebb mozdulata is egy vírus
erejével hat. Tud terjeszkedni a térben, az idôben és milliónyi más
dimenzióban. Bármit elérhet bárhol; bármelyík univerzumban, ahol te meg
én mozgunk. Az ereje végtelen! Gondolj egy számítógép-programra!
Valahol van egy kulcsfontosságú utasítás. Kapiskálod már? Arthur?
- Bocs, egy pillanatra elbóbiskoltam. Az Univerzumról mondtál valamit,
nem?
- Az Univerzumról mondtam valamit, igen - felelte Ford elnyűtten.
Visszaült. - Na jó. Akkor ezt add össze! Tudod, hogy kiket láttam az
útikalauz irodáiban? Vogonokat! Á, látom végre mondtam egy szót; amit
megértesz!
Arthur talapra ugrott. - Ez a zaj... - mondta. - Milyen zaj?
- Ez a mennydörgés. - Mi van vele?
- Nem a menny dörög. Ez a Teljesen Átlagos Vadtulkok tavaszi vándorlása.
Hát elkezdôdött.
- Miféle állatról van szó? Állandóan ezen lovagolsz. - Nem lovagolok rajta.
Belerakom a húsát a szendvicseimbe.
-Miért hívják Teljesen Átlagos Vadtuloknak? Arthur megmondta neki.
Ritkán volt része abban az örömben, hogy lássa Ford döbbenten kitáguló
szemét.
Arthur sosem tudott betelni ezzel a látvánnyal. Forddai együtt gyorsan
elgyalogoltak a völgybén csordogáló kis folyóig, s mikor végül elérték a
síkság szélét, felkapaszkodtak egy hatalmas fára, hogy jobban lássák a
galaxis egyik legfurcsább és legcsodálatosabb látnivalóját.
A több ezemyi Teljesen Átlagos Vadtulok hatalmas, mennydörgô csordája
gyönyörű rendezettségben csörtetett keresztül az Anhondo-silcságon. A kora
reggeli, halványan derengô fényben egy kissé valótlannak és kísértetiesnek
tűntek a megtermett állatok, s a testükbôl párolgó izzadság a dübörgô
patáktól felvert porral keveredve még kísértetiesebbé tette ôket. A
legdöbbénetesebb mégiscsak az volt, ahonnan jöttek és ahová mentek, azaz
sehonnan és sehová.
Egy szinte egy darabból álló, száz méter és egy kilométer hosszú vágtató
hadrendet alkottak. Az oszlop a nyolc-kilenc nap alatt, amíg lát
ható volt, egyenes maradt csak egy kicsit oldalra tartott. Ennek ellenére a
többé-kevésbé egyenletes oszlopot alkotó nagytestű állatok óránként negyven
kilométeres sebességgel száguldottak, a síkág egyik végében hirtelen
megjelentek, s a másik végén ugyanolyan váratlanui eltűntek.
Senki sem tudta, honnan jönnek, és senki sem tudta, hogy hová mennek. A
lamuellaiak életében annyira fontos szerepet játszottak, hogy nem is akarták
megkérdezni. Agg Trasbarg egyszer azt mondta, hogy ha megkapjuk a
választ valamire, a kérdést akár el is felejthetjük. Némelyik falubeli
magában úgy vélekedett, hogy ez volt az egyetlen bölcs mondat, amit
Trasbarg szájából valaha is hallottak, s rövid vita után úgy döntöttek, ez
csakis a véletlen műve lehetett.
A paták dübörgése már olyan hangos volt, hogy mást alig lehetett hallani.
- Mit mondtál? - ordította Arthur.
- Azt mondtam - kiabálta vissza Ford -, hogy ez ~az ; egész úgy néz ki,
mintha dimenziós sodródás lenne.
- Es az micsoda? - üvöltötte Arthur.
- Nos, sokan amiatt aggódnak, hogy a téridô az össze- ' roppanás jeleit
mutatja. Elég sok világban megfigyelhetô, hogy a vonuló állatok furcsa,
kanyargó útvonala mentén megrepedeznek és elmozdulnak a földtömegek Itt
is errôl lehet szó. Furcsa idôket élünk. Mivel itt még egy rendes űrrepülôtér
sincs...
Arthur dermedten nézett rá.
- Mit akarsz ezzel mondani? - kérdezte.
- Mit akarsz azzal mondani, hogy mit akarok ezzei mondani? - kiabált Ford.
- Tudod te nagyon jól, mit akarok! Rápattanunk az egyikre, és eltűnünk
innen!
- Komolyan azt akarod, hogy lovagoljunk meg egy Tejesen Átlagos
Vadtulkot?
-]a. Nézzük meg, hová megy!
- Mindketten odaveszünk! Nem - gondolta meg magát hirtelen Arthur. -
Nem veszünk oda. Legalábbis én nem. Ford, hallottál már egy Stavromula
Béta nevű bolygóról?
Ford összeráncolta a hornlokát.
- Nem hiszem - mondta. Elôhalászta saját ütött-kopott GALA,YIS
útikalauxát, és bekapcsolta. - Hogy írják? - kérdezte.
- Azt nem tudom. Leírva nem láttam és mondani is csak egy olyan valaki
mondta, akinek a szája mások fogaival volt tele. Emlékszel arra, amit
Agradzsagról meséltem?
Ford egy pillanatig elgondolkodott.
- Arrói a fickóról van szó, aki meg volt gyôzôdve róla, hogy te újra és újra
megölöd?
-Arról. Az egyik helyet, ahol állítólag megöltem, Stavromula Bétának
hívják. Ott alighanem le akarnak lôni, de én majd eihajolok, és
Agradzsagot találják el, 19g
vagy legalábbis az egyik reinkarnációját a sok közül. Ez minden bizonnyal
meg fog történi valamikor, úgyhogy azt hiszem, elpusztíthatatlan vagyok
addig, amíg a Stavromula Bétán el nem hajolok. Csak éppen senki sem
hallott még errôl a helyrôl.
- Hmm. - Ford tovább keresgélt az útikalauzban, de a képernyô üres maradt.
- Semmi - mondta. - Vagyis... de nem, sosem hallottam róla - mondta végül.
Mindenesetre furcsállotta, hogy a készülék nagyon gyengécske, csengô
hangot ad ki.
- Nem baj - mondta Arthur. - Én már láttam, hogy kapják el a lamuellai
vadászok a Teljesen Átlagos Vadtulkokat. Ha meglándzsáznak egyet a
csordában, azt csak péppé tapossák a többiek, úgyhogy valamivel ki kell
csalogatni a kiszemelt zsákmányt, hogy végezhessenek vele. úgy, ahogy azt
a matadorok is teszik_azzal a rikító színű posztóval. Megvárod, amíg feléd
rohan, aztán oldalra lépsz, és egy elegáns mozdulatot teszel a posztóval.
Nincs nálad valami ilyesmi?
- Ez megfelel? - nyújtotta Ford a törülközôjét.
Egy negyven kilométeres óránkénti sebességgel vágtató, másfél tonnás
Teljesen Átlagos Vadtulok hátára pattanni nem is olyan könnyű, mint
amilyennek elsô ránézésre tűnik. A lamuellai vadászok látszólag könnyedén
csinálták, de Arthur gondolta, hogy nagy fába vágták a fejszéjüket.
Azt viszont nem gondolta, hogy a nagy fát már megtalálni is ilyen nehéz
lesz. Ami könnyűnek látszott, arról most kiderült, hogy gyakorlatilag
lehetetlen.
Egyetlen árva jószág figyelmét sem sikerült ugyanis magukra vonni. A
Teljesen Átlagos Vadtulkok annyira elszántan dübörögtek leszegett fejjel a
patáikkal, és aprították kásás péppé a földet, hogy nem csak egy meglepô,
hanem egy igazán egetrengetô dologgal lehetett volna megzavarni ôket.
Arthur és Ford magába a szüntelen dübörgésbe és trappolásba is belefáradt.
Majdnem
két óra hosszat táncikáltak mellettük, és egyre idétlenebb dolgokat műveltek
a közepes méretű virágmintás törülközôvel, de még csak annyit sem értek el,
hogy egyetlen mellettük eldübörgô állat is vessen rájuk egy pillantást.
Tíz méterre álltak az izzadó testek vízszintesen görgô lavinájától. Közelebb
menni az azonnali halált jelentette volna, krono-logika ide vagy oda. Arthur
nemegyszer látta már, hogy mi lett abból a Teljesen Átlagos Vadtulokból,
amelyet egy fiatal, tapasztalatlan vadász lándzsája véletlenül eltalált,
miközben az a csorda közepén dübörgött és verte a port.
Egyetlen rossz lépés is elég lett volna. Hiába várt rá a Stavromula Bétán a
halál (akárhol is volt az a Stavromula Béta), ô sem menekült volna, ha a
mennydörgô, mindent eltipró paták közé kerül.
Ford és Arthur végül hátrébb támolygott. Kimerülten és legyôzötten leültek
egy kôre, és jobb híján egymás törülközôlengetô technikáját kezdték
szapulni.
- Jobban kellett volna lobogtatnod - vélekedett Ford. - Lendületesebben kell
mozgatnod a könyöködet, ha azt akarod, hogy ezek a nyavalyások valamit is
észrevegyenek.
- Lendületesebben? - ellenkezett Arthur. - Inkább te nem mozgatod elég
lazán a csuklódat!
- Szélesebb mozdulatok kellenek ide - kontrázott Ford.
- Nem kell más, csak egy nagyobb törülközô.
- Nem kell más - szólalt meg egy harmadik hang -, csak egy pikkamadár.
A hang a hátuk mögül jött. Megfordultak. A kora reggeli nap fényében ott
állt mögöttük Agg Trasbarg. - Ha magatokra akarjátok vonni egy Teljesen
Átla
gos Vadtulok figyelmét - mondta feléjük közeledve -, nem kell más, csak egy
pikkamadár.
Reverendaszerű köntöse alól elôhúzott egy kis pikkamadarat. A madár
nyughatatlanul fészkelôdött Agg Trasbarg kézfején. Bob a megmondhatója,
mi lehetett egy méternyire elôtte, de kitartóan nézté.
Ford azonnal összekuporodott. Akkor szerette ezt csinálni, amikor nem
tudta mi történik és mit lehetne tenni ellene. Két karját fenyegetônek szánt
mozdulatokkal lóbálta.
- Ki ez? - sziszegte.
- Csak Agg Trasbarg - súgta vissza Arthur. - És a helyedben hagynám ezt a
karlengetést. Ő is ugyanolyan nagy blöffmester, mint te. úgyhogy akár egész
nap is elugrabugrálhatnátok így egymás körül.
- A madár! - sziszegett tovább Ford. - Az miféle madár?
- Csak egy madár és kész! - felelte türelmetlenül Arthur. - Ugyanolyan, mint
a többi Tojásokat rak, és károg, ha valami olyat lát, amít te nem. Vagy ríkácsol
-Láttad már tojást rakni? - kérdezte gyanakodva Ford.
- Az ég szerelmére, hát már hogyne láttam volna! felelte Arthur. - Sôt, tôbb
százat be is faltam! Egész jó kis omlettet Iehet belôlük készíteni, Az a titka,
hogy hideg kis vajkockákkal együtt kell felverni a ...
- Le ne diktáld a receptjét! - mondta Ford. - Csak annyit akartam tudni, hogy
tényleg madár, nem pedig valami többdimenziós kiber-rémálom.
Lassan fölegyenesedett, és leporolta magát, de fél szemmel még mlndig a
madárra sandított.
- úgy vagyon-é megírva - szólt Agg Trasbarg Arthurhoz -, hogy Bob majdan
visszarendeli maga mellé áldott szendvicskészítôjét?
Ford majdnem visszakuporodott.
