Isaac Asimov

A halhatatlanság halála

FORDÍTOTTA: APOSTOL ANDRÁS

MÁSODIK KIADÁS

Galaktika Baráti Kör Könyvklub

Móra Könyvkiadó

1988

Tartalom

A szerzõ elõszava a magyar kiadáshoz

1. A Technikus

2. A Megfigyelõ

3. A Növendék

4. A Kalkulátor

5. A Halandó

6. A Sorstervezõ

7. A bûntett elõjátéka 8. A bûntett

9. Közjáték

10. Csapdában!

11. A kör bezárul

12. A Halhatatlanság kezdete 13. Az alsó idõ végállomásán 14. A régi bûn

15. Kutatás a Primitív Korban 16. A Rejtett Századok 17. A kör bezárul?

18. A Végtelenség kezdete

A szerzõ elõszava

a magyar kiadáshoz

Legfõbb óhajom minden nép barátsága, mert csak ez a barátság mentheti meg a Földet a katasztrófától. A science-fiction is hozzájárulhat ehhez a barátsághoz, mert a közös veszélyek, közös problémák, közös célok elõtt álló emberiség képét mutatja fel. Nem vagyunk ellenségei egymásnak. Inkább közös ellenségeink vannak, melyek mindnyájunkat fenyegetnek: az éhség, a betegség és a tudatlanság. Ezeknek az ellenségeknek a veresége (vagy a figyelmeztetés: mi történik, ha nem gyûrjük le õket) - a science fiction tárgya. Örülök, hogy könyvemet lefordították magyarra, és barátsággal üdvözlöm magyar olvasóimat.

1968. március 17.

Isaac Asimov

1. A Technikus

Andrew Harlan belépett a kabinba. A kabin tökéletes gömb formájú volt, és biztosan ült egy ritkás rudakból álló függõleges aknában, amely hatlábnyira Harlan feje fölött áthatolhatatlan homályba veszett. Bekapcsolta a mûszereket, és lágyan lenyomta az indítókart.

A kabin meg se mozdult.

De Harlan nem is várt mást. Nem várt semmiféle mozgást: sem felfelé, sem lefelé, sem jobbra vagy balra, sem hátrafelé. Csak a rudak közti hézagok olvadtak bele valami szürke ürességbe, amely tömör tapintású volt és mégis anyagtalan. Valami remegést mégis érzett a gyomrában és enyhe szédülést, ami arról árulkodott, hogy a kabin a Halhatatlanságon át a felsõ idõbe száguld.

Az 575. Században lépett be a kabinba. Az operációs bázis két évvel ezelõtt küldte ide. Ennél felsõbb idõbe eddig még sohasem ment. Most pedig a 2456. Század felé száguld.

Rendes körülmények közt kissé kényelmetlenül érezte volna magát ilyen út elõtt. Idõotthona az alsó idõben maradt, hogy pontosak legyünk, a 95. Században. A 95. Század szigorúan korlátozta az atomerõt, kissé vidékies volt, kedvelte a természetes fát mint építõanyagot, gyanús szeszpárlatokat exportált majd minden alsó és felsõ idõbe, és lóheremagvat importált. Bár Harlan nem járt a 95. Században, mióta különleges kiképzést kapott, és tizenöt éves korában Növendék lett, mégis mindig honvágy fogta el, amikor eltávolodott az „otthon"-tól. A 2456. Század kétszáznegyven évezrednyire esett a 95.-tõl, és ez jókora távolság még egy edzett Halhatatlannak is.

Rendes körülmények között ilyesmi járt volna az eszében.

De most Harlan csupán arra gondolt, hogy iratai a zsebében lapulnak, és kissé zavart feszültség fogta el.

Keze gépiesen állította meg a kabint a kellõ évszázadban, a kellõ helyen.

Furcsa dolog, hogy egy Technikus zavart vagy ideges lehet bármi miatt is. Yarrow Oktató mondta annak idején:

- A Technikusnak mindenekfölött szenvedélytelennek kell lennie. A Valóságváltozás, amelyet végrehajt, több mint ötvenmilliárd ember életét módosíthatja. Egy vagy több milliónak az élete úgy megváltozhat, hogy már új egyednek kell õket tekintenünk. Ilyen körülmények között az érzelmi beállítottság határozott hátrány.

Harlan erélyes fejrándítással próbálta elûzni emlékezetébõl tanítója száraz hangját. Akkor nem is sejtette, hogy mint a legtehetségesebb Növendékre, éppen õrá esik a választás. És most mégis izgatott volt. Nem az ötvenmilliárd ember miatt. Mit számít neki ötvenmilliárd Halandó? Csak egyetlen ember számított. Egyetlenegy személy.

Feleszmélt, hogy a kabin áll, és egy pillanatra összeszedte gondolatait, hogy visszanyerje a Technikus hûvös, személytelen gondolkozásmódját, majd kilépett. A kabin természetesen már nem az volt, amelyikbe belépett, azaz már nem ugyanazokból az atomokból állt. Harlan nem aggódott emiatt jobban, mint akármelyik más Halhatatlan. Csupán a Növendékeket, a Halhatatlanság újoncait izgatta az Idõutazás misztikuma, jobban, mint maga az egyszerû tény.

Ismét várt egy pillanatig a Nem Tér és Nem Idõ hallatlanul finom függönyénél, amely elválasztotta egyrészt a Halhatatlanságtól, másrészt a közönséges Idõtõl.

A Halhatatlanságnak ezt a szektorát még egyáltalán nem ismerte. Egyet-mást tudott róla, hiszen belelapozott az Idõ kézikönyvébe. Ám az nem pótolta a személyes élményeket, és Harlan felkészült mindenféle kezdeti meglepetésre.

Beállította a mûszereket, amelyek rendkívül egyszerûen mûködtek, ha valaki a Halhatatlanságba akart belépni (és rendkívül bonyolultan, ha valaki az Idõbe akart kilépni: ez az út éppen ezért kevésbé volt használatos). Átlépett a függönyön, és szeme bele-káprázott a vakító fénybe. Önkéntelenül az arca elé kapta a kezét.

Csupán egy ember várta. Harlan eleinte csak homályosan látta az arcát.

Az ember megszólalt:

- Kantor Voy vagyok, Szociológus. Ha jól sejtem, ön Harlan Technikus.

Harlan bólintott, és így válaszolt:

- Idõ az atyám, hát nem lehet kikapcsolni ezt a díszkivilágítást?

Voy körülnézett, és türelmesen felelte: - A molekuláris hártyára gondol?

- Persze - mondta Harlan. A Kézikönyv említette ezt, de ilyen esztelen fénytükrözõdésrõl nem volt szó.

Teljesen jogosnak tartotta a bosszankodást. Mint a legtöbb Század, a 2456. Század is anyagbázisú volt, úgyhogy már a kezdet kezdetétõl mindennek egyeznie kellett volna a Kézikönyv adataival. Nem lett volna szabad ilyen zûrzavarral fogadnia az anyagbázisú században született embert, mint például a 300. Század energiatörvénye vagy a 600. Század energiamezeje. A 2456. Században az átlagos Halhatatlan számára a faltól a szegekig mindent anyagból készítettek.

Itt is kétségtelenül minden anyag volt. Egy energiabázisú század embere ezt nem foghatta fel. Minden anyagot durva, nehézkes és barbár dolognak tartott. Az anyagbázisú Harlan azonban úgy érzékelte az anyagot, mint fát, fémet (könnyû és nehéz fémet), mûanyagot, szilikátot, betont, bõrt.

De itt minden csupa tükör!

Ez volt az elsõ élménye a 2456. Századról. Minden felület fényt visszaverve ragyogott. Mindenütt a tökéletes simaság illúziója: így hatott a molekuláris hártya. És önmagának, Voy Szociológusnak és mindennek az újra meg újra ismétlõdõ tükörképében, a töredékekben és az egészben, minden szemszögbõl zûrzavar uralkodott. Émelyítõ zûrzavar!

- Sajnálom - szólalt meg Voy -, de ebben a században ez a szokás, és Szektorunk praktikusnak tartja, ha a bevált szokásokat átvesszük. Rövidesen maga is megszokja.

Voy végigsietett a tükörképén, és a hasonmása tótágast állva megismételte minden mozdulatát. Egy indikátor hajszálmutatója a spirális skálán nullára esett.

A tükörképek egyszerre eltûntek, a vakító fények elhalványultak. Harlan nyomban otthonosabban érezte magát.

- Szíveskedjen velem jönni - mondta Voy.

Harlan követte az üres folyosón, ahol - tudta jól - néhány pillanattal elõbb még csak úgy tobzódtak a mesterséges fények és tükörképek, aztán egy rámpán fel, majd egy elõszobán át egy irodába jutottak.

Rövid útjukon senkivel sem találkoztak. Harlannak ez nem tûnt fel, természetesnek tartotta, és inkább akkor lett volna meglepve, sõt megijedve, ha elsuhanó emberi alakot fedez fel. Kétségtelenül híre futott már, hogy egy Technikus érkezett odaátról. Még Voy is tartotta a tisztes távolságot, és szemmel látható sietséggel húzódott félre, amikor Harlan keze véletlenül súrolta a kabátja ujját.

Harlan maga is meglepõdött, milyen keserûség fogja el. Azt hitte, hogy a lelke köré növesztett burok vastagabb és sokkal érzéketlenebb. Ha tévedett, ha a burok elvékonyodott, akkor ennek egyetlen oka lehet.

Noŷs!

Kantor Voy Szociológus a Technikus felé hajolt, elég barátságosan, de Harlan önkéntelenül is megjegyezte, hogy egy hosszú asztal két végén ülnek.

Voy így kezdte:

- Rendkívül hízelgõ számomra, hogy egy oly nagy hírû Technikus, mint ön, érdeklõdik a mi jelentéktelen problémánk iránt.

- Igen - mondta Harlan a tõle várható hûvös személytelenséggel. - Némely szempontból érdekes is.

Elég személytelen volt? Valószínûleg nyilvánvalóak az igazi szándékai, és bûnössége gyöngyözõ verejtékcseppekben ütközik ki a homlokán.

Belsõ zsebébõl elõhalászta a tervezett Valóságváltoztatás jegyzékét. Ezt a példányt kapta meg egy hónappal ezelõtt az Idõtanács. Twissell Fõkalkulátorhoz - a Nagy Twissellhez fûzõdõ barátsága révén könnyûszerrel megkaparinthatta a tervet.

Mielõtt kiteregette a tekercset az asztal gyenge paramágneses mezeje fölött, a másodperc egy töredékéig habozott.

Az asztalt befedõ molekuláris hártya tompítottan tükrözött, de nem volt nullára állítva. Megpillantotta kézmozdulatát, és egy pillanatra úgy rémlett, hogy arcának tükörképe komoran bámul rá az asztallapról. Harminckét éves volt, de idõsebbnek látszott. Tudatában volt ennek, nem kellett senkinek figyelmeztetnie rá. Talán hosszúkás arca és a fekete szeme fölött húzódó sötét szemöldöke miatt látszott haragos és szúrós tekintetûnek: minden Halhatatlan így képzelte el a Technikus karikatúráját. Bizonyára azért lett ilyen az arca, mert Harlan egy percre se felejtette el, hogy Technikus.

Aztán végigterítette a tekercset az asztalon, és rátért a tárgyra.

- Kérem, én nem vagyok Szociológus.

Voy mosolygott.

- Ez félelmetesen hangzik. Ha valaki azzal kezdi, hogy nem ért az adott területhez, akkor nyilvánvaló, hogy nyomban a lesújtó véleményével rukkol elõ.

- Nem - felelte Harlan -, nem véleménnyel. Csupán egy kéréssel. Átnézné és átvizsgálná ezt a jegyzéket, nem követett-e el valami kis hibát valahol?

Voy nyomban elkomorodott.

- Remélem, nem - felelte.

Harlan az egyik kezét hátravetette a szék támláján, a másikat pedig az ölében nyugtatta. Nem dobolhatott az asztalon. Nem rághatta a szája szélét. Nem mutathatta ki érzéseit.

Mióta életének iránya annyira megváltozott, állandóan figyelte a tervezett Valóságváltoztatások jegyzékét, amikor áthaladtak az Idõtanács adminisztratív malmán. Mint Twissell Fõkalkulátor személyes Technikusának, ez könnyen sikerült, alig kellett megszegnie a foglalkozási etikát. Különösen mióta Twissell egyre inkább beletemetkezett saját nagyralátó tervének tanulmányozásába. (Harlan orrcimpája megremegett. Most már sejtette, miféle terv ez.)

Semmi sem biztosította Harlant, hogy belátható idõn belül egyáltalán megtalálja, amit keres. Amikor rábukkant a 2456-2781 Valóságváltoztatás V-5 sorozatszámú tervére, hirtelen azt hitte, hogy kívánsága máris valóra vált. Egy álló napig újra meg újra ellenõrizte az egyenleteket és összefüggéseket valami kapkodó bizonytalanságban, egyre izgatottabban, és kesernyés hálát érzett, amiért annak idején legalább a pszichomatematika elemeire megtanították.

Most Voy értetlen, gondterhelt tekintettel ismét végignézte a lyukkártyákat.

Így szólt:

- Úgy vélem, ismétlem, úgy vélem, hogy minden tökéletesen rendben van.

- Legyen szabad emlékeztetnem, milyen udvarlási formák uralkodnak ennek a Századnak a jelenlegi Valóságában. Ez már szociológia, és ehhez ön ért, úgy gondolom. Ezért döntöttem úgy, hogy megérkezésem után önnel találkozom mindenekelõtt - válaszolta.

Voy rosszallóan pillantott rá. Még udvarias volt, de hangja jegesen csengett.

- Szektorunk Megfigyelõi kifogástalan szakemberek. Tökéletesen bizonyos vagyok benne, hogy pontos adatokat szolgáltattak ehhez a tervhez. Tudja bizonyítani ennek az ellenkezõjét?

- Nem, egyáltalán nem, Voy Szociológus. Én elfogadom az adataikat. Csupán az adatokból levont következtetésben kételkedem. Itt például, ha jobban megnézzük a szerelmi adatokat, nem változik meg a tenzorkomplexus?

Voy kimeresztette a szemét, aztán szemlátomást megkönnyebbülés suhant át az arcán.

- Természetesen, Technikus, természetesen, de az egyenlet itt azonossággá válik. Hurok keletkezik, de egyik irányban sincs elágazása. Remélem, megbocsát, hogy ilyen szavakat használok a pontos matematikai kifejezések helyett.

- Nagyra értékelem - felelte szárazon Harlan. - Igaz, hogy a szociológiához nem értek, de Kalkulátornak se volnék jó.

- Akkor pompás. Az említett tenzorkomplex, vagyis másképpen az útelágazás, elhanyagolható. Az elágazások újra egyesülnek, és az út folytatódik. Kísérõjegyzékünkben nem is tartottuk érdemesnek megemlíteni.

- Ha így véli, akkor az ön ítéletére bízom magamat.

De még döntenünk kell az MSZV-rõl.

Harlan tudta, hogy a Szociológus összerezzen a rövidítés hallatára. MSZV - Minimálisan Szükséges Változások. Itt már a Technikus volt otthon. Egy Szociológus csalhatatlannak tekinthette magát, ha a Valóságok Idõben Végtelen Lehetõségeinek matematikai analízisérõl volt szó, de az MSZV kérdéseiben a Technikus megfellebbezhetetlennek számított.

A gépi számítások itt nem váltak be. A legnagyobb kibernetikus agy, még ha a legokosabb és legtapasztaltabb Fõkalkulátor kezelte is, legfeljebb csak körülbelül jelölhette ki az MSZV helyét egy adott körön belül. Az adatok birtokában maga a Technikus döntötte el a körön belül az MSZV pontos helyét. Jó Technikus ritkán tévedett. Elsõrangú Technikus soha. Harlan soha nem tévedett.

- Az ön szektora által javasolt MSZV – folytatta Harlan (szenvtelenül, nyugodtan beszélt, tökéletesen hangsúlyozva az Idõk Egységes Nyelvét) - ûrkatasztrófát ajánl, és egytucatnyi vagy még több embernek a szörnyû, azonnali halálát.

- Elkerülhetetlen - felelte Voy vállat vonva.

- Szerintem - folytatta Harlan - az MSZV csökkenthetõ, ha errõl a polcról a másikra teszünk egy tartályt. Itt!

Hosszú mutatóujjával megjelölt egy pontot. Gondosan ápolt, fehér körme alig látható nyomot hagyott az egyik lyukkártya szélén.

Voy kínos, néma feszültséggel figyelte.

Harlan folytatta:

- Nem változtatná ez meg a helyzetet az útelágazás ön által elhanyagolt ágában? Nem lenne meg az az elõnye, hogy a kevésbé kockázatos ágon haladva növelné a valószínûségi kitevõjét, és...

-...és gyakorlatilag KHM-hez vezetne – suttogta Voy.

- Feltétlenül a Kívánt Hatás Maximumához vezetne - fejezte be Harlan.

Voy feltekintett, kreol arcán bosszúság és düh váltakozott. Harlan csak most vette észre, hogy Voy nagy felsõ metszõfogai közt rés van, attól olyan nyúlszerû az arca, ami rácáfol visszafojtott erejû szavaira.

- Feltételezem, hogy az Idõtanács kihallgat ez ügyben.

- Nem hinném. Tudomásom szerint az Idõtanács nem értesült errõl. Legalábbis a tervezett Valóságváltoztatást megjegyzés nélkül juttatták el hozzám.

Nem felejtette ki a juttatták szót, és Voy sem firtatta.

- Tehát ön fedezte fel a tévedést?

- Igen.

- És nem jelentette az Idõtanácsnak?

- Nem.

Voy megkönnyebbült, majd mégis elborult az ábrázata. - Miért nem?

- Nagyon kevesen kerülhették volna el ezt a tévedést. Úgy éreztem, kijavíthatom, mielõtt kár származik belõle, így is tettem. Miért vontam volna bele a Idõtanácsot?

- Igen... köszönöm, Harlan Technikus. Barátként járt el. A Szektor tévedése, mint mondta, gyakorlatilag elkerülhetetlen volt, s a személyi lapon mégis helyrehozhatatlan hibaként szerepelt volna.

Egy pillanatnyi szünet után folytatta:

- Természetesen néhány ember idõ elõtti halála jelentéktelen dolog azokhoz a személyiségváltozásokhoz képest, amelyeket a következõ Valóságváltozás okoz majd.

„Nem valami õszintén hálás - villant át Harlan agyán. - Valószínûleg megsértõdött." És ha jobban belegondol, akkor még jobban megsértõdik, hiszen egy Technikus mentette meg a letolástól. Ha Szociológus lennék, kezet rázna velem, de egy Technikussal nem fog kezet. Egy tucatnyi embert fulladásos halálra ítél, de hozzá sem akar érni egy Technikushoz.

Végzetes lett volna, ha gondolkozási idõt ad neki, ezért habozás nélkül rávágta:

- Remélem, hálából a Szektora megtesz egy kis szívességet.

- Szívességet?

- Egy Sorstervezést. Itt vannak a szükséges adatok. Elhoztam a 482. Században tervezett Valóságváltoztatás adatait is. Szeretném tudni, milyen hatással lesz a Változtatás egy bizonyos személy valószínûségi képletére.

- Nem tudom, jól értettem-e? - kérdezte tagoltan a Szociológus. - Minderre bizonyára megvan a lehetõsége a saját Szektorában is.

- Persze hogy megvan. De személyes kutatásaimról szeretném, ha egyelõre nem szereznének tudomást. Saját szektoromban ezt nehéz lenne elérni anélkül hogy... - A befejezetlen mondatot bizonytalan kézmozdulattal toldotta meg.

Voy így válaszolt:

- Egyszóval nem a hivatalos utat akarja választani?

- Szeretném, ha bizalmasan kezelnék. Bizalmas választ kérek.

- De hiszen ez szabályellenes. Nem egyezhetem bele.

Harlan elkomorodott.

- Nem szabályellenesebb, mint az, hogy nem jelentettem a tévedésüket az Idõtanácsnak. Az ellen nem tiltakozott. Ha az egyik esetben szigorúan ragaszkodunk a szabályokhoz, a másik esetben is épp olyan merevek lehetünk. Remélem, megértett?

A Voy arcára vetett egyetlen pillantás meggyõzte errõl. Voy kinyújtotta a kezét.

- Láthatnám az iratokat?

Harlan megkönnyebbült. A fõ akadályon túljutott. Feszülten figyelte, hogyan hajol a Szociológus az átnyújtott tekercsek fölé.

A Szociológus csak egyszer kiáltott fel:

- Az Idõbe is, hiszen ez egészen jelentéktelen Valóságváltoztatás!

Harlan megragadta az alkalmat, és rögtönzött:

- Éppen errõl van szó. Úgy vélem, túlságosan jelentéktelen. Éppen ez a vitás. Alatta marad a kritikus különbségnek, és kísérletként választottam ki egy egyént. Természetesen nem volna diplomatikus saját Szektorom lehetõségeit felhasználnom, amíg nem gyõzõdtem meg a magam igazáról.

Voy nem válaszolt, és Harlan is elhallgatott. Nincs értelme, hogy a biztonság határait túllépje. Voy felállt.

- Átadom az anyagot az egyik Sorstervezõmnek. Bizalmasan fogjuk kezelni. De ugyebár megérti, hogy ezt nem tekinthetjük precedensnek?

- Természetesen.

- És ha nem ellenzi, szeretném látni, hogyan történik a Valóságváltoztatás. Igazán megtisztelõ lesz ránk nézve, ha személyesen vezeti az MSZV-t.

Harlan bólintott.

- Minthogy a felelõsség is az enyém.

Amikor beléptek a megfigyelõkamrába, két képernyõ mûködött. A mérnökök már beállították a pontos Tér és Idõ koordinátákat, és eltávoztak. Harlan és Voy egyedül maradt a csillogó teremben. (A molekuláris réteg most is gyenge tükrözésre volt állítva, vagy talán nem is olyan gyengére, de Harlan csak a képernyõket figyelte.)

Mindkét ábra mozdulatlan volt. A holtak képe is lehetett volna, hiszen az Idõ matematikai pillanatait ábrázolta.

Az egyik kép éles, természetes színben tündökölt. Harlan ráismert egy kísérleti ûrhajó géptermére. Egy ajtó mintha éppen bezárult volna, és a résben félig áttetszõ vörös anyagból készült, villogó cipõ látszott. A cipõ nem mozdult. Semmi sem mozdult. Ha a kép elég éles lett volna, hogy észre lehessen venni a porszemeket a levegõben, azok sem mozdultak volna.

Voy megszólalt:

- Két óra harminchat percig a terem üres lesz.

Természetesen a jelenlegi Valóságban.

- Tudom - mormolta Harlan. Éppen a kesztyûjét húzta fel, és gyors pillantással eszébe véste a kritikus tartály helyzetét a polcon. A távolságot méregette, és azt találgatta, hová kell majd átraknia. Fél szemmel átpillantott a másik képernyõre.

A gépterem, amelyet a Halhatatlanság e szektorához képest „jelennek" lehetett nevezni, éles és természetes színû volt, a másik jelenet pedig mintegy huszonöt századdal elõre a „jövõben" kékesen villogott, mint a szükséges „jövõ".

Kozmikus starthely. Mélykék ég, a kékes-zöldes talajon kékesen csillogó csupasz fémépületek. Furcsa alakú kék henger állt az elõtérben, erõsen a talajba ágyazva. Hátrább még kettõ. Csipkés szélû orruk felfelé meredt, a fogazat mélyen belevágódott az ûrhajó testébe. Harlan elkomorodott.

- Milyen furcsa látvány!

- Elektrogravitáció - magyarázta Voy. - Csak a 2481. Században fejlesztik ki az elektrogravitációs ûrutazást. Nincs hajtómû, nincs atomreaktor. Esztétikailag is pompás jószág. Kár, hogy a Változtatás miatt megválunk tõle. Nagy kár. - Határozott rosszallással nézett Harlanra.

Harlan összeszorította az ajkait. Persze hogy rosszallással! Miért ne? Harlan Technikus volt.

Bizonyára valamelyik Megfigyelõ összeszedte a részleteket a kábítószer-élvezetrõl. Valamelyik Statisztikus pedig bebizonyította, hogy a kábítószerfogyasztást a legutóbbi Változtatások annyira megnövelték, hogy a jelenlegi Valóságok közt itt a legmagasabb. Valamelyik Szociológus aztán, talán éppen Voy, beépítette ezt a társadalom pszichiátrikus jellemzésébe. Végül valamelyik Kalkulátor kidolgozta a Valóságváltoztatást, amely szükséges ahhoz, hogy a biztonsági szintre csökkentse a kábítószerfogyasztást, és úgy találta, hogy mintegy mellékhatásként az elektrogravitációs ûrhajózás is megsínyli a Változtatást. Tíz meg száz ember vett részt ebben: a Halhatatlanság mindenféle beosztású embere.

Végül aztán egy Technikusnak is, például neki magának színre kellett lépnie. Az utasítások alapján éppen neki kell végrehajtania a következõ Valóságváltoztatást. És akkor a többiek gõgös szemrehányással bámulnak rá. Azt mondják ezek a tekintetek: Te, egyedül te romboltad szét ezt a gyönyörû dolgot.

Ezért majd elítélik és kerülik. Bûnüket az õ vállára helyezik, és megvetik érte.

Harlan nyersen odavetette:

- Az ûrhajók nem számítanak. Minket más dolgok érdekelnek.

Ezek a „dolgok" emberek voltak, akik az ûrhajó mellett eltörpültek, mint ahogy a Föld és a földi társadalom mindig eltörpül az ûrrepülés fizikai léptékével mérve.

Kis csoportokba verõdött figurák. Csöppnyi karjuk és lábuk természetellenes pózba lendült - az Idõ megfagyott pillanata merevítette meg õket.

Voy vállat vont. Harlan bal csuklójára erõsítette a hordozható generátort.

- Essünk túl rajta.

- Egy pillanat. Szólok a Sorstervezõnek, és megtudom, mennyi idõ alatt végzi el az ön munkáját. Azon is szeretnék minél elõbb túl lenni.

Keze ügyesen mozgott kis távkapcsolóján, és feszülten figyelt a válaszul érkezõ kattogásra. (A Halhatatlanságnak ezt a Szektorát még a hang jelrendszer jellemzi - gondolta Harlan. Ügyes dolog, csak mesterkélt, mint a molekuláris rétegek.)

- Azt mondja, három óra alatt végez vele – mondta végül Voy. - Egyébként el van ragadtatva a vizsgált személy nevétõl. Noŷs Lambent. Ugye, ez nõi név?

Harlan torka kiszáradt.

- Igen.

Voy szája mosolyra torzult.

- Érdekesen hangzik. Szeretnék vele találkozni. Hónapok óta nem járt asszony ebben a szektorban.

Harlan nem mert válaszolni, s attól félt, hogy elszólja magát. Egy pillanatra rámeredt a Szociológusra, és hirtelen elfordult.

Ha volt valami hiba a Halhatatlanságban, azt a nõk okozták. Errõl a hiányosságról már tudott, amikor elõször belépett a Halhatatlanságba, de a maga bõrén csak akkor érezte, amikor elõször találkozott Noŷsszal. Attól a pillanattól kezdve rohamosan haladt azon az úton, amelynek a végén hûtlen lett a Halhatatlanok kötelezõ esküjéhez és mindenhez, amiben hitt.

Miért?

Noŷs kedvéért.

Nem is szégyenkezett. Voltaképpen ez rendítette meg igazán. Nem szégyenkezett. Nem érzett lelkiismeret-furdalást egyre súlyosabb bûneiért, amelyekhez képest legutóbbi tette, a titkos Sorstervezés becstelén használata csudán jelentéktelen gyarlóságnak számított.

Ezeknél még rettentõbb tettekre is képes, ha szükség lesz rá.

Most elõször villant át agyán a különös és átsuhanó gondolat. És bár borzadva hessegette el, tudta, hogy ha egyszer felbukkant, ismét megkísérti.

Egyszerû gondolat: szükség esetén elpusztíthatja a Halhatatlanságot.

És a legszörnyûbb az volt, hogy tudta: megvan hozzá a hatalma.

2. A Megfigyelõ

Harlan az Idõküszöbnél állt, és egészen másképp gondolkozott önmagáról. Nem is olyan régen még mindent olyan egyszerûnek érzett. Voltak ideáljai, vagy legalábbis jelszavak, amivel és amiért élt. Minden Halhatatlan életének minden fokozata ésszerû volt. Hogyan is kezdõdnek az Alapelvek?

„Minden Halhatatlan élete négy periódusra oszlik..."

Pompásan kidolgozott elmélet, de számára mégis minden megváltozott: ami egyszer összetört, nem lehetett ismét összeilleszteni.

Híven végigjárta a Halhatatlanok életének mind a négy periódusát. Egy tizenöt éves idõszakkal kezdõdött, amelyben még nem volt Halhatatlan, csupán az Idõ lakosa. Csak az Idõbõl származó ember, a Halandó válhatott Halhatatlanná: senki sem születhetett annak.

Tizenöt éves korában választották ki gondos válogatás és rostálás után - hogy milyen módszerrel, arról persze fogalma sem volt annak idején. Hosszasan és kínosan elbúcsúzott a családjától, majd átvitték a Halhatatlanság függönyén. (Már akkor nyíltan az értésére adták, hogy soha nem térhet vissza, bármi történnék is. Az igazi okot csak sokkal késõbb tudta meg.)

Amikor átkerült a Halhatatlanságba, még tíz évig tanult mint Növendék, s azután engedélyezték számára, hogy Megfigyelõ minõsítésben elkezdhesse harmadik periódusát. Csupán ezután lehetett Specialista és valódi Halhatatlan. A Halhatatlanok negyedik és utolsó korszaka volt ez: Halandó, Növendék, Megfigyelõ és Specialista.

Harlan simán haladt elõre. S elmondhatta magáról, hogy befutott.

Még világosan emlékezett arra a pillanatra, amikor véget ért Növendéksége, amikor független tagja lett a Halhatatlanságnak, amikor még nem volt Specialista, de már megillette a Halhatatlan cím.

Nem felejtette el ezt. Véget ért a tanulás, túl volt a Növendékségen, hátrafont karral, kissé szétvetett lábbal, elõreszegezett pillantással ott állt öt végzõs társával, és feszülten figyelt. Yarrow Oktató a katedránál magyarázott. Harlan emlékezetében élénken élt Yarrow: köpcös ember, ágaskodó, rõt haj, szeplõs kar, bánatos tekintet. (Nem volt feltûnõ, ha egy Halhatatlannak bánatos volt a tekintete, a vágyakozás az otthon és állandóság iránt, a be nem vallott és be nem vallható vágyódás az egyetlen Századba, ahová soha nem juthatott el.)

Harlan természetesen már nem emlékezett pontosan Yarrow szavaira, de a lényeg élesen emlékezetébe vésõdött.

Yarrow így összegezte mondanivalóját: - Most Megfigyelõk lesznek. Általában nem becsülik valami sokra ezt a tisztséget. A Specialisták lenézik, gyerekjátéknak tekintik. Talán önök, Halhatatlanok - (szándékos szünetet tartott, hogy mindegyikük kiegyenesíthesse a hátát büszkeségében) -, szintén így gondolják. Ha ez így van, akkor önök bolondok, és nem érdemlik meg, hogy Megfigyelõk legyenek.

A Kalkulátoroknak nem lenne mit kalkulálniuk, a Sorstervezõknek nem lenne sors, amit tervezzenek, a Szociológusoknak nem lenne társadalom, amit elemezzenek, egyetlen Specialistának sem akadna munkája, ha nem volnának Megfigyelõk. Tudom, nem most hallják ezt elõször, de szeretném, ha nagyon világosan és erõsen az agyukba vésnék.

Önök, mint legfiatalabbak, most kilépnek az Idõbe, a legnehezebb körülmények közé. Adatokat kell hozniuk. Hideg, tárgyilagos adatokat, amelyeket, mint tudják, nem színezhetnek véleményeikkel és kívánságaikkal. Pontos adatokat, hogy betáplálhassuk õket a Számítógépekbe. Hiteles adatokat, hogy felállíthassuk a társadalmi képleteket. Becsületes adatokat, hogy felhasználhassuk õket a Valóságváltoztatások alapjául.