- Semmi baj - suttogta Arthur. - Mindig így beszél. Fennhangon pedig így
szólt. - Ó, nagytiszteletű Trasbarg! Hát úgy. Igen, attól tartok, most
távoznom kell: De tanítványom az ifiú Drimple nagyszerű szendvicskészítô-
tök lesz helyettem. Rátermett fiú, imádja a szendvicseket, s bár most még
csak a legalapvetôbb ismeretekkel rendelkezik, idôvel majd, ôöö, szóval nem
lesz itt semmi gubanc, csak ezt akarom mondani.
Agg Trasbarg gyászosan teki.ntett rá. Szürkés szemei búsan cnozogtak. A
magasba emelte két kezét, egyikben a pikkamadárral, a másikban a
görbebottal.
- ó, Szendvicskészítô, Bob küldötte! - szónokolta. Megállt, összeráncolta a
homlokát, és jámbor gondolataiba merülve lehunyta a szemét. - Mily kevéssé
furcsa lesz nélküled az életünk!
Arthur megdöbbent.
- Tudod-e - kérdezte -, hogy ennél kedvesebb dolgot még aligha mondtak
nekem?
- Haladjunk már, kérlek! - szólt közbe Ford.
Valami máris történt. A Trasbarg kinyújtott kezén pihegô pikkamádár
jelenléte némi érdeklôdést váltott ki a dübörgô csordából. A furcsa fej egy
pillanatra feléjük nézett. Arthurnak eszébe jutott néhány vadászat. Acra is
emlékezett már, hogy a köpenylobogtató vadász-matadorokon kívül
ácsorogtak ott mások is, pikkamadárral a karjukon. Mindig azt hitte, hogy
azok is csak nézelôdni jöttek, akárcsak ô.
Agg Trasbarg elôrébb lépett, egy kicsit közelebb a vágtázó csórdához.
Némelyik állat felkapta a fejét a pikkamadár láttán. .
Agg Trasbarg kitárt karja remegni kezdett.
Egyedül a pikkamadarat hagyták hidegen a körülöttük zajló események.
Élénk figyelmét néhány nevesincs levegômolekula kötötte le.
- Most! - kiáltott fel végül Agg Trasbarg. - Most vegyétek elô a törülközôt!
Arthur, kezében Ford törülkôzôjével elôrelépett, és tôle természetellenesen
peckes mozdulatokkal utánozni kezdte á vadász-maeadorok mozgását. Most
már azonban tudta, mit kell tenni, és azt is, hogy helyesen teszi. Néhányszor
meglengette és meglobogtatta a törülközôt, hogy felkészüljön a nagy
pillanatra, aztán figyelní kezdett.
Valahol a távolban megpillantotta a megfelelô állatot. Leszegett fejjet
vágtázott félé a csorda szélén. Agg Trasbarg meglódította a madarat. A
Vadtulok ránézett, felszegte a fejét, s amikor újra lehajtotta volna, Arthur
meglóbálta elôtte a törülközôt, A Vadtulok bódultan vísszaemelte busa fejét,
és tekintetével követte a törülközô mozgását.
Sikerü' lt magára vonnia az állat figyelmét.
Attól a pillanattól kezdve szinte a világ legtermészetesebb dolgának tűnt
közelebb csalogatni -az állatot. A felemelt fej hlrtelen oldalra fordutt.
Könnyú vágtába, majd ügetésbe csapott át. Néhány másodperc múlva
pedig ott állt elôttük a hatalmas jószág, és horkolva, zihálva, izzadva
szaglászta a pikkamadarat, amely mintha észre sem vette volna. Agg
Trasbarg lassú mozdulatok- ,' kal egyre lejjebb eresztette a madarat, de úgy,
hogy a : Vadtulok ne érhesse cl. Arthur pedig ugyanilyen moz- ~ dulatokkal
leeresztette a törülközôt, hogy az állat arra r figyeljen.
- Ennél nagyobb hülyeséget sem igen láttam még .` életemben - dünnyögte
Ford csak úgy magának.
Az állat végül bódultan ám engedelmesen a térdére ` ereszkedett.
- Menj! - sürgette Trasbarg Fordot suttogva. - Menj! ' Rajta!
Ford a hatalmas teremtmény hátára ugrott, kapaszkodót keresett a lény
gubancos bundájában, s amikor már szilárdan ült a hátán, jól belemarkolt.
- Most te, Szendvicskészítô! Gyerünk! - Tett egy bonyolult kézmozdulatot,
és szertartásosan kezet rázott Arthurral, aki ezt nem tudta mire vélni, mivel
Agg Trasbarg nyllván akkor találta ki a pillanat hatása alatt. Aztán
elôrelökte Arthurt. Arthur mély lélegzetet vett, aztán felmászott Ford mögé
az állat széles, forró, hullámzó hátára, és erôsen megkapaszkodott.
Oroszlánfóka méretű izomkötegek dagadoztak mögötte.
Agg Trasbarg hirtelen a magasba emelte a madarat. A: Vadtulok a fejével
követte. Trasbarg újra meg újra elôre lökött a pikkamadarat tartó karjával; a
Teljesen Átlagos Vadtulok lassan, nehézkesen feltápászkodott, és enyhén
ringatózva a négy lábára állt. Két lovasa bôszen kapaszkodott a szôrébe.
Arthur a száguldó állatok tengerére nézett, és erôlködve próbálta kivenni,
hová mehetnek, de csak a forróságtól hullámzó tájat látta.
- Látsz valamit? - kérdezte Fordtól.
- Nem. - Ford megfordult, hogy hátranézzen, hátha legalább az kiderül,
honnan jöttek, de hasztalan.
Arthur lekiáltott Trasbargnak:
- Tudod, hogy honnan jönnek? Vagy hogy hová 'mennek?
- A Király birtokára! - kiáltotta válaszul Agg Trasbarg. - Király? - kiáltotta
meglepôdve Arthur. - Milyen király? - A Teljesen Átlagos Vadtulok
nyugtalanul ringatózott alatta.
- Hogyhogy milyen Király? - kiabálta Trasbarg. - A KirálY!
-Csak mert eddig sosem beszéltél egy királyról sem! - kiabálta vissza Arthur
mélységesen megdöbbenve.
- Micsoda? - kiáltotta Agg Trasbarg. Az ezernyi pata robaját azonban nehéz
volt túlkiabálni, és az öreg inkább arra összpontosított, amit csinált.
A madarat még mindig a magasban tartva lassan körbevezette a Vadtulkot,
amíg az a csordával megegyezô irányba nem haladt. A Vadtulok követte.
Trasbarg elôre lépett. Az állat utána. Még egyet lépett elôre. Az állat
követte. Nagy nehezen végre poroszkálni kezdett.
- Azt mondtam, eddig még sosem beszéltél egy királyról sem! - ordította
ismét Arthur.
- Nem is azt mondtam, hogy egy király! - méltatlankodott Agg Trasbarg. -
Azt móndtam: a Király! Visszahúzta a karját, majd minden erejét összeszed
ve elôrelendítette. A pikkamadár felemelkedett az égre a csorda fölé. Ez
igencsak meglepte a madarat, mivel egész addig óda sem figyelt arra, ami
köru' lötte történt. Egy-két pillanat kellett, amíg rájött, mi a helyzet, aztán
kibontotta kis szárnyait, széttárta ôket, és tovarepült.
- Menj! - kiabálta Agg Trasbarg. - Menj, ahová a sorsod hív,
Szendvicskészítô!
Arthur a maga részérôl nem volt biztos benne; hogy oda akar menni, ahová
a sorsa hívja. Csak oda akart menni, ahol végre leszállhat a lény hátáról.
Egyáltalán nem érezte magát biztonságban a hátán. A Vadtulok egyre
jobban felgyorsított, ahogy a pikkamadarat követte
Nemsokára újra a menetoszlop szélére kerűlt. Egy-két másodperc múlva
már el is felejtette a pikkamadarat, és lehorgasztott fejjel ismét a csordával
együtt rohant a pont felé, amely majd elnyeli ôket. Arthur és Ford az éle-
tükért kapaszkodtak a hatalmas szörny hátán, minden oldalról hegynyi
méretű hömpölygô testek vették körül ôket.
- Gyerünk! - kiabálta Trasbarg. - Száguldjatok! Lovagoljátok meg a Teljesen
Átlagos Vadtulkot! Gyia, gyia! Ford Arthur fülébe ordított:
' - Mit is mondott, hová megyünk?
- Valami Kírályról magyarázott! - üvöltötte vissza Arthur, s közben
kétségbeesetten kapaszkodott.
- Miféle Király?
- Én is ezt kérdeztem! Ő csak annyit mondott: a Király!
- Nem is hallottam még ílyen a Királyról! - kiáltotta Ford.
- Én sem! - kiáltotta Arthur is.
- Kivéve persze a Királyt - üvöltötte Ford. - De nem hinném, hogy rá
gondolt!
- Miféle a Kírály?
A kijárat már szinte csak egy karnyújtásnyira volt. Elôttük egyre-másra
vágtattak a semmibe és váltak köddé a Teljesen Átlagos Vadtulkok.
- Hogyhogy miféle a Király? - ordította Ford. - Én nem tudom, míféle
Királyról beszélt! Annyit mondtam csak, hogy arról a Királyról nem
beszélhetett, úgyhogy nem tudom, kire gondolt.
- Ford; nem értem mirôl beszélsz!
- Na és aztán? - kérdezte Ford. A csillagok hirtelen feléjük lódultak,
pörögni-forogni kezdtek a fejük körül, majd ugyanilyen hirteleű újra sötét
lett.
Homályos, szürke épületek rezegtek és vibráltak elôtte. Szemkápráztatöan
emelkedtek fel meg le.
Miféle épületek ezek?
Mi célt szolgálnak? Mire emlékeztetik ôt? Nagyon nehéz a dolgok
mibenlétére rájönní, ha az ember hirtelen és váratlanul egy idegen világban
találja magát, amelynek más a kultúrája, más az egész életszemlélete,
valamint hihetetlenül unalmas és jellegtelen az építészete.
Az épületek fölött hideg és rosszindulatúan fekete volt az ég. A esillagok,
amelyeknek ilyen messze a naptól vakító fénypontoknak kellett volna
lenniük, homályosnak tűntek a vastag, óriási védôbúra alatt. Plexibôl vagy
valami hasonló nyomasztó és nehéz anyagból készült.
Tricia visszatekerte a szalagot az elejére. Tudta; hogy valami nem stimmel
vele. Igazság szerint legalább egymillió dolog nem
stimmelt vele, ám csak egy volt, ami igazán nyomasztotta Triciát, csak még
nem jött rá, micsoda.
Felsóhajtott, és ás~tott egyet.
Miközben arra várt, hogy a szalag az elejére tekeredjen, összeszedte a
vágöasztalon felhalmozódott műanyag kávéspoharakat, és kidobta ôket a
kukába.
Egy sohói videotársaság kis vágószobájában ült. Az ajtöt teleragasztgatta
"Ne zavarj" feliratú cetlikkel, a telefont pedig lehalkította, hogy ne zavarják
a beérkezô hívások. Ezzel eredetileg a szenzációs hírét volt hivatott védeni,
most azonban saját magát védte  attól, nehogy kétségbe essen.
Végig akarta nézni a kazettát a legelejétôl. Már ha képes lesz rá. Itt-ott talán
lehet majd egy kicsít tekerni is. Hétfô délután volt, négy óra felé járt az idô
és, neki
egy kicsit émelygett a gyomra. Megpróbálta kideríteni az okát, és egész szép
kis listát sikerült összeállítania.
Elôször is ott volt az az éjszakai repülôút New Yorkból. A szemek
karikázöja. Ez mindig is kegyetlen élmény volt.
Aztán földönkívüliek szólították meg a saját pázsitján, ô pedig elrepült velük
a Rupert bolygóra. Ezen a téren mégwem rendelkezett kellô mennyiségű
tapasztalattal, ezért nem is állíthatta biztosan, hogy mindig kellemetlen
élmény de fogadni mert volna, hogy azok, akik már kerésztülmentek
ilyesmin, igencsak szidhatták. Az újságokban gyakran tettek közzé
stressztáblázatokat. Ötven stresszpontot jelentett, ha az ember elvesztette a
munkáját. Hetven stresszpontot, ha elvált vagy megváltoztatta a hajviseletét
meg hasonlök. Egyikük sem tett említést arröl, hány stresszpont jár azért, ha
valakit megszólítanak saját pázsitján a földönkívüliek, majd elviszik a
Rupert bolygóra, de Tricia biztos volt benne, hogy megér egy pár tucatot.
Nem mintha maga az utazás lett volna feszültségtôl terhes. Éppen
ellenkezôleg: halál unalmas volt. Annyi azonban biztos, hogy kevesebb
feszültséggel járt, mint az Atlanti-óceán fölött átrepülni, és nagyjábói ugyan-
annyi ideig is tartott, azaz körú' lbelül hét óráig.
Ez azért bámula;os, nem igaz? Elrepülni a Naprendszer széléig ugyanannyi
idôt vett igénybe, mint elrepülni New Yorkba - ezek szerint a hajót
valamilyen fantasztikus, eddig nem ismert hajtóművel szerelhették fei. Rá is
kérdezett, vendéglátói pedig egyetértettek vele, hogy tényleg klassz.
- De hogyan működik? - kérdezte izgatottan. Már az utazás kezdetekor is
elég izgatott volt.
Megtalálta azt a részt is a kazettán, és újra lejátszotta magának. A
grebulonok - mivel így nevezték magukat készségesen megmutatták neki,
mely gombokat kell nyomogatni a hajó irányításához.
-Jó, de milyen elv alapján működik? - hallotta önmagát a kamera mögött.
- Ja, úgy gondolja, hogy olyasmi hajtja-e, mint mondjuk egy térhajtómű a
maguk Star Trekjében?
- Igen, úgy - felelte kitartóan Tricia. - Szóval mi az? - Valami olyasmi -
mondták.
- Olyasmi, mint...?
- Mint a térhajtómű vagy a fotonhajtómű... valami ilyesmi. A Hajómérnököt
kellene megkérdezni.
- Melyikôtök az?
- Nem tudjuk. Mindannyian elvesztettük az eszünket.
- Ja, igen - mondta Tricia egy kisség erôtlenül. - Már mondtátok. És, ööö,
pontosan hogy veszítették el az eszeteket, hm?
- Nem tudjuk-- felelték türelmesen.
- Mert elvesztettétek az eszeteket - szajkózta savanyú képpel Tricia.
- Szeretne tévét nézni? Hosszú az út. Mi mindig tévét nézünk: Nagyon
szeretünk tévézni.
Sok ilyen lenyűgözô részlet volt még a kazettán, örörn lett volna végignézni.
A kép minôsége azonban sajnálatosan gyenge volt. Tricia nem tudta
pontosan, miért. Arra gyanakodott, hogy a grebulonok alighanem másféle
fényviszonyokra vannak ráhangolódva, és valószínűleg a nagy ibolyántúli
sugárzás zavarta meg a videokamerát. Szellemképes és hangyás volt a
felvétel. Biztosan a térhajtómű miatt, amirôl egyikük sem tudott egy kukkot
sem.
A szalagon mindössze néhány vékony, elszínezôdött bôrű ember nézte a
különféle tévéadásokat. Tricia az ülése crtelletti ablakra is ráirányította a
kameráját, és felvette a esíkokká mosódó esillagokat. Tudta, hogy a felvétel
valódi, de három-négy pere alatt bárki hamisított volna hasonlót.
Végül úgy döntött, hogy inkább tartogatja a szalagját magára a Rupertre.
Visszaült, és együtt nézte velük a tévét. Néha még el is bóbiskolt.

Émelygô érzése tehát részben abból is eredt, hogy egész idô alatt egy
elképesztô technológiával felszerelt idegen űrhajó ,fedélzetén volt, de ô
nagyrészt esak a M*A*S*H és a Cagney és Lacey ismétlései elôtt bóbis=
kolt. De hát mi mást tehetett volna? Természetesen fényképezett is, de csak
kásás képekct kapott vissza a fotólaborból.
Másrészt a leszállás miatt is lehetett émelygô érzése. Az legalább tényleg
hajmeresztô élmény volt. A hajó egy sötét és komor tájat közelített rneg,
amely oly kétségbeejtôen messze volt a Nap fényétôl és melegétôl, hogy úgy
nézett ki, mint egy elhagyott gyermek lelki sérüléseinek térképe.
Fények villantak fel a fagyos sötétségben, és vezették a hajót egy barlang
szájához, amely mintha kijjebb nyílt volna, hogy beengedje a kicsi
űrjárművet.
A beérkezésük szöge miatt, és mert az ablak olyan mélyen be volt süppesztve
az űrhajó burkolatába, a vídeokamera sajnos semmit sem tudott felvenni.
Tricia arrébb is pörgette ezt a részt.
A kamera közvetlenül a Nap felé irányult.
Ez általában nem tesz jót a videokamerának. Abban az esetben vlszont,
amikor a Nap közel háromszázmilliárd mérföldre van, nem árt neki. Sôt,
alig látszik valami a felvételen. Csupán egy aprócska fénypont a kép kellôs
közepén, ami lehet bármi. Csak egy csillag a többi közt.
Tricia elôretekert.
Hohó! Na, ez már ígéretesebb! Kíszálltak a hajóból egy hatalmas, szürke,
hangárszerű építményben. Ez tényleg minden képzeletet felülmúló
földönkívüli technológiáröl tanúskodott. Hatalmas, szürke épületek a
plexiüveg-bura sötétes teteje alatt. Ugvanazok az épületek, amelyeket a
kazetta végén is nézegetett. Még egyszer lefilmezte ôket pár órával késôbb;
amikor hazaindult a Rupertrôl. Mire emlékeztették ôt?
Tulajdonképpen sok más dologgal együtt egy alacsony költségvetésű
tudományos-fantasztikus film gyatra díszleteire. Természetesen ezek
nagyobbak voltak, de a tévéképernyôn teljesen csiricsárénak tűntek és
egyáltalán nem meggyőzőnek. A borzalmas képminôségtôl eltekintve az is
baj volt, hogy meg kellett küzdenie a Földnél. lényegesen alacsonyabb
gravitációval, és nagyon nehezére esett, hogy egyenesen tartsa a kamerát,
amely úgy járt föl-alá a kezében, mintha egy amatôr működtette volűa.
Emiatt aztán lehetetlen volt kivenni a részleteket.
Aha! Most jön a Vezér, és mosolyogva kezet gyújt. Mindenki így hívta. A
Vezér.
Egyik grebulonnak sem volt neve, fôleg azért, mert nem is jutott az eszükbe.
Triciának feltűnt, hogy néhányan elnevezték magukat a Földrôl fogott
tévésorozatok sxereplôi után. De hiába pröbálták egymást Wayne-nek meg
Bobbynak meg Chucknak hívni, kulturális tudatalattijuk legmélyén, amelyet
még otthonról, a távoli csillagok közül hoztak magukkal, ott lapult a
gondolat, hogy ez nem helyes.
A Vezér nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint a többiek. Talán nem volt
annyira vékony Elmondta, mennyire tetszettek neki Tricia tévéműsorai és
hogy nagy rajongója, azt is, mennyire örult, hogy el tudott jönni hozzájuk lá-
togatôba a Rupertre, és mindenki mennyire várta már, meg azt ís, hogy
remélí, kényelmesen utazott, és ehhez hasonlók. Tricia valahogy nem érezte,
hogy a Vezér a csillagok küldötte lenne.
Most, hogy a felvételt nézte,. csak egy beöltözött és kifestett fickónak ttint,
aki egy díszlet elôtt áll, aminek nem . tenne jót, ha nekidôlne az ember.
Tricia kezébe temetett állal nézte a képernyôt, és elkeseredetten csóválta-a
fejét.
Siralmas. Nem is igazán ez volt a siralmas resz. Tricia tudta, mi jön ezután.
Az volt igazán siralmas, amikor a Vezér megkérdezte, hogy megéhezett-e 
az úton, és hogy esetleg szeretne-e enni
valamit. Az ebéd fölött beszélgethetnének tovább.
Tricia visszaemlékezett, mit érzett ekkor. Földönkívüli kaja.
Hogy fog ízleni neki?
Tényleg muszáj lesz megennie? Vagy talál majd valami papírszalvétát,
amibe kiköpheti? A különbözô immunrendszerük miatt nem lesznek
problémái?
Aztán kidezült, hogy hamburgerrôl van szó.
Mit több: nemcsak hogy hamburger volt az ebéd, hanem tisztán és
egyértelműen McDonald's-hamburger mikróban újramelegít~e. Nem csak a
külsejük utalt erre. Nem is csak az illatuk. Hanem a polisztirol kagylóhéj-
dobozkák, amin elôl-hátul a következô betűk virítottak: McDonald's.
- Jó étvágyat! Váljék egészségére! - mondta a Vezér. Nagyrabecsült
vendégünknek mindenbôl a legjobbat!
A Vezér magánlakosztályában ültek. Tricia félelemmel vegyes
tanácstalansággal nézett körül, de a videokazettán ez nem látszott.
A szobában volt egy vízágy, egy-Midi hifi, meg egy világító üvegmicsoda,
amelyben mintha nagy spermacsöppek úszkáltak volna. A falakat bársony
borította.
A Vezér egy barna kordbársony babzsákon henyélt, és leheletfrissítôt
spriccelt a szájába.
Triciát hirtelen elfogta a félelem. Messzebb volt a Földtôl, mint tudomása
szerint eddig bárki, egy barna kordbársony babzsákon heverészô,
leheletfrissítô spray t spriccelgetô idegen lény társaságában.
űvakodott minden félreérthetô mozdulattól. Nehogy még megijessze a lényt.
Néhány dologról azonban feltédenül tudni akart.
- Hogyan... honnan... szerezték ezeket? - kérdezte, és bátortalanul
körbeíntett a szobán.
- Ja, hogy a berendezést? - kérdezte a Vezér. - Tetszik? Igényes, ugye? Mi,
grebulonok már csak ilyen igényes nép
vagyunk. Tetszetôs és tartós dolgokat vásárolunk... postai megrendeléssel.
Tricia szörnyen lassan bólintott.
- Csomagküldô szolgálat... - motyogta.
A Vezér felkuncogott. Étcsokoládéra emlékeztetô, mézesmázos kacagás volt:
- Iátom, azt hiszi, hogy ide szállítják. - Dehogyis! Hahaha! New
Hampshire-ben van egy jeligés postafiókunk. Gyakran ellátogatunk oda az
áruért. Haha! - Kényelmesen hátradôlt a babzsákon, belemarkolt az
újramelegített sült krumpliba, és szórakozott mosollyal rágcsálni kezdett.
Tricia érzete, hogy kezd felforrni az agya. Tovább filmezett a
videokamerával.
- És hogy... ööö... hogy fizetnek ezekért a csodálatos... dolgokért?
A Vezér ismét felnevetett.
_ - American Express kárryával - felelte hanyag vállrándítással.
Tricia megint bólintott. Tudta, hogy American Express kártyát csakis
kétféle ember kaphat: boldog és boldogtalan.
- Hát ezeket hogyan szerzik? - kérdezte, és felemelte a hamburgert, amivel
megkínálták.
- Mis sem egyszerűbb - felelte a Vezér. - Sorban állunk. Triciának
beleborsódzott a háta, és érzete, hogy ez rengeteg mindent megmagyaráz.