És még valamit ne felejtsenek el. A megfigyelõi periódus nem olyasmi, amitõl gyorsan és feltûnés nélkül meg kell szabadulni. Csak mint Megfigyelõk mutathatják meg, mire képesek. Nem iskolai eredményeik, hanem megfigyelõi tevékenységük határozza meg végleges beosztásukat, és hogy milyen magasra emelkedhetnek. Önöknek, Halhatatlanoknak ez továbbképzõ tanfolyam, és bármilyen kudarc, legyen az a legcsekélyebb is, visszaveti önöket a Karbantartáshoz, tekintet nélkül arra, milyen ragyogó tehetségnek látszanak jelenleg. Ennyit akartam mondani.

Mindegyikükkel kezet fogott. Harlan komoly és izgatott és büszke lett arra a gondolatra, hogy Halhatatlan lehet! Büszkeség töltötte el: felelõs minden ember boldogságáért, aki a Halhatatlanság birodalmába tartozott vagy majd tartozik.

Elsõ megbízásai könnyûek voltak, és szigorú ellenõrzés alatt kellett végrehajtania, de a tapasztalat borotvaszíján tucatnyi Században, tucatnyi Valóságváltoztatással csiszolta képességeit.

Megfigyelõi szolgálatának ötödik évében Fõmegfigyelõvé nevezték ki területén, és a 482. Századhoz osztották be. Most elõször kellett ellenõrzés nélkül mûködnie, és ez a tudat megingatta önbizalmát, amikor elõször tett jelentést a Szektor vezetõ Kalkulátorának.

Hobbe Finge Segédkalkulátor gyanakvóan lebiggyesztett ajka és rosszalló tekintete nevetséges volt orra kerek gombjának s orcái két nagyobb gombjának társaságában. Csak egy kis vörös festék meg a fehér haj hiányzott, és pompásan megjeleníthette volna Szent Miklós primitív legendáját.

(Vagy a Mikulásét, vagy a Télapóét. Harlan mind a három nevet ismerte. Bizonyosra vette, hogy százezer Halhatatlan közül egy se akad, aki legalább egyiket hallotta volna. Szégyenkezõ büszkeséggel õrizte ezt az eretnek tudományát. Már iskoláskorában hobbija volt a Primitív Századok történelme, és Yarrow Oktató is csak bátorította. Harlan lassanként megkedvelte azokat a különös, zûrzavaros századokat, amelyek a Halhatatlanság kezdete, a 27. Század elõtt voltak, sõt a Temporális, azaz Idõmezõ felfedezése elõtt, a 24. Században. Régi könyveket és folyóiratokat tanulmányozott. Sõt messze visszautazott az elsõ idõbe, a Halhatatlanság elsõ századaiba, ha engedélyt kapott rá, hogy megbízhatóbb forrásmûveket faggasson. Tizenöt év alatt sikerült jelentõs könyvtárat összegyûjtenie fõként papírra nyomtatott könyvekbõl. Volt ott egy kötet, a szerzõjét H. G. Wellsnek hívták, egy másik könyvét W. Shakespeare írta: elcsépelt históriák. Legszebb szerzeménye egy Primitív Századból származó hetilap bekötött évfolyamainak a teljes sorozata volt. Mérhetetlenül sok helyet foglalt el, de érzelmi okok miatt nem volt szíve mikrofilmre zsugorítani.

Idõnként belemélyedt ebbe a világba, ahol az élet élet volt és a halál halál, ahol az ember nem másíthatta meg elhatározásait, ahol a gonoszt nem lehetett megelõzni, sem a jót ösztönözni, és a Waterlooi csatát, ha egyszer elveszítették, vesztett csata maradt egyszer s mindenkorra. Õrzött egy lírai töredéket is, miszerint „a Mozgó ujj ír; végez, s megy tovább; s vissza nem csalja csak fél Sorát törölni Ész és Szív".*

* Edward Fitzgerald: Rubáiát-forditásából, Szabó Lõrinc tolmácsolásában

Ilyenkor mindig bénítóan nehéz volt visszaterelnie gondolatait a Halhatatlansághoz és ahhoz a világmindenséghez, ahol a Valóság hajlékony és tovatûnõ, mert hozzá hasonló emberek tarthatták a kezükben, és jobbá gyúrhatták.)

Szent Miklós illúziója nyomban eltûnt, amikor Hobbe Finge élénk és gyakorlatias hangon megszólalt:

- Holnap elkezdheti a jelenlegi Valóság szokott felvételét. Szeretném, ha alapos, gondos és konkrét lenne. Nem tûrök semmiféle lazaságot. Elsõ tér-idõ engedélyét holnap reggel megkapja. Rendben van?

- Igenis, Kalkulátor - válaszolta Harlan. Már tudta és sajnálta, hogy nem boldogul majd Hobbe Finge Segédkalkulátorral.

Másnap reggel megkapta engedélyét, az Idõtérképet, bonyolult lyukkártya formájában, úgy, ahogy a Kibernetikus Agy kidobta. Zsebkódfejtõje segítségével lefordította az Idõk Egységes Nyelvére, nehogy már a kezdet kezdetén valami apró hibát kövessen el. Pedig a tudása már rég oly fokon állt, hogy közvetlenül is el tudta olvasni a kódszalagot.

Az engedély közölte vele, hová mehet a 482. Század világában, és hová nem, mit tehet, és mit nem, mit kell elkerülnie mindenáron. Csupán azokon a helyeken és azokban az idõpontokban tartózkodhatott, ahol és amikor nem veszélyeztette a Valóságot.

A 482. Század nem volt ínyére Harlannak. Nem hasonlított szigorú és beletörõdõ idõotthonára. Ebben a korban nem volt erkölcs, sem semmiféle alapelv, semmi olyan, amilyenhez Harlan szokott. Élvhajhász, anyagias, erõsen matriarchális. Ez volt az egyetlen kor (pedig alaposan utánanézett a feljegyzéseiben), ahol az ektogenetikus szülés dívott, és annak virágkorában a nõk negyven százaléka mesterséges megtermékenyítés révén szült. A házasság a kölcsönös megegyezés szerint jött létre s szûnt meg, törvény elõtt nem volt nagyobb becsülete, mint az egyszer elhangzott szónak. A gyereknevelés érdekében alakított életközösséget természetesen gondosan elkülönítették a házasság társadalmi funkcióitól, és kizárólag fajnemesítési alapokra helyezték.

Harlan száz meg száz módon betegnek látta a Századot, amely megérett a Valóságváltoztatásra. Az is eszébe ötlött, hogy mint más Idõbe tartozó ember, talán a puszta jelenlétével is megváltoztathatja a Század történelmét. Ha néhány kulcsponton eléggé zavaróan hatna, a valószínûség egyik ágazata valósággá válna, mégpedig az, ahol a sok millió élvhajhász nõ átváltozna tiszta szívû, hûséges anyává. Más Valóságban találnák magukat, minden ahhoz fûzõdõ emlékezettel, és sem elmondani, sem megálmodni, sem elképzelni nem tudnák már, hogy valaha mások voltak.

Sajnos, ha ezt teszi, áthágja a tér-idõ engedély korlátait, és erre nem is gondolhatott. Még ha rászánja is magát, és találomra áthágja a szabályokat, sokféleképpen változtathatja meg a Valóságot. Még rosszabb is lehet. Csakis a gondos elemzés és kalkulálás találhatja el pontosan a Valóságváltoztatás jellegét.

Bármi volt a magánvéleménye, látszólag továbbra is Megfigyelõ maradt, és az ideális Megfigyelõ csupán egy jelentésíró géphez kapcsolt érzékeny idegvégzõdés. Az érzékelés és jelentés közé nem férkõzhetett be semmiféle érzelem.

Ebbõl a szempontból Harlan jelentései tökéletesek voltak.

Finge Segédkalkulátor magához hívatta Harlant a második hét végén tett jelentése után.

- Gratulálok, Megfigyelõ - mondta szinte ridegen -, jelentéseinek felépítéséért és világosságáért. De magának mi a véleménye?

Harlan azt hitte, legjobban úgy álcázhatja magát, ha arckifejezése otthonának, a 95. Századnak aprólékosan kifaragott fájához hasonlít.

- Nincs magánvéleményem - felelte.

- Ó, hagyja ezt. Maga a 95. Századból származik, és mind a ketten tudjuk, mit jelent ez. Bizonyára zavarja egy kissé ez a század.

Harlan vállat vont.

- Van valami a jelentésemben, amibõl arra következtet, hogy zavar valami?

Ez már szemtelenséggel volt határos, és ezt az is jelezte, hogy Finge tompa ujjaival az asztalon dobolt.

- Feleljen a kérdésemre - mondta.

- Szociológiai szempontból a Század sok jelensége végletes. A legutóbbi három Valóságváltoztatás a középsõ idõben csak súlyosbította a helyzetet. Úgy vélem, elõbb-utóbb helyesbítésre lesz szükség. A végletek sohasem egészségesek - felelte Harlan.

- Eszerint nem sajnálta a fáradságot, és ellenõrizte a Század elmúlt Valóságait.

- Mint Megfigyelõ kénytelen vagyok ellenõrizni minden idevonatkozó tényt.

Ezt fricskának szánta. Természetesen joga és kötelessége volt, hogy ellenõrizze a tényeket. Finge nagyon jól tudta ezt. A Valóságváltoztatások folyamatosan megráztak minden Századot. Ellenõrzés nélkül a legpontosabb Megfigyelés sem maradt érvényben sokáig. A Megfigyelés megszokott mûvelet volt a Halhatatlansághoz tartozó Századokban. És a helyes megfigyelés nem szorítkozott a jelen Valóság tényeinek a bemutatására, hanem feltárta összefüggéseit az elõzõ Valóságokkal is.

Most már nyilvánvaló lett Harlan számára, hogy Finge nemcsak piszkálódik. A faggatásából kiderült. Finge határozottan ellenséges.

Egy másik alkalommal Finge ezzel az újsággal rontott be kis irodájába:

- Jelentéseit az Idõtanács nagyon kedvezõen fogadta.

Harlan bizonytalan szünet után ezt mormolta:

- Köszönöm.

- Mindenki megegyezik abban, hogy a maga jelentései rendkívül éles elméjûek.

- Megteszek minden tõlem telhetõt.

Finge váratlanul megkérdezte:

- Találkozott már valaha Twissell Fõkalkulátorral?

- Twissell Fõkalkulátorral? - Harlan szeme kerekre nyílt. - Nem, kérem. Miért kérdi?

- Õt szemlátomást különösen érdeklik a maga jelentései. - Finge kerek képe morcosán megnyúlt, és hirtelen témát változtatott: - Szerintem maga sajátos filozófiát dolgozott ki, egyéni történelemszemléletet.

Nagy volt a kísértés. Harlan hiúsága és óvatossága megütközött, és az elõbbi gyõzött.

- A Primitív Történelmet tanulmányoztam, kérem.

- A Primitív Történelmet? Az iskolában?

- Nem egészen, Kalkulátor. Kedvtelésbõl. Ez a hobbim. Ott a megdermedt, megkövesedett történelmet lehet tanulmányozni. Részletesen elemezhetõ, ellentétben a Halhatatlanság századaival, ahol mindig minden változik. - Kedvenc témája felélénkítette.

- Éppolyan ez, mintha egy filmkönyv állóképeit sorra vesszük, és tüzetesen tanulmányozzuk. Rengeteg részletet fedezhetünk fel, amely elkerülné a figyelmünket, ha csak levetítenénk a filmet. Úgy vélem, ez nagy segítségemre van a munkámban.

Finge álmélkodva meredt rá, szeme kerekre nyílt. Aztán szó nélkül kiment. Ezután többször is a Primitív Történelemre terelte a beszélgetést, püffedt arca meg se rándult Harlan kelletlen megjegyzéseire.

Harlan maga sem tudta, sajnálja-e ezt az egész ügyet, vagy pedig karrierje meggyorsításának tekintse.

Az elsõ változatnál kötött ki, amikor egyik nap a folyosón Finge elcsípte, és mások elõtt rátámadt:

- Az Idõbe is, Harlan, maga soha nem mosolyog?

Harlan megdöbbenve ébredt rá, hogy Finge gyûlöli. Ezután csak undorral gondolt Fingere.

A 482. Század három hónapos átkutatása során Harlan minden értékes anyagot felhabzsolt, és nem lepõdött meg, amikor Finge hirtelen az irodájába kérette. Új beosztást várt. Már napok óta elkészült a zárójelentéssel. A 482. Század szerette volna fejleszteni cellulózbázisú textíliáinak az exportját az erdõitõl megfosztott Századokba, mint például az 1174. Századba, de vonakodott elfogadni a cserébe felajánlott füstölt halat. Hosszú listáján Harlan minden kérdést sorra vett és elemzett.

Magával vitte a zárójelentés fogalmazványát is.

De egy szó sem esett a 482. Századról. Ehelyett Finge bemutatta egy töpörödött emberkének, akinek ritkás õsz haja volt, és gnómszerû arcáról a beszélgetés alatt nem tûnt el a mosoly. Aggodalmaskodás és a szívélyesség között váltakozott, de folyton ott játszott az arcán. Sárga foltos ujjai között égõ cigarettát tartott.

Ha nem ez az elsõ cigaretta, amit Harlan lát, bizonyára jobban megfigyeli a kis embert, és nemcsak a füstölgõ rudat bámulja, hanem felkészül a bemutatásra is. Finge így szólt:

- Twissell Fõkalkulátor, bemutatom Andrew Harlan Megfigyelõt.

Harlan ijedten tekintett fel a cigarettáról a kis ember arcára.

- Örvendek - mondta Twissell Fõkalkulátor magas fejhangon. - Szóval ez a fiatalember írja azokat a remek jelentéseket?

Harlannak elakadt a szava. Laban Twissell maga volt a legenda, az élõ mítosz. Azonnal fel kellett volna ismernie. Twissell volt a Halhatatlanság legjobb Kalkulátora, más szóval a legkiválóbb élõ Halhatatlan. Õ volt a feje az Idõtanácsnak. Több Valóságváltoztatást irányított már, mint bárki más a Halhatatlanságban. Õ volt a... Neki...

Harlan gondolatai összekuszálódtak. Bárgyún vigyorogva bólintott, és nem szólt egy szót sem.

Twissell felemelte a cigarettát, gyorsan szippantott belõle.

- Hagyjon magunkra, Finge. Beszélni akarok a fiúval.

Finge felállt, mormogott valamit, és távozott.

Twissell megszólalt:

- Idegesnek látszol, fiú. Kár idegeskedned.

Ám a találkozás egészen felkavarta Harlant. Mindig nyugtalanító, ha valakit óriásnak tartunk, s kiderül róla, hogy még öt és fél láb magas sincs. Rejtõzhet egy zseni agya e mögött a kopaszodó, csapott homlok mögött? Borotvaéles ész vagy csak jó kedély világít ezekben az ezer ránccal övezett, parányi szemekben?

Harlan sehogyan sem igazodott el rajta. Értelmét teljesen elhomályosította a cigarettafüst. Amikor egy füstgomolyag elérte, arca észrevehetõen megrándult.

Twissell szeme összeszûkült, mintha át akarna hatolni a füstfátyolon, és szörnyen rossz hangsúlyozással megszólalt a tizedik évezred nyelvén:

- Joppan éreznét magát, ha saját nyelveten peszélnék, fiú?

Harlan alig tudta elfojtani a hirtelen rátörõ hisztérikus nevetõgörcsöt. Óvatosan így válaszolt:

- Elég jól beszélek az Idõk Egységes Nyelvén, kérem. - Az Egységes Nyelven mondta ezt is, amelyet õ és minden más Halhatatlan használt, a Halhatatlanságban való tartózkodásának elsõ hónapjai óta.

- Hagyjuk - mondta Twissell gõgösen. - Ki nem állhatom az Egységest. Kifogástalanul beszélem a tizedik évezred nyelvét.

Harlan úgy vélte, hogy Twissell legalább negyven éve nem használta idõotthonának nyelvét.

De úgy látszik, hiúságát már ez is kielégítette, mert áttért az Idõk Egységes Nyelvére.

- Megkínálnálak cigarettával, de biztos vagyok benne, hogy nem dohányzói. A történelemben a dohányzást nemigen helyeslik egyik idõben sem. Különben csak a 72. Században készítenek jó cigarettákat, én is onnan szerzem be. Ezt arra az esetre tanácsolom neked, ha mégis ráadnád a fejed a füstölésre.

Szomorú dolog ez. Múlt héten a 123. Században voltam két napig. Tilos a dohányzás. Még a Halhatatlanság 123. századi elõadói is ragaszkodnak a tilalomhoz. A Halhatatlanok idomultak az ottani szokáshoz. Ha rágyújtottam volna, azt várták volna, rájuk szakad az ég. Néha szeretnék egy nagy Valóságváltoztatást megtervezni, és minden Századból kiûzni a dohányzást tiltó tabukat, csakhogy az efféle Valóság változtatás háborúkat robbantana ki az 58. Században, vagy rabszolgatartó társadalmat eredményezne az 1000.-ben. Valami soha nem stimmel.

Harlan elõször zavart lett, majd izgatott. A lényegtelen fecsegés mögött valami rejlik. Torka kissé elszorult.

- Megkérdezhetném, miért óhajtott látni?

- Tetszenek a jelentéseid, fiú.

Harlan szemében egy pillanatra örömszikra villant, de nem mosolyodott el.

- Köszönöm.

- Mûvészi munka. Jó az intuíciód. Érzéssel dolgozol. Úgy gondolom, eltaláltam, mi a legmegfelelõbb hely számodra a Halhatatlanságban, és fel is akarom neked ajánlani.

Harlan elképedt: hihetetlen! Megpróbálta eltitkolni hangja diadalmas csengését.

- Nagyon megtisztel - mondta.

Idõközben Twissell Fõkalkulátor végigszívta a cigarettát, bal kezével észrevétlenül egy újabbat varázsolt elõ, és ismét rágyújtott. Két szippantás között megszólalt:

- Idõ az atyám, fiú! Úgy beszélsz, mintha szerepet ismételgetnél. A fenébe a megtiszteltetéssel. Szamárság. Fabatkát sem ér. Mondd meg nyíltan, mit érzel. Örülsz neki, mi?

- Igenis - felelte óvatosan Harlan.

- Rendben van. Örülnöd is kell. No, szívesen lennél Technikus?

- Technikus?! - kiáltott fel Harlan, s felugrott a helyérõl.

- Ülj le. Ülj csak le. Meglepettnek látszol.

- Nem vártam, hogy Technikus leszek, Twissell Fõkalkulátor.

- Nem - mondta szárazon Twissell. - Senki sem várja ezt. Minden mást inkább. Technikust éppen ezért nehéz találni, és mindig szükség van rájuk.

A Halhatatlanság egyik Szektorában sincs elég belõlük.

- Nem hiszem, hogy alkalmas volnék rá.

- Szóval azt akarod mondani, hogy nem vagy alkalmas ilyen zûrös munkára. Idõ az atyám! Ha igazi híve vagy a Halhatatlanságnak, mint ahogy hiszem, akkor nem ijedsz meg. Legfeljebb a hülyék elkerülnek, és kiközösítve érzed magadat. De majd beleszoksz. Meglesz az az elégtételed, hogy tudod, milyen nélkülözhetetlen vagy. Nagyon nélkülözhetetlen. Elsõsorban nekem.

- Önnek? Személy szerint önnek?

- Igen. - Az öregember mosolyába valami agyafúrtság vegyült. - Nem egyszerû Technikusnak szemeltelek ki. Az én személyes Technikusom leszel. Külön státusod lesz. És ez hogy tetszik?

- Nem tudom. Hátha nem válok be - felelte Harlan.

Twissell hevesen megrázta a fejét.

- Szükségem van rád. Éppen terád. Jelentéseid meggyõztek róla, hogy megvan benned az, amire itt fenn szükségem van. - Recés körmû mutatóujjával fürgén megkopogtatta a homlokát. - Növendékkori személyi lapod jó. A megfigyelt Szektorok is kedvezõ jellemzést adtak rólad. De fõképpen Finge jelentése volt a legkedvezõbb. Harlan õszintén elcsodálkozott.

- Finge Kalkulátor jelentése a leghízelgõbb?

- Nem vártad ezt?

- Nem is tudom.

- Nos, fiú, nem azt mondtam, hogy hízelgõ. Csak azt, hogy kedvezõ. A tény az, hogy Finge jelentése nem volt hízelgõ. Azt ajánlotta, hogy mentsünk fel a Valóságváltoztatással kapcsolatos munkák alól. Azt javasolta, hogy a legbiztonságosabb helyed a Karbantartóknál lenne.

Harlan elvörösödött.

- Mi oka lehetett erre?

- Úgy látszik, van valami hobbid, fiú. A Primitív Történelem érdekel, ugye? - Nagy lendülettel hadonászott a cigarettájával, Harlan pedig haragjában elfelejtkezett arról, hogy ügyeljen a lélegzetvételre, beszippantott egy nagy füstfelhõt, és magatehetetlenül köhögni kezdett.

Twissell jóindulatúan nézte a fiatal, köhögõ Megfigyelõt, és így szólt:

- Nem így van?

Harlan kitört:

- Finge Kalkulátornak nincs joga...

- Nana! Csak azért mondtam el, mit írt a jelentésben, mert éppen arra hivatkozik, amire nekem a legnagyobb szükségem van. Egyébként a jelentés bizalmas jellegû, és el kell felejtened, hogy elárultam a tartalmát. Mégpedig egyszer s mindenkorra, fiú.

- De mi rossz van abban, ha valakit a Primitív Történelem érdekel?

- Finge úgy véli, hogy érdeklõdésed erõs Idõvágyról tanúskodik. Megértettél, fiú?

Harlan megértette. Lehetetlen volt elkerülni az efféle lélekboncoló tolvajnyelvet. Különösen ezt a szót. A Halhatatlanság minden tagjáról feltételezték, hogy erõs vágy él bennük (mivel hivatalosan minden megnyilvánulását elfojtották), hogy visszatérjenek, ha nem is a saját Idejükbe, de legalább valamilyen rögzített Idõbe, részesei legyenek egy Századnak, s ne vándoroljanak örökösen a Századokban. A legtöbb Halhatatlanban ez a vágy természetesen mélyen elfojtva élt a tudatuk alatt.

- Nem hiszem, hogy errõl volna szó - felelte Harlan.

- Én sem. Szerintem a hobbid érdekes és értékes. Ahogy mondtam, éppen ezért van rád szükségem. Azt akarom, hogy egy Növendéket oktass a Primitív Történelemre, mindent átadj neki, amit tudsz, vagy amit megtanulhatsz. Közben pedig a személyes Technikusom is leszel. Néhány nap múlva neki is láthatsz. Megfelel?

Megfelel-e? Hivatalos engedéllyel tanulmányozni mindazt, ami a Halhatatlanság elõtt történt? Személyes kapcsolatba kerülni a legnagyobb Halhatatlannal? Ilyen körülmények között még az undorító technikusi státust is elviselhetõbbnek érezte.

Ám óvatossága mégsem hagyta cserben, így felelt:

- Ha ez a Halhatatlanság érdeke...

- A Halhatatlanság érdeke? - kiáltott fel hirtelen izgatottan a gnómszerû Kalkulátor, és olyan erõvel dobta el a cigarettacsikket, hogy eltalálta a távoli falat, és szikrák repültek szerteszét. - Azért van rád szükségem, mert a Halhatatlanság létezése függ ettõl.

3. A Növendék

Harlan már néhány hete tartózkodott az 575. Században, amikor találkozott Brinsley Sheridan Cooperrel. Volt ideje jól megszokni új lakását és az üveg meg porcelán steril tisztaságát. Megtanulta, hogyan kell viselni a technikus jelvényt mérsékelt undorral és megakadályozni a dolgok rosszabbra fordulását azáltal, hogy a fal vagy a kezében cipelt tárgy eltakarja a jelvényt.

Ennek láttán egyesek megvetõen mosolyogtak, és fagyosan hátat fordítottak, mintha fondorlattal akarta volna megnyerni a barátságukat.

Twissell Fõkalkulátor naponta új feladatokkal látta el. Harlan tanulmányozta õket, majd négy változatban is megfogalmazta elemzését, és az utolsó változatot sem szívesen adta ki a kezébõl.

Twissell mindig megdicsérte, bólogatott, és így szólt:

- Pompás, pompás. - Aztán öreges, kék szemét rászegezte Harlanra, és mosolya kissé elhalványult. - Ellenõrizhetjük ezt a kis feltevést a Kibernetikus Aggyal.

Az elemzést mindig feltevésnek nevezte. Soha nem árulta el Harlannak, milyen választ dobott ki a Kibernetikus Agy, és Harlan nem mert kérdezõsködni. Elkeserítette, hogy egyetlen elemzését sem bízták rá végrehajtás céljából. Talán a Kibernetikus Agy nem ellenjegyezte, talán õ a Valóságváltoztatás rosszabbik megoldását választotta, vagy talán annyira ügyetlen, hogy képtelen eltalálni az MSZV-t a megadott körben? (Még nem tanulta meg, hogy elég finoman és hanyagul mondja ki, MSZV.)

Egy napon Twissell zavartan viselkedõ férfit hozott magával, aki alig mert Harlan szemébe nézni.

- Harlan Technikus, ez B. S. Cooper Növendék - mondta Twissell.

- Üdvözlöm - válaszolta Harlan gépiesen. Éppen csak végigmérte a férfit, de közönyös maradt. A fickó alacsonyabb volt nála, és fekete haját középen választotta el. Álla hegyes volt, szeme meghatározhatatlan világosbarna, füle a kelleténél nagyobb, és körmei összeharapdáltak.

Twissell így kezdte:

- Ezt a fiút fogod tanítani a Primitív Történelemre.

- Az Idõbe is! - kiáltott fel Harlan hirtelen érdeklõdéssel. - Üdvözlöm! - Már majdnem elfelejtkezett az egészrõl.

- Állítsd össze a neked megfelelõ tanmenetet - folytatta Twissell. - Úgy vélem, elég lesz, ha hetente két délutánt rá tudsz szánni. A módszerbe nem szólok bele, rád bízom. Ha szükséged lesz könyvfilmekre vagy régi dokumentumokra, csak szólj. Ha megvannak a Halhatatlanságban vagy az Idõ valamelyik elérhetõ részén, megszerezzük. Nos, fiú?

Ismét elõvarázsolt egy égõ cigarettát a semmibõl (mindig így rémlett), és a levegõ megtelt dohányfüsttel. Harlan köhögött, és a Növendék rángatózó szájából ítélve, õ is ugyanezt tette volna, ha meri.

- No, üljön le - szólt rá Harlan Twissell távozása után. Habozott egy pillanatig, majd határozottan hozzátette: - Fiam. Üljön le, fiam. Az irodám nem nagy, de most már a magáé is, ha így összekerültünk.

Harlanban felbuzgott a tettvágy. Végre valamit csak õrá bíztak. A Primitív Történelem egyedül az õ területe.

A Növendék feltekintett (talán most elõször), és akadozva megszólalt:

- Ön Technikus.

Harlan lelkesedésének és buzgalmának egy része nyomban elapadt.

- Miért érdekes ez? ,

- Nem, nem - felelte a Növendék -, csak...

- Nem hallotta, hogy Twissell Fõkalkulátor Technikusnak szólított?

- De igen, kérem.

- Azt gondolta, hogy nyelvbotlás? Túlságosan rossz ahhoz, hogy igaz legyen?

- Nem, kérem.

- Mit dadog? - förmedt rá Harlan durván, de már el is szégyellte magát, amiért rápirított.

Cooper kínosan elpirult.

- Nem beszélem valami jól az Idõk Egységes nyelvét.

- Miért nem? Mióta Növendék?

- Alig egy éve, kérem.

- Egy éve? Hány éves maga, az Idõbe is?

- Huszonnégy bioéves, uram.

Harlan elámult.

- Azt akarja mondani, hogy huszonhárom éves korában vették fel a Halhatatlanságba?

- Igenis, kérem.

Harlan leült, és a kezét dörzsölte. Ilyet még nem hallott. Tizenöt-tizenhat éves korban a legalkalmasabb belépni a Halhatatlanságba. Mit jelent ez? Twissell új módszerrel próbálja ki õt?

- Üljön le, és lássunk munkához - szólt. – Teljes neve és idõotthona?

- Brinsley Sheridan Cooper - hebegte a Növendék -, a 78. Századból.

Harlan szinte megenyhült. Alig tizenhét századra volt ez elsõ idõben saját idõotthonától. Majdnem Idõszomszédok.

- Érdekli a Primitív Történelem? - folytatta.

- Twissell Fõkalkulátor kért meg, hogy foglalkozzam vele. Szinte alig tudok róla valamit.

- Mivel foglalkozik még?

- Matematikával. Idõmechanikával. Egyelõre csak az alapokat tanulmányozom. A 78. Században Vacuum-Velox szerelõ voltam.

Harlan meg sem kérdezte, mi az a Vacuum-Velox. Lehetett ventilációs takarítógép, számítógép, festékpermetezõ. Akármi. Harlant nem is érdekelte.

Így szólt:

- Tud valamit a történelemrõl? Akármelyik történelemrõl?

- Európai történelmet tanultam.

- Politikai hovatartozása szerint európai, feltételezem.

- Európában születtem. Igen. Természetesen leginkább modern történelemmel foglalkoztunk. Az 54-es forradalom utáni idõkkel, mármint a 7554-esre gondolok.

- Rendben van. Elõször is ezt el kell felejtenie. Hasznavehetetlen. A Halandóknak minden Valóságváltoztatás után más történelmet tanítanak. Persze õk ezt nem is sejtik. Mindegyik Valóságban a saját történelmük az egyetlen. Ezért egészen más a Primitív Történelem. Éppen ez a szépsége. Akármit csinálunk is, változatlan marad. Kolumbus és Washington, Mussolini és Hereford mind léteznek.

Cooper erõtlenül elmosolyodott. Kisujjával végigsimította felsõ ajkát, s Harlan csak most vette észre ott a sötét csíkot, mintha Cooper bajuszt növesztene.

Cooper megszólalt:

- Nem egészen... nem egészen tudok hozzászokni ehhez, mióta itt vagyok.

- Mihez nem tud hozzászokni?

- Ahhoz, hogy majdnem ötszázadnyira vagyok az idõotthonomtól.

- Én magam is majdnem ennyire vagyok távol az idõotthonomtól. A 95. Századból jöttem.

- Ez egészen más. Ön idõsebb nálam, mégis én tizenhét századdal öregebb vagyok más tekintetben. Az ön ük-ük-ük stb. õsapja lehetnék.

- És ez mit számít? Tegyük fel, hogy az.

- Igen, idõ kell, amíg hozzászokom. - A Növendék hangjában lázadás csengett.

- Mindannyian így vagyunk - mondta érzéketlenül Harlan, és magyarázni kezdte a Primitív Történelmet. Már három óra is eltelt, és õ egyre csak fejtegette, miért voltak századok az elsõ század elõtt is.

- De ugye az elsõ század nem volt az elsõ? - kérdezte siránkozva Cooper.

Végezetül Harlan egy könyvet adott oda a Növendéknek, nem volt valami jó, de bevezetõül ez is megtette.

- Majd késõbb, ahogy haladunk, kap jobbakat - jegyezte meg. - Hét végére Cooper bajsza határozott fekete csíkká erõsödött. Tíz évvel idõsebbnek látszott így, s hegyes álla még jobban szembetûnt. Egészében véve nem valami elõnyös ez a bajusz, vélekedett Harlan.

- Elolvastam a könyvet - mondta Cooper.

- És mi a véleménye?

- Hogy is mondjam... - Hosszú szünet következett, majd Cooper így folytatta: - A Késõ Primitív Századok kissé hasonlítottak a 78. Századra. Eszembe juttatta az otthonomat, tudja. Kétszer is a feleségemrõl álmodtam.

- A feleségérõl? - bámult rá Harlan.

- Mielõtt idekerültem, megnõsültem.

- Az Idõbe is! És a feleségét is áthozta?

- Még azt sem tudom, tavaly kiterjedt-e rá a Valóságváltoztatás. Ha igen, akkor valószínûleg már nem is a feleségem. - Cooper a fejét rázta.

Harlan magához tért. Természetesen, ha a Növendéket huszonhárom éves korában vették fel a Halhatatlanságba, akkor könnyen lehetséges, hogy megnõsült. Egyik példa nélkül álló eset maga után vonja a másikat.

Mi történik itt? Elég egyetlen módosítás a törvényekben, és máris összezavarodik. A Halhatatlanság finom egyensúlya nem bír ki ilyen módosításokat.

Talán a Halhatatlansággal szemben érzett haragja tette kissé nyerssé Harlan szávait.

- Remélem, nem kíván visszamenni a 78. Századba ellenõrizni a feleségét?

A Növendék felemelte fejét, Harlanra szegezte erõs és rendületlen tekintetét.

- Nem - felelte.