Ismét lenyomta a gyorscsévélô gombját. Semmi hasznavehetôt nem talált.
Az egész egy rémálomba illô ôrültség volt. Ha meghamisít valamit, még az
is sokkal meggyôzôbb látvány lenne.
Megint elhatalmasodott rajta az émelygés, ahogy nézte ezt a silány felvételt,
és lassan, rémülten kezdett rájönni, hogy mirôl van szó.
Biztosan csak...
Megrázta a fejét, és megpróbálta összeszedni magát. Éjszakai repülés kelet
felé... Altatót vett be, hogy át tudja vészelni. És vodkát ivott rá, hogy
lemenjenek a tabletták.
Meg még? Hát, igen. Meg még az a tizenhét évig tar  tó rögeszme, miszerint
egy elbűvölô, kétfejű férfi (az egyik fejét kalitkás papagájnak álcázva). fel
akarta csípni ôt egy bulin, de tü'relmetlen volt, és végül elrepült egy másik
bolygóra egy repülô csészealjban. Hirtelen mindenféle kellemetlen gondolat
jutott az eszébe, amelyek közül tizenhét hosszú év alatt egy sem fordult meg
a fejében. Egy sem fordult meg a fejében. Tizenhét hosszú év alatt.
Öklét a szájába tömte. Segítségre volt szüksége.
Aztán meg ott volt Eric Barlett, aki azzal kábította, hogy egy földönkívüli
űrhajó szállt le a kertjében. Elôtte pedig... New York nagyon forró és
fárasztó volt. A szép reménye,k és a keserű csalódás. Az asztrológia.
Nem kétséges: idegösszeroppanást kapott.
Errôl volt szó. Kimerült, kapott egy szép kis idegösszeroppanást, és a
hazatérés után nem sokkal hallucinálni kezdett. Az egész történetet esak
álmodta. Még hogy egy saját életétôl és történelmétôl megfosztott idegen faj,
akik a kulturális űrt a mi kulturális szemetünkkel próbálják megtölteni a
Naprendszer távoli zugában! Haha! Valami azt súgta neki~ hogy jobb lesz,
ha bejelentkezik valami méregdrága szanatóriumba, méghozzá nagyón
gyorsan.
Rátört a rosszullét. Összeszámolta, hány bögre kávét ivott meg, és
észrevette, milyen nehezen és szaporán lélegzík.
Azt mondogatta magának, hogy ha rájövünk, mi a probléma, akkor részben
már meg is van oldva. Megpróbált egyenletesen lélegezni. Még jó, hogy
idôben
észbe kapott. Egy igen mély lelki szakadék peremén egyensúlyozott, de
sikerült ellépnie. Elkezdett megnyugodni, megnyugodni, megnyugodni.
Hátradôlt a széken, és becsukta a szemét.
Egy idô után, amikor már újra normális volt a légzése, kinyitotta.
De akkor honnan van ez a szalag? Még mindig ment a film. Rendben. Ez
csak egy hamisítvány. Ň maga hamisította.
Csak ô maga hamísíthatta, mível a saját hangja tette fel a kérdéseket. Egy-
egy jelenet után mindig leeresztette a kamerát; ilyenkor látta a saját lábát a
saját cipôjében. Készített egy hamisítványt, csak éppen nem emlékszik rá,
mint ahogy arra sem, milyen indíttatásból tette.
A légzése újra izgatott lett, ahogy a hangyás, villódzó képernyôt nézte.
Lehet, hogy még most is képzelôdik.
Megrázta a fejét, hogy eltűnjenek a tévképek. Nem emlékezett rá, hogy
elkészítette ezt a szemel láthatóan hamis anyagot. Arra viszont emlékezett,
hogy látta is azokat, amelyek igencsak hasonlítottak a hamis anyaghoz.
Szédült önkívületben tovább nézte.
Az illetô, akirôl úgy képzelte, hogy Vezérnek hívják, éppen ôt kérdezgette az
asztroLógiáról. Ň pedig higgadtan és nyugodtan válaszolgatott neki. Érzete
viszont az egyre erôsödô, ám jól Ieplezett páni félelmet a hangjában.
A Vezér megnyomott egy gombot. Arrébb esúszott az egyik gesztenyebarna
bársonyfal, és rengeteg tévéképernyô tűnt fel fölötte.
A tévéképernyôk különbözô képek kaleidoszkópját mutatták: néhány
másodpercnyi játékos showműsor, néhány másodpercnyi rendôrfilm, néhány
másodperc egy áruházi raktár biztonsági videorendszerébôl, néhány má-
sodperc valakinek az amatôr útifilmjébôl, néhány másod
percnyi bujálkodás, néhány másodpercnyí hírek, néhány másodpercnyi
vígjáték. A Vezéren látszott; hogy módfelett büszke a szerkentyűire, mert
úgy integetett a kezével, mint egy karmester, s közben összehordott minden
süIetlenséget.
Kezének egyik intésér az összes kép eltűnt, s a monitorok egyetlen óriási
számítógépes képernyôvé álltak össze, amelyen a Naprendszer összes
bolygója volt látható a csillagok konstellációjával a háttérben. A kép nem
mozdult.
- Nagyon ügyesek vagy~,mk - szólalt még a Vezér. Értünk a
programozáshoz, a kozmológiai trigonometriához, a háromdimenziós
navigációs számításokhoz. Csodálatos, nagyszerű képességek ezek. Csak épp
elvesztettük ôket. Elég kínos. Jó kis képességek voltak; de sajnos csak
voltak. Kint kóvályognak valahol a világűrben. A nevünkkel és minden
tudásunkkal az otthonunkról, a szeretteinkrôl. Kérem - mondta, miközben
hellyel kínálta Triciát a számítógépkonzol elôtt -, segítsen nekünk!
Tricia ezt követôen minden bizonnyal gyorsan felállította egy állványra a
videokamerát, hogy mindent fölvegyen. Azután ô maga is belépett a képbe,
és nyugodtan leült az óriási monitor elé, néhány pillanatig barátkozott az
interfésszel, rnajd okos tekintettel úgy tett, mintha egy nyúlfarknyit is értene
ahhoz, amit csinál.
Nem is volt olyan nehéz.
Végül is szakképesítése szerint mátematikus és asztrofizikus volt,
tapasztalatai szerint pedig tévébemondó, s az évek során elfeledett
tudományát könynyedén pótolhatta blôfföléssel.
A számítógép, amely elôtt.ült, egyértelműen azt bizonyította, hogy a
grebulonok kultúrája sokkal fejlettebb és bonyolultabb, mint azt jelenlegi
üres állapotuk sugallja, és a gép segítségével Tricia egy fél óra alatt
könnyedén összerakta a Naprendszer durva de működô modelljét.
Nem volt az a hű-de-pontos modell, de megjárta. A bolygök rnajdnem
ugyanúgy süvítettek a röppályájukon, mint a valöságban, s az egész virtuális
kozmológíai öraművet a rendszer bármely pontjáról meg lehetett tekinteni.
A Földrôl nézve, a Marsról nézve, stb. És a Rupert felszínérôl nézve is.
Tricia meg volt elégedve magával, nem kevésbé a számítógépes rendszerrel.
A Földön valószínűleg egy évi kemény programozásra lett volna ehhez
szükség.
Amikor befejezte, a Vezér odalépett mögé, és megnézte az eredményt.
Nagyon örült, és el volt ragadtatva a nô munkájátöl.
- Pompás - mondta. - És most legyen szíves, mutassa meg nekem, hogyan
lehet ezzel. a rendszerrel lefordítani az ebben a könyvben található
információt!
Azxal csöndbén elérakott egy könyvet.
Gail Andrews Te és a bolygóid című könyvét.
Tricia újból megállította a szalagot.
Most már tényleg elbizonytalanodott. Nem gondolta már azt; hogy
képzelôdik, de semmi sem lett világosabb vagy érthetôbb a számára.
Hátralökte a székét a vágóasztaltól, és azon töprengett, mit tegyen. Évekkel
ezelôtt otthagyta az asztronómusi pályát, mert szilárd meggyôzôdése volt,
hogy találkozott egy másik bolygóról származó lénynyel. Egy buliban. És
arról is szilárdan meg volt gyôzôdve, hogy körberöhögnék, ha ezt elmesélné.
De hát hogy foglalkozhatott volna tovább a kozmológiával, ha nem
beszélhetett a legfontosabb dologról vele kapesolatban? Az egyetlen
lehetséges megoldást választotta. Kiszállt.
Most a televíziónál dolgozott, és ismét ugyanez történt.
Ott volt nála a videokazetta, egy igazi videokazetta, rajta a történelem
legelképesztôbb története: egy elfeledett idegen civilizáció elôôrse
megrekedve naprendszerünk legtávolabbi bolygöján.
Ott volt a sztori. Ott volt ô is.
Ott volt, és a saját szemével látta.
Ott volt elôtte a videokazetta, a macska rúgja meg! És mégis: ha bárkinek
megmutatta volna, rögtön körberöhögik.
Hogyan lehetne bebizonyítani? Kár volt még csak rágondolni is.
Akárhonnan nézte, az egész dolog olyan volt, mint egy rémálom. Lüktetni
kezdett a feje.
Volt aszpirin a táskájában. Kiment a vágôszobából a folyosóra a fali
csaphoz. Bevette az aszpirint, és megivott rá több pohár vizet.
Mindenütt néma csend volt. Általában többen szoktak itt sürgölôdni, de
néhányan mindenképp. Bekukkantott a szomszédos vágószobába, de ott sem
volt senki,
Egy kicsit túlzásokba esett, hogy az embereket távol tartsa a vágószobától.
"NE ZAVARJ! - írta ki egy cédulára. - ESZEDBE SE JUSSON BELÉPNI! ~
NEM ÉRDEKEL, MIT AKARSZ! TúNÉS INNEN! NEM ÉREK RÁ!"
Amikor visszament, észrevette, hogy a telefonkésxülékén villog a piros
lámpa. Eltűnôdött, vajon mióta villoghat már.
Felhívta a recepcióst.
- Jaj, Miss McMillan, de jó, hogy hívott! Mindenki önt Iceresi! A
tévétársaságtól. Míndenképp beszélní akarnak önnel. Fel tudja hívni ôket?
- Miért nem kapcsolta? - kérdezte Tricia.
- Hiszen ön mondta, hogy ne kapcsoljak senkit semmilyen ügyben! Arra
kért, tagadjam le azt is, hogy itt van! Én meg nem tudtam, mitévô legyek.
Feljöttem, hogy átadjak egy üzenetet, de...
- Jó, semmi baj - mondta Tricia, és magában szitkozódott. Felhívta az
irodáját.
- T'rícia! Hol a tüzes istennyilában vagy? - A vágó...
- Azt mondták... - Tudom. Mi van?
- Mi van? Csak egy rohadt ufó az égen! - Micsoda? Hol.~
- A Regent's Park fölött. Böhöm nagy ezüst járgány Meg valami kiscsaj egy
niadárral. Angolul beszél, mindenkit kôvel hajigál, és azt akarja, hogy
valaki megjavítsa az óráját. Kapd össze magad, és rnenj oda!
Tricia csak bámult, mint borjú az új kapura.
Az űrhajó nem a grebulonoké volt. Na nem mintha hirtelen olyan nagy
szakértôje lett volna az ídegen űr` hajóknak, de ez egy karcsú és kecses
ezüst-fehér jármű volt, akkora, mint egy nagyobbaeska óceánjáró, és
leginkább úgy is nézett ki. A grebulonok félig szétszerelt űrhajója olyan lett
volna e mellett, mint ~egy csatahajó Iövegtornya. Lövegtorony. Arra
hasonlítottak azok a színtelen, szürke építmények is. És az volt bennük a
fura, hogy amikor elhaladt mellettük, hogy ismét beszálljon a grebulon
űrhajóba, rászegezôdtek. Ezek a gondolatok villantak át az agyán, amíg a
taxitóI az operatôrök felé rohant.
- Hol a lány? - próbálta túlharsogni a helikopterek é's szirénázó rendôrautók
zaját.
- Ott! - üvöltötte a producer, A hangmérnök odasietett, és rácsíptetett egy
rádiómikrofont a ruhájára. - Azt mondja, az apja és az anyja innen jött egy
párhuzamos univerzumban, vagy valami ilyesmi, és hogy
nála van az apja órája, meg mittudomén. Mit mondjak? Találj ki valamit!
Kérdezd meg, milyen érzés a világűrbôl jönni!
- Köszi, Ted - motyogta Tricia. Ellenôrizte, a helyén van-e a mikrofonja,
mély levegôt vett, hátravetette a haját, és felvette a pro6 riporterek pózát.
Elemében volt, mindenre készen.
Vagyís esak majdnem mindenre.
Megfordult, és meglátta a lányt. Ez ô lesz, gondolta, az a kócos haj, az a vad
tekintet... A lány feléje @ordult, és kiguvadt a szeme.
-Anya! -visított fel, és Triciát kezdte dobálni.
Körülöttük kirobbant a napfény Forró, fűllesztô napfény Elôttük a Izôtôl
reszketô levegôben sivatagos, sík vidék terült el. Ide hozták ôket a dübörgô
patások.
- Ugorj! - kiáltotta Ford Prefeet.
- Mit mondasz? - kiáltotta vissza Arthur; miközben az életéért kapaszkodott.
Nern kapott választ.
- Mit mondtál? - kiáltotta megint, s esak ezek után vette észre, hogy Ford
Prefect már nines is ott. Pánikban nézett közül, és csúszni kezdett lefelé.
Amikor rájött, hogy már nem tud kapaszkodni, minden erejét összeszedve
oldalra lódult. Amikor földet ért, labdává gömbölyödött, és csak gurult,
gurult, minél távolabb a dübôrgô patáktól,
Micsoda nap, gondolta, és ôrült köhögésben tört ki, hogy megszabaduljon a
tüdejére szalad portól. Azóta nem volt ilyen poesék napja, mióta a Föld
felrobbant. Feltápászkodott a térdére,
majd talpra átlt, és rahanni kezdett. Nem tudta, mi elôl vagy mí felé, de a
futást mindig bölcs lépésnek tartotta.
Egyenesen beleszaladt a tájat személô Ford Prefectbe. - Nézd csak! - mondta
Ford. - Éppen erre van szükségünk.
Arthur kiköhögött még egy adag port, további_adagokat pedig a szemébôl és
a hajából dörgölt ki. Aztán zihátva megfordult, hogy megnézze, mit bámul
Ford.
Nem úgy festett, mintha egy király birtoka lett volna, nem hogy a Királyé.
Ám ennek ellenére elég csalogatónak tűnt.
Elôször is, a környezet. Ez egy sivatagos világ volt. A poros föld keményre
szikkadt, és alaposan végighonsolta Arthur összes porcikáját, amely áz
elmúlt éjszaka vidám eseményei után még épségben maradt. Valamivel
elôttük nagy szíklacsücsok meredeztek, amelyek ráné
zésre homokkôbôl lehettek. A szél meg az a kevéske esô, ami arrafelé
eshetett, vad és fantasztikus alakúvá csiswlta ôket, s így tökéletesen illettek a
száraz, narancsszínű tájon tenyészô fantasztikus alakü óriáskaktuszokhoz.
Arthur egy merész pillanatig abban a hiú reményben ríngatta magát, hogy
talán Arizonába vagy új-Mexikóba, ne adj' isten Dél-Dakotába kerűltek, de
rengeteg bizonyíték sxólt ex ellen.
Rögtön itt voltak a Teljesen Átlagos Vadtulkok, amelyek még mindig
dübörögve verték a port. Tizezrével bukkantak elô a messzi távolból, váltak
köddé egy két kilométeres szakaszon, majd ismét megjelentek, és tovább
dübörögtek a végtelen lítóhatár felé.
Meg aztán ott voltak a gyorsbüfé elôtt parkoló űrhájók. Nicsak! "A Király
Birtoka" Gyorshüfé. Ez aztán a színvonalsüllyedés, gondolta Arthur.
Valójában csak az egyik űrhajó állt ,;A Király Birtoka" Gyorsbüfé elôtt. A
másik három a mellette levô parkolóban. De az elôtte levô keltette fel igazán
az ember flgyelmét. Csodálatosan nézett ki. Ňrülten meredezô, túlkrómozott
vezérsűcjai voltak, a karosszéria jelentôs részét pedig rikító rózsaszínűre
festették. úgy feszített ott, mint egy óriási rovar, amely mintha bármelyik
pillanatban rá akarná vetni magát kilométerekre levô áldozatára.
"A Király Birtoka" Gyorsbüfé pont a Tejesen Átlagos Vadtulkok útvonalába
esett volna, ha azokat ei nem tereli egy kis dimenzió-átjáró. îgy viszont
háborítatlanul állhatott ott. Olyan volt, mint egy átlagos autósbüfé. úr-
kamionosok pihenôje. A nagy semmi kellôs közepén. Csendesen. "A Király
Birtoka Gyorsbüfé.
- Meg fogom venni azt az űrhajót - szólalt meg halkan Ford.
- Megvenní? - csodálkozott Arthur. - Ez nem rád vall. Azt hittem, te inkább
megfújní szereted ôket.
- Az ember mutasson néha egy kis tiszteletet - magyarázta Ford.
- Talán egy kis készpénzt is mutatni kéne - vélekedett Arthur. - Mennyit
kóstálhat egy ilyen járgány?
Ford elôvette a zsebébôl a Hamm-O-Plussz hitelkártyáját. Arthur észrevette,
hogy enyhén remeg a keze.
- Majd adok én nekik éttermí krítikát... - lihegte Ford. - Hogy mondod? -
kérdezte Arthur.
- Inkább megmutatom - mondta Ford, és pajkosan megcsillant a szeme. -
Gyere, költekezzünk egy kicsit!
- Két sört - adta le Ford a rendelést - meg mit is, két szalonnás zsemlét, vagy
amijük van, ja, és azt a rózsaszín izét is a kijárat elôtt!
Lecsapta a hitelkártyáját a bárpultra, és lezseren köriilnézett.
Néma csend támadt.
Eddig sem volt túl nagy a zaj, de most tényleg néma csend lett. Mintha még
"A Király Birtoká"-t gondosan elkerülô Tejesen Átlagos Vadtulkok távoli
mennydörgése is alább hagyott volna.
- Most lovagoltunk be a városba - mondta Ford, mintha ez a világ
legtermészetesebb dolga lett volna. Rettentô lazán a bárpultra könyökölt.
Körülbelül három másik vendég tartózkodott rajtuk kívül a büfében. Az
asztaluknál ültek, és a söröskorsóikat melengették. Körülbelül három. Lehet,
hogy valaki azt mondta volna, hogy pontosan három, de egy ilyen helyen
sosem lehetett tudni. A kis színpadon pedig egy püffedt fickó állított fel
éppen valamit. Egy ósdi dobszerkót. Néhány gitárt. Biztos valami country-
western muzsikáhox.
A csapos nem nagyon törte magát, hogy felvegye Ford rendelését. Sôt, a
kisujját sem mozdította.
- Az a rözsaszín izé nem biztos, hogy eladó - szólalt meg végül, s hangja
sokáig visszhangzott.
- Dehogyisnem - mondta Ford. - Mennyít kér érte? - Hát...
- Mondjon egy számot; én a kétszeresét fizetem.
- Nem az enyim, nem adhatom el - mondta a csapos. - Akkor kié?
A csapos a színpadon pakolászó püffedt fickó felé intett a fejével.
Nagydarab, tohonya, kopaszodó pacák volt.
Ford bólintótt és elvigyorodott.
- Rendben van - mondta. - Hozza a sört meg a zsemléket! De ne zárjá még le
a számlát!
Arthur a bárpult végében pihent. Hozzászokott már, hogy nem tudja, mi
történik körülötte. Kényelmes volt neki ez az érzés. A sör tűrhetô volt, és
egy kicsit el is álmosította., amit ô egyáltalán nem bánt. A "szalonnás"
zsemlében pedig nem szalonna volt. Hanem Teljesen Átlagos Vadtulok.
Folytatott egy rövidke, magasröptű eszmecserét a csapossal a
szendvicskészítésrôl, Fordot meg hagyta, hadd csináljon azt, amít akar.
- Oké -zsoké - mondta Ford, és visszaült a helyére. Minden frankó. Miénk a
rózsaszín csoda.
A csapos igencsak meglepôdött. - Eladja magának?
- Nem, nekünk ajándékozza - felelte Ford, és beleharapott a zsemlébe. - Hé,
azért ne zárja le a számlát! Kerülhet még rá valami. Jó ez a zsemle:
Nagyot kortyolt a sörbôl.
- Jó ez a sör - tette hozzá. - Jó ez a hajó is - mondta a rózsaszín és krómozott
rovarszerűséggel szemezve, amelynek egy része a büfé ablakából is látható
volt. Minden nagyon szép és jó. Tudod - ült vissza tűnôdve -, az ember néhá
elgondolkodik, vajon érdemes-e aggódni a téridô szövete vagy a
többdimenziós valószínűségi rnát
rix sértetlensége nagy a Minden Létezô Dolog Kusza Ňsszevisszaságában
levô hullámformák lehetséges összeomlása miatt, mert ezek néha igencsak
piszkálják a csôrömet. úgy érzem, lehet, hogy annak a dagadtnak igaza volt.
Hogy oda se neki. Mit számít ez? Oda se neki!
- Melyik dagadtnak ? - kérdezte Arthúr.
Ford a színpad felé intett a fejével. A püffedt fickó éppen "egy kettô"-zött a
mikrofonba. Most már mások is voltak a színpadon a dob és a gitárok
mögött.
A csapos, aki egy-két másodpercíg csôndben volt, ísmét megszólalt.
- Szóval azt mondta, ingyen odaadja a hajót?
- Ja - felelte Ford. - Azt mondta: "Oda se neki! Vigye csak! Áldásom rá!
Csak bánjon vele finoman!" Majd finoman fogok vele bánni.
Ismét nagyot húzott a sörbôl.
- Ahogy mondtam - folytatta. - Ilyenkor tényleg azt gondolja az ember f~a,
hogy oda se neki. De aztán az ember fiának eszébe jutnak az olyan pasasok,
mint akik a Multimenzíó Váilalatnál dolgoznak, meg az is eszébe jut, hogy
nem úszhatják meg szárazon. Szenvedni fognak. Szent kötelességemnek
tekintem, hogy szenvedni lássam ôket. Hé, írjunk még valamit a számlához!
Kértem az énekestôl egy szívességet, és ô beleegyezett. Feltétlenül írja a
számlához! Rendben?
- Rendben - felelte óvatosan a csapos. Aztán vállat vont. - Rendben, na, ha
már ennyire ragaszkodik hozzá. Mennyit ad?
Ford mondott egy számot. A csapos bezuhant az üvegek és a poharak közé.
Ford fürgén átvetette magát a bárpulton, hogy lássa, nem esett-e baja, és
talpra segítette. A csapos megvágta az ujját és az egyik könyökét, és egy
kicsit bizonytalanul állt, de amúgy kutya baja volt. A püffedt fickó énekelni
kezdett. A csapos elsántikált, hogy Ford hitelkárryáját jóváhagyassa.
- Történt itt valami, amirôl nem tudok? - kérdezte Arthur Fordtól.
- Miért, nem így szokott lenni általában? ~ kérdezett vissza Ford.