Harlan zavartan fészkelõdött.

- Rendben van. Nincs családja. Semmije sincs. Halhatatlan, és nem is gondolhat senkire, aki a Halandóságban él.

Cooper ajka kiszáradt, rossz hangsúlya erõsen érzõdött szapora szavaiban.

- Technikusbeszéd.

Harlan megmarkolta a szék karfáját. Rekedten mondta:

- Mire céloz? Hogy Technikus vagyok, és én csinálom a Változtatásokat? Hogy én védem õket, s azt követelem, hogy elfogadja? Ide figyeljen, kisfiam, még egy éve sincs itt: még nem beszéli az Egységest, még zavaros fogalmai vannak az Idõrõl és a Valóságról, de már azt hiszi, hogy mindent tud a Technikusokról, és beolvashat nekik?

- Sajnálom - vágta rá Cooper. - Nem akartam megsérteni.

- Nem, nem, ki sérthet meg egy Technikust? Csak egyeseknek jár a szájuk, ugye? És azt mondják: „Szõrösszívû, akár egy Technikus." Azt mondják:

„A Technikus egyet ásít, és egytrillió embert megváltoztat." Vagy ilyesmiket. Mit válaszol erre, Cooper? Úgy véli, hogy érdekesebb, ha csatlakozik hozzájuk? Ez nagy emberré teszi. Azt hitte, hogy a Halhatatlanság tótumfaktuma lett?

- Mondtam már, hogy sajnálom.

- Rendben van, csak azt akartam, hogy tudja: alig egy hónapja vagyok Technikus, és személyesen még egyetlen Valóságváltoztatást sem végeztem. Most lássunk munkához.

Twissell Fõkalkulátor másnap az irodájába hívatta Andrew Harlant.

- Nem lenne kedved egy kis MSZV-hez, fiú? - kérdezte.

Harlannak kapóra jött az ajánlat. Elõzõ nap egész délelõtt szégyellte magát, amiért olyan gyáván elárulta a technikusi munkát, és olyan gyerekesen kiáltott fel: „Még semmi rosszat nem csináltam, ne hibáztassatok!"

Elárulta saját magát is, hogy rossznak tartja a technikusi munkát, és õ maga csak azért nem bûnös, mert még új fiú, és nem volt ideje a bûntetthez.

Örömmel fogadta az esélyt, hogy elejét veheti a mentegetõzésnek. Szinte vezeklésként fogadta. Most majd már mondhatja Coopernek: „Igen, énmiattam változott meg sok millió ember, de ez szükséges volt, és én büszke vagyok rá, hogy én okoztam." Így aztán örömmel mondta:

- Készen állok.

- Pompás, pompás. Örülni fogsz, fiú (egy füstkarika, és a cigaretta vége felizzott), ha megtudod, hogy mindegyik elemzésed rendkívül pontosnak bizonyult az ellenõrzések során.

- Nagyon köszönöm. („Most már elemzések - gondolta Harlan - és nem feltevések.")

- Tehetséges vagy. Rendkívüli érzéked van hozzá, fiú. Nagy dolgokat várok tõled. Most pedig lássunk hozzá ehhez a 223. Századhoz. Tökéletesen igaz volt az állításod, hogy a lefékezett tengelykapcsoló létrehozza a szükséges elágazást a kellemetlen mellékhatás nélkül. Lefékezed?

- Igen, uram.

Ez volt Harlan igazi Technikussá avatása, tûzkeresztsége. Megváltoztatta a Valóságot. A 223. Századból kiemelt néhány rövid perc alatt belebabrált egy szerkezetbe, s egy fiatalember nem érkezett meg idejében egy mechanikai elõadásra az egyetemre. Éppen ezért nem kezdett el foglalkozni a szoláris berendezésekkel, minek következtében egy tökéletesen egyszerû kis eszközt nem találtak fel a kritikus tíz év alatt. Bármily különös is, ennek eredményeképpen a 224. Században egy háborút kiiktattak a Valóságból.

Hát nem pompás? Mit számít a személyiségváltoztatás? Az új egyéniségek is éppolyan emberek voltak, mint a régiek, és éppúgy szolgálták az életet. Ha néhány élet meg is kurtult, sokkal több hosszabbodott meg és lett boldogabb. Igaz, hogy egy nagy irodalmi alkotást, az emberi értelem és érzelem emlékmûvét nem írták meg az új Valóságban, de a könyv néhány példányát mégis ott õrzik a Halhatatlanság könyvtáraiban! És az új Valóságban mégis új mûvészi alkotások születtek!

Ezen az éjszakán Harlan órákig forgolódott álmatlanul, és amikor végre nagy nehezen elaludt, olyasmi történt vele, amire már évek óta nem volt példa.

Anyjáról álmodott.

Kezdeti gyengesége ellenére egy bioév alatt Harlan az egész Halhatatlanságban mint Twissell Technikusa vált ismertté, és nem minden csipkelõdés nélkül Csodagyereknek és Csalhatatlannak nevezték.

Cooperrel lassan szinte meghitt kapcsolatba került. Igazán soha nem barátkoztak össze. (Ha Cooper közeledett volna, Harlan bizonyára nem tud mit kezdeni vele.) Egyébként jól összedolgoztak, és Coopert már majdnem annyira érdekelte a Primitív Történelem, mint magát Harlant.

Egyik nap Harlan így szólt Cooperhez:

- Figyeljen csak ide, Cooper, nem jönne holnap a mai foglalkozás helyett? El kellene ugranom a 3000. Századba, hogy ellenõrizzek egy Megfigyelést, és akivel találkozni akarok, ma délután szabad.

Cooper szeme mohón felfénylett.

- Én nem mehetnék?

- Akar jönni?

- De még mennyire. Még soha nem voltam a kabinban, csak amikor idehoztak a 78. Századból, és akkor nem tudtam megfigyelni, mi is történik.

Harlan általában a C Akna kabinját használta, amelyet az íratlan törvények szerint a Technikusoknak tartottak fenn, a Századok mérhetetlen hosszában. Cooper minden zavar nélkül követte Harlant. Habozás nélkül belépett a kabinba, és helyet foglalt a kabin belsõ kerek ülésén.

Ám amikor Harlan bekapcsolta a Mezõt, és a kabint a felsõ idõbe irányította, Cooper arcán majdnem komikus meglepetés tükrözõdött.

- Semmit sem érzek - mondta. - Baj van?

- Semmi baj. Semmit sem érez, mert valójában nem mozdul. A kabin idõbeli kiterjedése mentén haladunk. Valójában - Harlan oktató modorban folytatta - a jelen pillanatban se maga, se én nem vagyunk anyagiak, minden látszat ellenére. Száz meg száz ember használhatja ugyanezt a kabint, különbözõ sebességgel mozogva (ha ezt sebességnek nevezzük), bármilyen Idõirányban egymáson is áthaladva. A közönséges világegyetem törvényei nem alkalmazhatók a kabinaknákra!

Cooper ajka kissé legörbedt, és Harlan kelletlenül gondolta: „A fiú idõmechanikát tanul, és többet tud ezekrõl, mint én. Miért nem fogom be a számat, miért csinálok bohócot magamból?"

Hallgatásba burkolózott, és komoran bámulta Coopert. Néhány hónap alatt a fiatalember bajsza teljesen kinõtt. A Halhatatlanok Mallansohn-bajusznak hívták az ilyet, mivel az egyetlen hitelesnek elismert fotó (elég pocsék és életlen) pontosan ilyen bajusszal mutatta a Temporális Mezõ felfedezõjét. Éppen ezért a Halhatatlanok között népszerû volt ez a bajusz, bár keveseknek állt jól.

Cooper a gyorsan váltakozó számokat figyelte, amelyek a saját helyzetükhöz viszonyítva jelölték a Századok múlását. Megszólalt:

- A felsõ idõben meddig terjed a kabin aknája?

- Ezt nem tanították meg?

- Alig említették a kabint.

Harlan vállat vont.

- A Halhatatlanságnak nincs vége. Az akna az idõben végtelen.

- Milyen messze járt már a felsõ idõben?

- Ez lesz a legtávolibb utam. Dr. Twissell már az 50 000. Században is járt.

- Az Idõbe is!

- Ez még mind semmi. Néhány Halhatatlan már volt túl a 150 000. Századon is.

- És mi van ott?

- Semmi különös - felelte sötéten Harlan. - Különféle típusú életek, de egyik se emberi. Az ember eltûnt.

- Kihalt? Kiirtották?

- Azt sem tudom, hogy ezt tudja-e valaki pontosan.

- Nem lehetne valamit tenni, hogy változtassunk ezen?

- Nos, a 70 000. Századtól kezdve... - kezdte Harlan, de hirtelen elharapta a mondatot. - Az Idõbe is! Beszéljünk másról.

A Halhatatlanok szinte babonásán elkerülték a Rejtett Századok, a 70 000. és 150 000. Század közötti idõ témáját. Ritkán beszéltek errõl, Harlan is csupán azért tudott egyet-mást, mert szoros kapcsolatban állt Twissell-lel. A lényeg az, hogy a Halhatatlanok az Idõben nem hatolhattak be ezekbe a Századokba.

A Halhatatlanság és az Idõ közt az ajtók áthatolhatatlanok. Miért? Senki sem tudja.

Hadart úgy képzelte Twissell néhány elejtett megjegyzése alapján, hogy nemegyszer megpróbálkoztak a Valóságváltoztatással már a 70 000. Század elõtt is, de hatékony Megfigyelés nélkül a 70 000.-en túl nem sokra mentek.

Twissell mosolyogva mondogatta:

- Majd áttörünk egyszer. Egyelõre elég gondunk van a 70 000. Századdal is.

Nem hangzott valami meggyõzõen.

- Mi lesz a Halhatatlansággal a 150000. Század után? - kérdezte Cooper.

Harlan felsóhajtott. Úgy látszik, nem változtathatnak témát.

- Semmi - válaszolta. - A Szektorok megvannak ott is, de egyetlen Halhatatlan sem tartózkodik túl a 70 000. Századon. A Szektorok millió és millió Századig tartanak, míg maga az élet is megszûnik, és aztán maga a Nap is szupernóva lesz, és azután az is megszûnik. A Halhatatlanságnak nincs vége. Éppen ezért hívják Halhatatlanságnak.

- Csakugyan szupernóva lesz a Napunk?

- Persze. A Halhatatlanság máskülönben nem létezne. A szupernóvává lett Nap az energiaforrásunk. El tudja képzelni, mekkora energia kell egy Idõmezõ létrehozásához? Mallansohn elsõ Mezeje két másodperces idõtartamú volt az alsó idõ és a felsõ idõ között, és alig nagyobb, mint egy gyufaszál feje, és mégis egy atomtelep egész napi energiáját felhasználta. Majdnem száz évig tartott, amíg egy hajszálvékony Idõmezõt annyira fölszereltek, hogy aztán a felsõ idõben felfoghatta a Nova sugárzó energiáját Aztán a Mezõ már elbírt egy embert is. Cooper felsóhajtott:

- Ó, bárcsak már ott tartanánk, hogy nem untatnának az egyenletekkel meg mezõmechanikával, és mondanának valami érdekeset is. Ha Mallansohn idejében élnék...

- Semmit se tanulna. A 24. Században élt, de a Halhatatlanság csak a 27. Század óta mûködik.

A Mezõ feltalálása még nem egyenlõ a Halhatatlanság megszerkesztésével, és a 24. Században még fogalmuk sem volt róla, milyen nagy jelentõségû Mallansohn felfedezése.

- Megelõzte korát, ugye?

- De még mennyire! Nemcsak felfedezte az Idõ dimenziót, hanem leírta azokat az alapvetõ kapcsolatokat, amelyek lehetõvé teszik a Halhatatlanságot, megjósolta majd minden jellegzetességét, a Valóságváltoztatás kivételével. Ráadásul elég pontosan... de azt hiszem, itt megállhatunk, Cooper. Csak maga után.

Kiléptek a kabinból.

Harlan még sohasem látta dühöngeni Laban Twissell Fõkalkulátort. Azt rebesgették, hogy nincsenek érzelmei, mivel már a Halhatatlanság lelketlen teremtménye lett, sõt el is felejtette, hogy pontosan melyik az idõotthona. Azt pletykálták, hogy már fiatalkorában elsorvadt a szíve, s azóta a szív mintájára készült kis kézi analizátort hord a nadrágzsebében.

Twissell soha nem cáfolta ezeket a híreszteléseket. Sokak szerint õ maga is elhitte.

Ezért, amíg Harlan szinte meggörnyedt a rázúduló dühkitörés alatt, még maradt annyi ideje, hogy elcsodálkozzon Twissell haragján. Kíváncsi volt, vajon Twissell nem bánja-e meg, ha majd megnyugodott, hogy elárulta mûszívét, mert úgy látszik, az izmok és billentyûk szerény szerkezete sem mentes az érzelmi üzemzavaroktól.

Twissell öreges csikorgó hangján ilyesmiket kiabált:

- Idõ az atyám, fiú, az Idõtanács tagjának képzeled magad? Mi jogon parancsolgatsz? Te mondod meg nekem, hogy mit tegyek, vagy én neked? Te rendelkezel a Szektor kabin útjai fölött? Mindnyájan tõled kérjünk ezután engedélyt?

Idõnként felkiáltott: „Válaszolj!", majd tovább folytatta, és egyre több kérdést zúdított Harlanra. Végül így szólt:

- Ha még egyszer túlléped a hatáskörödet, elküldelek a vezetékhálózat javítására, és ott maradhatsz mindörökre. Megértettél?

Növekvõ zavarától sápadtan Harlan így válaszolt:

- Soha senki nem mondta, hogy Cooper Növendéket nem vihetem magammal a kabinban.

A magyarázat nem lágyította meg Twissell szívét.

- Miféle kifogás ez a kettõs tagadás, fiú? Azt se mondta soha senki, hogy ne itasd le. Azt se mondta soha senki, hogy ne borotváld kopaszra. Azt se mondta soha senki, hogy egy finom hajlású Idõgörbével fel ne nyársald. Az Idõbe is, fiú, milyen utasítást kaptál, hogy mit csinálj vele?

- Azt az utasítást kaptam, hogy tanítsam a Primitív Történelemre.

- Akkor csináld azt. És semmi egyebet. – Twissell eldobta a cigarettáját, és olyan vadul taposta el, mintha halálos ellensége arca volna.

- Szeretném megjegyezni, Fõkalkulátor – szólalt meg Harlan -, hogy a jelenlegi valóság néhány Százada sokban emlékeztet a Primitív Történelem némely periódusára. Az volt a szándékom, hogy elviszem Coopert egy kis gyakorlati kirándulásra azokba az Idõkbe, természetesen a tér-idõ szabály gondos szem elõtt tartásával.

- Micsoda? Ide figyelj, te tökfilkó, nem szándékoznál néha engedélyt is kérni tõlem? Ennek egyszer s mindenkorra vége. Tanítsd csak a Primitív Történelemre. Semmi kirándulás. Semmi laboratóriumi kísérlet. Legközelebb megváltoztatod a Valóságot, csak hogy megmutathasd neki, hogyan is megy az.

Harlan megnedvesítette száraz nyelvével kiszáradt ajkait, sértõdötten bocsánatkérésfélét mormogott, és utána távozhatott.

Hetekig eltartott, amíg sértõdöttsége kissé megenyhült.

4. A Kalkulátor

Harlan már két éve volt Technikus, amikor visszatért a 482. Századba, elõször, amióta onnan Twissell-lel eljött. Alig ismert rá.

Nem a Század, Harlan változott meg.

A Technikusság két éve mély nyomot hagyott benne. Egyrészt megnõtt a biztonságérzete. Nem kellett minden új Megfigyelési Terv alkalmával újabb és újabb nyelveket megtanulnia, újabb és újabb ruházathoz, újabb és újabb életmódhoz szoknia. Másrészt zárkózottabb lett. Szinte nem is hiányzott neki a Halhatatlanság Specialistáit összekötõ barátság.

Ám leginkább a hatalomérzés fejlõdött ki benne, annak a tudata, hogy õ Technikus. Milliók sorsát tartotta a markában, és a vele járó magányosságot büszkén vállalta.

Éppen ezért hideg tekintettel nézett az Összekötõre, aki a 482. Század bejáratánál ült.

- Andrew Harlan Technikus jelenti Finge Kalkulátornak, hogy ideiglenes beosztása átvételére megérkezett a 482. Századba - mondta nyomatékosan, és ügyet sem vetett a középkorú Összekötõ gyors pillantására.

Ezt a pillantást „Technikus-nézõnek" nevezték: gyors, önkéntelen oldalpillantás a Technikus rózsavörös válljelzésére, s aztán az igyekezet, nehogy még egyszer odapillantsanak.

Harlan megbámulta az Összekötõ válljelzését. Nem a Kalkulátorok sárga vagy a Sorstervezõk zöld, vagy a Szociológusok kék, vagy a Megfigyelõk fehér jelzése volt. Még csak nem is a Specialisták jellegtelen színe. Csupán egy kék csík fehér mezõben. Összekötõ volt, a Karbantartók egyik alcsoportjához tartozott, egyáltalán nem Specialista.

És mégis megkockáztatta a „Technikus-nézõ" pillantást.

Harlan kissé szomorúan kérdezte:

- Rendben van?

Az Összekötõ rávágta:

- Hívom, kérem, Finge Kalkulátort.

Harlan úgy emlékezett, hogy a 482. Század megbízható és szilárd, s most majdnem nyomorúságosnak látta.

Már megszokta az 575. Század üvegeit és porcelánjait, tisztaságimádatát. Már megszokta a fehérség és világosság világát, amelyet csak a lágy pasztellszínek elszórt foltjai törtek meg.

A 482. Század nehézkes gipszdíszei, feltûnõ festékei, színes fémjei szinte taszították.

Még Finge is más lett, mintha összement volna. Két évvel ezelõtt Finge minden mozdulata fenyegetõ és hatalmas volt Harlan Megfigyelõ számára.

Most Technikusságának fennkölt és elzárkózó magasságából Finge siralmasan zavartnak látszott. Harlan megvárta, amíg Finge átböngészi a kódszalagot, és feltekint, mint aki most eszmél rá, hogy eleget váratta látogatóját.

Finge az energiabázisú 600. Századból származott.

Twissell beszélt errõl Harlannak, és ez a tény sok mindenre feleletet adott. Finge gyakori modortalanságait könnyen okozhatta az a körülmény, hogy nehézkes ember lévén, természetesen bizonytalanul mozgott, hiszen hozzá volt szokva az energiamezõ tartósságához, és boldogtalan volt, hogy a gyarló anyaggal kell dolgoznia. Lábujjhegyen járt. (Harlan jól emlékezett Finge macskalépteire: gyakran elõfordult, hogy véletlenül felpillantott, és Finge ott állt az asztala elõtt, õt figyelte. Meg sem hallotta, mikor lépett oda.) És ez már nem a ravaszság és alattomosság jele volt, hanem annak az embernek a riadt és aggodalmas kísérlete, aki ha tudat alatt is, de állandóan fél, hogy a padló beszakadhat a súlya alatt.

Harlan jóindulatú elnézéssel gondolta: „Szegény, nem találja a helyét a Szektorban. Talán az áthelyezés segítene rajta."

Finge megszólalt:

- Üdvözlöm, Harlan Technikus. - Üdvözlöm, Kalkulátor - válaszolta Harlan.

- Mintha a két év alatt... - folytatta Finge.

- Két bioév alatt - helyesbített Harlan.

Finge meglepetten nézett fel.

- Természetesen, két bioév alatt.

A Halhatatlanságban nem létezett Idõ a világegyetemben szokásos értelem szerint, de az emberek teste öregedett, és ez egyéb fizikai jelenségek hiányában is elkerülhetetlenül mérte tovább az Idõt. Az Idõ biológiailag haladt, és a Halhatatlanságban egy bioév alatt az ember annyit öregedett, mintha az Idõben élne le egy közönséges évet.

Még a legpedánsabb Halhatatlan is ritkán figyelt a különbségre. Kényelmetlen volt azt mondani: „Viszontlátásra holnap", vagy „Gondoltam rád tegnap", vagy „A jövõ héten találkozunk", bár a holnap is, a tegnap is vagy a múlt hét is csupán biológiai értelemben létezett. És az emberek természetes ösztöneit úgy elégítették ki, hogy a Halhatatlanság teendõit önkényes huszonnégy „bioórás" napra szabták ki, a nappal és éjszaka, a ma és holnap komoly feltételezésével. Finge folytatta:

- A két bioév alatt, amíg ön távol volt, a 482. Században a válság jelei mutatkoztak. Egy rendkívüli válságé. Nagyon kényes ügy. Szinte példa nélkül álló. Pontos Megfigyelésre van szükségünk, pontosabbra, mint valaha.

- Azt óhajtja, hogy én végezzem el a Megfigyelést?

- Igen. Természetesen pazarlásnak látszik, hogy egy Technikus végezzen megfigyelõi munkát, de az ön elõbbi Megfigyeléseinek a világossága és élessége tökéletes volt. Most erre van szükségünk. Felvázolnám az ügy néhány részletét...

Harlan ezúttal nem tudta meg a részleteket, mert amíg Finge beszélt, az ajtó kinyílt, és Harlan már nem hallotta a szavait.

A belépõre meredt.

Nem lehet azt mondani, hogy Harlan soha nem látott nõt a Halhatatlanságban. A soha túlzás lett volna. Ritkán, de nem soha.

De ilyen nõt?! És a Halhatatlanságban?

Harlan már sok nõt látott Megfigyelései alatt, de az Idõben csupán megfigyelési tárgyak voltak, mint a fal vagy hal, korona vagy borona, kecske vagy fecske. Tények, amelyeket meg kellett figyelnie.

A Halhatatlanságban megjelenõ lány azonban egészen más dolog. Ráadásul egy ilyen lány!

A 482. Század arisztokratáinak a ruháját viselte, azaz áttetszõ köntöst, s nem is volt rajta más, csak térdig érõ, finom anyagú nadrág. Ez utóbbi, bár nem volt átlátszó, mégis finoman kirajzolta a test körvonalait.

Fénylõ barna haja a vállát verdeste, ajka pirosra húzott, felül vékonyán, alul vastagabban, mintha durcásan lebiggyesztené az ajkát. Felsõ szemhéja és fülcimpái halvány rózsaszínûre voltak festve, az arca pedig fiatal és (majdnem lányosán) tejfehér volt. Ruháján drágakövekkel kirakott nyakék díszlett, s a kövek hol csilingelve ütõdtek egymáshoz, hol pedig gyönyörû kebléhez értek, hogy felhívják rá a figyelmet.

Finge irodájának sarkában egy asztalka mellett foglalt helyet, és csupán egyszer vetette fel fekete szemét, s futó pillantása végigsuhant Harlan arcán.

Mire Harlan magához tért, Finge éppen befejezte mondanivalóját.

- Mindezt megtalálja a hivatalos jelentésben, addig is elfoglalhatja régi irodáját és szállását.

Harlan már csak kint ocsúdott fel Finge irodája elõtt, s nem emlékezett rá, hogyan is távozott. Nyilván szó nélkül kisétált.

Érzéseit leginkább haraghoz lehetett hasonlítani. Az Idõbe is! Fingenek nem lett volna szabad ilyet tennie. Ez erkölcsileg megengedhetetlen. Ez kicsúfolása a...

Összeszedte magát, öklét elernyesztette, állkapcsát sem szorította össze. Lássuk csak! Lépései hangosan kopogtak a fülében, amikor határozottan az Összekötõ asztalkája felé indult.

Az Összekötõ felnézett, s tekintetük nem találkozott, amikor óvatosan megszólalt:

- Tessék, parancsoljon.

- Finge Kalkulátor irodájában van egy nõ. Új alkalmazott? - kérdezte.

Csak mintegy mellékesen akarta megtudakolni. Unott, közömbös kérdést készült feltenni, ehelyett mint a cintányérzendülés, úgy szólt a hangja.

Az Összekötõ felébredt. Szeme felcsillant, és ez a férfiak egyenlõségérõl árulkodott. A tekintet szinte átölelte a Technikust, cinkossá tette.

- A bébire gondol? Klassz, mi? Mindene megvan, mi?

Harlan alig tudta kinyögni:

- Válaszoljon a kérdésemre.

Az Összekötõ elámult, és lelkesedése elpárolgott, így felelt:

- Új ember. Halandó.

- Mi a munkája?

Az Összekötõ arcán enyhe mosoly futott át, amely idétlen vigyorrá torzult.

- Biztosan a fõnök titkárnõje. A neve Noŷs Lambent.

- Rendben van. - Harlan sarkon fordult, és otthagyta.

Harlan elsõ Megfigyelésére a 482. Században másnap került sor, de csak harminc percig tartott. Nyilvánvalóan tájékozódó utazás volt azzal a céllal, hogy megszokja a Századot. Másnap már másfél óráig tartózkodott ott, a harmadik napon pedig egy percet sem.

Szabadidejében elsõ jelentését nézte át ismét, felfrissítette tudását, átvette az Idõ nyelvrendszerét, s gyakorolta a helyi szokásokat.

A 482. Században csupán egy jelentéktelen Valóságváltoztatás történt azóta. Egy politikai klikk, amely addig hatalmon volt, eltûnt, de a társadalomban egyébként semmi változás nem történt.

Még nem is ébredve rá, hogy miért teszi, átnézte régi jelentéseit, hátha szó van az arisztokráciáról is. Bizonyára készített róla Megfigyeléseket.

Csakugyan készített, de ezek a Megfigyelések személytelenek voltak, a kívülálló szemével készültek. Az adatok az osztály egészérõl szóltak, nem egyes személyekrõl.

Tér-idõ engedélye soha nem tartalmazta vagy engedélyezte, hogy az arisztokráciát belülrõl vizsgálja. A kizáró okok kívül estek egy Megfigyelõ hatáskörén. Türelmetlen volt magával, amikor most sem hagyta nyugodni a kíváncsiság.

E három nap alatt négy ízben találkozott Noŷs Lambenttal. Elõször csak ruháját és díszeit vette észre. Most már azt is megfigyelte, hogy a lány öt láb hat hüvelyk magas, egy fejjel alacsonyabb nála, de azért elég karcsú és sudár tartású, hogy magasnak tartsák. Idõsebb volt, mint elsõ látásra tetszett, talán közeljárt a harminchoz, de a huszonötön minden bizonnyal túl volt.

Nyugodt és tartózkodó volt, nyomban rámosolygott Harlanra, amikor összeakadtak a folyosón, majd lesütötte a szemét. Harlan félrehúzódott, nehogy egymáshoz érjenek, aztán dühösen továbblépkedett.

A harmadik nap vége felé Harlan kezdte úgy érezni, hogy mint Halhatatlannak egy kötelessége van. Kétségtelen, hogy a nõ helyzete kényelmes. Kétségtelen, hogy Finge nem vétett a törvény betûje ellen. De Finge indiszkréciója, gondatlansága ellentmondott a törvény szellemének, tehát valamit tennie kell.

Harlan azért döntött így, mert nem volt még egy ember a Halhatatlanságban, akit így utált volna. A kifogások, amelyeket még néhány napja talált Finge számára, most elenyésztek.

A negyedik nap reggelén Harlan nem hivatalos beszélgetésre kért és kapott engedélyt Fingetõl. Határozott léptekkel állított be hozzá, és saját maga legnagyobb meglepetésére, nyomban a tárgyra tért:

- Finge Kalkulátor, javaslom, hogy Miss Lambentet helyezzék vissza az Idõbe.

Finge szeme összeszûkült, a fotel felé intett, kezét puha, kerek álla köré kulcsolta, és kivicsorította a fogát.

- Rendben van, üljön le. Úgy véli, hogy Lambent kisasszony alkalmatlan? Nem felel meg?

- Ami alkalmatlanságát és meg nem felelését illeti, Kalkulátor, ehhez nem tudok hozzászólni. Ez attól függ, mi a beosztása, és én ilyesmivel nem foglalkoztatom. De önnek tudnia kell, hogy jelenléte veszélyezteti a Szektor munkafegyelmét.

Finge üres tekintettel bámult rá, mintha kalkulátori agya a közönséges Halandó számára elérhetetlen absztrakciókat mérlegelne.

- Milyen értelemben veszélyezteti a munkafegyelmet, Technikus?

- Kár volt ezt kérdeznie - mondta Harlan, és dühe fokozódott. - Az öltözéke exhibicionista. A...

- Várjunk csak, várjunk csak. Várjon egy kicsit, Harlan. Maga Megfigyelõ volt itt. Tudja jól, hogy ez a ruha a 482. Században nem üt el az általánostól.

- A saját környezetében, a saját kulturális miliõjében nem is tartanám hibának, bár meg kell jegyeznem, hogy a ruhája még a 482. Században is eléggé különc. Engedje meg, hogy ezt én döntsem el. De itt, a Halhatatlanságban a hozzá hasonló jelenség szemet szúr.

Finge néhányszor lassan bólintott. Mintha mulatna valamin. Harlannak minden idegszála megfeszült. Finge így felelt:

- Határozott céllal van itt. Különleges feladatot kapott. Ideiglenesen tartózkodik itt. Próbálja meg elviselni addig.

Harlan álla megremegett. Finge visszafordította a tiltakozását ellene. Az ördögbe is az óvatoskodással. Megmondja a véleményét, így szólt:

- El tudom képzelni, milyen különleges feladata lehet egy nõnek. Tûrhetetlen, hogy ilyen nyíltan tartsa.

Esetlenül sarkon fordult, és az ajtó felé indult. Finge utánaszólt:

- Technikus - mondta -, Twissell-lel való kapcsolata miatt nyilván kissé fejébe szállt a dicsõség. Változtasson ezen! És mondja csak, Technikus, volt-e már valaha (egy pillanatig kereste a jó szót) barátnõje?

Harlan nem fordult meg, és sértõ és hajszálhasogató pontossággal idézte:

- Az Idõvel való esetleges érzelmi összefonódás elkerülése érdekében a Halhatatlan nem nõsülhet. A családdal való esetleges érzelmi összefonódás elkerülése érdekében a Halhatatlannak nem lehetnek gyerekei.

A Kalkulátor nyomatékosan mondta:

- Nem a házasságról és nem a gyerekekrõl kérdeztem.

Harlan tovább idézett:

- Idõleges viszony Halandókkal csak a Központi Engedélyezõ Iroda és az Idõtanács véleménye után, a Halandó Sorstervezésével egyeztetve jöhet létre.

A kapcsolatok csak a különleges tér-idõ engedély követelményei szerint folytathatók.

- Pontosan így van. Kért már engedélyt idõleges kapcsolatra, Technikus?

- Nem, Kalkulátor.

- És szándékozik?

- Nem, Kalkulátor.

- Talán szüksége lenne rá. Szélesebb látókört biztosítana önnek. Kevésbé érdekelnék a nõi ruházat részletei, és kevésbé zavarná más Halhatatlanhoz fûzõdõ állítólagos kapcsolata.

Harlan szótlanul távozott, fuldokolt a dühtõl. Szinte lehetetlennek tartotta, hogy majd mindennapos kiruccanásait folytassa a 482. Századba (a leghosszabb út se volt több két óránál).

Feldúlt volt, és tudta, miért. Finge! Finge és undok tanácsa a Halandókkal kötendõ kapcsolatok ügyében.

Voltak ilyen kapcsolatok. Mindenki tudott errõl. A Halhatatlanság tudatában volt annak, hogy ki kell egyeznie az ember testi vágyaival (Harlan undorodott ettõl a kifejezéstõl), de a szeretõk kiválasztását korlátozó intézkedések éppen nem bátorították a feslettséget és a dúskálást. És azoktól, akik elég szerencsések voltak ahhoz, hogy engedélyt kaptak ilyesmire, mindenki elvárta, hogy tapintatosak legyenek, a jó ízlés meg a többség érdekében.

A Halhatatlanok alsóbb néposztályai körében, különösen a Karbantartók között, mindig rebesgettek (félig reménykedve, félig irigykedve) a nyilvánvaló cél érdekében állandósuló nõi importról. A szóbeszéd mindig a Kalkulátorokról és Sorstervezõkrõl szólt, mint akik elsõsorban részesülnek az importból. Csak õk, egyedül õk határozhatták el, milyen asszonyokat lehet kiragadni az Idõbõl jelentõs Valóságváltoztatás veszélye nélkül.

Kevésbé szenzációs volt (és épp ezért kevesebbet is beszéltek róla) azoknak a Halandóknak a története, akiket minden Szektor ideiglenesen alkalmazott (ha a tér-idõ elemzés megengedte), hogy elvégezzék a fõzést, takarítást és az alantas munkákat.