- Nem kéne így lennie - felelte Arthur. Kezdett felébredni. - Nem indulunk?
- kérdezte hirtelen. - EI fog minket vinni ez a hajó a Földre?
- Naná, hogyne vinne - nyugtatta meg Ford.
- Oda megy Vakta is! - döbbent rá Arthur. - Most utánamehetünk! De...
ööö...
Ford hagyta gondolkodni Arthurt, s közben elôvette régi GAZAXIS
útikalauzát.
- De hol vagyunk mi ezen a valószínűségi tengelyen? - morfondírozott
Arthur. - Ott lesz a Föld? Vagy nem? Én olyan sokáig kerestem. Csak olyan
bolygókat találtam, amelyek egy kicsit hasonlítottak rá, vagy egyáltalán nem
hasonlítottak, márpedig a kontinensek alapján annak kellett volna lenniük.
A legrosszabb egy MiaManó nevű hely volt, ahol egy nyomorult kis dög még
belém is harapott. Tudod, így kommunikálnak, harapdálással. Mit mondjak,
rohadt fájdalmas: Meg aztán... a Föld nem is létezik, hiszen felrobbantották
azok a szemét vogonok. Érted egyáltalán, mit beszélek?
Ford nem válaszolt. Figyelt valamire. Odaadta Arthurnak az útikalauzt, és a
képernyôre bökött. Az aktív szócikkben a következô volt olvashatö: "Föld.
Jobbára ártalmatlan."
- Tehát mégis létezik! - Arthur izgatott lett. - A Föld még létezik! Akkor
Vakta is oda tart! A madár a Földet mutatta a zivatarban!
Ford intett Arthurnak, hogy halkabban kiabáljon. Hallgatott valamit.
Arthur egyre türelmetlenebb lett. Más bárénekestôl is hallotta már a "Szeress
gyengéden"-t. Egy kissé meglepôdött ugyan, hogy ítt hallja, a kí-tudja-mi-a-
csuda kellôs közepén (merthogy ez aztán tényleg nem a Föld
volt), de már korántsem tudott úgy meglepôdni az ilyen dolgokon, mint
régen. Az énekesnek elég jó hangja volt ahhoz képest, hogy bárénekes, de
Arthur kezdett nyűgös lenni.
Az órájára pillantott, de csak azért, hogy eszébe jusson, már nincs órája.
Vaktánál volt, már amennyi megmaradt belôle.
- Nem kellene már indulnunk? - kérdezte kitartóan. - Pszt! - intette Ford. -
Fizettem ezért a dalért. Mintha könnyek esillogtak volna a szemében, s ezt
Arthur egy kícsit furesállotta: Még sosem látta volna, hogy Fordot a roppant
tömény szeszeken kívül bármi más így megindította volna. Biztosan a por
miatt, gondolta. Várt hát, s közben idegesen dobolt az ujjaival az asztalon,
de nem sikerült eltalálnia a ritmust.
Véget ért a dal. Az énekes belekezdett az "Összetört szívek szállodájá"-ba.
- Még egy kritikát meg kell írnom - suttogta Ford -, az étteremrôl.
- Micsoda?
- Kritikát kell írnom.
-Kritikát kell írnod? Errôl a helyrôl?
- Csak akkor teljesítik a költségigényemet, ha elküldöm a kritikát a
hálózatba. úgy intéztem, hogy ilyenkor automatikusan és észrevehetetlenül
érvényesítsék a hitelkártyámat. Erre a számlára aztán ráfér az érvényesítés -
tette hozzá halkan, s miközben a sörét bámulta, arca gonosz vigyorba
torzult.
- Két sörért meg egy zsemléért?
- Az énekesnek is adtam borravalót. - Miért, mennyit adtál neki?
Ford ismét megnevezte az összeget.
- Nem tudom, mennyi az - mondta Arthur. Mennyit ér font sterlingben? Mit
lehet venni érte?
- Hát, meg lehet venüi mondjuk... ööö... - Ford felakadt szemmel gyors
fejszámolást végzett. - Mondjuk
Svájcot - jelentette ki végül. Maga elé húzta GALAXIS útikalauzát, és
gépelni kezdett.
Arthur okos képpel bólintott. Gyakran gondolt arra, de jó is lenne érteni, mi
az ördögrôl beszél Ford, máskor viszont - mint például most - úgy érezte,
hogy jobb, ha inkább meg sem próbálja megérteni. Átnézett ': Ford válla
fölött.
- Nem tart soká, ugye? - kérdezte..
- Á, dehogy - felelte Ford. - Egykettôre összecsapom. Csak megemlítem,
hogy tűrhetô a zsemléjük, finom és hideg a sörük, a helyi állatvilág szép és
különleges, az énekesük pedig a legjobb az univerzumban, és kész is. Nem
kell sokat írnom. Csak a hitelkártyám érvényesítése miatt.
Megérintett a képernyôn egy BEVITEL feliratú foltot, s az anyag máris
felkerült a Szub-Étára,
- Szóval neked tetszett az énekes?
- Aha - felelte Ford. A csapos épp akkor tért vissza, és egy darab papírt
tartott reszketô kezében. Áhítatos mozdulattal lerakta Ford elé.
- Mókás volt - mondta. - A rendszer eleinte visszadobta néhányszor. Nem
mondanám, hogy túlzottan meglepôdtem volna. - Izzadságcseppek
gyöngyöztek a homlokán. - Aztán egyszer csak minden rendben, és a
rendszer.., elfogadta, na! Csak így Nem akarja... aláírni?
Ford gyorsan végigfuttatta rajta a szemét, és megszívta a fogát.
- Na, ezt aztán meg fogja érezni a Multimenzió Vállalat - mondta
elégedetten. - úgy kell nekik - tette hozzá halkan -, nyomom a fülükbe.
Sugárzó arccal aláírta és visszaadta a csaposnak.
- Ez több pénz - mondta -, mint amit az Ezredes az ócska filmjeivel meg a
kaszinós bulijaival egész életében összeszedett neki. Ráadásul azt csinálta
érte, amihez a legjobban ért. Hogy kiáll egy bárba énekel
ni. És ezt csak saját magának köszönheti. Ezt a pillanatot sosem fogja
elfelejteni. Mondja meg neki, hogy köszönöm, és vigyen neki egy italt! - A
bárpultra hajított néhány érmét. A csapos félretolta.
- Azt hiszem, ez szükségtelen - mondta egy kicsit rekedten.
- Nekem nem az - mondta Ford. - Na jó, mi már itt sem vagyunk.
Kint álltak a hôségben és a porban, és ámulva-bámulva nézték a nagy
rózsaszín és krómozott űrhajót. Ford legalábbis ámulva-bámulva nézte.
Arthur csak úgy ránézett.
- Nincs egy kicsit túlcicomázva szerinted?
Ugyanezt kérdezte akkor is, amikor beszálltak. Az üléseket, sôt, még a
műszerfal néhány gombját is finom szôrme vagy antilopbôr borította. A fô
kapcsolótáblát pedig mindössze egy nagy arany monogram díszítette. "E. E"
- ez volt a két betű.
- Répzeld csak - mondta Ford, miközben beindította a hajtóműveket -,
megkérdeztem tôle, hogy tényleg az idegenek rabolták-e el; és tudod, mit
felelt?
- Kícsoda?
- Hát a Király
- De hát milyen király? Ja, ezt már egyszer végigjátszottuk.
- Nem érdekes - mondta Ford. - Azt felelte, hogy nem. Önszántából tartott
velük.
- Még mindig nem tudom, kirôl van szó - mondta Arthur.
Ford megrázta a fejét.
- Figyelj csak - mondta -, van ott néhány kazetta tôled balra, abban a
dobozban. Nem tennél be valamí zenét?
- De - mondta Arthur, és kotorászni kezdett a kartondobozban. - Elvís
Presleyt szereted? - kérdezte.
- Mi az, hogy! - felelte Ford. - Na, hát akkor, remélem, ez a masina tud is
olyan jól repeszteni, mint ahogy kinéz. - Bekapcsolta a fô hajtóművet.
- Jűűíhááá! - süvöltötte Ford, ahogy hajmeresztô sebességgel nekilódultak.
Tudott.
A hírügynökségek nem szeretik, az ilyesmit. Pazarlásnak tartják. Megjelenik
egy vitathatatlanul földönkívüli űrhajó, leszáll a sernmibôl London közepén,
és egybôl legnagyobb szenzáció lesz belôle. Aztán három és fél óra múlva
érkezik egy másik is, abból meg valahogy nem.
"MÉG EGY ŰRHAJó! - harsogták az újságok címoldalai és az
üjságosbódék hirdetôtáblái. EZ MOST RóZSASZîNű!" - Egy hónappal ké-
sôbb talán sokkal jobb sztori kerekedhetett volna belôle. A fél óra mülva
megérkezô harmadik űrhajó, a kis négyüléses Ó-irundi űrcsónak már csak a
helyi hírekbe került be.
Ford és Arthur süvítve szelték át a sztratoszférát, majd szépen leszálltak a
Portland Place-en. Este fél hét volt már, úgyhogy találtak üres parkolóhelyet.
Gyorsan elvegyültek az odasereglô szájtáti tömegben hangosan
, kijelentették, hogy ha senki sem hívja a rend
ôrséget, akkor majd ôk kihívják, és ügyesen felszívódtak.
- Otthon... - szólalt meg Arthur reszelôs hangon, ahogy fátyolos szemmel
körülnézett.
- Jaj, nehogy már elérzékenyülj itt nekem! - csattant fel Ford. - Meg kell
találnunk a lányodat meg azt a madarat.
- Hogyan? - kérdezte Arthur. - Öt és fél milliárd ember él ezen a bolygón,
és...
- Igen - szakította félbe Ford. - De közülük csak egy érkezett a világűrbôl
egy nagy, ezüstös űrhajóval egy madár társaságában. Szerintem kerítsünk
egy televíziöt meg valamí ínnívalót a tévézéshez. És kellene még egy nagyon
profi szobaszolgálat is.
A Langham egyik tágas, kétszobás lakosztályába jelentkeztek be. Ford
Hamm-O-Plussz hitelkártyáját, amelyet több, mint ötezer fényévnyi
távolságban bocsátottak forgalomba, rejtélyes módon gond nélkül elfogadta a
szálloda komputere.
Ford azon nyomban a telefonra vetette magát, Arthur pedig a tévét próbálta
beállítani közben.
- Jó - mondta éppen Ford. - Hozzon fel két margaritát, legyen szíves! Meg
két kancsót, két séfsalátát és annyi libamájpástétomot, amennyijük csak van!
És kérném a londoni állatkertet is.
- Benne van a hírekben! - rikoltott át Arthur a másik szobából.
- Igen, azt is mondtam - beszélt tovább Ford a telefonba. -A londoni
állatkertet. îrja a számlámra!
- Benne van a... Te jó isten! - kiáltozott Arthur. - Tudod, ki csinálja vele a
riportot?
-Talán nem ért elég jól angolul? - folytatta Ford. - Az állatkertet, ami itt van
az út végén! Mit bánom én, hogy ma este zárva van! Nem jegyet akarok
venni, hanem az állatkertet! Bánom is én, hogy ráér-e vagy sem. Én a szoba-
szolgálatot hívtam. Egy szobában vagyok, és- szolgálatot akarok. Van egy
darab papírja? Nagyszerű. A következôk a kívánságaim. Az összes állatot
vissza kell juttatni a vadonba, juttassák vissza ôket! Állítsanak rájuk néhány
csapatot, hogy figyeljék, hogy boldogulnak odakint, hogy lássák, minden
rendben van-e!
- De hiszen ez Trillian! - kiáltotta Arthur. - Vagyis... ööö... Istenem, az
agyamra megy már ez a párhuzamosuniverzum téma. Teljesen összezavar.