Ám egy Halandó, egy ilyen Halandó alkalmazása „titkárnõnek" Finge részérõl nyílt kigúnyolása volt a Halhatatlanság lényegét alkotó eszményeknek.

Eltekintve a mindennapi élet lényeitõl, amelyeknek a Halhatatlanság emberei ellenállás nélkül behódoltak, a Halhatatlanság eszménye továbbra is olyan ember volt, aki a Valóság megjavításának szentelte életét, s annak, hogy megnövelje az emberi boldogság végösszegét. Harlan szívesen gondolta azt, hogy a Halhatatlanság olyasféle, mint a Primitív Idõk kolostorai.

Aznap azt álmodta, hogy megtárgyalta a dolgot Twissell-lel, és Twissell, az eszményi Halhatatlan, osztozott elszörnyedésében. Azt álmodta, hogy Finge lebukott, és lefokozták. Saját magáról is álmodott: A Kalkulátorok sárga jelzését viselte, új rendet vezetett be a 482. Században, és Finge-et nagylelkûen a Karbantartókhoz helyeztette át. Twissell õmellette ült, és elismerõen mosolygott, amikor az új szervezési engedélyt felvázolta világosan, következetesen és logikusan, s megkérte Noŷs Lambentet, készítse el a másolatokat.

De Noŷs Lambent anyaszült meztelen volt, és Harlan reszketve, megszégyenülten ébredt fel.

Egyik nap összetalálkozott vele a folyosón, s félrehúzódott, tekintetét elfordította, hogy utat engedjen neki.

De a lány megállt, rátekintett, mire Harlan kénytelen volt felnézni. Maga volt az élet és egészség, s Harlan érezte enyhe parfümszagát.

A lány megszólította:

- Maga Harlan Technikus, ugye?

Elõször el akarta utasítani, útja folytatására kényszeríteni, de aztán meggondolta magát. Ez mégsem a lány hibája. Egyébként is, ha elmegy mellette, hozzá kellett volna érnie.

Így aztán kurtán biccentett.

- Igen.

- Úgy hallottam, maga nagy szakértõje a mi Idõnknek.

- Jártam már ott.

- Ha egyszer ráér, szeretnék elbeszélgetni róla.

- Sok dolgom van. Nemigen van idõm ilyesmire.

- De Harlan, igazán szakíthatna egy kis idõt.

És rámosolygott.

Harlan elkeseredetten suttogta: - Lesz olyan szíves, és továbbmegy? Vagy félreáll és továbbenged? Nagyon kérem.

A lány félrehúzódott csípõjének lassú ringásával, ami Harlannak az arcába kergette a vért.

Haragudott a lányra, amiért zavarba hozta, haragudott saját magára, amiért zavarba jött, és mindenekelõtt haragudott, nem tudni, miért, Fingere.

Két hét múlva Finge hívatta. Asztalán kódszalag feküdt, amelynek a hosszúságáról és bonyolultságáról Harlan nyomban kitalálta, hogy nem félórás kirándulásról lesz szó.

- Foglaljon helyet, Harlan - kezdte Finge -, és nézzük át ezt a dolgot, jó? Nem, ne szabad szemmel. Használja a készüléket is.

Harlan felrántotta közönyös szemöldökét, és a szalagot gondosan beillesztette a Finge asztalán álló leolvasó nyílásába. Lassan csúsztatta befele a gép torkába, és közben a kódszalag szavak formájában jelent meg a homályos fehér négyszögben: ez volt a vizuális kapcsolat.

Valahol a közepén Harlan keze kinyúlt, és kikapcsolta a gépet. Olyan nagy erõvel szakította ki a kódszalagot, hogy a vastag celluloidréteg szétszakadt.

- Van másolatom - jegyezte meg Finge nyugodtan.

Harlan úgy tartotta hüvelyk-és mutatóujja között a foszlányokat, mintha minden pillanatban felrobbanhatnának.

- Finge Kalkulátor, itt valami hiba van. Nem várhatják tõlem, hogy ennek a nõnek a házát használjam megfigyelõállásnak egy hétig.

A Kalkulátor lebiggyesztette a szája szélét.

- Miért ne, ha a tér-idõ utasítások ezt kérik. Van valami személyes problémája Lamb...

- Nincs semmiféle személyes problémám – vágott közbe hevesen Harlan.

- Nem hinném. Ha pedig így van, hajlandó vagyok még a Megfigyelés problémáit is részletezni bizonyos tekintetben. Persze ebbõl nem csinálunk rendszert.

Harlan mozdulatlanul ült. De erõsen és villámgyorsan gondolkozott. Szokásos szakmai büszkesége arra ösztönözte volna, hogy visszautasítsa a magyarázatot. A Megfigyelõ vagy a Technikus kérdések nélkül végzi munkáját. Viszont egy Kalkulátor sem szokott magyarázkodni.

Volt ebben valami szokatlan. Harlan panaszkodott a lány, az úgynevezett titkárnõ miatt. Finge attól félt, hogy a panaszt feljebb terjesztheti. („Fut a vétkes, habár nem üldözik" - villant át Harlan agyán keserû elégtétellel, és megpróbált visszaemlékezni, hol olvasta ezt a mondatot.)

Finge taktikája átlátszó volt. Harlant elhelyezi a nõ lakásán, s így ráháríthatja a vádat, ha az ügy kipattan. És Harlan már nem léphet fel vele szemben tanúként.

Természetesen szüksége volt valami tetszetõs magyarázatra, miért küldi Harlant ilyen helyre, és most áll elõ vele. Harlan alig titkolt megvetéssel hallgatta Finge-et.

Finge így szólt:

- Mint ismeretes, a Századok tudnak a Halhatatlanság létezésérõl. Tudják, hogy ellenõrizzük az intertemporális kereskedelmet. Úgy vélik, hogy ez a fõ feladatunk, és ez kapóra jön. Sejtik azt is, hogy az emberiséget nekünk kell megmentenünk a katasztrófáktól. Ez persze nem egyéb babonánál, de minthogy igaz, ez is kapóra jön. Sok-sok nemzedéket tömegesen ellátunk apaideállal és a biztonság érzésével. Érti ezt, ugye? „Csak nem azt hiszi ez a fickó, hogy még most is Növendék vagyok?" - gondolta Harlan.

Kurtán biccentett.

- Vannak azonban olyan dolgok is – folytatta Finge -, amelyekrõl nem szabad tudniuk. Legfõképpen arról, hogyan változtatjuk meg szükség esetén a Valóságot. A bizonytalanság, amit ez a tudás okozhat, végzetes lehet. Mindig szükséges kiiktatni a Valóságból az olyan tényezõket, amelyek erre a tudásra vezethetnek, és akkor soha nem lesz vele bajunk.

Ennek ellenére egyik-másik Században idõrõl idõre lábra kapnak nemkívánatos híresztelések a Halhatatlanságról. Fõként azok a híresztelések a veszélyesek, amelyek az uralkodó osztályok tagjai közt kelnek szárnyra: fõként ezek az osztályok vannak velünk kapcsolatban, s ugyanakkor õk formálják a közvéleményt.

Finge kis szünetet tartott, mintha azt várná, hogy Harlan megjegyzést fûz valamihez, vagy kérdezõsködik. Harlan egyiket sem tette.

Finge folytatta:

- Mióta egy évvel... egy bioévvel ezelõtt végrehajtottuk a 433-486, F-2 szériaszámú Valóságváltoztatást, nyilvánvalóan ismét felütötte a fejét néhány ilyen nemkívánatos híresztelés. Tisztáztam a híresztelések jellegét, és az Idõtanács elé terjesztettem a véleményemet. A Tanács vonakodik elfogadni a javaslatomat, mivel a Kalkulációs Kód egyik egészen kis valószínûségi változatához tartják magukat. Mielõtt a javaslatomat végrehajtanák, ragaszkodnak a közvetlen Megfigyeléshez. Nagyon kényes feladat, ezért kérettem önt, és Twissell Kalkulátor ezért engedélyezte az ön visszahívását. Ezenkívül kiválasztottam a jelenlegi arisztokrácia egyik tagját, aki izgalmasnak és érdekesnek tartja a Halhatatlanság számára végzett munkát. A nõt elhelyeztem ebben az irodában, és szoros kapcsolatba léptem vele, hogy ellenõrizzem, alkalmas-e feladataink végrehajtására...

„Szoros kapcsolat! Igen!" - gondolta Harlan.

Haragja ismét Fingere összpontosult, nem a nõre.

Finge tovább magyarázott:

- A jelek szerint alkalmas. Most visszaküldjük a saját Idejébe. Lakását bázisul használjuk fel, s önnek alkalma lesz megfigyelnie e társadalmi kör életét. Érti most már, miért akarom, hogy a lakására költözzék?

Harlan nyílt gúnnyal mondta:

- Nagyon is jól értem, biztosíthatom.

- Akkor elfogadja a megbízást.

Harlan távozott, de közben dúlt-fúlt. Finge nem fogja átejteni. Nem fog bohócot csinálni belõle.

Bizonyára ez a harciasság, az eltökéltség, hogy legyõzi Finge-et, szította fel haragját, amely szinte jókedvbe csapott át arra a gondolatra, hogy legközelebb a 482. Századba tesz kirándulást.

Semmi másért, csupán ezért.

5. A Halandó

Noŷs Lambent elõkelõ elszigeteltségben élt a Század egyik nagyvárosának könnyen elérhetõ részében, Harlan jól ismerte a várost, jobban, mint bármelyik lakója. Az ebben a Valóságban végzett felfedezi: Megfigyeléseken bejárta a Szektor minden egyedét átbogarászta minden évtizedét, ami csak a Szektor hatáskörén belül esett.

Ismerte a várost Térben is, Idõben is. Össze tudta állítani a képét, mint egy élõ és növekvõ szervezetét, katasztrófáival és felépüléseivel, vigasságával és bánataival együtt. Most egy teljes hétig ott kell majd élnie ebben a városban, az acél és vasbeton lassú életének egyetlen pillanatában.

Elõzetes felfedezései egyre inkább a „perioecik" köré koncentrálódtak. Ezek a lakosok voltak a város legfontosabb polgárai, de azért a városon kívül éltek, légüres térben és viszonylag elszigetelve.

A 482. Század azok közé a nem ritka Századok közé tartozott, ahol a gazdagság egyenlõtlenül oszlott el. A Szociológusok egy egyenlettel magyarázták a jelenséget (ezt Harlan látta nyomtatásban is, de nem értette teljesen). Az egyenlet minden adott Század három kapcsolatát adta meg, és a 482. Században ezek a kapcsolatok a megengedhetõ határán álltak. A Szociológusok csak a fejüket csóválták, és Harlan egyszer hallotta is az egyiktõl, hogy ha a helyzet nem javul az új Valóságváltoztatásokkal, akkor a „legszigorúbb Megfigyelések" lesznek szükségesek.

A gazdagságelosztás kedvezõtlen egyenlete mellett is szólt valami. Olyan dologtalan osztály és olyan vonzó életmód fejlõdik ki, amely kedvezõ körülmények között ösztönözhette is a kultúrát és a mûvészetet. Amíg a mérleg másik serpenyõje nem süllyed le teljesen, amíg a kiváltságok élvezése közben a henye osztály nem felejtkezik el végképp a kötelességeirõl, amíg a kultúrájuk nem fajul nyilvánvalóan egészségtelenné, a Halhatatlanságban megvolt az a törekvés, hogy megbocsássák az eszményi vagyonelosztási mintától való elhajlást, és más, kevésbé csábító diszharmóniákat kutassanak fel.

Harlan kedve ellenére is csakhamar megértette ezeket a dolgokat. Ha rövid kirándulást tett az Idõben, rendszerint valamelyik szegényebb negyed szállodájában éjszakázott, ahol az ember könnyen inkognitóban maradhat, ahol ügyet sem vetettek az idegenekre, ahol nem számított, eggyel több vagy kevesebb ember van-e, és ahol éppen ezért a Valóság szerkezetét nem ingathatta meg. És ha még ez sem volt elég biztonságos, számolni lehetett azzal, hogy beavatkozása a kritikus ponton megingatja a Valóság kártyavárát, az sem számított rendkívülinek, ha egy vidéki sövény tövében töltötte az éjszakát.

Már szokásává vált, hogy figyeli a sövényeket, melyiket kerülik el a farmerek, csavargók, sõt a kóbor kutyák is éjjelente.

Ám most a mérleg boldogabb serpenyõjében anyag és energia vegyülékével átitatott ágyban aludt: ezt csak a társadalom leggazdagabb rétege engedhette meg magának. A Századokban ez nem volt olyan elterjedt, mint a tiszta anyag, de jóval szokásosabb, mint a tiszta energia. Mindenesetre, amikor lefeküdt, az ágy a testéhez idomult, és úgy is maradt, amíg nem mozdult, és mindig a testéhez formálódott, ha megmoccant, vagy másik oldalára fordult.

Nyugtalanul ismerte el az efféle dolgok vonzóerejét, és egyetértett azzal a bölcsességgel, amely szerint a Halhatatlanság minden Szektorában a Század közepes életformáját kellett élni, s nem a legkényelmesebb életszinten. Ily módon senki nem veszítette el kapcsolatát a problémákkal, és „érezhette" a Századot, nem roskadt össze á szociológiai végletek súlya alatt.

Nem is olyan rossz dolog arisztokratának lenni gondolta Harlan az elsõ este.

Elalvás elõtt eszébe jutott Noŷs.

Azt álmodta, hogy az Idõtanácsban ülésezik, s a kezét komolyan összekulcsolja maga elõtt. A magasból tekint le a parányi, nagyon parányi Fingere, aki rémülten hallgatja az ítéletet, amely kiûzi a Halhatatlanságból a távoli, nagyon távoli jövõ egyik ismeret len Századának az állandó Megfigyelésére. A számûzetés gyászos szavait Harlan mondja ki, és közvetlenül a jobbján ül Noŷs Lambent.

Elõször nem is vette észre a lányt, de amikor szeme sarkából jobbra pillantott, elakadt a szava.

Senki más nem vette észre a lányt? A Tanács tagja mereven elõrebámultak, csak Twissell mosolygott Harlanra, és keresztülnézett a lányon, mintha ott se volna.

Harlan szerette volna elküldeni a lányt, de nem jött ki egy hang sem a torkán. Megpróbálta kituszkolni, de karja lomhán mozdult, és Noŷs meg se moccant. A lány teste hideg volt.

És Finge csak nevetett... egyre hangosabban... egyre hangosabban... ...és akkor már Noŷs Lambent nevetett.

Harlan kinyitotta a szemét a vakító napsugárban, és egy pillanatig riadtan meredt a lányra, mert visszaemlékezett, hol is voltak õk ketten.

Noŷs megkérdezte:

- Nyögött, és a párnát püfölte. Rosszat álmodott?

Harlan nem válaszolt.

- Kész a fürdõje. A ruhája is. Meghívattam a ma esti összejövetelre. Nagyon furcsa dolog visszazökkenni a megszokott életembe, amikor ilyen sokáig tartózkodtam a Halhatatlanságban.

Harlant aggasztotta a szóáradat. Megszólalt:

- Remélem, nem mondta meg nekik, hogy ki vagyok.

- Természetesen nem.

Természetesen nem! Finge ilyen apróságokra is gondolhatott volna, és hipnózist is alkalmazhatott volna, ha szükségesnek érzi. De úgy látszik, mégsem tartotta szükségesnek. Hiába, „szoros kapcsolatban" álltak.

Bosszantotta ez a gondolat.

- Szeretnék minél többet egyedül lenni - folytatta.

A lány egy-két pillanatig tétován meredt rá, aztán kiment.

Harlan rosszkedvûen végezte el a reggeli mosakodás és öltözködés ceremóniáját. Nem nagyon bízott a remek esti szórakozásban. Minél kevesebbet kell beszélgetnie, minél kevesebbet kell mozognia, szinte a falba kell belemosódnia, ha csak lehetséges. Igazi feladatát szemének és fülének kell végrehajtania. A végsõ jelentést és ezeket az érzékszerveit az agya kötötte össze, amelynek voltaképpen más feladata nem volt.

Rendszerint nem zavarta, ha mint Megfigyelõ nem tudta, milyen céllal végzi a Megfigyelést. Még mint Növendék azt tanulta, hogy a Megfigyelõnek nem szabad azon elmélkednie, mik a kívánatos adatok, vagy milyen következtetéseket vonnak majd le belõlük. A tudás, ahogy ezt többször elmondták, automatikusan eltorzítja a szemléletünket, akármilyen lelkiismeretesek próbálunk lenni.

Most azonban a tudatlanság zavarta Harlant. Gyanította, hogy az egésznek nincs semmi célja, csupán Finge szánt neki valamilyen szerepet a játszmában, és ráadásul Noŷs...

Vad pillantást vetett háromdimenziós tükörképére, amelyet kétlábnyira tõle alkotott a Reflektor. A 482. Század testhez tapadó, varrás nélküli, rikító színû ruhájában, úgy vélte, nagyon nevetséges.

Noŷs Lambent szinte berontott a szobába. Harlan már elfogyasztotta magányos reggelijét, amelyet egy robot szolgált fel.

- Június van, Harlan Technikus - mondta a lány lihegve.

Harlan szigorúan rászólt:

- Ne használja itt ezt a megszólítást. És aztán, mit számít az, hogy június van?

- Amikor ott munkába álltam - tétován szünetet tartott -, még február volt. Egy hónappal ezelõtt.

Harlan összevonta a szemöldökét.

- Melyik évben vagyunk?

- Ugyanabban.

- Biztos?

- Egészen biztos. Nem történt valami tévedés? - Megvolt az a zavaró szokása, hogy beszélgetés közben szorosan eléje állt, és enyhén selypítõ (amely inkább a Század szokása volt, mint sajátja) beszéde fiatal és gyámoltalan gyerekhangra emlékeztetett.

Harlan azonban nem ment lépre. Elhúzódott.

- Nem történt semmi tévedés. Azért helyezték vissza ebbe a hónapba, mert így alkalmasabb. Egyébként maga állandóan itt tartózkodott az Idõben.

- Ez hogy lehet? - A lány egyre riadtabban bámult Harlanra. - Semmire sem emlékszem. Két példányban létezem?

Harlan sokkal izgatottabb lett, mint az ügy indokolta volna. Hogyan magyarázza meg a lánynak a mikrováltoztatásokat, amelyeket az Idõbe való bármely beavatkozás elõidéz, és az egyéni életeket is megváltoztathatja, de a Század életére mint egészre nincs semmi hatással. Még a Halhatatlanok is elfeledkeznek néha róla, mi a különbség a mikrováltoztatás (kis v) és a Változtatás (nagy V) között, amely jelentõsen befolyásolja a Valóságot.

- A Halhatatlanság tudja, mit csinál - felelte. – Ne kérdezõsködjön. - Ezt büszkén mondta, mintha õ maga volna a Fõkalkulátor, és személyesen döntötte volna el, hogy június a legalkalmasabb idõpont, és hogy a mikrováltoztatás, amelyet a három hónap elcsúszás eredményezett, nem csap át Változásba.

A lány azt felelte:

- De akkor három hónap elveszett az életembõl.

Harlan felsóhajtott:

- Az Idõben való mozgásnak semmi köze sincs biológiai korához.

- Akkor hát elvesztettem vagy sem?

-Mit?

- A három hónapot.

- Az Idõbe is, hallja, olyan világosan mondom, ahogy csak lehet! Nem veszítette el életének egyetlen percét sem. Nem veszthette el.

A kiabálásra a lány hátrahõkölt, majd váratlanul felnevetett.

- Micsoda mulatságos a kiejtése! Különösen, amikor haragszik!

Harlan a távozó lányt bámulta: hogyhogy a kiejtése? Az ötvenedik évezred nyelvét éppolyan jól beszéli, mint bárki más a Szektorban. Talán még jobban.

Ostoba liba!

Ismét ott találta magát a Reflektor elõtt, és a képmását bámulta, amely visszabámult rá: homlokán mély függõleges barázdák húzódtak.

Kisimította a ráncokat, és azt gondolta: „Nem vagyok jóképû. A szemem túlságosan kicsi, a fülem eláll, az állam túl nagy."

Eddig még soha nem gondolt erre, de most teljesen váratlanul az jutott eszébe, hogy szeretné, ha jóképû volna.

Késõ éjszaka az összegyûjtött beszélgetésekhez hozzáfûzte megjegyzéseit, amíg még frissen éltek emlékezetében.

Mint ilyen esetekben szokásos volt, az 55. századbeli molekuláris feljegyzõgépet használta. A jelentéktelen kis henger körülbelül négy hüvelyk hosszú volt, és mintegy fél hüvelyk átmérõjû. A sötétbarna, semmitmondó színû készüléket könnyen el lehetett rejteni ingujjban, zsebben vagy bélésben, a ruha szabásától függõen, vagy akár övhöz erõsíteni, gombhoz vagy karperechez.

Ám bárhogyan rejtette is el, mintegy húszmillió szót jegyezhetett fel mindegyik molekuláris energia szintjére. A henger egyik vége össze volt kötve egy fordítógéppel, amely azonos hullámhosszon mûködött Harlan fejhallgatójával, a másik végét pedig erõtér kötötte össze a szájánál levõ parányi mikrofonnal, így aztán Harlan egyszerre figyelhetett és beszélhetett.

Az esti „összejövetel" minden mondata, ami az órák folyamán elhangzott, most ott csengett a fülében, és amíg hallgatta a társalgásokat, õ maga is rádiktálta a megjegyzéseit a második energiaszintre, s ez összefüggésben állt az elsõvel, amelyre az összejövetel felvétele került rá. Erre a második szintre a benyomásait jegyezte fel, kiemelt egyet-mást, rámutatott az összefüggésekre. Egyébként, amikor a molekuláris gép segítségével jelentést írt, a szó szerinti feljegyzéseit a megjegyzéseivel együtt kapta meg.

Noŷs Lambent lépett be. Jövetelét nem jelezte.

Harlan haragosan lekapta a mikrofont és a fülhallgatót, odakapcsolta õket a molekuláris géphez, visszarakott mindent a tokba, és rákattintotta a fedelét.

- Miért haragszik rám? - kérdezte Noŷs. Karja és válla fedetlen volt, hosszú lába villogott a halványan foszforeszkáló habruhában.

Harlan így válaszolt:

- Nem haragszom. Semmit sem érzek magával kapcsolatban. - Ebben a pillanatban maga is elhitte, hogy igazat mond.

A lány megkérdezte:

- Még most is dolgozik? Nyilván nagyon fáradt.

- Nem tudok dolgozni, ha itt van - felelte ingerlékenyen Harlan.

- Maga haragszik rám. Egész este egy szót se szólt hozzám.

- Lehetõleg senkihez se szóltam egy szót sem. Nem azért jöttem, hogy beszélgessek. - Alig várta, hogy a lány távozzon.

De Noŷs így folytatta:

- Hoztam még egy pohárral ebbõl az italból. Úgy láttam, már ivott eggyel az estélyen, de ebbõl nem elég egy. Különösen akkor, ha még dolgozni is akar.

Harlan észrevette a kis robotot a lány mögött, amint a sima erõtéren besuhant a szobába.

Este nem sokat evett, de sorra kóstolgatta az ételeket, amelyekrõl már teljes jelentést adott régebbi Megfigyelései után, de amelyekbõl (egy-egy hivatalos ízlelõi falat kivételével) még soha nem evett. Vonakodva ugyan, de el kellett ismernie, hogy ízlik a habzó, világoszöld, mentaízû ital (nem egészen alkoholos, inkább valami más hatása volt, ami nagy divat itt mostanában). Két bioévvel ezelõtt, a legutóbbi Valóságváltoztatás elõtt még nem létezett.

Átvette az italt a robottól, és köszönetképpen szigorúan bólintott Noŷs felé.

Vajon a Valóságváltoztatás, mely szemlátomást nem hatott fizikailag a Század életére, hogyan teremtett egy új italt? Egyébként nem Kalkulátor, így aztán hiába is kérdezi ezt önmagától. Meg aztán a lehetõ legrészletesebb Kalkulációk sem küszöbölnek ki minden bizonytalanságot, minden véletlen kísérõjelenséget. Ha nem így volna, nem kellenének Megfigyelõk.

Egyedül voltak a házban. Noŷs és õ. A robotok ebben az idõben fénykorukat élték, két évtizede használták õket, és még vagy tíz évig használni fogják ebben a Valóságban, s ezért élõ szolgák egyáltalán nem voltak.

Természetesen a 482. Század szemszögébõl együttlétük egyáltalán nem „illetlen", hiszen a nõk gazdaságilag éppoly függetlenek voltak, mint a férfiak, anyák is lehettek, ha úgy akarták, terhesség nélkül.

Harlan mégis zavarban volt.

A lány a szemközti pamlagon hevert könyökére támaszkodva. A mintás takaró besüppedt alatta, mintha mohón átölelné. Lerúgta az áttetszõ cipõket, és lábujjait mozgatta a habruha alatt, mint valami kéjesen nyújtózkodó cica a puha mancsait.

Megrázta a fejét, és bármi szorította is le a haját, most mégis kibomlott. Rázúdult a nyakára, és meztelen válla még tejfehérebb és csábítóbb lett fekete fürtjei mellett.

- Hány éves maga? - dorombolt a lány.

Erre aztán semmiképpen nem felelhetett. Személyes kérdés, a lánynak semmi köze hozzá. Amit udvarias elszántsággal mondhatott erre, csupán annyi volt, hogy: „Magamra hagyna? Dolgozom." És ehelyett mit mondott?

- Harminckettõ. - Bioévre gondolt természetesen.

A lány így felelt:

- Én vagyok a fiatalabb. Huszonhét. Valószínûleg nem látszom majd mindig fiatalabbnak magánál. Remélem, maga akkor is ilyen marad, ha megöregszem. Mondja, miért lett harminckettõ? Meg tudja változtatni, ha akarja? Nem szeretne fiatalabb lenni?

- Mit fecseg itt? - Harlan megtörölte a homlokát, hogy kissé észre térjen.

- Maga örökké él. Halhatatlan - válaszolta lágyan Noŷs.

Kérdés volt vagy kijelentés?

- Elment az esze - felelte Harlan. - Mi is megöregszünk és meghalunk, mint bárki más.

- Meséljen errõl - kérte a lány. Hangja mély volt és hízelgõ. Az ötvenedik évezred nyelve, amelyet Harlan mindig nyersnek és kellemetlennek tartott, most szépen csengett a fülében. Vagy csak a teli gyomor és az illatos levegõ tompítja a hallását?

A lány folytatta:

- Minden Idõt, minden Helyet meglátogathat. Nagyon szeretnék a Halhatatlanságban dolgozni. Mennyi ideig kellett várnom, míg engedélyezték! Azt hittem, belõlem is Halhatatlant csinálnak, de aztán kiderült, hogy ott csak férfiak vannak. Egyik-másik szóba se akart velem állni, mert nõ vagyok. Maga sem akart velem beszélgetni.

- Sok dolgunk van - mormogta Harlan, és igyekezett leküzdeni érzését, amely leginkább valami zsibbadt elégedettséghez hasonlított. - Nagyon sok dolgom volt.

- Miért nincsenek nõk a Halhatatlanok között?

Harlan nem bízott annyira önmagában, hogy válaszoljon erre a kérdésre. Mit is mondhatott volna? A Halhatatlanság tagjait végtelen gondossággal válogatták ki. Két feltételnek kellett megfelelniük. Elõször, alkalmasnak kellett lenniük a munkára, másodszor: kiemelésük az Idõbõl nem árthatott a Valóságnak.

Valóság! Ezt a szót nem ejthette ki semmi körülmények között. Szédült: egy pillanatra lecsukta a szemét, hogy megállítsa a forgást.

Hány kiváló jelölt maradt az Idõben, mert áthelyezésük a Halhatatlanságba azt jelentette volna, hogy nem születik meg egy gyerek, nem hal meg egy asszony és egy férfi, valaki nem nõsül meg, valami nem történik meg, nem alakul ki egy körülmény, s ez olyan irányba terelte volna a Valóságot, amit az Idõtanács nem engedhetett meg.

Elmondhatta ezt a lánynak? Természetesen nem. Elárulhatta volna neki, hogy nõket általában sohasem osztanak be a Halhatatlanságba, hogy miért, azt maga sem értette (a Kalkulátorok nyilván tudják, de õ soha nem jött rá), mert kiemelésük az Idõbõl a kelleténél tízszer, százszor jobban eltorzítja a Valóságot, mintha egy férfit választanak.

(Fejében összekavarodtak a gondolatok, fékevesztetten és tombolva kapaszkodtak össze különféle szabad eszmetársításokban, ami furcsa, majdnem groteszk, de nem kellemetlen eredményeket szült. Noŷs már egészen ott volt mellette, és mosolygott.)

A lány hangja, mint lágy szellõ úszott eléje:

- Ó, ti Halhatatlanok! Olyan titokzatosak vagytok. Önzõek. Tegyél engem Halhatatlanná.

Hangja nem tagolódott szavakra, csupán finom akkordként hatolt Harlan agyába.

Azt akarta, azt szerette volna neki mondani: „A Halhatatlanság nem tréfa, tudja. Mi dolgozunk! Megtervezzük az Idõk részleteit a Halhatatlanság kezdetétõl egészen addig, amíg a Föld lakatlan lesz, és kidolgozzuk minden lehetségesnek a végtelen valószínûségeit, és kiragadunk minden olyan lehetségest, ami jobb a valóságosnál, és eldöntjük, hogy az Idõben hol hajtunk végre egy parányi változtatást a vanon a lehetre, és akkor egy új vant kapunk, és egy új lehetet keresünk, és így megy ez örökké, örökké, mióta Vikkor Mallansohn felfedezte az Idõmezõt a 24. Században, a távoli Primitív 24. Században, és akkor a 27. Században meg lehetett alapozni a Halhatatlanságot. A titokzatos Mallansohnt senki sem ismeri, pedig valóban õ hozta létre a Halhatatlanságot és az új lehetet, örökre és örökre és..."

Megrázta a fejét, de gondolatai tovább rajzottak még sokkal különösebb és szaggatottabb bakugrásokkal, míg végül hirtelen fényesen kivilágított ötletbe torkolltak, mely egy pillanat múlva kialudt.

Ez a pillanat új erõvel töltötte el. Utánakapott, de már tovatûnt.

A mentaízû ital?

Noŷs még közelebb húzódott, úgyhogy arcát szinte alig látta. Állán érezte a haját, enyhe, meleg leheletét. Odább kellett volna húzódnia, de furcsa, furcsa... úgy érezte, hogy nem is akar odébb húzódni.

- Ha Halhatatlan lennék... - suttogta a lány, szinte Harlan fülébe, bár dobogó szíve miatt Harlan alig hallotta a szavakat. Noŷs nedves ajka félig szétnyílt. - Nem szeretnéd?

Harlan nem tudta, mire gondol a lány, de hirtelen nem is törõdött vele. Úgy érezte, lángok perzselik. Ügyetlenül, tapogatózva a lány felé nyúlt. Noŷs nem állt ellen, hozzásimult, összefonódott vele.

Minden olyan álomszerû volt, mintha valaki mással történne.

Korántsem volt olyan undorító, mint ahogy elképzelte. Ijedten és örömmel döbbent rá, hogy egyáltalán nem undorító.

Még késõbb is, amikor a lány föléje hajolt, és szeme megtelt simogató mosollyal. Harlan úgy érezte, nem szabad elengednie, és lassú, remegõ örömmel simogatta meg a haját.

A lányt most már egészen más szemmel nézte. Nem egyszerûen nõ volt, nem különálló személy. Váratlanul önmaga folytatásának érezte. Furcsa és váratlan módon részévé lett.

A tér-idõ engedély errõl nem szólt, de Harlan nem érezte magát bûnösnek. Csupán amikor Finge jutott az eszébe, akkor kavarodtak össze érzései. És ez nem a bûntudat volt, egyáltalán nem az.

Elégtétel, sõt diadal.

Harlan sokáig nem tudott elaludni. Szédülése elmúlt, de megmaradt az a szokatlan tény, hogy felnõtt életében elõször megosztotta ágyát egy nõvel.

Hallhatta a lány halk pihegését, és az ultrahomályos fényben, amivé a fal és a mennyezet világítása tompult, mint egy árnyékot láthatta a lány testét.

Csak ki kellett nyújtania a kezét, hogy érezze a lány testének melegét és puhaságát, de nem merte megtenni, nehogy felriassza álmaiból. Mintha kettejük helyett álmodott volna, saját magáról és õróla, mindarról, ami történt, és úgy tetszett, ha felébreszti, mindent megsemmisít.

Ez a gondolat csak töredéke volt annak a szokatlan, soha nem tapasztalt gondolatsornak, hogy...

Furcsa gondolatok rohanták meg a lehetséges és a lehetetlen között. Megpróbálta ismét elcsípni õket, de hiába. Most egyszerre nagyon fontos lett, hogy ismét birtokába kerítse ezeket a gondolatokat. S bár a részleteket nem tudta felidézni, arra emlékezett, hogy hirtelen valamire rádöbbent.

Nem volt benne biztos, mi is az a valami, de megvolt benne a félálom lebegõ világossága, amikor a halandóénál biztosabb szem és elme hirtelen feléled.

Aggodalma fokozódott. Miért nem képes visszaemlékezni rá? Oly sok mindent értett egy pillanatig.

Most még a mellette fekvõ lány is háttérbe szorult.

„Ha a gondolatmenetet követem... - töprengett - a Valóság és a Halhatatlanság járt az eszemben... igen, Mallansohn és a Növendék!"

Megriadt. Miért éppen a Növendék? Miért jutott most eszébe Cooper? Hiszen rá nem gondolt!

De ha nem gondolt rá, akkor mégis miért jutott eszébe most Brinsley Sheridan Cooper?

Összeráncolta a szemöldökét. Mi köti össze mindezt? Mit próbál most kitalálni? Miért olyan bizonyos abban, hogy valamit ki kell találnia?

Úgy érezte, teste kihûl, mert ezek a kérdések mintha az elõbbi megvilágosodás távoli fényét villantották volna fel újra, és most már majdnem tudta, mirõl van szó.

Visszafojtotta lélegzetét, és nem erõszakolta a gondolatot. Hadd jöjjön magától.

Hadd jöjjön magától.

És az éjszaka csendjében - ez az éjszaka sorsdöntõ volt az életében - az események olyan kifejtésére és magyarázatára döbbent rá, amire más, hétköznapibb, józanabb pillanatban soha nem is gondolt volna.

Hagyta, hadd érlelõdjön, virágozzék ez a gondolat, növekedjék, amíg kibontakozik, és megvilágít száz furcsa tényt, ami máskülönben egészen egyszerûen csak furcsa maradna.

Meg kell vizsgálnia, ellenõriznie kell, vissza kell mennie a Halhatatlanságba, de szívében már bizonyos volt benne, hogy tudja a szörnyû titkot, amelyet nem lett volna szabad megtudnia.

Azt a titkot, amelytõl az egész Halhatatlanság függ!

6. A Sorstervezõ

Egy biohónap telt el a 482. Században töltött éjszaka óta, amikor Harlan ennyi mindenre rádöbbent. Most, ha közönséges idõvel mérjük az eseményeket, majdnem 2000 Századdal futott elõre Noŷs Lambent jövõjébe, hogy a megvesztegetés és hízelgés árán kifürkéssze, mi vár a lányra az új Valóságban.

Ez rosszabb volt a szakmai tisztesség megsértésénél, de már félretett minden óvatosságot. Az elmúlt biohónapban saját maga elõtt is bûnözõ lett. Nem lehetett napirendre térni e tény fölött. Ha a bûneit halmozza, akkor se súlyosbítja bûnössége, de nyerhet vele.

Most e bûnös mesterkedés következtében (meg se kísérelte, hogy enyhébben fejezze ki magát) ott állt a 2456. Század függönyénél. Az Idõbe való kilépés sokkal komplikáltabb volt, mint a Halhatatlanság és a kabinakna közti átjárás. Ehhez hajszálpontosan be kellett állítania a Föld felszínén a kívánt körzetet és rögzíteni a koordinátákat, a kívánt Idõpontot a Századon belül. Belsõ feszültsége ellenére Harlan ügyesen és gyorsan kezelte a mûszereket, mint aki nagyon gyakorlott és igen tehetséges.

Harlan ott állt a mérnöki szobában, amelyet már látott a Halhatatlanság képernyõjén. Ebben a biopillanatban Voy Szociológus bizonyára teljes biztonságban ül a képernyõ elõtt, és figyeli a Technikus Beavatkozását.

Harlan nem sietett. A mérnöki szoba még százötvenhat percig üres lesz. A biztonság kedvéért a téridõ engedély csupán száztíz percet ír elõ, a fennmaradó negyvenhat percet a szokásos negyvenszázalékos „margó"-nak hagyva. A „margó"-t szükség esetére tartogatták, de egy Technikustól elvárták, hogy ne használja fel. A „margófaló" nem maradhatott sokáig Specialista.

Harlan csupán két percet akart felhasználni a száztízbõl. Csuklójára erõsített kézi generátora bioidõvel vette körül (a Halhatatlanságnak úgynevezett emanációjával), éppen ezért nem fenyegette a Valóságváltoztatás semmiféle hatása, egy lépést tett a fal felé, a polcról felemelt egy kis tartályt, és átrakta az alatta levõ polcra, egy gondosan kiszemelt helyre.

Ezután visszalépett a Halhatatlanságba éppolyan mindennapos módon, mint ahogyan más belép egy ajtón. Ha egy Halandó figyeli a jelenetet, egyszerûen azt látja, hogy Harlan eltûnik.

A kis tartály most ott állt, ahová Harlan tette. Nem fordította meg rögtön a világtörténelmet. Egy férfikéz néhány órával késõbb odanyúl az elõbbi helyre, de a tartályt nem találja ott. Másfél óráig keresik majd, de idõközben az energiamezõ eltûnik, és a férfi türelmetlen lesz. Ingerültségében olyan döntést hoz, amelyet az elõbbi Valóságban nem kellett volna meghoznia. Egy találkozó nem jött létre, egy ember, akinek meg kellett volna halnia, egy évvel tovább él más körülmények között, s egy másik ember, akinek élnie kellett volna, kissé korábban meghal.

A Változtatás egyre szélesebb gyûrûket vet, maximumát a 2481. Században éri el, huszonöt Századdal a Beavatkozás után, a felsõ idõben. A Valóságváltoztatás intenzitása attól kezdve csökken. Az elméleti tudósok hangsúlyozzák, hogy a Beavatkozástól számítva a végtelen felsõ idõben a Változtatás már oly parányivá válik, hogy a legfinomabb Kalkulálással sem lehet észlelni. Gyakorlatilag ez a felsõ határ.

Természetesen a Halandók közül egyetlen emberi lény se gyaníthatta, hogy valamiféle Valóságváltoztatás történt. Agyuk az anyaggal együtt változott, és csupán a Halhatatlanok állottak kívül mindezen, s figyelhették meg õket.

Voy Szociológus mereven bámulta a 2481. Században kékesen villogó jelenetet, ahol az imént még a népes ûrhajóállomás nyüzsgõ képét láthatta. Szinte fel se nézett, amikor Harlan belépett. Valami üdvözlésfélét mormogott.

A Változtatás valóban eltüntette az ûrhajóállomást. Ragyogása kialudt, a korábbi fenséges épületek romokban hevertek. Egy ûrhajó ott rozsdásodott. Lelket nem lehetett látni. Teljes mozdulatlanság mindenütt.

Harlan futó mosolyt engedélyezett magának, az is csak egy pillanatra suhant át az arcán, aztán eltûnt. KHM volt, minden rendben. A Kívánt Hatás Maximuma. És azonnal megtörtént. Általában a Változtatások nem szükségszerûen következtek be a Technikus Beavatkozásának pillanatában. Ha a Beavatkozásra vonatkozó Kalkulációk felületesek voltak, órák vagy napok is eltelhettek, mielõtt a Változtatás bekövetkezik (természetesen bioidõ szerint). A Változtatás csupán akkor fejezõdött be, amikor a szabadság minden fokozata megsemmisült. Amíg fennállt az alternatív akciók matematikai lehetõsége, a Változtatás nem következett be.

Harlan rendkívül büszke volt arra, hogy éppen õ kalkulálta az MSZV-t, ha éppen az õ keze nyomán történt a Beavatkozás, a szabadság fokozatai nyomban eltûntek, és a Változtatás azonnal lezajlott.

Voy halkan megszólalt:

- Gyönyörû volt.

A mondat sértette Harlan fülét, úgy vélte, kisebbíti mûvének szépségét.

- Én nem bánnám - mondta -, ha mindenestül kiiktatnák a Valóságból az ûrutazást.

- Miért? - kérdezte Voy.

- Mi jó van benne? Soha nem tart tovább egy vagy két évezrednél. Az emberek belefáradnak. Visszatérnek a Földre, és a gyarmatok kihalnak. Aztán négy vagy öt évezred múltán, vagy negyven vagy ötven után ismét megpróbálják, és ismét kudarcot vallanak.

Hiábavalóan fecsérlik az emberi tehetséget és erõt.

Voy szárazon megjegyezte:

- Valóságos filozófus.

Harlan elpirult. „Kár a szóért" - gondolta. Hirtelen témát változtatva haragosan megkérdezte Voytól:

- Mi van a Sorstervezõvel?

- Mi volna vele?

- Lenne szíves ellenõrizni? Már elkészülhetett volna a munkájával.

A Szociológus rosszallóan pillantott rá, mintha azt mondaná: „Milyen türelmetlen ember!" De csak ennyit mondott:

- Jöjjön, nézzük meg.

Az iroda ajtaján olvasható név: Neron Feruque, rögtön szemébe ötlött Harlannak, és megütközött rajta, mivel emlékeztette két uralkodóra, akik a Primitív Idõközben éltek a Földközi-tenger vidékén. (Hetenként ismétlõdõ beszélgetései Cooperrel az õ érdeklõdését is szinte felizzították a Primitív Történelem iránt.)

Ez a férfi azonban, amennyire Harlan meg tudta ítélni, nem hasonlított egyik uralkodóra sem. Majdnem csontvázszerûen sovány volt, kampós orrára szorosan rásimult a bõre. Ujjai hosszúak voltak, csuklója pedig bütykös. Ahogyan a kis Analizátort kezelte, olyan volt, mint maga a halál, aki a lelkeket mérlegeli.

Harlan azon kapta magát, hogy mohón bámulja az Analizátort. Ez volt a Sorstervezés szíve és lelke, a bõre és csontja, ereje, izma és mindene. Tápláld be az egyed élettörténetét, kívánt adatait és a Valóságváltoztatás egyenleteit, azután az Analizátor szégyentelen vihogással kattog, mintha kacarászna, s egy perc alatt vagy egy nap alatt kiköpi a szóban forgó személy életének lehetséges változatait (az új Valóságban), s mindegyikre akkurátusán ráüti a valószínûségi értéket.

Voy Szociológus bemutatta Harlant. Feruque leplezetlen ellenszenvvel bámult a Technikus-jelvényre, biccentett, és tovább dolgozott.

- Elkészült a fiatal hölgy Sorsterve? – kérdezte Harlan.

- Még nem. Majd szólok, ha elkészült. – Feruque azok közé tartozott, akik a Technikusok iránti ellenszenvüket akár nyílt durvasággal is kifejezik.

Voy odaszólt neki:

- Ne olyan hevesen, Sorstervezõ.

Feruque-nek szinte a láthatatlanságig szõke szemöldöke volt. Arca így még jobban hasonlított egy csontváz koponyájához. Csontos gödrében forgó szeme rávillant Harlanra.

- Elpusztította az ûrhajókat?

Voy bólintott.

- Egy Századdal késleltette.

Feruque valami mocskolódó szót mormolt. Harlan összefonta a karját, és a Sorstervezõre meredt, aki dühösen félrenézett.

„Tudja, hogy az az õ bûne is" - gondolta Harlan. Feruque odafordult Voyhoz.

- Figyeljen csak ide, ha már itt van, mi az Idõt csináljak ezekkel a rákellenes szérumigényekkel? Nemcsak a mi Századunkban van rákellenes szérum. Miért mi kapjuk az összes kérelmeket?

- Minden más Század éppen így küszködik a túlnépesedéssel, tudja jól.

- Akkor hagyják abba a kérelmezést.

- Hogyan érhetnénk el ezt?

- Könnyen. Rá kell venni az Idõtanácsot, hogy ne fogadjon el többet.

- Nincs összeköttetésem az Idõtanácshoz.

- De az öreghez van.

Harlan eltompultan, minden érdeklõdés nélkül hallgatta a társalgást. De legalább elvonta figyelmét az Analizátor vihogásáról. Az „öreg", tudta, a Szektorvezetõ Kalkulátor.

- Beszéltem az öreggel - mondta a Szociológus -, és õ beszélt a Tanáccsal.

- Fenéket. Biztosan csak a szokásos kódjelentést küldte fel. Neki is harcolnia kellene érte. Ez alapvetõ politikai kérdés.

- Az Idõtanács most nem hajlandó változtatni az alapvetõ politikán. Tudja, milyen hírek keringenek.

- Igen, persze. Nagyon el vannak foglalva. Valahányszor ki akarnak térni valami elõl, elterjed a hír, hogy az Idõtanács nagyon el van foglalva.

(Ha Harlannak jobb kedve van, még nevet is rajtuk.)

Feruque töprengett néhány pillanatig, aztán kitört:

- A legtöbb ember nem képes felfogni, hogy a rákellenes szérum nem facsemete vagy energiamotor.

Tudom, hogy minden új fenyõhajtást megfigyelnek, nehogy ártalmasan hasson a Valóságra, a rákellenes szérum pedig emberi életeket ment meg, és ez százszorosán bonyolultabb. Csak gondolkozzék, hány embert pusztít el a rák évente minden Században, ahol még nincs semmiféle rákellenes szérum. Elképzelheti, hányan akarnak meghalni a betegek közül, így aztán a Halandó kormányzatok minden Században állandóan elhalmozzák a Halhatatlanságot a kéréssel: szíveskedjenek, szépen kérjük, szíveskedjenek küldeni hetvenötezer ampulla szérumot súlyos betegeink részére, akik rendkívül fontosak a kultúra számára, lásd a mellékelt életrajzi adatokat.

Voy gyorsan bólintott.

- Tudom, tudom.

Ám Feruque-ben még volt keserûség:

- Elolvassák az életrajzi adatokat, s minden ember valóságos hõs. Minden ember pótolhatatlan veszteség a világnak. A Sorstervezõ viszont számol. Mi lenne a Valósággal, ha minden ember életben maradna, és az Idõbe is, ha az emberek különbözõ kombinációi is életben maradnának.

A múlt hónapban ötszázhetvenkét rákszérumkérésnek tettem eleget. Tizenhét, számolja csak õket, tizenhét Sorsterv nem tartalmazott egyetlen nemkívánatos Valóságváltoztatást. Gondolja meg, egyetlen eset sem volt, amely kívánatos Valóságváltoztatást mutatott volna, de a Tanács szerint a semleges esetekben ki kell adni a szérumot. Hiszen humanisták, tudják, így aztán pontosan tizenhét ember gyógyult meg ebben a hónapban a megjelölt Századokban.

És mi történt? Boldogok a Századok? Ne higgye. Egy ember meggyógyult, és tucatnyi másik, ugyanabban az országban, ugyanabban az Idõben nem gyógyult meg. Mindenki azt kérdi, miért éppen az az egy. Talán azok a fickók, akiket nem mentettünk meg, jellemesebb emberek, talán rózsás arcú emberbarátok, akiket mindenki szeret, s az, akit meggyógyítunk, amikor éppen nem a gyerekeit ütlegeli, idõs édesanyját veri. Semmit sem sejtenek a Valóságváltoztatásokról, és mi nem világosíthatjuk fel õket.

Mi isszuk meg annak a levét, Voy, ha az Idõtanács nem rostálja meg a kérelmeket, és csak azokat hagyja jóvá, amelyek a kívánt Valóságváltoztatást eredményezik. Ezt akartam mondani. Ezeknek az embereknek a meggyógyítása vagy javára válik az emberiségnek, vagy hozzá sem kell kezdeni. És kár azt fecsegni, hogy „Miért ne, ha egyszer nem származik belõle baj".

A Szociológus szenvedõ arckifejezéssel hallgatta, és így szólt:

- Ha maga lenne rákos...

- Ostoba megjegyzés, Voy. Kiindulhatunk ebbõl?

Ilyen alapon soha nem lenne Valóságváltoztatás. Hiszen néhány balek minden alkalommal kitöri a nyakát, nem? Tegyük fel, maga az a balek, mi? Még valami. Ne felejtse el, egyre nehezebb megtalálni a következõ alkalmas Valóságváltoztatást. A találomra végzett Változtatás minden bioévvel rosszabb következményekkel fenyeget. Ez azt jelenti, hogy a meggyógyítható fickók száma úgyis egyre csökken. Egyre csökken. Eljön a nap, amikor egy bioévben csak egyetlen fickót gyógyíthatunk meg, a semleges eseteket is beleszámítva. Ezt ne felejtse el.

Harlant a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte a beszélgetés. Az effajta aggályoskodás a munkával jár. A Pszichológusok és a Szociológusok, ha magukból kiindulva vizsgálják a Halhatatlanságot, azonosulásnak hívják ezt a jelenséget. Az emberek azonosítják magukat azzal a Századdal, amelyhez a munkájuk köti õket. És a Század minden gondját-baját gyakran a sajátjukénak vallják.

A Halhatatlanság tûzzel-vassal harcol az azonosulás ördöge ellen. Senki sem dolgozhatott kétszázadnyi távolságon belül saját idõotthonától, hogy nehezebb legyen az azonosulás. Lehetõleg olyan Századba helyezték a Specialistákat, amelyek kultúrája élesen különbözik idõotthonuktól. (Harlannak eszébe jutott Finge és a 482. Század.) Sõt gyakran változtatták a munkahelyüket, ha a viselkedésük gyanússá vált. (Harlan egy 50. századbeli lyukas garast sem adott volna Feruque esélyeire, hogy egy bioévnél tovább is a helyén maradhat.)

És az emberek mégis balga vágyakozással azonosultak idõotthonukkal (ez az Idõvágy, mindenki hallott róla). Nem tudni, miért, ez különösen az ûrutazások Századaira vonatkozott. Ezt ki kellett volna vizsgálni, ha a Halhatatlanság nem félt volna szinte betegesen az önvizsgálattól.

Egy hónappal elõbb Harlan még megvetette volna Feruque-et mint érzelgõs hetvenkedõt, szeszélyes fajankót, aki azzal enyhíti az új Valóságban csökkenõ elektrogravitáció miatt érzett fájdalmát, hogy a rákellenes szérumokat követelõ Századokra panaszkodik.

Talán be is jelentette volna az esetet. Kötelessége lett volna. Ennek az embernek a reakcióiban már nyilvánvalóan nem lehet bízni többé.

Most azonban már nem tehette meg. Sõt szinte rokonszenvet érzett Feruque iránt. Hiszen az õ bûne sokkal súlyosabb.

Milyen könnyen siklott vissza a képzelete Noŷsra!

Aznap éjszaka jól aludt, s csak fényes nappal ébredt fel, a napsugár betûzött az áttetszõ falakon, s mégis mintha ködös hajnali felhõpárnán ébredt volna. Noŷs nevetett le rá.

- Jóságos ég, alig akartál fölébredni!

Harlan elsõ reflexével a paplant húzta volna magára, de nem találta. Végül visszaemlékezett mindenre, és üres tekintettel bámult a lányra, aztán elpirult. Mihez kezdjen most az éjszaka emlékével?

Hirtelen valami más jutott az eszébe, és felült.

- Ugye, még nem múlt el egy óra? Az Idõbe is!

- Még csak tizenegy. Még megreggelizhetsz, és rengeteg idõd marad.

- Köszönöm - mormolta.

- A zuhanyozót bekapcsoltam, és a ruháidat kikészítettem.

Mit is mondhatott volna?

- Köszönöm - morogta.

Reggelizés közben kerülte a lány tekintetét. Noŷs szemben ült vele, nem evett, állat egyik tenyerébe hajtotta, sötét haját simán féloldalt fésülte, szempillái valószínûtlenül hosszúak voltak.

Noŷs figyelte Harlan minden mozdulatát, amíg az lesütött szemmel evett, és megpróbált szégyenkezni, olyan keservesen, ahogy illett volna.

- Hova mégy egy órakor? - kérdezte Noŷs.

- Léglabdameccsre - makogta Harlan. – Megvan a jegyem.

- Ó, ez a döntõ! Elmulasztottam az idei fordulót, e miatt az Idõugrás miatt, hiszen tudod. Ki lesz a bajnok, Andrew?

Harlan furcsán elérzékenyült az Andrew név hallatára. Kurtán megrázta a fejét, és megpróbált komoly külsõt ölteni. (Eddig mindig olyan könnyen sikerült.)

- Te biztosan tudod. Megfigyelted az egész korszakot, vagy nem?

Voltaképpen egyértelmû és rideg nemmel kellett volna válaszolnia, de erõtlenül magyarázni kezdte:

- Rengeteg Tér és Idõ volt a feladatom. Nem emlékezhetem ilyen apróságokra, mint egy meccs végeredménye.

- Ó, csak nem akarod megmondani nekem.

Harlan nem válaszolt. Villáját beledöfte az apró, bõ levû gyümölcsbe, és egybõl bekapta. Kisvártatva Noŷs megszólalt:

- Láttad, mi történt a mi környékünkön, mielõtt idejöttél?

- Semmi részletet nem tudok, N-Noŷs. (Alig tudta kimondani a lány nevét).

Noŷs lágyan megkérdezte:

- Nem láttál bennünket? Nem tudtad egész idõ alatt...

Harlan közbevágott:

- Nem, nem, én nem láthatom saját magamat.

Nem vagyok a Va... Nem vagyok itt, csak amikor idejövök. Nem tudom bõvebben megmagyarázni. - Kétszeresen is izgatott lett. Elõször, hogy a lány egyáltalán szóba hozhatta ezt. Másodszor, majdnem kicsúszott a száján: Valóság, a legtiltottabb szó a Halandókkal folytatott beszélgetésekben.

Noŷs felhúzta a szemöldökét, a szeme kikerekedett, és ámuldozva kérdezte:

- Szégyelled?

- Nem kellett volna megtennünk.

- Miért nem? - A 482. Században a kérdés teljesen ártatlan volt. - A Halhatatlanoknak ez tilos? - Hangjában csúfolódás csengett, mintha azt kérdezte volna, hogy a Halhatatlanoknak az evés is tilos-e.

- Ne használd ezt a szót - mondta Harlan. - És ha érdekel, általában tilos.

- Rendben van, akkor ne mondd el nekik. Én hallgatok.

Körülsétálta az asztalt, Harlan ölébe ült, s közben csípõjének egyetlen sima és hullámzó mozdulatával félrelökte az asztalkát.

Harlan egy pillanatra megdermedt, kezét felemelte, mintha el akarná lökni. Sikertelenül.

Noŷs odabújt hozzá, szájon csókolta, és Harlan már semmit sem tartott szégyellnivalónak. Semmit, ami Noŷst és õt érintette.

Már nem is emlékezett rá, mikor is tett elõször olyat, amit mint Megfigyelõnek etikailag nem lett volna szabad. Azaz, töprengeni kezdett a jelenlegi Valóság és a tervezett Valóságváltoztatás jellegén.

Nem a Század zilált erkölcsisége, nem az ektogenezis, nem a matriarchátus izgatta a Halhatatlanságot. Mindez megvolt az elõzõ Valóságban is, és az Idõtanács megtûrte ezeket. Finge szerint itt valami egészen apró dologról volt szó.

A Változtatásnak rendkívül csekélynek kellett lennie, és a megfigyelt csoportra kellett vonatkoznia. Ez nyilvánvaló volt.

Az arisztokráciára kellett irányulnia, a tehetõs, felsõ osztályokra, a rendszer haszonélvezõire.

Csupán az izgatta Harlant, hogy akkor a Változtatás Noŷsra is vonatkozik.

A tér-idõ engedély még hátralevõ három napja alatt egyre jobban elkomorult, és komorságát még Noŷs társasága sem oszlatta el.

A lány meg is kérdezte:

- Mi történt? Egy darabig egészen másként viselkedtél, mint a Halha... egyszóval ott. Eleinte egyáltalán nem voltál ilyen hûvös. Most úgy látszik, gondterhelt vagy. Azért, mert vissza kell menned?

- Részben - válaszolta Harlan.

- Valóban vissza kell menned?

- Igen.

- Jó, és ki törõdik vele, ha késel egy kicsit?

Harlan majdnem elmosolyodott.

- Nem örülnének, ha elkésnék - mondta, és vágyódva gondolt az engedélyezett két nap margóra.

Noŷs bekapcsolta a zeneszerszámot, amely lágy és bonyolult dallamokat alkotott: hangokat és akkordokat kombinált találomra, az improvizációt bonyolult matematikai formulák irányították a kellemes összhangok irányába. A dallam ismétlõdött, mint a jégvirág, és legalább olyan szép volt.

A zene bûvöletében Harlan csak bámulta Noŷst, gondolatai egyre körülötte csapongtak. Új alakjában vajon ki lesz belõle? Halaskofa, munkáslány, hat kövér, csúnya, betegeskedõ poronty anyja? Akárki lesz belõle, nem emlékezhet Harlanra. Az új Valóságban Harlan már nem lesz része életének. És akárki lesz is, nem Noŷs lesz már.

Nem egyszerûen szerelmes volt egy lányba. (Furcsa módon a „szerelem" szót most elõször használta gondolatban, és nem is tartott hosszú szünetet, hogy elámuljon a furcsa dolgon, és csodálkozzon rajta.) A tényezõk egész komplexumát szerette: öltözködését, járását, beszédmódját, kifejezéseit. Az adott Valóságban eltöltött negyedszázad halmozta fel benne ezeket a tulajdonságokat. Egy bioévvel ezelõtt az elõzõ Valóságban nem lett volna az õ Noŷsa. És nem is lenne az õ Noŷsa a következõ Valóságban sem.

Bár az új Noŷs sok tekintetben jobb lenne, Harlan csupán egy dolgot tudott biztosan. Ezt a Noŷst akarta, és itt, az egyetlent, akire most nézett, az egyetlent ebben a Valóságban. És ha Noŷsnak voltak hibái, akkor Harlan ezeket a hibákat is akarta.

Mit tehetett?

Sok minden átvillant az agyán: mind tilos dolog volt. Többek között az is eszébe jutott, hogy kifürkészi a Változtatás jellegét, és kideríti, hogyan hat majd Noŷsra. Az ember sohasem lehet biztos benne...

Síri csend ébresztette fel Harlant álmodozásából. Ismét a Sorstervezõ irodájában volt. Voy Szociológus a szeme sarkából figyelte. Feruque csontvázkoponyája egy magasságban volt vele.

A csend dermesztõ volt.

Harlan egy pillanat alatt megértette a csönd jelentését. Egyetlen pillanat alatt. Az Analizátor nem ketyegett.

Harlan felugrott.

- Megvan a válasz, Sorstervezõ?

Feruque lenézett a kezében levõ szalagra.

- Igen. Megvan. Kissé furcsa.

- Megkaphatnám? - Harlan kinyújtotta a kezét.

Szemmel láthatóan remegett.

- Nem látni semmit. És ez a furcsa.

- Hogy érti ezt, semmit? - Harlan úgy bámult Feruque-re, mintha csak most venné észre, hogy magas, ritka ködoszlop áll Feruque helyén.

A Sorstervezõ tárgyilagos hangja elvékonyodott:

- A baba nem létezik az új Valóságban. Semmiféle személyiségeltolódás. Eltûnt, ez az egész. Nincs. Az alternatívákat is kiszámítottam 0,0001 Valószínûségig. De sehol sem találtam meg. Tény az - és hosszú, száraz ujjaival megdörzsölte az állat -, hogy a megadott vektorok kombinációja alapján nem is nagyon értem, hogyan létezhetett a régi Valóságban. Harlan alig hallotta:

- De... de a Változtatás olyan kicsi volt.

- Tudom. A tényezõk furcsa összjátéka. Akarja a szalagot?

Harlan félig öntudatlanul vette át. Noŷs eltûnik? Noŷs nem fog létezni? Ez hogyan lehetséges?

Vállán érezte Voy kezét, és a Szociológus hangja eljutott a fülébe:

- Rosszul érzi magát, Technikus?

A kezét elkapta, mintha már megbánta volna, hogy elõvigyázatlanul hozzáért a Technikushoz.

Harlan nyelt egyet, és nagy nehezen rendbe szedte arcvonásait.

- Teljesen jól vagyok. Lesz olyan szíves visszavinni a kabinba?

Nem szabad kimutatnia az érzéseit. Úgy kell viselkednie, mintha csupán az volna, aminek feltünteti, merõ akadémikus vizsgálódás. Palástolnia kell, hogy Noŷs eltûnése az új Valóságban szinte elviselhetetlenné fokozta örömét, a tiszta lelkesedés áradatát.

7. A bûntett elõjátéka

Harlan belépett a kabinba a 2456. Századnál, és visszapillantott, hogy meggyõzõdjön róla, hogy a Halhatatlanság zárófüggönye hibátlanul mûködik-e, nem figyeli-e Voy Szociológus. Ezekben az utóbbi hetekben szokásává lett, önkéntelen mozdulatává, mindig gyorsan hátrapillantott, hogy megbizonyosodjon, nincs-e valaki mögötte a kabinaknában.

És akkor már a 2456. Században Harlan a felsõ idõbe indította a kabint. Figyelte, hogyan emelkednek a számok az idõméteren. Bár a számok szédítõ sebességgel száguldottak, volt elég ideje a töprengésre.

A Sorstervezõ felfedezése hogy megváltoztatta a helyzetet! Hogy megváltozott bûntettének a jellege!

És minden Fingetõl függ. A mondat nem hagyta békén nevetséges alliterációjával, és súlyos üteme ott zsongott a fejében: Fingetõl függ. Fingetõl függ...

Amikor a Noŷsszal töltött napok után a 482. Századból visszatért a Halhatatlanságba, került minden személyes találkozást Finge-dzsel. Amint a Halhatatlanság bezárult mögötte, ismét érezte bûnösségét. A megszegett hivatali esküt, amelyet a 482. Században semmiségnek tekintett, most, a Halhatatlanságban elviselhetetlennek érezte.

Jelentését a személytelen csõpostán küldte el, és bezárkózott a szobájába. Gondolkoznia kellett, idõt nyernie, hogy mindent átgondoljon, s önmagában is hozzászokjon az új helyzethez.

Ám Finge nem hagyta békén. Alig egy órával azután, hogy Harlan elvégezte a kódolást, és elküldte jelentését, Finge már felhívta.

A Kalkulátor Harlanra meredt a videotelefon ernyõjérõl.

- Azt hittem, hogy az irodájában van - mondta.

- Elküldtem a jelentést - válaszolta Harlan. - Szerintem mindegy, hol várom meg az új eligazítást.

- Igen? - Finge lepillantott a kezében tartott kódszalagra, és lyukazását vaksin a szeméhez emelte. - A jelentés nem teljes - folytatta. – Meglátogathatom a szobájában?

Harlan egy pillanatig habozott. Ez az ember a felettese, és ha most visszautasítja a kierõszakolt meghívást, parancsmegtagadásnak is minõsíthetik. Sõt nyíltan hirdetné a bûnösségét, és kínzó lelkiismerete ezt már nem bírta volna.

- Szívesen látom, Kalkulátor - felelte hûvösen.

Finge sima modora az epikureizmus zavaró elemét vitte be Harlan rideg lakásába. Harlan idõotthona, a 95. Század hajlott a spártai ízlésre a lakberendezés terén, és Harlan is vonzódott hozzá. A hajlított fémszékeket sötét lemez fedte, amit mesterséges erezessél fához tettek hasonlóvá (nem valami nagy sikerrel). A szoba egyik sarkában pedig olyan bútordarab állt, amely teljesen elütött a kor ízlésétõl.

Finge rögtön felfedezte.

A Kalkulátor végighúzta rajta püffedt ujját, mintha az anyagát próbálgatná.

- Milyen anyag ez?

- Fa - válaszolta Harlan.

- Valódi anyag? Igazi fa? Elképesztõ! Maguk használnak fát az idõotthonukban?

- Használunk.

- Értem. Egyébként a szabályzat megengedi, Technikus - nadrágjába törölte az ujját, amellyel megérintette a tárgyat -, de nem tudom, tanácsos-e, hogy az ember saját idõotthonának a kultúrája közt éljen. Az igazi Halhatatlan, bármilyen is a környezete, alkalmazkodik hozzá. Például nemigen hiszem, hogy az utóbbi öt évben kétszer is ettem energia edénybõl. - Felsóhajtott. - Pedig mindig undorodtam attól, hogy az étel hozzáérjen bármi anyaghoz. De nem adom be a derekamat. Nem én.

Tekintete visszasiklott a fatárgyra, de most már mindkét kezét a háta mögött tartotta.