úgy látszik, ez egy másik Trillian. Ez Tricia McMillan, így hívták Trilliant,
mielôtt... Miért nem jössz már át, hogy te is megnézd?
- Egy pillanat! - kiáltott vissza Ford, és tovább tárgyalt a szobaszolgálattal. -
Aztán szükségünk lesz néhány rezervátumra azoknak az állatoknak,
amelyek nem képesek megélni a vadonban. Kell egy csapat, hogy 232
megtalálja a legjobb helyeket. Meg kell vennünk Zairét vagy valamí ahhoz
hasonló helyet meg néhány szigetet is. Madagaszkárt, Baffint vagy
Szumátrát... Ilyen helyekre gondoltam. Nézze, igazán nem értem, miért
_ okoz ez gondot. Keressen valami illetékest! Béreljen fel, akit akar! Lásson
neki! Láthatja, hogy van elég hitelkeretem. A salátára pedig rokfortöntetet
kérek. Köszönöm szépen.
Lerakta a kagylót, és átment Arthurhoz, aki az ágya szélén ülve nézte a
televíziót.
- Rendeltem magunknak egy kis libamájpástétomot közölte.
- Tessék? - kérdezte Arthur, aki minden figyelmével a tévéképernyójére
összpontosított.
- Mondom, rendeltem magunknak egy kis libamájpástétomot.
- ű - mondta bizonytalanul Arthur. - A libamájpástétommal kapcsolatban
nekem mindig rossz érzései támadnak. Te nem sajnálod a libákat?
- Köpök rájuk - mondta Ford, és végigheveredett az ágyon. - Minden
szirszarra nem figyelhetek oda.
- Hát, lehet, hogy igazad van, de...
- Maradj már! - mondta Ford. - Ha nem szereted, majd én megeszem
helyetted. Mi történik?
- Káosz! - felelte Arthur. - Minden a feje tetején áll! Vakta egyre csak
ordított Trillianre vagy Triciára vagy mittudom-én-kire, amiért elhagyta ôt,
aztán meg diszkóba . akart menní. Triciánál meg eltört a mécses, azt állítja,
hogy még csak nem is találkozott Vaktával, nemhogy ô hozta volna a
világra. Aztán elkezdett valami Rupert nevű pasi miatt bôgni, hogy az
elvesztette az eszét vagy mi a görcs. Hogy ôszinte legyek, ezt a részt nem
igazán tudtam követni. Utána Vakta elkezdett dobálózni, és beadtak egy
reklámot, amíg ôk megpróbálnak zöldágra vergôdni. Á! Most kapcsoltak
vissza a stúdióba! Maradj csendben, és nézd!
A képernyôn egy elég megviselt tévébemondó jelent rneg. Elnézést kért a
kedves nézôktôl, amiért meg kellett szakítani az elôzô adást. Azt mondta,
hogy új fejleményekrôl nemigen tud beszámolni, de a rejtélyes lány aki
Vakta Törzsutas Dentnek nevezi magát, elhagyta a stúdiót, ööö, pihenní.
Reméli, hogy Tricia MeMillannel holnap még találkoznak. Ezalatt friss
jelentések futotta be UFO- tevékenységrôl az angliai...
Ford felpattant az ágyról, megragadta a legközelebbi telefont, és bepötyögött
egy számot.
- Recepciós? Akarja, hogy a magáé legyen ez a hotel? Máris az öné, ha öt
percen belül kinyomozza nekem, melyik klubokba jár Tricia McMillan.
Nyugodtan írjon mindent az én számlámra!
Senki sem vette észre, hogy messze kinn, a tintafekete űr mélyén
megmoccan valami.
A furcsa és temperamentumos Plurális zónában, amelynek fókuszában a
Föld nevű bolygó végtelen számú valószínűsége helyezkedett el, nem
láthatták ezt a mozgást, de a következmé'rlyeket megéxezték.
A Naprendszer legtávolabbi csücskében egy nagyon aggodalmas képű
grebulon Vezér kuporgott egy szürke, műbôrborítású heverôn, és dülledt
szemmel meredt az elôtte sorakozó tévéképernyôkre és monitorokra.
Idegesen babrált a kezével. Babrálta asztrológiakönyvét, babrálta a
komputerkonzolt, és babrálta a képernyôket, amelyekbôl folyamatosan özön-
löttek a grebulon megfigyelô szerkezetek által továbbított képek, amelyek
mind a Föld nevű bolygóról érkeztek.
El volt keseredve. A küldetése a megfigyelés volt. Méghozzá a titkos
megfigyelés. De ôszintén
szólva már torkig volt a küldetésével. Meg volt gyôzôdve róla, hogy a
küldetése nem csak a vég nélkülí tévézésbôl áll. Biztos hoztak magukkal egy
rakás olyan műszert is, amelyeknek megvan a maguk rendeltetése, de sajnos
véletlenül elfelejtették, mi célból is jöttek ide. Érezte, hogy szükség lenne
valamí életcélra, s az asztrológiához is azért fordult, mert azzal próbálta
kitölteni a lelkében és az agyában tátongó űrt. Remélte, hogy valamit segít
majd neki.
Amí azt ílletí, valamit segített is.
Segített felismerni, hogy igencsak rossz hónapnak néz elébe, hogy a dolgok
a rosszról a még rosszabbra fordulnak majd, ha nem szedi össze magát, nem
tesz valami pozitívat, és nem ötöl ki valami nagyon okosat.
Ez igaz is volt. Világosan kiderült a csillagtérképbôl, amelyet az
asztrológiakönyv alapján készített a kedves
Tricia MeMillan tervezte számítógépes program segítségével, ami azért
kellett, . hogy átkalkulálja a megfelelô esillagászati adatokat. A földi
horoszkópokat ugyanis át kellett írni, hogy a Naprendszer fagyos szélén, a
Tizedik Bolygón tartózkodó grebulonok is ki tudjanak venni belôle valamit.
Az átszámítás után egyértelműen látszott, hogy tényleg nagyon rossz hönap
veszi kezdetét, méghozzá éppen a mai nappal. A Föld ugyanis éppen ma
emelkedett a Bak jegyébe, s a grebulon Vezérnek, aki magában hordozta a
Bikák összes jellemzô tulajdonságát, ez esakugyan nagyon rosszat jelentett.
A horoszkóp szerint aznap volt a legmegfelelôbb alkalom, hogy pozitív
lépéseket tegyen, hogy határozott döntéseket hozzon, hogy lássa, mit kel
tennie, és meg ís tegye azt. Ez mind nagyon nehéz volt neki, de tudta, hogy
határozott döntéseket hozni mindenki szerint határozottan nehéz. A
komputer már ráállt a Föld helyzetére, és pillanatról pillanatra követte a
pályáján. A grebulon Vezér parancsára elfordultak a nagy, szürke
lövegtornyok.
Mivel az összes grebulon megfigyelôműszer a Földre irányult, nem is vették
észre, hogy a Naprendszerbe belépett egy újabb megfigyelési pont.
Annak az esélye, hogy véletlenül észrevegye ezt az újabb megfigyelési
pontot - ami egy böhömnyi sárga építészűrhajó volt - gyakorlatilag a
nullával volt egyenlô. Ugyanolyan távol volt a Naptól, mint a Rupert, de
éppen az átellenes oldalon, majdnem teljes takarásban. Majdnem.
A masszív, sárga építészűrhajó úgy akarta megfigyelni a Tizedik Bolygót,
hogy ôt magát ne vegyék észre. Ezt módfelett sikeresen meg is oldotta:
A hajó más okokból is szöges ellentétben volt a grebulon űrhajóval.
Vezére, a kapitány pontosan tudta, mi a célja. Egyszerű volt a céi, s a
kapitány már egy jó ideje egyszerűen követte.
Bárki, aki tudta volna, mi a célja, azt mondhatta volna, hogy elég
semmitmondó és csúnya dolog, hogy ez nem az a fajta cél, amitôl
érdemesebb élni, rugalmasak lesznek az ember léptei, dalolni kezdenek a
madarak, és virágba szökkennek a mezôk. Sokkal inkább ennek az ellentéte.
A gyökeres ellentéte.
Persze nem az ô feladata volt, hogy amiatt aggódjon. Az ô feladata az volt,
hogy végezze a feladatát, amely feladat nem volt más, mint maga a
feladatvégzés. Ha ez beszűkült Iátókörhöz vezet, ám legyen, emiatt nem neki
kellett aggódnia. Esetleges aggodalmait inkább áthárította másokra, akiknek
megvoltak a saját embereik, hogy azokra háríthassák át ôket.
Sok-sok fényévnyire innen - sôt: bárhonnan - található a zord és régóta
elhagyottan álló bolygó, Vogária: Ennek a bolygónak a lápszagú,
ködborította, mocsaras felszínén, az utolsó Sziporkákkal Ékesített Zsilipfúró
Rákok píszkos és törött páncéljaival körülvéve egy kicsinyke, kôbôl készült
emlékoszlop jelöli azt a helyet, ahol a fáma szerint a Vogon vogonbrutalis
faj elsô képviselôje kidugta rusnya fejét az ôstengerbôl. A kôoszlopra egy
nyilat karcoltak, amely a ködbe mutat, s alatta egyszerűen vésett betűk
hirdetik: "Búsmegálló".
Fertelmes sárga hajójának belsejében a vogon kapitány morogva nyúlt az
elôtte heverô megfakult, szamárfüles lap felé. Egy bontási parancs volt az.
Ha valakí tényleg utána akarna jámi, mikor látták el a kapitányt ezzel a
feladatvégzési feladat elvégzésének a feladatával, végül ehhez a papírhoz
jutna el. Ezt a papírt közvetlen felettesétôl kapta réges-rég, és rajta volt egy
utasítás. Neki végre kellett hajtania ezt az utasítást, s
amikor ezzel végzett, egy pipát kellett tennie a megfelelô rubrikába.
Egyszer már eleget is tett az utasításnak., egy sor z'úrös körülménynek
köszönhetôen azonban képtelen volt kipipálni ezt a rubrikát.
Az egyik zűrös körülmény az itteni galaktikus szektor plurális természete
volt, ahol a lehetséges állandóan interferált a valószínűvel. Egy egyszerű
rombolás nem járt több eredménnyel, mint egy rosszul feiragasztott tapéta
alá szorult légbuborék nyomkorászása. Az elpusztított dolgok újra meg újra
felbukkantak. Ennek akarta most az elejét venni.
Egy másik ilyen zavaró körülménynek számított az a maroknyi
emberesoport, ameiyik sosem volt ott ahol lennie kellett volna akkor, amikor
ott kellett volna lennie. Ennek is mihamarabb az elejét akarta venni
A harmadik körülmény pedig egy bosszantó és anarchikus kis herkentyű
képében jelentkezett, amely nem voit más, minta GALAXIS útikalauz
Stopposoknak. Errôl azonban már gondoskodott is, méghozzá az idô-
visszarendezés tüneményes hatalmának segítségével, így most már maga a
kiadó volt az, aki minden másnak az elejét tudta venni. A kapitány csak
azért jött, hogy végignézhesse a dráma utoisó felvonását. Neki magának a
kisujját sem keilett mozdítania.
- No hadd lám! - böffentette.
Egy éjfekete madáralak tárta ki a szárnyait, és emelkedett mellé a levegôbe.
A paranesnoki hídra sötétség borult. A madár fekete szemében halovány
fénypontocskák táncoltak, ahogy mélyeri legbelül egymás után záródtak be
egyszer és mindenkorra a zárójelek, fejezôdtek be a feltételes znondatok,
merevedtek meg az ismétlôdô hullámhegyek, s utoljára léptek működésbe az
önmagukba vissza-visszatérô funkciók.