- És mi ez? Mire való?

- Könyvespolc - felelte Harlan. Nagyon szerette volna megkérdezni Fingetõl, mit érez, ha keze a tomporán nyugszik. Nem volna-e higiénikusabb, ha ruhája is és teste is tiszta s szennyezetlen energiamezõbõl állna?

Finge felhúzta a szemöldökét.

- Könyvespolc. Akkor azok a tárgyak ott rajta könyvek. Eltaláltam?

- Igen.

- Eredeti példányok?

- Persze, Kalkulátor. A 24. Században szereztem õket. Némelyik a 20. Századból származik. Ha... ha belenéz, kérem, legyen óvatos. A lapokat restaurálták és impregnálták, de mégsem mûanyag. Óvatosan kell kezelni.

- Nem akarok hozzájuk érni. Eszem ágában sincs megfogni õket. Eredeti 20. századbeli por lepi be õket, gondolom. Még ilyet, könyvek! - Nevetett. - Cellulózlapok, ugye? Azt akarta mondani, mi?

Harlan bólintott.

- A cellulózt impregnálással tartósították. Igen. - Mélyet lélegzett, hogy nyugalmat erõltessen magára.

Nevetséges lett volna azonosítani magát ezekkel a könyvekkel s magára venni a gúnyolódást.

- Egyébként az a gyanúm - folytatta Finge -, hogy ezeknek a könyveknek az egész tartalma két méter filmszalagon elfér, és egy körömnyi helyen elraktározható. És mirõl szólnak ezek a könyvek?

- Egy 20. századbeli képes újság évfolyamai.

- Ezeket olvassa?

Harlan büszkén felelte:

- Ez csak néhány kötet a teljes gyûjteményembõl.

A Halhatatlanság egyetlen könyvtára sem dicsekedhet ilyen teljes sorozattal.

- Igen, ez a maga hobbija. Most már emlékszem, hogy egyszer említette, mennyire érdekli a Primitív Történelem. Csodálkoztam is, hogyan engedhette meg az Oktatója, hogy ilyen dolgok érdekeljék. Tiszta energiapocsékolás.

Harlan beharapta az ajkát. Ez az ember, most már látta, szántszándékkal ki akarja hozni a sodrából. Nem szabad beugrani neki.

Unottan megjegyezte:

- Azt hittem, a jelentésem miatt jött.

- Igen, amiatt. - A Kalkulátor körülnézett, kiválasztott egy széket, és óvatosan leült. - Nem egészen teljes, ahogy már mondtam a videotelefonon.

- Milyen tekintetben? (Nyugalom! Nyugalom!)

Finge idegesen elmosolyodott.

- Mit hagyott ki a jelentésébõl, Harlan?

- Semmit. - És bár magabiztosan hangzott a válasz, mégis bûnbánóan állt ott.

- Hagyja ezt, Technikus. Jelentõs idõt töltött el a fiatal hölgy társaságában. Vagyis csak ha megtartotta a tér-idõ engedély utasításait. Remélem, megtartotta?

Harlant már annyira furdalta a lelkiismerete, hogy nem kapta be ezt a csalétket - észre sem vette, hogy szakértelmét nyíltan kétségbe vonják.

Csak annyit tudott kinyögni:

- Megtartottam.

- És mi történt? Semmit nem közöl a személyes idõtöltésérõl.

- Nem történt semmi lényeges - válaszolta Harlan kiszáradt szájjal.

- Nevetséges. Ilyen korú és ilyen tapasztalt embert nem kellene figyelmeztetnem, hogy nem a Megfigyelõ dönti el, mi a fontos és mi nem.

Finge mereven bámulta Harlant. Szeme sokkal szúrósabb és követelõbb volt, mint a vallatás hangneme.

Harlan figyelmét ez nem kerülte el, és nem vezette félre Finge hangja se, de a kötelességérzet ösztökélte. A Megfigyelõ kötelessége, hogy mindent jelentsen. A Megfigyelõ csupán a Halhatatlanságból az Idõbe vetett érzékelõ-tapogató mûszer. Kitapogatja a környezetét, aztán visszahúzódik. Ha a Megfigyelõ tökéletesen látja el feladatát, nincs is egyénisége: nem is számít embernek.

Harlan szinte gépiesen kezdte azoknak az eseményeknek a felsorolását, amelyeket kihagyott a jelentésébõl. A Megfigyelõ gyakorlott emlékezetével szóról szóra idézte a beszélgetéseket, felidézve a hangsúlyokat és az arckifejezést is. Szívesen ismételte a párbeszédeket, mert közben ismét átélte õket, és szinte megfeledkezett arról, hogy Finge vallatása és helyrebillenõ kötelességérzete bûnének beismerésébe hajszolja.

Csupán amikor az elsõ hosszabb beszélgetés végéhez érkezett, csak akkor kezdett dadogni, és a Megfigyelõ objektivitásának páncélja megrepedezett.

A további részletektõl Finge hirtelen felemelt keze mentette meg és a Kalkulátor éles, ideges hangja:

- Köszönöm. Ennyi elég, ha azt akarja elmondani, hogyan hált a nõvel.

Harlan megdühödött. Finge az igazat mondta, de hanghordozásra goromba és nyers volt, és ami még rosszabb: közönséges. És ez a dolog bármi más lehetett, de közönséges nem.

Harlan azzal magyarázta Finge magatartását, aggodalmaskodó keresztkérdéseit és azt, hogy a szóbeli jelentést éppen ezen a ponton szakította félbe, hogy Finge féltékeny! Erre megesküdött volna. Sikerült megkaparintania azt a lányt, akire Finge is igényt tartott.

Diadal töltötte el, és ez édes érzés volt. Életében elõször ismert meg olyan célt, amely többet ért, mint a Halhatatlanság rideg törvényeinek a tisztelete. Továbbra is féltékenynek akarta látni Finge-et, mert Noŷs Lambent most már végérvényesen az övé volt.

Hirtelen lelkesedésében kitört belõle az a kérés, amellyel eredetileg csupán négy-öt nap megfontolt várakozás után akart elõrukkolni.

Így szólt:

- Tisztelettel engedélyért folyamodom, hogy kapcsolatba léphessek egy Halandóval.

Finge mintha felriadt volna álmodozásából:

- Noŷs Lambenttel, ha jól sejtem.

- Igen. Mint a Szektor vezetõ Kalkulátora, úgyis ön továbbítja a kérésemet...

Harlan akarta, hogy a kérést Finge továbbítsa. Hadd szenvedjen. Ha õ is ragaszkodik a lányhoz, ám szóljon, és akkor Harlan ragaszkodni fog ahhoz, hogy a lány válasszon. Szinte mosolygott erre a gondolatra. Remélte, sor kerül erre is. Az lesz aztán az igazi diadal.

Rendes körülmények között egy Technikus természetesen nem remélhette, hogy egy Kalkulátor kívánságával szembeszegüljön, de Harlan biztosan számított Twissellre, és Fingenek korán kellene felkelnie ahhoz, hogy Twissellt kijátssza. Ennek ellenére Finge nyugodtnak látszott.

- Úgy veszem észre - mondta -, hogy illegálisan máris birtokba vette a lányt.

Harlan elpirult, és erõtlen védekezésre kényszerült:

- A tér-idõ engedély ragaszkodott hozzá, hogy négyszemközt maradjunk. Mivel semmi határozottan tilos dolog nem történt, nem érzem magam bûnösnek.

Ez azonban hazugság volt, és Harlan látta Finge félig szórakozott kifejezésébõl, hogy ezt õ is tudja.

- Valóságváltoztatás lesz - szólt Finge.

- Ebben az esetben kiegészítem kérelmemet azzal, hogy az új Valóságban is engedélyezzék kapcsolatomat Lambent kisasszonnyal - felelte Harlan.

- Nem hinném, hogy bölcs dolog lenne. Hogy lehet ilyen biztos a dolgában? Az új Valóságban Miss Lambent talán férjnél lesz, talán megcsúnyul. Sõt valamit biztosan tudok. Az új Valóságban maga már nem kell neki. Nem kell neki.

Harlan összerezzent.

- Errõl ön semmit sem tudhat.

- Ó! Azt hiszi, ez olyan nagy szerelem? A lelkek elválaszthatatlan kapcsolata? Túléli a külsõ változásokat? Biztosan elolvasott egy csomó Halandó regényt!

Harlan most már elveszítette a fejét.

- Beszélhet, nem hiszek önnek.

- Hogyan mondta? - kérdezte Finge hûvösen.

- Hazudik! - Harlan most már nem ügyelt a szavaira. - Féltékeny! Önnek is megvoltak a tervei Noŷsszal, de õ engem választott.

- Mit képzel... - kezdte Finge.

- Azt. Nem vagyok bolond. Igaz, nem vagyok Kalkulátor, de azért nem vagyok tökfilkó. Azt mondja, hogy Noŷs nem akar engem az új Valóságban? Honnan tudja? Még azt sem tudhatja, milyen lesz az új Valóság. Azt se, hogy egyáltalán új Valóság lesz-e. Az imént kapta meg a jelentésemet. Elõbb ki kell elemezni, mielõtt Valóságváltoztatást kalkulálnánk, aztán még jóvá is kell hagyni. És ha azt állítja magáról, hogy ismeri a Változtatás jellegét, akkor hazudik.

Finge többféleképpen visszavághatott volna. Harlan ezt izgatottságában is tudta. Nem is próbált válogatni a válaszok között. Finge peckesen kivonulhatott volna sértett haragjában, hívhatta volna a Biztonsági Szolgálat egyik tagját, hogy vegye õrizetbe Harlant a szolgálati szabályzat megsértéséért, visszavághatott volna, ordíthatott volna, mint Harlan, felhívhatta volna Twissellt hivatalos panasszal élve, megtehette volna, hogy...

Finge egyiket sem tette.

Udvariasan így szólt:

- Üljön le, Harlan. Beszéljük meg az ügyet.

És mivel válasza teljesen váratlan volt, Harlan eltátotta a száját, és zavartan leült. Elszántsága egyszeriben tovatûnt. Mi történt?

- Talán emlékszik rá - kezdte Finge -, már említettem, hogy a 482. Századdal minden problémánk abból adódik, hogy a jelenlegi Valóság Halandóinak egy része helytelen álláspontot képvisel a Halhatatlansággal kapcsolatban. Emlékszik? - Olyan enyhén sürgetõ módon beszélt vele, mint valami tanító bácsi a kissé elmaradott tanulóval, de Harlan úgy látta, hogy szemében gonosz fény villan fel.

- Természetesen - válaszolta.

- Akkor arra is emlékszik, hogy említettem, az Idõtanács nem hajlandó elfogadni elemzésemet, mielõtt különleges Megfigyelés meg nem erõsíti. Nem gondolja, hogy én már kikalkuláltam a szükséges Valóságváltoztatást?

- S az én Megfigyelésem megerõsíti?

- Meg.

- A Megfigyelésem alaposabb elemzéséhez idõ kell.

- Ostobaság. A maga jelentése fabatkát sem ér. A megerõsítést most kaptam meg magától, szóban.

- Nem értem.

- Figyeljen ide, Harlan, hadd mondjam el, mi baj van a 482. Századdal. A Század uralkodó osztályában, különösen a nõk között, elterjedt az a hiedelem, hogy a Halhatatlanok a szó szoros értelmében halhatatlanok, tehát örökké élnek... Az Idõbe is, ember, Noŷs Lambent is ezt mondta magának! Húsz perccel ezelõtt ismételte el a szavait.

Harlan üres tekintettel bámult Fingere. Eszébe jutott Noŷs lágy, becézõ hangja, amikor odahajolt hozzá, és gyönyörû, fekete szemével oly lebilincselõen nézett rá: „Örökké élsz. Halhatatlan vagy."

Finge folytatta:

- Az ilyesfajta hiedelem ártalmas. Következetlenségeket okoz, megnehezíti a Szektor munkáját, de a Kalkuláció kimutatta, hogy csupán az esetek kis százalékában volna szükséges a Változtatás. De ha a Változtatás szükséges, akkor nyilvánvaló, hogy elsõsorban a Század azon lakóinak kell maximálisan megváltozniuk a Változtatásnál, akik hisznek ebben. Más szóval az arisztokrata nõknek. Köztük Noŷsnak.

- Ez lehetséges, de én mégis megmaradok az elhatározásomnál - felelte Harlan.

- Semmi esélye sincs. Azt hiszi, elbûvölõ egyénisége késztette az elpuhult arisztokrata nõt, hogy egy jelentéktelen Technikus karjába vesse magát? Térjen észre, Harlan, gondolkozzon józanul.

Harlan makacsul összeszorította az ajkát. Nem felelt.

Finge folytatta:

- Nem is képzeli, mit találtak ki ehhez a babonához, a Halhatatlanok jelenlegi életével kapcsolatban. Az Idõbe is, Harlan! A legtöbb nõ azt képzeli, hogy ha intim kapcsolatba kerül egy Halhatatlannal, az a Halandó nõt (ahogy õk képzelik magukról) képessé teszi arra, hogy örökké éljen.

Harlan megingott. Ismét tisztán hallotta Noŷs hangját: „Bárcsak Halhatatlan lennék..." És érezte a csókjait.

- Nehéz ilyen babona létezésében hinni, Harlan - folytatta Finge. - Ilyenre még nem volt példa. A véletlen tévedések régiójába esik, úgyhogy a Kalkulációs vizsgálódások az elõzõ Változtatásokat illetõen nem nyújtottak semmiféle támpontot. Az Idõtanács nyilvánvaló bizonyítékot akart, közvetlen igazolást.

Lambent kisasszonyra esett a választásom, mint osztályának jellegzetes képviselõjére. Másik kísérleti alanynak pedig magát választottam...

Harlan felpattant.

- Engem választott? Kísérleti alanynak?

- Sajnálom - mondta Finge -, erre szükség volt. Maga nagyon jó kísérleti alanynak ígérkezett.

Harlan csak bámult rá.

Finge udvariasan fészkelõdött Harlan tekintetének súlya alatt.

- Hát nem érti? Nem, még most sem érti. Figyeljen ide, Harlan. Maga a Halhatatlanság halvérû gyermeke. Magát nem érdeklik a nõk. Maga a nõket és minden velük kapcsolatos dolgot erkölcstelennek tart. Nem, van erre jobb szó. Maga bûnösnek tartja õket. Ezt mindenki észreveszi magán, és akármelyik nõ csak annyira kívánja magát, mint egy hónapja döglött makrélát. És aztán itt van ez a nõ, egy hedonista kultúra agyondédelgetett, gyönyörû gyermeke, aki égõ szenvedéllyel már az elsõ este elcsábítja magát, szinte esedezik a maga öleléséért. Hát nem érti, milyen nevetséges ez, lehetetlen helyzet, hacsak, igen, hacsak ez nem az a bizonyíték, amit keresünk.

- Azt akarja mondani, hogy eladta magát... - kereste Harlan a szavakat.

- Mire jó ez az erõs kifejezés? Ebben a Században nem szégyellik a nemi életet. Az egyetlen furcsa a dologban az, hogy éppen magát választotta, viszont az örök élet kedvéért tette, ez nyilvánvaló.

Harlan felemelkedve, ujjait begörbítve rárontott Fingere Nem gondolt semmire, csak ösztönösen meg akarta fojtani.

Finge hátraugrott. Fürge, reszketõ kézzel elõrántotta a sugárpisztolyt.

- Hozzám ne érjen! Vissza!

Harlannak még volt annyi esze, hogy megálljon. Haja csapzott volt. Ingét átitatta a veríték. Orrcimpája fehéren remegett, sípolva szedte a levegõt.

- Jól ismerem magát, látja - mondta erõtlen hangon Finge -, és számítottam az erõszakosságára. Ha kell, lövök.

- Takarodjon! - mondta Harlan.

- Megyek. De elõször hallgasson meg. Amiért megtámadott egy Kalkulátort, lefokozhatják, de egyelõre ezt hagyjuk. Végül is meg fogja érteni, hogy nem hazudtam. Az új Valóságban Noŷs Lambent, akárki lesz vagy nem lesz, nem hisz majd ebben a babonában. A Változtatás célja az, hogy kiirtsuk ezt a hiedelmet. És e nélkül, Harlan - hangja szinte csikorgott -, olyan nõ, mint Noŷs, hogy szerethetne olyan férfit, mint maga?

A pohos Kalkulátor a sugárpisztoly csövét Harlanra irányítva az ajtóhoz hátrált. Majd bõsz kajánsággal hozzátette:

- Természetesen, ha Noŷs most kéznél volna, Harlan, ha most kéznél volna, elszórakozhatna vele. Folytathatná az ügyet, és legalizálhatná. Mondom, ha. De a Változtatás nemsokára itt lesz, Harlan, és utána már nem szórakozhat vele. Milyen kár, hogy a most nem tart tovább még a Halhatatlanságban sem, mi, Harlan!

Harlan már nem nézett rá. Finge végül is gyõzött, vitathatatlan és szemtelen diadallal hagyta el a csatamezõt. Harlan üres tekintettel bámulta saját cipõjét, és amikor felnézett, Finge már nem volt a szobában. Öt másodperc vagy tizenöt perc telt el távozása óta, nem tudta volna megmondani. Az órák ólomlábon cammogtak, és Harlan úgy érezte, gondolatainak a csapdájába esett. Amit Finge mondott, olyannyira igaz volt, vitathatatlanul igaz. Harlan megfigyelõi agya vissza tudott tekinteni saját maga és Noŷs viszonyára, erre a kurta és szokatlan kapcsolatra, és most egészen másképp látta a dolgokat.

Szó sem volt hirtelen fellángolásról. Hogyan is hihette? Fellángolás egy olyan férfi iránt, mint õ?

Természetesen nem errõl volt szó. Könny égette a szemét, és szégyenkezett. Milyen nyilvánvalóan hideg számítás volt az egész. A lány tagadhatatlanul vonzó fizikailag, és semmiféle erkölcsi megfontolás nem tartja vissza, hogy ezt kihasználja. Ki is használta, és ennek semmi köze nincs Andrew Harlanhoz mint férfihoz. Õ csupán a Halhatatlanság eszméjét képviselte, ahogyan a babona torzításában Noŷs látta.

Harlan hosszú ujjai gépiesen végigsimogatták könyvespolcának köteteit. Az egyiket kiemelte, és szórakozottan kinyitotta.

A betûk összefolytak a szeme elõtt. A képek fakó színei torz, formátlan alakot öltöttek.

Vajon Finge miért vette magának a fáradságot, és miért mesélte el neki mindezt? Voltaképpen nem lett volna joga hozzá. Egy Megfigyelõ vagy bárki más, aki Megfigyelést végez, soha nem tudhatja Megfigyelésének végeredményét. A tudás kibillentette a tárgyilagos, nem emberi mûszer eszményi helyzetébõl.

Meg akarta semmisíteni, természetesen, aljas és féltékeny bosszút állni!

Harlan továbblapozta a magazint. Azon kapta magát, hogy egy meglepõen piros színû földi jármû képét bámulja, a kocsi a 45., a 182., a 690. és a 984. Századra emlékeztette, és a késõ Primitív Korra. Közönséges jármû volt, belsõégésû motorral. A Primitív Korban a természetes petróleumszármazékok szolgáltak energiaforrásul, és természetes gumi övezte a kerekeket. A késõbbi Századokban a helyzet természetesen megváltozott.

Harlan erre is felhívta Cooper figyelmét. Részletesen elmagyarázta, és csak hogy meneküljön a boldogtalan jelentõl, agya visszakanyarodott erre a pillanatra. Az éles és lényegtelen emlékképek enyhítették fájdalmát.

- Ezek a hirdetések - magyarázta - többet árulnak el a Primitív Korról, mint az úgynevezett újságcikkek. Az újságcikkek feltételezik az alapvetõ tudást a szóban forgó világról. Egyes kifejezéseket nem magyaráznak meg, úgy vélik, mindenki érti. Például, mi az a „golflabda"?

Cooper készségesen elismerte tudatlanságát Harlan tovább magyarázott, és ettõl az oktató hangnemtõl az órákon nem tudott megszabadulni.

- Véletlen megjegyzésekbõl következtetni tudunk, hogy természetes anyagból készült apró gömb volt. Játszottak vele, de csak azért tudjuk ezt, mert a Sport címszó alatt említik. Továbbmegyek, azt is megtudhatjuk, hogy valami hosszú bottal ütögették, és a játék célja az volt, hogy a labdát bekergessék a talajban levõ lyukba. De miért veszõdjünk a következtetéssel és okoskodással? Nézze meg ezt a hirdetést!

Ennek az az egyetlen célja, hogy rábírja az olvasót, vásároljon ilyen labdát, s eközben közeli felvételen, keresztmetszetben bemutatja még a szerkezetét is.

Cooper azonban nem sokra értékelte az egészet, hiszen olyan korból jött, ahol a hirdetés nem terjedt el futótûz módjára, mint a késõi Primitív Századokban.

- Nem undorító - kérdezte -, hogy ezek az emberek a saját árujukat dicsérik? Ki volna olyan bolond, hogy higgyen a másiknak, amikor a saját portékáját magasztalja? Vagy talán elismeri a hibáit? Vagy a túlzást finoman elhallgatja?

Harlan idõotthonában a hirdetések közepesen virágoztak, ezért elnézõen vonta fel szemöldökét, és csak ennyit mondott:

- El kell fogadnia. Ez volt az életformájuk, és mi sohasem vitatkozunk életformákkal, csak ha komolyan veszélyeztetik az egész emberiséget.

Harlan gondolatai visszakanyarodtak a jelenbe, és bámulta a képeslap nagyszájú, szemtelen hirdetéseit. Hirtelen izgatottsággal azt kérdezte magától: Valóban lényegtelenek voltak ezek a gondolatok? Vagy pedig csak kínzóan ki akart törni a sötétségbõl, vissza Noŷshoz?

Hirdetés! Ezzel a fortéllyal csalogatják be a boltba a gyanútlan vevõket. Érdekli-e a jármûgyárost, hogy az adott egyén érez-e természetes vágyat az áru megvásárlására? Ha a klienst (ez az igazi szó erre) mesterségesen rá lehet beszélni vagy levenni a lábáról, hogy vágyat erezzen iránta, és meg is vegye, nem mindegy, mit gondolt elõtte?

Akkor mit számít az, hogy Noŷs szerelembõl vagy számításból szerette? Ha sokáig együtt lennének, egyre jobban megszeretné. Harlan megszerettetné magát, és a végén a szerelem és nem a kiindulópontja lenne a fontos. Most szinte bánta, miért nem olvasott Halandó regényeket, amelyeket Finge olyan epésen említett.

Harlan keze ökölbe szorult egy hirtelen gondolatra. Ha Noŷs õhozzá, Harlanhoz fordult halhatatlanságért, akkor ez csak azt jelentheti, hogy még nem teljesült ez a kívánsága. Tehát egyetlen Halhatatlant sem szerethetett azelõtt. Eszerint kapcsolata Finge-dzsel titkárnõi teendõkre szorítkozott. Máskülönben mi szüksége lett volna õrá?

Finge bizonyára megpróbálkozott, próbálkoznia kellett... (Harlan még gondolatban sem merte befejezni a mondatot.) Finge valószínûleg a saját személyén tapasztalta a babona létezését. Valószínûleg Noŷsra is szemet vetett, hiszen a kísértés állandó volt. És Noŷs biztosan visszautasította.

És Fingenek õt kellett felhasználnia, és neki sikerült. Hát ezért kínozta, ezért próbálta elhitetni vele, hogy Noŷs csupán gyakorlati meggondolásokból lett az övé.

Noŷs visszautasította Finge-et, bár a halhatatlansága volt a tét, és õt, Harlant választotta. Tehát választhatott, és õt választotta. Nemcsak hideg számítás volt az egész. Az érzelem is szerepet játszott.

Harlan gondolatai egyre vadabbul keringtek, és percrõl percre lázasabb tervek fordultak meg fejében.

Találkoznia kell Noŷsszal! Most! A Valóságváltoztatás elõtt. Hogyan is gúnyolódott Finge: „A most nem tart örökké, még a Halhatatlanságban sem."

Majd meglátjuk! Majd meglátjuk!

Harlan pontosan tudta, mit kell tennie. Finge dühös kötekedése olyan állapotba kergette, amikor már készen állt a bûntettre is, és Finge végsõ gúnyolódása végül azt is elárulta, milyen bûnt kell elkövetnie.

Egy percet sem késlekedett. Fellelkesedve, sõt vidáman lépett ki a szobájából, majdnem sietve, hogy elkövesse a legnagyobb bûnt a Halhatatlanság ellen.

8. A bûntett

Senki sem kérdezett tõle semmit. Senki sem állította meg.

A Technikusok társadalmi elszigeteltsége mégis járt valami elõnnyel. A kabincsatornákon át az Idõkapuhoz ment, és mûködésbe hozta. A véletlen lehetõség persze megvolt, hogy valaki hivatalos megbízásból használni akarja a kaput, és elcsodálkozik, miért mûködik. Rövid habozás után ráütötte saját pecsétjét a kijáratra. Egy lepecsételt ajtó kevésbé feltûnõ. Lepecsételetlen ajtó, amely mûködésben van, errõl hetekig beszélnének.

Természetesen lehet, hogy maga Finge botlik bele az ügybe. Meg kell kockáztatnia.

Noŷs még ott állt, ahol Harlan hagyta. Kínzó órák (bioórák) teltek el azóta, hogy Harlan megvált a 482. Századtól a magányos Halhatatlanság kedvéért, de most ugyanabba az Idõbe ugrott vissza, a másodperc töredéke alatt. Noŷsnak a szempillája sem rezdült meg közben.

Noŷs ijedten kérdezte:

- Valamirõl elfelejtkeztél, Andrew?

Harlan vágyakozva nézett a lányra, de meg se moccant. Eszébe jutottak Finge szavai, s félt az elutasítástól. Hûvösen így szólt:

- Azt kell tenned, amit mondok.

- Mégis van valami baj? - kérdezte Noŷs. – Hiszen csak az imént tûntél el. Egy perce sincs.

- Ne félj semmitõl - válaszolta Harlan. Csak ennyit mondott, pedig meg akarta fogni a kezét és megnyugtatóan simogatni. Ehelyett nyersen felelgetett.

Valami démon kényszerítette, hogy mindig a rossz dolgot csinálja. Miért jött vissza az elsõ adandó pillanatban? Azonnali visszatérésével csak megzavarta a lányt.

(Valójában nagyon jól tudta a magyarázatát. A téridõ engedély kétnapi türelmi margót engedélyezett a számára.) A türelmi periódus korábbi szakasza biztonságosabb volt, és kevésbé fenyegetett a felfedezés veszélyével. Természetes igyekezete az volt, hogy minél kevesebb alsó idõt használjon fel. Ám még így is ostoba kockázatot vállalt. Könnyen eltéveszthette volna a számításokat, és akkor elõbb lép vissza az Idõbe, mint ahogy bioórákkal elõtte otthagyta. Akkor mi történik? Mint Megfigyelõ elsõként azt a szabályt tanulta meg: „Ha egy személy ugyanannak a Valóságnak ugyanabban az Idejében két pontot foglal el, akkor ez annak a kockázatával jár, hogy találkozik önmagával."

Nem tudni, miért, ezt el kellett kerülniük. Miért? Harlan tudta, hogy nem szeretne önmagával találkozni. Nem szeretne szemébe nézni egy másik, korábbi (vagy késõbbi) Harlannak. Ezenkívül ez paradoxon is lenne, s mit is ismételgetett olyan szívesen Twissell? „Az Idõben nincs semmiféle paradoxon, mert az Idõ szándékosan elkerüli a paradoxonokat."

Harlan ezen morfondírozott, Noŷs pedig bámult rá nagy csillagszemével.

Aztán a lány odalépett hozzá, hûvös kezét Harlan égõ arcára szorította, és lágyan így szólt:

- Bajban vagy.

Harlan úgy érezte, a lány kedvesen-szerelmesen néz rá. Vagy tévedne? Noŷs már elérte, amit akart. Mit kíván még? Megragadta a lány csuklóját, és rekedten mondta:

- Velem jössz? Most? Minden kérdezõsködés nélkül? Azt teszed, amit mondok?

- Mennem kell? - kérdezte a lány.

- Igen, Noŷs. Nagyon fontos.

- Akkor megyek - felelte természetesen Noŷs, mintha naponta kérnének tõle ilyesmit, és õ mindig meg is tenné.

A kabin ajtajánál Noŷs egy pillanatig habozott, majd belépett.

- A felsõ idõbe megyünk, Noŷs.

- Tehát a jövõbe, ugye?

A kabin már halkan zümmögött, amikor a lány belépett, és mihelyt helyet foglalt, Harlan a könyökével észrevétlenül indított.

Noŷson nem látszottak a hányinger jelei, amint elindultak az idõben. Harlan attól félt, hogy a lány rosszul lesz.

Nyugodtan ült, és olyan szép volt, hogy Harlannak belefájdult a szíve, s nem is törõdött azzal, milyen vétséget követ el, amikor egy Halandót engedély nélkül átvisz a Halhatatlanságba.

Noŷs megszólalt:

- Az a tárcsa az éveket mutatja, Andrew?

- A Századokat.

- Azt akarod mondani, hogy már sok ezer évvel elõreugrottunk a jövõbe? Máris?

- Igen.

- Nem érezni semmit.

- Tudom.

A lány körülnézett.

- De hogyan haladunk?

- Nem tudom, Noŷs.

- Nem tudod?

- A Halhatatlanságban sok minden van, amit nehéz megérteni.

Az idõméter számai szinte rohantak. Gyorsabban, egyre gyorsabban, a végén szinte összeolvadtak. Harlan a könyökével a maximumra állította a sebességszabályozót. A megnövekedett energiafogyasztás meglephette ugyan az energiatelepeket, de Harlan ettõl nem tartott. Senki sem várta õket a Halhatatlanságban, és ez már kilencvenszázalékos gyõzelem. Most már csak biztos helyre kell rejtenie Noŷst.

Harlan ismét a lányra nézett.

- A Halhatatlanok sem tudnak mindent.

- És én nem vagyok Halhatatlan - mormogta a lány. - Olyan keveset tudok.

Harlannak a torkában dobogott a szíve: „Még nem Halhatatlan? De hiszen Finge azt mondta...

Hagyd a csudába - intette le önmagát. - Hagyd a csudába. Veled jött. Rád mosolyog. Mi kell még?

Aztán mégis megszólalt:

- Azt hiszed, hogy a Halhatatlanok örökké élnek, ugye?

- Igen, mindenki Halhatatlannak hívja õket, és mindenki azt mondja, hogy örökké élnek. – Noŷs ragyogóan rámosolygott. - De ez nem igaz, ugye?

- Te nem hiszel benne?

- Mióta a Halhatatlanságban jártam, már nem hiszem. Nem úgy beszélnek ott, mint akik örökké fognak élni, aztán meg öreget is láttam.

- És mégis azt mondtad nekem, hogy én örökké élek... akkor éjszaka.

A lány közelebb húzódott hozzá az ülésen, és továbbra is mosolygott.

- Azt gondoltam, hátha.

Harlan képtelen volt eltitkolni hangjában a feszültséget:

- És a Halandók hogyan szeretnének Halhatatlanná változni?

Noŷs arcáról lehervadt a mosoly, és Harlan nem tudta, csak õ képzeli, vagy valóban el is pirult a lány.

- Miért kérdezed?

- Tudni akarom!

- Butaság - válaszolt a lány. - Nem is szeretek róla beszélni. - És finom ujjait kezdte nézegetni. Körmei tompán csillogtak a kabinakna homályában. Harlannak minden elõzmény nélkül eszébe jutott, hogy egy esti összejövetelen, a rejtett ibolyaszínû világításban a körmök finom almazölden vagy mély karmazsin-színûen villognának, attól függõen, milyen szögben tartja a kezét a lány. A Noŷshoz hasonló okos nõ féltucatnyi változatot állíthatott elõ, és az volt a látszat, hogy a színek a hangulatát fejezik ki. A kék az ártatlanságot, a világossárga a vidámságot, az ibolyaszín a bánatot és a vörös a szenvedélyt.

Harlan megkérdezte:

- Miért szerettél?

Noŷs hátravetette a haját, és sápadtan, komolyan nézett Harlanra. Így szólt:

- Ha tudni akarod, részben azért, mert a közfelfogás szerint így Halhatatlan lehetek. Nem bánnám, ha örökké élhetnék.

- Ha jól hallottam, az elõbb azt mondtad, hogy nem hiszel ebben.

- Nem is, de mibe kerül megpróbálni. Különösen...