A sötétben vakítóan felragyogott egy kék és zöld színekben játszó, lebegô,
csôszerű képzôdmény, amely
formáját tekintve leginkább egy felszeletelt kolbászfüzérre emlékeztetett.
A vogon kapitány elégedett bélhangokkal hátradôlt a székében, és a
látványában gyönyörködött.
- Ott jó lesz, a negyvenkettes szám elôtt! - kiáltotta Ford Prefect a
taxisofôrnek. - Ez az!
A taxi lefékezett. Ford és Arthur kiugrott. útközben megálltak jó néhány
bankjegykiadó automatánál. Ford az ablakon keresztül odavetett egy marok
pénzt a sofôrnek.
A klub bejárta sötét volt, elegáns és komoly Csak egy aprócska tábla hirdette
a nevét. A klubtagok úgyis tudták, hal van, aki pedig nem volt a tagja, annak
mindegy volt, hol van.
Ford Prefect nem volt a Stavro's tagja, igaz, Stavro másik, New York-i
klubjában megfordult már egyszer. Egyszerű módszerrel lépett be minden
olyan helyre, ahol nem volt klubtag. Most is csak úgy belendült, amint
kinyílt az ajtó, majd Arthurra bökve így szólt: - Semmi gond, velem van!
Leszökdécselt a sötéten ragyogó lépesôn. új cipôjében istenien érzete magát.
Antilopbôrbôl készült és kék színe volt, és Ford nagyon
ôrült, hogy a sok körülötte zajló dolog ellenére is elég éles szemével kiszúrta
a kirakatban a száguldó taxi ablakából.
- Nem megmondtam, hogy ne gyere ide?! - Mi van? - torpant meg Ford.
Egy vézna, beteges külsejű emberke jött fel mellettük a lépcsôn valami
lötyögôs olasz cuccban. Éppen rágyűjtaní készült, amikor észrevette ôket, és
hirtelen megállt:
- Nem magához szóltam - mondta. - Hozzá. Egyenesen Arthurra nézett,
majd egy kissé mintha elbizonytalanodott volna.
- Elnézést - mondta. - Összekevertem valakivel. újra elindult felfelé a
lépesôn, de szinte azonnal vissza is fordult. Most még bizonytalanabb volt.
Arthurt bámulta.
- Na mi van? - kérdezte Ford. - Tessék?
-Azt kérdeztem: na mi van? - ismételte meg ingerülten Ford.
- Akkor jól hallottam - mondta az emberke, majd megtántorodott, és kiejtette
a kezébôl a gyufásdobozt. Remegni kezdett a szája. Kezét a homlokára
tapasztotta.
- Elnézést - mondta. - Kétségbeesetten próbálok visszaemlékezni, mit
szedhettem be, de valószínűleg valami olyat, amitôl az ember nem
emlékszik semmire.
Megrázta a fejét, cnajd rnegint hátat fordított, és elindult a férfivécé felé.
- Gyerünk - mondta Ford. Leiramodott a lépesôn nyomában az ideges
Arthurral. A.rthurt nyomasztotta az a találkozás, de nem tudta, míért.
Nem szerette a2 ilyen helyeket. Annak ellenére, hogy hosszú éveken át
álmodozott a Földrôl, az otthonáról, most Lamuellai kunyhója után
sóvárgott, és a kései és a szendvicsei közé vágyott vissza. Meg Agg Trasbarg
is hiányzott neki.
- Arthur!
Ez volt a Iegmegdöbbentôbb. Egyszerre kétfelôl is az ô nevét kiáltották.
Arthur megpördült az egyik irányba. Fenn a lépcsô tetején meglátta
Trilliant. A nô lefelé igyekezett esodálatosan gyűrött RymplonT"` ruhájában.
Hirtelen kôvé dermedt rémületében.
Arthur a másik irányba pördült, hogy lássa, mi rémítette így meg Trilliant.
A lépesô aljában Trillian állt... Nem - ez Tricia volt. Tricia, akit nemrég
látott feldúltan könnyezni a tévében. Mögötte pedig Vakta, akinek a szeme
most még vadabbul lángolt, mínt valaha. Mögötte, az elegáns, félhomályos
klubban az est többi vendége csoportképpé fagyva, idegesen bámulta a
lépcsôn zajló kínos találkozást.
Pár másodpercig mindenki sóbálvánnyá vált. Egyedül a bárpult mögül
bömbölô zene nem tudta, hogy abba kellene hagynia a dübörgést.
- A fegyver, amit a kezében tart - szólalt meg halkan Ford, fejével a lány,felé
bökve -, egy Wabanatta 3as. A hajón volt, amit ellopott tôlem. Elég
veszélyes egy darab. Most ne nagyon mozogjatok. Mindenki ôrizze meg a
nyugalmát, és próbáljuk meg kideríteni, hogy mi kavarhatta így fel.
- Hová tartozom? - sikoltott fel hirtelen Vakta. Pisztolyt markoló keze
izgatottan remegett. A másik kezét a zsebébe mélyesztette, és elôhúzta
Arthur karórájának maradványait. Megrázta elôttük.
- Azt hittem, ide tartozom - sírta -, ahhoz a világhoz, ahonnan elvileg
származom! De tessék: kiderül, hogy még a saját anyám sem tudja, ki
vagyok! - Durván félrehajította az órát, amely a bárpult mögötti poharak
közé csapódott; és ízzé-porrá tört.
Mindenki néma csendben maradt.
- Vakta! - szólította meg Trillian a lépcsô tetejérôl. - Te csak fogd be a szád!
- kiabálta Vakta: - Elhagytál engem!
- Vakta, nagyon fontos lenne, hogy meghallgass és megérts - suttogott
tovább kitartóan Trillian. - Nincs sok idônk hátra. El kell tűnnünk innen.
Mindannyiunknak.
- Mirôl beszélsz? Mi mindig csak elmegyünk! Most már mindkét kezével a
pisztolyt szorította, és mindkettô remegett. Senkire sem célzott vele igazán.
Általában az egész világra célzott vele.
- I3allgass meg! - kérte ismételten Trillian. - Azért hagytalak el, mert egy
háborúba kellett mennem haditudósítónak. Borzasztóan veszélyes volt. Én
legalábbis azt hittem, hogy az lesz. Meg is érkeztem, a háború azonban
valahogy nem tört ki. Idôanomália volt, és... figyelj ide! Kérlek, figyelj rám!
Fel kellett volna bukkannia egy felderítô űrhajónak, de nem bukkant fel, a flotta
maradék része pedig teljesen szétszóródott. Manapság egyre gyakrabban
történik ilyesmi.
- Nem érdekel! Hallani sem akarok a rohadt munkádról. - kiabálta Vakta. -
Otthont akarok! Tartozni akarok valahová!
- Ez nem a te otthonod - Trillian megpróbált továbbra is nyugalmat erôltetni
a hangjába. - Neked nincs olyanod. Egyikünknek sincs. Alig van olyan, aki-
nek lenne. A hiányzó űrhajó, amirôl beszéltem... Azoknak az embereknek
sincs már otthonuk. Azt sem tudják, honnan jöttek. Még arra sem
emlékeznek, kik ôk, és mi végre vannak itt. Eltévedtek, tanácstalanok, és
nagyon félnek: Most itt vannak ebben a naprendszerben, és attól tartok,
valami nagyon nagy... meggondolatlanságot fognak elkövetni, éppen azért,
mert annyira eltévedtek és annyira tanácstalanok: Nekünk... el kell
mennünk... most azonnal. Nem tudom megmondani, hová mehetnénk. Az is
lehet, hogy sehová. De itt semmi keresnivalónk. Kérlek! Utoljára.
Mehetünk?
Vakta a pánik és a tanácstalanság határán ingadozott.
- Nincs semmi baj - szólalt meg Arthur. - Amíg én itt vagyok, addig
biztonságban vagyunk. Ne kérjétek, hogy most rögtön elmagyarázzam,
miért, de ha nekem nem lesz bántódásom, akkor nektek sem. Rendben?
- Mirôl beszélsz? - kérdezte Trillian.
- Nyugodjunk meg - mondta Arthur. Ő nagyon nyugodtnak érezte magát. Az
élete csak káprázat volt, és semmi nem tűnt valódinak.
Vakta lassan, fokozatosan egyre lejjebb engedte a pisztolyt, és kezdett
megnyugodni.
Ekkor két dolog is történt egyszerre.
A lépcsô tetején kinyílt a férfivécé ajtaja, és az a férft lépett ki szipákolva,
aki az elôbb Arthurba belekötött.
Vakta a hirtelen mozdulattöl megrettenve éppen abban a pillanatban emelte
fel újra a pisztolyt, amikor egy mögötte álló férfi utánakapott.
Arthur elôrevetôdött. Fülsiketítô dörrenés hallatszott. Ügyetlenül elesett,
amikor a szintén elôrevetôdô Trillian nekizuhant. A robaj elhalkult. Arthur
felnézett, és azt látta, hogy az emberke a lépcsô tetején elképedten néz le rá.
- Te... - nyögte. Aztán szörnyen lassan ôsszeroskadt. Vakta kiejtette a
kezébôl a fegyvert, és zokogva térdre borult:
- úgy sajnálom! - hüppögte. Annyira sajnálom! Annyira borzasztóan
sajnálom...
Tricia és Trillian odalépett hozzá.
Arthur a kezébe temetett fejjel ült a lépcsôn, és halvány fogalma sem volt,
mitévô legyen. Ford alatta ült egy lépcsôfokkal. Felemelt valamit a földrôl,
érdeklôdve nézte, majd Arthur kezébe nyomta.
- Mond ez neked valamit? - kérdezte.
Arthur elvette. Az a gyufásdoboz volt, amelyet a halott ember ejtett el. Rajta
volt a klub és a tulajdonos neve is. Ekképp:
STAVRO MÜLLER
BETA
Arthur egy ideig guvadt szemmel nézte, s a kép lassacskán kezdett
összeállni az agyában. Eltűnôdött, mit tegyen, de ez egy futó gondolat volt
csupán. Körülötte tolakodni és kiabálni kezdett a vendégsereg, ôt azonban
hírtelen az a kérlelhetetlen bizonyosság szállta meg, hogy semmit sem lehet
már tenni sem most, sem soha többé. A hang és a fény furcsa, új
kavalkádjában csak Ford Prefect alakját látta, ahogy hanyatt dôlve hahotázik.
Iszonyatos béke árasztotta el. Tudta, hogy végre, egyszer és mindenkorra
minden véget ért.
A vogon űrhajó parancsnoki hídjának sötétjében Prostatikus Vogon Jeltz
egyedül ült. A fali monitoron, amely a kinti űrt mutatta, aprócska fények
villantak fel. Fölötte a levegôben a szakaszos, kékeszöld, vizenyôs
kolbászalakzat alkotóelemeire bomlott szét. A választási lehetôségek
összezárultak, az alternatívák egymásba csuködtak, s végül az egész
kicsusszant a létezésbôl.
Koromfekete sötétség borult a parancsnoki hídra. A vogon kapitány egy pár
másodpercig gondolataiba merülve ült.
- Fényt! - szólalt meg végüi.
Semmi sem történt. A madár is kigyűrôdött minden lehetôségbôl.
A vogon egymaga kapcsolta fel a villanyt. újra kézbe vette a papírlapot, és
egy kicsike pipát biggyesztett a kicsike négyzetbe.
Hát, ezzel megvolnánk, gondolta. Hajója elsuhant a tintafekete űrbe.
A grebulon Vezér hiába hajtotta végre az ôszerinte szörnyen pozitív
cselekedetet, mégis pocsék hónap köszönt rá. Majdnem ugyanolyan volt,
mint az eddig eltelt hónapok, azzal a kivétellel, hogy most már semmi nem
ment a televízióban. Helyette hallgatott hát egy kis könnyűzenét.

Vége