Idõotthonának erkölcsi magaslatáról Harlan elítélõen hideg, komor pillantást vetett rá, menedéket keresve a csalódástól és sértéstõl.

- Különösen?

- Különösen, mert úgy is akartam.

- Mit akartál? Engem szeretni?

- Igen.

- Miért éppen engem?

- Mert tetszettél. Mert olyan mulatságos voltál.

- Mulatságos?

- Igen, vagyis hogy furcsa, ha így jobban tetszik.

Mindig olyan lázasan igyekeztél, hogy rám se hederíts, de azért mindig észrevettél. Megpróbáltál gyûlölni, de én láttam, hogy kívánsz. Sajnáltalak egy kicsit, azt hiszem.

- Miért kellett engem sajnálni? - Harlan érezte, hogy ég az arca.

- Mert olyan sokat szenvedtél amiatt, hogy engem kívántál. Pedig ez olyan egyszerû dolog. Kérd meg akármelyik lányt. Olyan egyszerû dolog barátkozni. Mire jó a szenvedés?

Harlan a fejét ingatta. A 482. Század erkölcsei.

- Kérd meg akármelyik lányt - mormolta. – Olyan egyszerû. Semmi más nem szükséges.

- Persze, csak ha a lány is akarja. Többnyire akarja, ha egyébként nincs elkötelezve. Miért ne? Ez igazán egyszerû dolog.

Harlannak le kellett sütnie a szemét. Természetesen elég egyszerû a dolog. Nincs ebben semmi rossz. A 482. Században. Ki tudhatná ezt jobban nála a Halhatatlanságban? Bolond lenne, tökkelütött bolond lenne, ha most elõzõ kapcsolatairól faggatná a lányt. Ugyanilyen eredménnyel érdeklõdhetne idõotthonában akármelyik lánytól, hogy evett-e férfi jelenlétében, és nem szégyelli-e magát.

Ehelyett zavartan motyogta:

- És mit gondolsz rólam most?

- Azt, hogy nagyon kedves fiú vagy - felelte lágyan Noŷs. - Hát ha még meg is nyugodnál... Miért nem mosolyogsz?

- Nincs min mosolyognom, Noŷs.

- Kérlek. Szeretnélek látni mosolyogni. Mosolyogj már. - Ujjait Harlan szája sarkába szorította, és megpróbálta széthúzni a száját. Harlan meglepetésében hátrakapta a fejét, és akaratlanul is elmosolyodott.

- No látod. Nem is szakadt szét a szád. Így már majdnem jóképû vagy. Egy kis gyakorlat a tükör elõtt,- egy kis mosoly, huncut fény a szemedben, és lefogadom, igazán csinos fiú leszel.

A futó mosoly eltûnt Harlan arcáról.

Noŷs megkérdezte:

- Ugye, bajban vagyunk?

- Igen, Noŷs. Nagy bajban.

- Azért, amit tettünk? Te meg én? Akkor este?

- Nem egészen.

- Az én hibám volt. Én majd megmondom nekik, ha akarod.

- Soha - felelte erélyesen Harlan. - Te csak ne vállalj magadra semmit. Te egyáltalán, egyáltalán nem vagy hibás. Ez valami egészen más.

Noŷs riadtan pillantott az idõméterre.

- Hol vagyunk? Már nem is látom a számokat.

- Mikor vagyunk - javította ki gépiesen Harlan.

Csökkentette a sebességet, és ismét láthatóvá váltak a Századokat jelzõ számok.

Noŷs csodaszép szeme tágra nyílt, sötét szempillái még jobban kiemelték bõre fehérségét.

- Lehetséges ez?

Harlan mellékesen a jelzõtáblára pillantott. A 72 000-et mutatta.

- Persze hogy lehetséges.

- De hol állunk meg?

- Mikor állunk meg. A messzi felsõ idõben - válaszolta Harlan mogorván. - Biztos és távoli idõben. Ahol nem találhatnak meg.

Csendben figyelték a pergõ számokat. A csendben Harlan azt ismételgette önmagának, hogy Finge vádaskodása alaptalan: Noŷs nyíltan bevallotta, hogy részben igaz, de azt is hozzátette, éppoly nyíltan, hogy megtetszett neki.

Felpillantott, mert Noŷs felállt. A lány feléje indult a kabinban, és határozott mozdulattal a lehetõ legkedvezõtlenebb idõfékezéssel megállította a kabint.

Harlan nagyot nyelt, és lecsukta a szemét, hogy émelygése elmúljon.

- Mi baj van? - kérdezte.

Noŷs arca hamuszürke volt, és néhány pillanatig nem tudott szóhoz jutni.

- Nem akarok továbbmenni. Olyan magasak a számok - felelt aztán.

Az idõméter 111 394-et mutatott.

- Eléggé elõrementünk - válaszolta Harlan. Aztán esetlenül odanyújtotta a kezét. - Gyere, Noŷs. Ez lesz az otthonod egy ideig.

Kéz a kézben, mint gyerekek kóboroltak a folyosókon. A fõbejáratokon égtek a lámpák, és közeledésükre a sötét termekben is kigyulladt a fény. A levegõ friss volt: ez minden érezhetõ légvonat nélkül szellõzésrõl tanúskodott. Noŷs azt suttogta:

- Nincs itt senki?

- Egy lélek se - felelte Harlan. Igyekezett hangosan és magabiztosan beszélni. Meg akarta törni a Rejtett Századok okozta félelmet, de a szavak suttogva hagyták el ajkát.

Hirtelenében nem is tudott tájékozódni ilyen távoli Idõben. Nevetséges lett volna 111 394-nek nevezni. Az ember egyszerûen és határozatlanul csak ennyit mondhatott: A Százezres Századok.

Nevetséges volt most ezzel a problémával foglalkoznia, de mivel a szökés izgalma elmúlt, egyedül találta magát a Halhatatlanságnak azon a területén, ahová ember még nem tette be a lábát, és Harlan egyáltalán nem volt elragadtatva. Szégyenkezett, kétszeresen szégyenkezett, mert Noŷs is a szemtanúja volt annak, hogy az enyhe borzongást a félelem okozta.

Noŷs megszólalt:

- Minden olyan tiszta. Sehol egy porszem.

- Automatikus takarítás - felelte Harlan. Úgy érezte, torkaszakadtából ordít, pedig majdnem suttogott. - De itt nincs senki sem, sem az alsó, sem a felsõ idõben, ezer meg ezer Századra. Úgy látszott, ebbe Noŷs is belenyugszik.

- És mindenütt ilyen a berendezés? Ott voltak az élelemraktárak meg a kép-film könyvtárak. Láttad?

- Láttam. Persze, itt mindent megtalálsz. Minden tökéletesen fel van szerelve. Minden Szektor.

- De miért, ha senki sem jön ide?

- Ez logikus - felelte Harlan. Ha errõl kellett beszélnie, már nem volt olyan zavarban. Ha hangosan kimondhatta, amit elméletben eddig is tudott, ez célt adott neki, és prózaivá tette, így folytatta: - A Halhatatlanság történelmének a kezdetén, a 300-as Századok egyikében feltalálták a tömegduplikátort. Tudod, mi ez? Rezonációs mezõ összeszerkesztése révén az energiát anyaggá lehet változtatni. A határozatlansági tényezõ figyelembevételével az elemi részecskék pontosan ugyanolyan elrendezõdésben ismétlõdnek meg, mint a modellekben. Az eredmény: tökéletes másolat. Mi a Halhatatlanságban a saját céljainkhoz idomítottuk ezt a felfedezést. Addig még csak hat vagy hétszáz Szektort építettek fel. Természetesen voltak terjeszkedési terveink. „Tíz új Szektort-egy bioév alatt", ez volt akkoriban az egyik jelszó. A tömegduplikátor mindezt feleslegessé tette. Felépítettünk egy új szektort, élelemmel, energiatartalékkal, vízkészlettel, a legkitûnõbb automata berendezésekkel: és csak be kellett kapcsolni a gépezetet, a Szektor egyszerre megduplázódott minden Században, végig a Halhatatlanságon. Nem tudom, hány Századot rendeztek be, sok milliót, gondolom.

- És mindegyik pontosan ilyen, Andrew?

- Pontosan. A Halhatatlanság terjeszkedése folyamán sorra megtöltjük ezeket a Szektorokat, és a berendezést az illetõ Század ízléséhez idomítjuk. Csupán akkor van baj, ha energiaközpontú Századhoz érünk. Mi... mi még nem értük el ezt a Szektort.

(Hiába mondaná el Noŷsnak, hogy itt, a Rejtett Századokban a Halhatatlanok nem hatolhatnak be az Idõbe. Mit számít ez most?)

Noŷsra nézett, s a lány szemlátomást töprengett valamin. Harlan sietve megnyugtatta:

- A Szektorok építése nem pazarlás. Csak energiát fogyaszt, és az új szupernóva kimeríthetetlen...

Noŷs közbevágott:

- Nem errõl van szó. Egyszerûen nem emlékszem.

- Mire nem emlékszel?

- Azt mondtad, hogy a duplikátort a 300-as Századokban találták fel. Nálunk, a 482-ben nem volt. Nem is emlékszem semmire, ami a történelemben erre utalt volna.

Harlan gondterhelt lett. Bár a lány alig két hüvelykkel volt alacsonyabb nála, hirtelen úgy érezte, hogy óriássá nõ Noŷs mellett. Noŷs apró gyerek, õ pedig a Halhatatlanság félistene, aki tanítja a lányt, és óvatosan elvezeti az igazsághoz.

Így szólt:

- Noŷs, drágám, keressünk egy helyet, üljünk le, és... és el kell neked valamit mondanom.

A változtatható Valóság eszméjével, a nem rögzített, nem örök és nem változhatatlan Valóságeszmével senki sem nézhetett egykönnyen szembe.

Éjnek évadján, annak idején Harlan gyakran visszaemlékezett Növendék korának elsõ napjaira, és felidézte az elkeseredett kísérleteket, hogy kiszakítsa magát saját Századából és az Idõbõl.

Egy átlag Növendék hat hónap alatt tanulta meg ezeket az alapigazságokat, s akkor ébredt rá, hogy a szó igazi értelmében sohasem térhet haza, igazi otthonába. Nemcsak a Halhatatlanság törvényei tiltották ezt, hanem az a rideg tény is, hogy az otthon, ahogyan õ ismerte, talán nem is létezett többé, sõt talán bizonyos értelemben soha nem is létezett.

Mindegyik Növendék másképp fogadta ezeket a dolgokat. Harlan még emlékezett, hogy elsápadt és beesett Bonky Latourette arca, amikor Yarrow Oktató félremagyarázhatatlanul megvilágította elõttük, mi is a Valóság.

Akkor este egyetlen Növendék sem vacsorázott. Összebújtak, mintegy pszichikai melegséget keresve, kivéve Latourette-et, akinek nyoma veszett. A többiek erõltetetten nevetgéltek, és szánalmasan ugratták egymást.

Egyszer csak valaki remegõ és bizonytalan hangon megszólalt:

- Ezek szerint soha nem volt anyám. Ha visszamennék a 95. Századba, azzal fogadnának: „Ki vagy te? Nem ismerünk. Nincs semmi bizonyítékunk rólad. Nem is létezel."

Halvány mosoly futott végig az arcokon, fejüket csóválták a magányos fiúk, akiknek semmijük sem maradt, csupán a Halhatatlanság.

Csak lefekvéskor találták meg Latourette-et, mélyen aludt, és zihálva szedte a levegõt. Bal karján a hajlatban szerencsére felfedezték egy injekció vörösödõ foltját.

Azonnal hívták Yarrow-t, s egy ideig attól rettegtek, hogy egy Növendék kiválik közülük, de végül a fiút életre pofozták. Egy héttel késõbb Bonky már ismét ott ült a padban. Ám ennek a rettenetes éjszakának a nyomait élete végéig viselte.

Most Harlan próbálta megmagyarázni a Valóságot Noŷs Lambentnek, aki nem sokkal idõsebb, mint azok a Növendékek; egyszerre és tökéletesen meg kellett magyaráznia a dolgot. Meg kellett tennie. Nem volt más választása. A lánynak tudnia kell, mi vár rájuk, és hogy pontosan mi az õ feladata.

Elmondta neki. Konzerveket ettek, mélyhûtött gyümölcsöket, tejet ittak egy tizenkét személyes hosszú tárgyalóasztal mellett, és Harlan mindent elmondott.

A lehetõ legpontosabban csinálta, de nemigen találta szükségesnek a kíméletet. Noŷs pillanatok alatt mindent megértett, és Harlannak félig sem kellett elmagyaráznia a dolgokat; legnagyobb meglepetésére azonban a lány nem esett kétségbe. Nem félt, nem vesztette el a fejét. Csupán dühösnek látszott.

A harag pirosra festette az arcát, és fekete szeme éppen azért még feketébbnek látszott.

- Ez valóságos gonosztett - mondta. - Kik azok a Halhatatlanok, hogy ilyesmire vetemednek?

- Az emberiség javára teszik - felelte Harlan.

A lány természetesen ezt nem értette meg. Harlan sajnálta, amiért az Idõ így gúzsba kötötte Noŷs halandó gondolkodását.

- Valóban? És a duplikátort is ezért iktattátok ki?

- Vannak még példányaink. Ne izgasd magadat emiatt. Megõriztük õket.

- Ti megõriztétek. És mi? Mi a 482. Században is használhatnánk. - Ökölbe szorított kézzel hadonászott a levegõben.

- Nektek csak ártana. Figyelj rám, ne idegeskedj, drágám, hallgass meg. - Szinte görcsösen fogta meg a kezét, és erõsen megszorította (még meg kellett tanulnia, hogy magától értetõdõ mozdulattal érintse meg a lányt, mert ez csak mafla felszólítás a visszautasításra).

Noŷs egy pillanatig ki akarta szabadítani a kezét, de aztán izmai elernyedtek. Még nevetett is.

- Ó, folytasd csak, butuskám, és ne nézz ilyen gyászosan. Nem téged hibáztatlak.

- Senkit sem szabad hibáztatnod. Nincs szükség hibáztatásra. Mi azt tesszük, amit tenni kell. A tömegduplikátor meg éppenséggel klasszikus eset. Tanultam az iskolában. Ha az ember megduplázza a tömeget, akkor a személyeket is megduplázhatja. Ez nagyon bonyolult probléma.

- És nem lehet rábízni a társadalomra, hogy oldja meg a saját problémáit?

- Igen, de végigtanulmányoztuk a társadalmat az Idõn át, és kiderült, hogy nem oldja meg kielégítõen ezt a problémát. Ne felejtsd el, hogy kudarcuk nem csak saját magukat sújtja, hanem a leszármazó társadalmakat is. Valójában a tömegduplikátor problémájának nincs is kielégítõ megoldása. Ez is olyan, mint az atomháború és a narkotikumok: nem szabad megengedni. A következmények soha nem kielégítõek.

- Honnan tudod ilyen biztosan?

- Vannak Kalkulációs gépeink, Noŷs. A Kibernetikus Agy sokkal pontosabb, mint amilyet bármilyen Valóság létrehozhat. Kiszámítja a lehetséges Valóságokat, és sok ezer variációt figyelembe véve osztályozza a kívánatosság foka szerint.

- Gépek! - mondta megvetõen a lány.

Harlan rosszallóan tekintett rá, de nyomban megengesztelõdött.

- Ne csacsiskodj. Természetesen zokon veszed, hogy az élet nem olyan megingathatatlan, mint amilyennek képzelted. Egy évvel ezelõtt te és a világod talán a valószínûség árnyéka volt, de mit számít ez?

Mindenre emlékszel, - akár a valószínûség árnyéka volt, akár nem, ugye? Emlékszel a gyerekkorodra és a szüleidre, ugye?

- Természetesen.

- Akkor ez éppen olyan, mintha le is élted volna, vagy nem? Arra gondolok, hogy mindegy, akár leélted azt az életet, akár nem.

- Nem tudom. Át kell ezt az egészet gondolnom. És mi lesz akkor, ha a holnapom is álomvilág, árnyék, vagy hogy is nevezted?

- Akkor új Valóság lesz és új Noŷs, új emlékekkel. Éppen olyan lesz, mintha semmi sem történt volna, csak éppen az emberiség boldogságának végösszege ismét megnövekszik.

- Nekem ez mégsem elég.

- Ezenkívül - folytatta sietve Harlan - most téged semmi sem fenyeget. Ott egy új Valóság lesz, de te a Halhatatlanságban vagy. Te nem változhatsz meg.

- De az elõbb azt mondtad, hogy ez nem számít - jegyezte meg komoran Noŷs. - Akkor mi a baj?

Harlan váratlanul hevesen válaszolta:

- Mert olyannak akarlak, amilyen most vagy. Pontosan olyannak. Nem akarom, hogy megváltozz. Egy cseppet sem.

Majdnem kibökte az igazat, hogy a Halhatatlanokról és az örök életrõl szóló babona nélkül Noŷs soha nem figyelt volna fel rá.

Noŷs kissé ijedten nézett körül.

- Örökre itt kell maradnom? Nagyon egyedül leszek.

- Nem, nem! Hogy jut eszedbe ilyesmi! – felelte riadtan Harlan, és olyan erõsen szorította meg a lány kezét, hogy a fájdalomtól megrándult. - Majd tisztázom, mi lesz belõled a 482. Század új Valóságában, és akkor visszamégy, hogy úgy mondjam, álöltözetben. Vigyázok rád. Engedélyt kérek a hivatalos kapcsolatra, és gondom lesz rá, hogy biztonságban maradj az elkövetkezendõ Változásoknál is. Technikus vagyok, nem is akármilyen, és sok mindent tudok a Változtatásokról. - És fenyegetõen hozzátette: - És még mást is tudok - de elharapta a szót.

- És ezt szabad? - kérdezte Noŷs. - Úgy gondolom, bevihettek embereket a Halhatatlanságba, hogy megóvjátok õket a Változtatástól? Valahogy nem illik ahhoz, amit eddig mondtál.

Harlan egy pillanatra megborzongott a száz meg száz Század végtelen ürességétõl, amely az alsó és felsõ idõben körülvette. Egy pillanatra úgy érezte, elszakadt a Halhatatlanságtól, egyetlen otthonától, egyetlen hitétõl, kétszeresen számûzött az Idõbõl, és a Halhatatlanságból is számûzték, és csupán az a lány maradt az oldalán, akinek a kedvéért mindentõl elpártolt.

- Nem, ez bûn - mondta, és így is gondolta. - Nagyon nagy bûn, és én rettenetesen szégyellem is magamat. De újra megtenném, ha meg kellene tennem, és annyiszor, ahányszor csak kellene.

- Énértem, Andrew? Énértem?

Harlan nem nézett a lányra.

- Nem, Noŷs, magamért. Nem viselném el, ha elvesztenélek.

- És ha elfognak? - kérdezte Noŷs.

Harlan ennek a kérdésnek is tudta a válaszát. Tudta a választ a 482. Században eltöltött éjszaka óta, amikor Noŷs ott aludt mellette. De még most sem mert szembenézni a meztelen igazsággal.

Azt válaszolta:

- Nem félek senkitõl. Meg tudom védeni magamat. Nem is képzelik, mennyi mindent tudok.

9. Közjáték

Késõbb úgy gondolt vissza életének erre a szakaszára, mint valami idillre.

Száz meg száz dolog történt azokban a biohetekben, és késõbb minden megfejthetetlenül összegabalyodott Harlan emlékezetében, szinte megnyújtotta ezeknek a heteknek az idõtartamát. Az egyik idilli részlet természetesen az az idõszak volt, amelyet Noŷsszal tölthetett, és ez a többit is bearanyozta.

Elsõ epizód: A 482. Században ráérõsen összecsomagolta a holmiját: ruháit és filmjeit, a Primitív Századok imádott és féltve õrzött képeslapjainak köteteit. Gondosan ellenõrizte visszaszállításukat állandó állomáshelyére, az 575. Századba.

Amikor a Karbantartás egyik embere éppen az utolsó kötetet emelte be a teherkabinba, elõtte termett Finge.

Csalhatatlan banalitással válogatta meg szavait:

- Látom, itt hagy minket. - Szélesen mosolygott, de ajkait gondosan összepréselte, úgyhogy a fogai ki sem villantak. Karját összefonta a háta mögött, és puffadt teste szinte elõrebillent lúdtalpas lábain.

Harlan nem nézett a felettesére. Monoton hangon mormolta:

- Igenis.

- Jelenteni fogom Twissell Fõkalkulátornak - folytatta Finge -, hogy megfigyelõi feladatait a 482. Században a legkielégítõbb módon oldotta meg.

Harlan még egy üres köszönõszót sem bírt kinyögni. Hallgatott. Finge hirtelen sokkal halkabban így folytatta:

- Egyelõre nem jelentem, milyen erõszakosan támadt rám. - És bár tovább mosolygott, s a tekintete is nyájas maradt, csak úgy áradt belõle a kegyetlen elégtétel.

Harlan éles pillantást vetett rá.

- Ahogy jónak látja, Kalkulátor - mondta.

Második epizód: visszatelepült az 575. Századba. Szinte rögtön belebotlott Twissellbe. Boldog volt, hogy láthatta a ráncos, törpearcú, picurka embert. Szinte az is boldoggá tette, hogy láthatta a fehér rudat, amint a két nikotinfoltos ujj közt füstölög, majd hevesen felrepül Twissell szájához. Harlan megszólította:

- Kalkulátor!

Twissell éppen az irodájából lépett ki, s egy pillanatig üres tekintettel, értetlenül bámult Harlanra. Arca beesett volt, szeme keresztbe állt a fáradtságtól.

- Nini, Harlan Technikus! - szólalt meg. - Elvégezte a munkáját a 482. Században?

- Igenis.

Twissell furcsán viselkedett. Az órájára nézett, amelyik mint minden más óra a Halhatatlanságban, a bioidõt mutatta, és egyúttal naptárul is szolgált, s felkiáltott:

- Fel a fejjel, fiú, fel a fejjel! Pompás, pompás!

Harlannak elakadt a szívverése. Ha Twissell a legutóbbi találkozásuk alkalmával mondja ezeket a szavakat, fel sem fogja értelmüket. Most azonban (úgy vélte) érti a célzást. Twissell fáradt volt, máskülönben talán nem szólta volna el magát. Vagy talán a Kalkulátor homályosnak és éppen ezért veszélytelennek gondolta a célzást...

Harlan igyekezett hétköznapi módon beszélni, csak hogy elkerülje azt a látszatot, hogy kérdésének valami köze van Twissell elõbbi szavaihoz:

- Hogy van a Növendékem?

- Csodásán, csodásán - felelte Twissell, és szemlátomást valami másra gondolt. Mohón szippantott egyet az egyre rövidülõ cigarettából, kurta fejbiccentéssel útjára bocsátotta Harlant, és elsietett.

Harmadik epizód: a Növendék.

Mintha megöregedett volna. Érettebbnek látszott, még a mozdulatai is, ahogy a kezét nyújtotta.

- Örülök, hogy visszatért, Harlan.

Vagy mindez csak azért volt, mert régen csak egyszerû tanítványnak tekintette Coopert, most pedig már többnek számított, mint egy Növendék. Gigantikus eszköznek a Halhatatlanok kezében. Harlan most már egészen más szemmel nézett rá.

Ezt igyekezett nem kimutatni. Harlan lakásán voltak, és a Technikus szinte sütkérezett a krémszínû porcelán fényében, örült, hogy végre otthagyhatta a 482. Század cifra színfoltjait. Hiába próbálta összekötni a 482. Század vad barokkját Noŷsszal, csak Finge jutott az eszébe. Noŷs rózsaszínû, fényes alkonyat emlékét idézte fel, és furcsa módon a Rejtett Századok Szektorainak kopár szigorát.

Kapkodva beszélt, mintha veszélyes gondolatait szeretné leplezni:

- Nos, Cooper, hogy bántak magával, amíg oda voltam?

Cooper nevetett, egy ujjal öntudatosan megsimogatta lekonyuló bajszát, és így szólt:

- Tömték belém a matekot, csak a matekot.

- Igazán? Akkor azt hiszem, most már a bonyolultabb részekhez ért.

- Igen, a bonyolultabb részekhez.

- És hogy megy?

- Eddig még tûrhetõen. Elég könnyen megemésztem, tudja. Szeretem. De most már csõstül zúdítják rám a tudnivalókat.

Harlan bólintott, és némi elégtételt érzett.

- Idõmezõmátrixok és más effélék? - kérdezte.

Cooper kissé elvörösödött, és a zsúfolt könyves polc felé fordulva szólt:

- Térjünk vissza a Primitív Századokhoz. Van néhány kérdésem.

- Mivel kapcsolatban?

- A 23. Század városi életérõl. Különösen Los Angelesrõl.

- Miért éppen Los Angelesrõl?

- Rendkívül érdekes város. Nem gondolja?

- Ó, hogyne, de nézzük meg inkább a 21. Században. Akkor virágzott a legjobban, a 21.-ben.

- Próbáljuk meg mégis a 23.-at.

Harlan így válaszolt:

- Rendben van, miért ne?

Arcán nem tükrözõdött semmi szenvedély, de ha a merev álcát le lehetett volna róla hántani, alatta komorságot találtak volna. Zseniális sejtése már több volt, mint egyszerû sejtés. Minden pompásan egybevágott.

Negyedik epizód: a nyomozás, a kétirányú nyomozás.

Elõször is a maga céljaira. Naponta mohón átfutotta a Twissell asztalán heverõ jelentéseket. Ezek a javasolt vagy végrehajtott különbözõ Valóságváltoztatásokról szóltak. Amióta Twissell az Idõtanács tagja lett, minden jelentés másolata befutott hozzá is, és Harlan tudta, hogy ha Twissell íróasztalát átnézi, mindenrõl értesül. Elõször a 482. Századra váró Változtatást kereste meg. De más Változtatásokat is megvizsgált, minden olyan Változtatást, amelyben valami hiba elõfordulhatott, valami tökéletlenség, valami hiány, amit a Technikus gyakorlott és tehetséges szeme észrevehetett.

A szó legszorosabb értelmében a jelentések nem õrá tartoztak, de Twissell azokban a napokban ritkán nézett be az irodájába, és senki sem mert volna beavatkozni a fõnök személyes Technikusának a dolgaiba.

Ez csak az egyik iránya volt a nyomozásának. Ezenkívül még az 575. Század Szektorkönyvtárában is kutatott.

Most elõször merészkedett ki a könyvtárnak abból a részébõl, amely addig kizárólag lefoglalta a figyelmét. Régebben a Primitív Történelemtárat látogatta (elég szegényes volt, úgyhogy minden adatot és forrásmunkát az alsó idõbõl kellett elõhalászni, a harmadik évezred mélyébõl természetesen). Most még nagyobb buzgalommal kutatta át a Valóságváltoztatásoknak szentelt polcokat, az elméletet, a Változtatások technikáját és történelmét: tökéletesen jártas lett a pompás gyûjteményekben (hála Twissellnek, a Központi Könyvtár után ez volt a legjobb az egész Halhatatlanságban).

Most aztán kíváncsian kóborolt a többi filmtekercs dobozai között. Elõször végzett Megfigyelést (nagy M-mel) az 575. Századról szóló tekercsek között: átnézte a földrajzát, amely alig módosult egyik Valóságról a másikra, a történelmét, amely már gyorsabban változott. Ezeket a könyveket és jelentéseket nem a Halhatatlan Kalkulátorok vagy Megfigyelõk írták a Századról (azokat Harlan jól ismerte), hanem maguk a Halandók.

Voltak ott irodalmi alkotások az 575. Századból, és eszébe juttatták a hatalmas vitákat, amelyeket az egymást követõ Változtatások értékeirõl hallott. Szabad-e, megváltoztatni a mûvészi alkotást vagy sem? Ha igen, hogyan? Hogyan hatottak az elmúlt Változtatások a mûvészi alkotásokra?

És egyébként is, születhete közös vélemény a mûvészet kérdéseiben? Lehet-e egyáltalán a mûvészetet kvantitatív mutatókra bontani, amelyeket aztán a Számlálógépek is értékelhetnek?

Ezen a téren egy August Sennor nevû Kalkulátor volt Twissell legfõbb ellenfele. Harlannak eszébe jutott, Twissell milyen hevesen szidalmazta ezt az embert és nézeteit, s éppen ezért elolvasta Sennor néhány munkáját, s megdöbbentõnek találta õket.

Sennor teljes nyíltsággal megkérdezte (s ez Harlant nagyon felizgatta), hogy egy új Valóság nem tartalmazhatja-e ugyanazt a személyt, akit egy elõzõ Valóságban felvettek a Halhatatlanságba. Ezután elemezte annak a lehetõségét, hogy egy Halhatatlan találkozik a hasonmásával az Idõben, akár tud errõl, akár nem, és mindkét eset eredményeit latolgatta. (Ez kísértetiesen közel járt minden Halhatatlan állandó félelméhez, és Harlan borzongva ugrotta át ezeket a részeket.) És aztán természetesen hosszan tárgyalta az irodalom és mûvészetek sorsát a Valóságváltoztatások különféle típusai és osztályai szerint.

Ám Twissell egyikrõl sem akart hallani sem.

- Ha a mûvészeti értékeket nem lehet kikalkulálni - förmedt rá Harlanra nem is egyszer -, akkor minek vitatkozni róla?

És Harlan tudta, hogy Twissell véleményét az Idõtanács többsége osztja.

Harlan most mégis határozatlanul állt Eric Linkollew regényeinek a polcai elõtt. Az írót általában mint az 575. Század kiváló alkotóját emlegették. Tizenöt „Összes mûvei" sorozatot számlált meg, mindegyik kétségtelenül különbözõ Valóságból származott. Abban bizonyos volt, hogy mindegyik különbözik valami kicsit a másiktól. Az egyik sorozat például szemlátomást jóval soványabb volt, mint a többi. Szociológusok légiója elemezgethette a különbségeket, gondolta Harlan, az egyes Valóságok szociológiai szerkezetét illetõen, ezáltal érdemelve ki állását.

Harlan a könyvtár szárnyépületébe sétált, ahol a különbözõ 575. Századok készülékeinek és felszereléseinek a kiállítása volt. Harlan tudta, hogy ezek közül az Idõ folyamán sokat megszüntettek, és csupán mint az emberi találékonyság termékei maradtak fenn a Halhatatlanságban. Az embert meg kellett óvni a túlburjánzó mûszaki Találékonyságtól. Jobban, mint bármi mástól. Egy bioév sem telt el, és valahol az Idõben a nukleáris technológia túl közel jutott a veszélyes szinthez, és akkor nyomban be kellett avatkozni.

Harlan visszatért a könyvtár matematikai és matematikatörténeti polcaihoz. Ujjai végigfutottak a címeken, majd rövid töprengés után vagy féltucatnyit leemelt a polcról, és kivette magának.

Ötödik epizód: Noŷs.Ez volt az igazán lényeges része a közjátéknak, és egyetlen idillikus pontja.

Szabad óráiban Cooper távozása után máskor rendszerint magányosan étkezett, magányosan olvasgatott, magányosan aludt, magányosan várta a következõ napot - most pedig indult a kabinhoz.

Teljes szívébõl hálás volt azért a pozícióért, amelyet a Technikusok töltöttek be a társadalomban. Soha nem is gondolta, hogy ilyen hálás lesz, amiért kerülik.

Senki sem vonta kétségbe a kabinhoz való jogát, és senki sem ellenõrizte, az alsó vagy a felsõ idõbe megy-e. Egyetlen kíváncsiskodó szem sem követte, egyetlen udvarias kéz sem segített neki, egyetlen pletykás száj nem kötött bele.

Oda mehetett, ahová csak akart, és akkor, amikor csak akart.

Noŷs megjegyezte:

- Megváltoztál, Andrew. Te jó ég, hogy megváltoztál!

Harlan mosolyogva nézett rá.

- Miben, Noŷs?

- Hiszen mosolyogsz! Ez az egyik dolog. Hát egyszer sem vetted észre a tükörben, hogy mosolyogsz?

- Félek tükörbe nézni. Azt mondanám: „Nem lehet igaz, hogy ilyen boldog vagyok. Beteg vagyok. Lázálom az egész. Elmegyógyintézetbe zártak, ébren álmodom, és nem is sejtem."

Noŷs odahajolt hozzá, és megcsípte.

- Érzel valamit?

Harlan magához szorította a lányt, és szinte elmerült puha fekete hajában.

Amikor szétváltak, Noŷs kifulladva megjegyezte:

- Még egy változás. Ezt is megtanultad.

- Jó tanárom van - kezdte Harlan, de gyorsan elharapta a mondatot, hátha megbántja azzal a gondolattal, hogy az õ elõdei csináltak a lányból ilyen jó tanítómestert.

De a lány zavartalanul nevetett. Együtt ettek, és a lány selymes-simának és lágy-melegnek tetszett a ruhában, amit hozott neki.

Noŷs követte Harlan tekintetét, és gyengéden megigazította szoknyáját, hogy ne lehessen látni combja lágy rajzolatát.

Így szólt:

- Nem örülök a vakmerõségednek, Andrew. Igazán nem örülök.

- Semmi vakmerõség nincs benne - felelte gondtalanul Harlan.

- De veszélyes. Ne butáskodj. Elég nekem az is, ami itt van, amíg... amíg mindent el nem intézel.

- Miért ne viselnéd a saját ruháidat és csecsebecséidet?

- Mert nem érik meg azt, hogy visszamenj a házamba, és elfogjanak az Idõben. Mi történik, ha akkor csinálják meg a Változtatást, amikor éppen ott vagy?

Ügyesen kitért a válasz elõl:

- Én nem esem bele. - Majd felvidulva hozzátette: - Egyébként is a kézi generátorom a bioidõben tart, úgyhogy a Változtatás nem hat rám, érted?

Noŷs felsóhajtott:

- Dehogy értem! Nem is hiszem, hogy valaha megértem.

- Pedig semmiség az egész. - És Harlan újra meg újra elmagyarázta nagy lelkesedéssel, s Noŷs csillogó szemmel hallgatta, a szemébõl nem lehetett kiolvasni, valóban érdekli ez, vagy csak szórakoztatja, vagy egyszerre mind a kettõ.

Harlan élete mérhetetlenül kiteljesedett. Volt kihez beszélnie, volt kivel megtárgyalnia életét, tetteit és gondolatait. Mintha a hány összeolvadt volna vele, de mégis elkülönített rész maradt: önállóan beszélt és gondolkodott. Eléggé elkülönített részévé vált ahhoz, hogy elõre nem várt feleleteket adjon, és önállóan gondolkodjon. Furcsa, töprengett Harlan, hogyan lehet, hogy valaki megfigyel egy társadalmi jelenséget, mint a házassági köteléket, de a lényeg elkerüli a figyelmét. Megjósolhatta-e például, hogy éppen nem a szenvedélyes közjátékokra gondol vissza késõbb, mint idillre?

Noŷs odabújt a férfi karjának hajlatába, és megkérdezte:

- Hogy haladsz a matematikával?

- Nem nézed meg? - kérdezte Harlan.

- Csak nem akarod azt mondani, hogy most is nálad van?

- Miért ne? A kabinutazás idõbe telik. Kár elfecsérelni az idõt, tudod.

Kiszabadította kezét az ölelésbõl, zsebébõl elõvett egy kis filmnézõt, befûzte a filmet, és nyájasan mosolygott, amikor a lány belenézett.

Noŷs fejét rázva adta vissza a nézõt.

- Még sose láttam ennyi krikszkrakszot. Bárcsak tudnám olvasni az Idõk Egységes Nyelvét.

- Egyébként - mondta Harlan - a legtöbb krikszkraksz nem az Egységes betûje, hanem egyszerû matematikai jel.

- De érted, ugye?

Harlan nem akarta lehûteni a lány szemében tükrözõdõ õszinte rajongást, de kénytelen volt bevallani:

- Nem annyit, amennyit szeretnék. De azért elég matekot tudok már ahhoz, hogy megértsem a lényeget. Nem kell mindent értenem ahhoz, hogy meglássam a falban a nyílást, ami elég nagy ahhoz, hogy egy teherkabin átférjen rajta.

Feldobta a nézõt a levegõbe, ügyes kézmozdulattal elkapta, és letette az asztalkára.

Noŷs mohó tekintettel követte a mozdulatot, és Harlan agyán végigsuhant egy gondolat:

- Az Idõbe is! Hiszen te nem tudod elolvasni az Egységest.

- Nem. Természetesen nem.

- Akkor a Szektor könyvtárát se tudod használni.

Nem is jutott eszembe. Meg kell szerezni a saját filmjeidet a 482. Századból.

- Nem. Nem kell - tiltakozott Noŷs sietve.

- Majd megkapod õket - ígérte Harlan.

- Becsszóra, nekem nem kellenek. Ostobaság azért kockáztatni...

- Megkapod õket - jelentette ki Harlan.

Utoljára állt a Halhatatlanságot és Noŷs házát elválasztó anyagtalan függöny elõtt. Már az elõzõ látogatását is utolsónak szánta. A Változtatásnak csakhamar be kellett következnie, de ezt nem árulta el Noŷsnak, nem akarta, hogy bánkódjon.

Nem volt nehéz elszánnia magát erre a ráadásra. Vakmerõségét is élvezte, mert csillogni akart Noŷs elõtt, elhozni könyvfilmjeit az oroszlán torkából, másrészt az a forró vágy is tüzelte, hogy „megperzselje a spanyol király szakállát" (melyik Primitív Szövegben is olvasta ezt a mondatot?), ha egyáltalán a sima képû Fingere ráhúzhatta ezt a mondást.

Aztán szerette volna még egyszer érezni a halálra ítélt ház kísértetiesen vonzó légkörét.

Már érezte ezt egyszer, amikor a tér-idõ engedély szabta türelmi periódus tiszteletben tartásával hatolt be. Érezte akkor is, amikor bekóborolta a szobákat, s összegyûjtötte a ruhákat, a kis csecsebecséket, a furcsa tégelyeket és eszközöket Noŷs toalettasztalkájáról.

Fenyegetõ csend uralkodott a halálra ítélt Valóságban, ami már nemcsak a zaj hiánya volt. Harlan nem jósolhatta meg, mi áll a ház helyén az új Valóságban. Lehet belõle egy kis kertvárosi családi ház vagy nagyvárosi bérkaszárnya. El is tûnhet, s vad bozótos kerülhet a park helyébe, amely most övezte. Talán egyáltalán nem változik meg. És az is lehetséges (Harlan megborzongott erre a gondolatra), hogy Noŷs hasonmása is ott lakik majd, de természetesen lehet, hogy másként lesz.

Harlan már szinte bagolyvárnak nézte a házat, koravén szellemnek, amely már életében elkezd kísérteni. És mert a szívéhez nõtt a ház, ahogyan volt, azon kapta magát, hogy sajnálja és gyászolja elmúlását.

Ötször látogatta meg a házat, és csupán az ötödik alkalommal törte meg a csendet valami zaj. Az éléskamrában volt, és hálát adott a Valóság és a Század mûszaki fejlettségének, hogy a szolgákat kiszorította, s eggyel kevesebb gondja volt. Már kiválogatta a készételek konzerveit, és éppen úgy döntött, eleget összeszedett egy utazásra; Noŷsnak bizonyára ízleni fog a Szektor bõséges, de egyhangú diétája után. Még fel is nevetett a gondolatra, hogy nem sokkal ezelõtt a lány étrendjét dekadensnek tartotta.

A nevetés közepén éles csattanást hallott. Megdermedt!

A zaj valahonnan hátulról jött, és a rémület elsõ pillanatában, amikor moccanatlanul állt, a kisebb veszély ötlött az eszébe, hogy betörõ jár a lakásban, s csak aztán a nagyobb: az ellenõrzõ Halhatatlan.

Nem lehetett betörõ. A tér-idõ engedély egész idejét, a türelmi periódust és minden mást gondosan tisztázott és kiválasztott az Idõ más hasonló periódusa közül, csak hogy elkerüljön minden komplikáló tényezõt. Másrészt Noŷs elrablásával mikrováltoztatást (vagy talán nem is olyan mikrót) hajtott végre.

Nagy elhatározással sarkon fordult. Úgy rémlett neki, hogy az ajtó éppen most csukódott be, az utolsó millimétereken még látta, amint belesimul a falba.

Elfojtotta a kívánságát, hogy kinyissa az ajtót, és átkutassa a házat. Noŷs csemegéivel együtt visszatért a Halhatatlanságba, és két teljes napig várta a következményeket, amíg újra a messzi jövõbe merészkedett. Mivel semmi sem történt, el is felejtette az egészet.

De most, amikor bekapcsolta a mûszereket, hogy utoljára belépjen az Idõbe, ismét eszébe jutott az ügy. Vagy talán az egyre közeledõ Változtatás gondolata zavarta meg. Visszagondolva úgy vélte, hogy valami efféle okozta a rossz beállítást. Nem talált más mentséget.

A mûszer helytelen beállítása nem vált rögtön nyilvánvalóvá. A lakószobát tájolta be, onnan pedig egyenesen Noŷs könyvtárába ment.

Már õ maga is elég dekadens lett, s nem viszolygott a filmkazetták cifra díszítésétõl. A címeket olyan tekervényesen cifrázták, hogy alig lehetett elolvasni õket. Az esztétika diadala volt ez a hasznosság felett.

Harlan találomra leemelt néhányat a polcról, és meglepõdött. Az egyik könyv címe ez volt: Jelenkori társadalom-és gazdaságtörténet.

Soha nem gondolt arra, hogy Noŷs ilyesmivel foglalkozik. A lány bizonyára nem volt buta, de Harlan nem feltételezte, hogy ilyen komoly témák érdeklik. Kedve lett volna belelapozni a könyvbe, de leküzdötte a kíváncsiságát. Ha egyáltalán szüksége lesz rá, megtalálja a 482. Század Szektorkönyvtárában. Finge alighanem már hónapokkal elõbb kétségtelenül megörökítette ennek a Valóságnak a könyvtárait a Halhatatlanság számára.

Félrerakta a szalagot, és átnézte a többit, kiválogatta a regényeket és a könnyû fajsúlyú ismeretterjesztõ olvasmányokat. És még két zsebfilmnézõt. Az egészet becsomagolta az oldaltáskájába.

És ekkor ismét zajt hallott a házban, Ezúttal nem tévedett. Nem ismeretlen eredetû, pillanatnyi hang volt. Nevetés volt, egy férfi nevetett. Nem volt egyedül a lakásban.

Önkéntelenül elejtette a zsákot. Egyetlen pillanatig csak arra gondolhatott, hogy csapdába esett.

10. Csapdában!

Mintha ki sem kerülhette volna. Gúnyt ûztek belõle. Még egyszer utoljára belépett az Idõbe, még egyszer utoljára megfricskázta Finge orrát, még egyszer utoljára játszott a tûzzel. És éppen most kellett rajtavesztenie.

Finge nevetett?

Ki más követte volna, ki leskelõdött volna utána a szomszéd szobában, és ki diadalmaskodna most?

Talán mindennek vége? És mert ebben az agyszikkasztó pillanatban biztosra vette, hogy mindennek vége, eszébe sem jutott, hogy elfusson, vagy még egyszer elmeneküljön a Halhatatlanságba. Szembe kell néznie Finge-dzsel.

És ha kell, meg is öli.

A mindenre elszánt gyilkos puha, határozott lépteivel surrant az ajtóhoz. Kikapcsolta az automata ajtó jelzõberendezését, és kézzel nyitotta ki. Két hüvelykre. Háromra. Az ajtó hangtalanul feltárult.

A másik szobában levõ ember háttal állt feléje. Magas volt, nem lehetett Finge: ez a felismerés átjárta Harlan zsongó agyát, és visszatartotta, hogy elõre lépjen.

Aztán, ahogyan a szemlátomást mindkettõjüket fogva tartó bénulás lassan felengedett, a másik férfi hüvelykrõl hüvelykre lassan megfordult.

Harlan sohasem látta meg ennek a mozdulatnak a végét. Jobban meg sem nézhette a másik férfi profilját, mert hirtelen rémülettel, erkölcsi erejének utolsó fellobbanásával visszakényszerítette magát az ajtóból. Nem Harlan, hanem az automata szerkezet csukta be nesztelenül az ajtót.

Vakon hõkölt hátra. Nehezen, kapkodva szedte a levegõt, szíve veszettül vert, mintha menekülésre akarná késztetni.

Finge, Twissell és az Idõtanács együttvéve se tudta volna így megrémíteni. Félelme tárgya nem volt kézzelfogható. Inkább ösztönösen irtózott az efféle balesettõl.

Összemarkolta a könyvfilmeket, és két sikertelen kísérlet után végre sikerült kinyitnia a Halhatatlanságba vezetõ ajtót. Lábait gépiesen rakosgatta egymás elé. Valahogyan elvergõdött az 575. Századig, majd a lakására. Technikussága, amelyet újra nagyra értékelt, újra megbecsült, ismét megóvta. Az a néhány Halhatatlan, akivel találkozott, önkéntelenül félrefordult, és szokás szerint mereven elnézett a feje fölött.

Ez volt a szerencséje, mert nem tudta arcáról eltüntetni a halálsápadt fintort, s nem volt ereje visszavarázsolni beléje a vért. De a Halhatatlanok ügyet sem vetettek rá, és hálát adott az Idõnek, a Halhatatlanságnak és annak a vak valaminek, ami a sorsát így alakította.

Valójában nem ismerte fel a Noŷs házában levõ férfit, de félelmetes bizonysággal azonosította.

Amikor elõször hallott zajt Noŷs lakásában, õ, Harlan, éppen nevetett, és a zaj, ami félbeszakította nevetését, valami súlyos tárgy zuhanásához hasonlított a szomszéd szobában. Második alkalommal valaki nevetett a szomszéd szobában, és õ, Harlan, elejtette a filmkönyvekkel teli zsákját. Elsõ alkalommal õ, Harlan megfordult, és még látta, hogy az ajtó becsukódik. Második alkalommal, õ, Harlan becsukta az ajtót, az idegen pedig megfordult.

Önmagával találkozott!

Ugyanabban az Idõben, majdnem ugyanazon a helyen õ és több bionappal fiatalabb énje majdnem szembetalálkozott. Tévesen állította be a mûszereket, az Idõben már elhasznált pillanatra hangolódott, és Harlan találkozott Harlannal.

Még napokig a félelem árnyékában dolgozott. Gyávának nevezte magát, de ez sem segített.

Ettõl a pillanattól kezdve pályája lefelé ívelt. Szinte kitapinthatta a Nagy Fordulatot. A döntõ pillanat az volt, amikor utolsó alkalommal beállította a mûszereket a 482. Századba való belépésre, és valahogyan hibát követett el. Azóta a dolgok rosszul mentek, egyre rosszabbul.

A Valóságváltoztatás a 482. Században lezajlott, és elkeseredését ez még csak növelte. A legutóbbi két hét alatt három valóságváltoztatási javaslatot fedezett fel, amelyben kisebb hibák voltak, és most választott közülük, de csak nem szánta el magát a közbelépésre.

Több okból a 2456-2781, V-5 jelzésû Valóságváltoztatásra esett a választása. A három közül ez volt a legtávolabbi a felsõ idõben. A hiba apró volt, de emberi életeket követelt. Csupán egy gyors kirándulás kell a 2456. Századba, és egy kis zsarolás segítségével megtudhatja Noŷs hasonmásának sorsát az Új Valóságban.

De legutóbbi kalandja elbátortalanította. Most már nem tartotta olyan egyszerû dolognak, hogy a hiba bejelentésével revolverezzen. És ha megtalálja Noŷs hasonmását, akkor mi lesz? Visszavigye a lányt a helyére, mint takarítónõt, varrónõt vagy munkást? Természetesen. De mihez kezd a hasonmásával? És a férjével, ha lesz? A családjával? A gyerekekkel?

Korábban ez eszébe sem jutott. Még a gondolatát is kerülte: „Elég minden napnak a maga baja..."

Most azonban semmi másra nem tudott gondolni.

Csak hevert az ágyán tétlenül, és szinte gyûlölte önmagát, amikor Twissell hívta, és fáradt hangja kérdõen, sõt kissé talányosán csengett:

- Harlan, beteg vagy? Cooper jelentette, hogy elmulasztottál néhány megbeszélést.

Harlan megpróbált nyugalmat erõltetni az arcára.

- Nem, Twissell Kalkulátor. Csak kicsit fáradt vagyok.

- No, fiú, akkor ez megbocsátható. - És arcáról a mosoly szinte teljesen eltûnt, alighanem elõször ismeretségük során. - Hallottad, hogy a 482. Században megtörtént a Változtatás?

- Hallottam - felelte kurtán Harlan.

- Finge felhívott - mondta Twissell -, és megkért, hogy szóljak neked; a Változtatás tökéletesen sikerült.

Harlan vállat vont, aztán ráeszmélt, hogy Twissell mereven nézi a képernyõrõl. Kényelmetlenül érezte magát, és így szólt:

- Óhajt valamit, Kalkulátor?

- Semmit - válaszolta Twissell, és talán az évek súlya nyomta vállát, de hangja mérhetetlenül szomorú volt: - Azt hittem, te akarsz mondani valamit.

- Nem - felelte Harlan. - Nincs mit mondanom.

- Rendben van, akkor holnap találkozunk a Kalkulációs Teremben a gyûlésen. Sok mondanivalóm van a számodra.

- Igenis - felelte Harlan. És még sokáig bámulta az elsötétült képernyõt.

Ez majdnem fenyegetésként hangzott. Finge felhívta Twissellt? Mit mondhatott, amit Twissell nem árult el?

Ám éppen ilyen külsõ veszélyre volt szüksége. A belsõ gyengeségével való küzdelem olyan volt, mintha sívó homokon állna, és bottal püfölné. Finge ellen küzdeni egészen más dolog. Napok óta most eszmélt rá ismét, milyen fegyvere van, és önbizalmának egy kis része visszatért.

Mintha egy ajtó becsukódott volna, és egy másik kinyílt volna. Amilyen bénultság tartotta fogva, most olyan lázas tevékenység kerítette hatalmába. Elment a 2456. Századba, és Voy Szociológusból mindent kicsikart, amit csak akart.

Tökéletesen sikerült. Megkapta a szükséges információkat.

Még többet is, mint akart. Sokkal többet.

A magabiztosság tehát elnyeri jutalmát. Idõotthonában ez a közmondás járta: „Markold meg erõsen a csalánt, s bot lesz belõle, mellyel az ellenséget ütheted."

Röviden: Noŷsnak nincs hasonmása az új Valóságban. Semmiféle hasonmása. Elfoglalhatja helyét az új társadalomban a legkevésbé feltûnõ módon, vagy akár ott maradhat a Halhatatlanságban. Semmi okuk nem volt, hogy megtagadják tõle a kapcsolatot, hacsak a miatt a tisztán elméleti törvénysértés miatt, amit elkövetett - de õ nagyon is jól tudta, miként védje ki ezt az érvelést.

Így aztán szinte száguldott a felsõ idõbe, hogy elújságolja Noŷsnak, s együtt örüljenek a nem várt sikernek a nyilvánvaló kudarc szörnyû napjai után.

Ám a kabin hirtelen megállt.

Nem lassított, egyszerûen megállt. Ha a mozgás a tér három dimenziója mentén halad akármilyen irányban, akkor ilyen hirtelen megállás szétmorzsolja a kabint, a szerkezet vörös izzásig hevül, Harlan pedig törött csonttal formátlan húspalacsintává lapul.

De minthogy a kabin az Idõben mozgott, csupán émelygés és belsõ fájdalmak jelentkeztek.

Amikor kissé magához tért, odavánszorgott az idõméterhez, és a ködfályolon át rámeredt. 100 000-et mutatott.

Ez kissé megrémítette. Túl kerek szám volt.

Lázas sietséggel ugrott a mûszerekhez. Mi történhetett?

És ismét megrémült, mert minden mûszer mûködött. Semmi sem mozdította ki a kapcsolókart. Rögzítve maradt a felsõ idõben való haladásnál. Rövidzárlat sem volt. Minden ellenõrzõ tárcsa a fekete biztonsági határon belül állt. Az energiaszolgáltatás nem szakadt meg. A vékony skálaszál változatlanul azt mutatta, hogy az energiafelhasználás továbbra is óriási.

Akkor hát mi állította meg a kabint?

Lassan, vonakodva megragadta az Idõkapcsolót, és semleges helyzetbe fordította. Az energiaszámláló mutatója a nullára esett.

Ellenkezõ irányba fordította a kapcsolót. Az energiafelhasználás ismét felszökött, és az idõméter lefelé szaladt, az alsó idõbe vissza a Századok mentén.

Lefelé... lefelé... 99 983... 99 972... 99 959...

Harlan ismét fordított egyet a kapcsolón. Ismét a felsõ idõbe. Lassan. Nagyon lassan.

Végre 99985… 99993… 99998… 99999…100 000…

Stop! Maradt a 100 000-en. A szupernóva hallatlan energiája hiába használódott.

Ismét visszament az alsó idõbe, még messzebb. Ismét nekilendült elõre a felsõ idõbe. Stop!

Fogát összeszorította, szája eltorzult, zihált. Úgy érezte magát, mint valami fogoly, aki a börtön rácsába veri vérzõ fejét.

Amikor tucatnyi sikertelen kísérlet után abbahagyta a próbálkozást, a kabin továbbra is a 100 000-en maradt. Eddig, és tovább az Idõnek se.

Másik kabint kell kipróbálnia! (Lelke mélyén azonban tudta, hogy ez hiábavaló.)

A 100 000. Század kietlen csendjében Andrew Harlan kiszállt a kabinból, és találomra egy másik kabinaknát választott ki.

Egy perc múlva, az Idõkapcsolót markolva, a 100000-es számra bámult, és tudta, hogy ezzel a kabinnal sem jut át.

Megvadult. Most! Éppen most vall kudarcot. Amikor a dolgok ilyen váratlanul a javára fordultak, most szakad rá ez a szerencsétlenség. A 482. Századba való rosszul kiszámított belépés átka ide is elkísérte.

Bõszen visszafelé, az alsó idõbe irányította a kabint, a kapcsolókart a maximumig rántotta. Legalább ez az egy út még szabadon áll elõtte. Noŷst valamiféle gát választja el tõle, nem érheti el. Nincs vesztenivalója. Mitõl féljen még?

Visszatért az 575. Századba, és olyan tüntetõ nemtörõdömséggel ugrott ki a kabinból, mint még soha. Egyenesen a Szektor könyvtárába sietett, nem szólt senkihez, nem nézett senkire. Kivette a könyvet, amit akart, és arra sem ügyelt, figyelik-e. Nem mindegy?

Rohant vissza a kabinba, és tovább vissza az alsó idõbe. Pontosan tudta, mit fog csinálni. Egy pillantást vetett a nagy faliórára, amely az Egységes bioidõt és a napot mutatta, s bejegyezte a bionap egyenlõ mûszakidejét. Finge bizonyára a szobájában van, s ez még csak kapóra jött.

Amikor visszaérkezett a 482. Századba, szinte belázasodott. Szája kiszáradt, mintha vattával tömték volna ki. Melle hasogatott. Ám inge alatt ott érezte fegyverének éles körvonalait, és fél könyékkel erõsen magához szorította, s most ez volt az egyetlen, ami számított.

Hobbe Finge Segédkalkulátor Harlanra meredt, és szemében a meglepetést lassan érdeklõdés váltotta fel.

Harlan egy darabig csendben figyelte, hagyta, hadd fokozódjon az érdeklõdése, hadd csapjon át rémületbe. Úgy közeledett feléje, hogy mindig Finge meg a videofon között álljon.

Finge félmeztelen volt. Csupasz mellén néhány szõrszál lengedezett, melle püffedt, szinte nõies volt. Pocakja kitüremlett az öve fölött.

Nem valami tekintélyes, gondolta elégedetten Harlan. Nevetséges és gusztustalan. Annál jobb!

Jobb kézzel benyúlt az inge alá, és erõsen megszorította a fegyver agyát.

- Senki sem látott bejönni - szólalt meg -, úgyhogy ne is nézegessen az ajtó felé, Finge. Senki sem fog bejönni. Ideje ráeszmélnie, Finge, hogy egy Technikussal van dolga. Tudja, mit jelent ez?

Hangja tompa volt. Dühítette, hogy Finge szemében nem lát félelmet, csak érdeklõdést. Sõt Finge az ingéért nyúlt, és némán öltözni kezdett.

-Tudja, Finge - folytatta Harlan -, mi a Technikus kiváltsága? Maga soha nem volt Technikus, így nem tudja értékelni. A Technikust senki nem lesi, oda megy és azt csinál, amit akar. A Halhatatlanok elfordítják a fejüket, és annyira igyekeznek nem észrevenni minket, hogy a végén sikerül. Például bemehetek a Szektor könyvtárába, Finge, és magamhoz vehetek néhány érdekes tárgyat, s közben a könyvtáros az irataiba mélyed, és semmit sem vesz észre. Végigsétálhatok a 482. Század lakófolyosóin, a szembejövõk félrenéznek, s késõbb megesküsznek rá, hogy nem is láttak. Ez a megszokás. Úgyhogy láthatja, mindent megtehetek, amit akarok, és oda mehetek, ahová akarok. Besétálhatok a Szektor Segédkalkulátorának magánlakosztályába, és fegyverrel kényszeríthetem rá, mondja el az igazságot, és senki sem akadályozhat meg.

Finge csak most szólalt meg:

- Mit rejteget az inge alatt?

- Fegyvert - felelte Harlan, és elõvette. - Felismeri? - A fegyver csõtorkolata tompán csillogott, és fényes öblösödésben végzõdött.

- Ha megöl... - kezdte Finge.

- Nem ölöm meg - vágott közbe Harlan. - A múltkor magánál sugárpisztoly volt. Ez nem annihilátor. Ez az 575. Század egyik Valóságának találmánya. Talán nem ismeri. Kiiktatták a Valóságból. Túl undorító. Ölni is tud, de az elsõ fokozattal az idegrendszer fájdalomközpontját ingerli vagy bénítja meg.

Úgy is hívják, vagy hívták, hogy idegkorbács. Még mûködik. Meg is van töltve. Megpróbáltam az ujjamon. - Felmutatta a bal kezének nehezen hajló kisujját. - Nagyon kellemetlen. Finge nyugtalanul topogott.

- Az Idõbe is, mit akar tõlem?

- A kabinaknában a 100 000-nél valami gát van. Nyittassa ki.

- Gát az aknában?

- Kár tettetnie a csodálkozást. Tegnap beszélt Twissell-lel. Ma már ott volt a gát. Tudni akarom, mit mondott Twissellnek. Tudni akarom, mit csináltak, mit akarnak csinálni. Az Idõbe is, Kalkulátor, ha nem árulja el, bekapcsolom a korbácsot. Kipróbálhatja, állom-e a szavamat.

- Figyeljen ide. - Finge kissé akadozva kezdte, és hangjában már a félelem is rezgett meg valami elszánt düh: - Ha tudni akarja, az igazság a következõ. Tudunk magáról és Noŷsról.

Harlan szeme szikrákat vetett.

- Mit tudnak rólam és Noŷsról?

- Azt hiszi, nem vettük észre az eltûnésüket? - A Kalkulátor szeme az idegkorbácsra szegezõdött, és homloka fényleni kezdett. - Az Idõbe is, emlékszik, milyen indulatosan viselkedett a Megfigyelés után, meg mit csinált a Megfigyelés alatt, hát azt gondolta, hogy nem fogjuk magát is megfigyelni? Megérdemelném, hogy megfosszanak kalkulátori beosztásomtól, ha elmulasztom. Tudtuk, hogy a Halhatatlanságba vitte Noŷst. Az elsõ pillanattól fogva tudjuk. Az igazat akarta. Tessék.

Ebben a pillanatban Harlan meggyûlölte saját ostobaságát.

- Maga tudta?

- Igen. Tudtuk, hogy a Rejtett Századokba vitte a lányt. Azt is tudtuk mindig, mikor lép be a 482. Századba, hogy ellássa a lányt megszokott luxuscikkeivel. Egészen megbolondult, tökéletesen megfeledkezett a Halhatatlanok Esküjérõl.

- Akkor miért nem akadályozták meg? – Harlan felhajtotta megaláztatásának utolsó cseppjeit is.

- Még most is tudni akarja az igazságot? - ismételte el Finge, és úgy látszott, nekibátorodik, ahogyan Harlan egyre inkább megsemmisül.

- Folytassa!

- Akkor hadd mondjam el, hogy én kezdettõl fogva nem tartottam magát igazi Halhatatlannak. Jó szemû Megfigyelõ, talán, vagy Technikus, aki megmászta a szamárlétrát. De nem Halhatatlan. Amikor a legutóbbi munkájára idevettem, ezt akartam bebizonyítani Twissellnek, aki nem tudom, miért értékeli magát olyan nagyra. Nemcsak egy társadalmat próbáltam ki a lány személyében. Magát is kipróbáltam, és le is bukott, mint ahogy kezdettõl fogva tudtam, hogy le fog bukni. Most tegye el azt a fegyvert, ezt a korbácsot, vagy mi az, és takarodjék!

- Maga akkor azért keresett fel a lakásomon, hogy belekergessen abba, amit tettem? - kérdezte elfúló hangon Harlan, s minden erejét összeszedte, hogy megõrizze maradék méltóságát, mert mintha az esze is olyan merev és érzéketlen lett volna, mint balkezének megbénult kisujja.

- Igen, természetesen. Vagy ha pontosan tudni akarja, megkísértettem magát. A teljes igazságot mondtam el akkor is, hogy Noŷst csak ebben a Valóságban tarthatja meg. Maga inkább akcióba kezdett, nem mint egy Halhatatlan, hanem mint egy taknyos kölyök. Egyébként ezt vártam magától.

- Akár újra megtenném - mondta rekedten Harlan. - És mivel minden kiderült, nincs vesztenivalóm. - A korbácsot nekiszegezte Finge pocakjának, és összeszorított foggal, sápadtan kérdezte: - Mi történt Noŷsszal?

- Fogalmam sincs.

- Válaszoljon. Mi történt Noŷsszal?

- Mondom, hogy nem tudom.

Harlan megmarkolta a korbácsot, hangja elhalkult:

- Elõször a lábát. Fájni fog.

- Az Idõ szerelmére, figyeljen ide! Várjon!

- Rendben van. Mi történt Noŷsszal?

- Elõbb figyeljen ide. Eddigi tettei csupán fegyelemsértések voltak. A Valóságot nem zavarták. Én magam ellenõriztem. A beosztását elveszti, ennyi az egész. Ha megöl, vagy a gyilkosság szándékával megsebesít, felettesét támadta meg. Ezért pedig halálbüntetés jár.

Harlan csak mosolygott a dõre fenyegetésen. Az eddig történtek után a halál csak megoldás lenne, amelynek véglegessége és egyszerûsége felbecsülhetetlen.

Finge valószínûleg félreértette Harlan mosolyát. Sietve kijelentette:

- Nehogy azt gondolja, hogy a Halhatatlanságban nincs halálbüntetés, mert maga még nem találkozott vele. Mi, Kalkulátorok tudjuk. Sõt kivégzések is vannak. Mindez nagyon egyszerû. Minden Valóságban elõfordulnak olyan szerencsétlenségek, amikor a holttestet nem sikerül megtalálni. Rakéták felrobbannak a levegõben, repülõgépek belezuhannak az óceánba, vagy pozdorjává zúzódnak a hegycsúcsokon. A gyilkosokat percekkel vagy másodpercekkel a katasztrófa elõtt elhelyezik ezekbe a jármûvekbe. Megéri ez magának?

Harlan csak topogott, és így szólt:

- Ha az idõt húzza, s menekülésre számít, akkor nagyon téved. Hadd mondjam el: nem félek a büntetéstõl. Továbbá Noŷst akarom. Most. A jelenlegi Valóságban nem létezik. Nincs hasonmása. Semmi okát nem látom, miért ne engedélyeznék a kapcsolatunkat.

- A Technikusnak tilos...

- Döntsön az Idõtanács - mondta Harlan, és végre felébredt a büszkesége. - Nem félek az elutasítástól, nem jobban, mint attól, hogy magát megöljem. Nem vagyok egyszerû Technikus.

- Hanem Twissell Technikusa? - kérdezte Finge, és kerek, izzadó arcán furcsa kifejezés jelent meg, gyûlölet vagy diadal, vagy mindkettõ.

- Sokkal fontosabb okok miatt - jelentette ki Harlan. - És most...

Zord elszántsággal a fegyver ravaszára tette ujját. Finge felvinnyogott:

- Akkor menjen a Tanácshoz! Az Idõtanácsban... mindent tudnak. Ha maga ilyen fontos... – csuklott el a hangja.

Harlan ujja egy pillanatra tétován megremegett.

- Mit mond?

- Vagy azt gondolja, hogy a magam szakállára intézkedem ilyen kérdésben? Az egész esetet jelentettem a Tanácsnak, a Valóságváltoztatással egyidejûleg. Itt van! Itt vannak a jelentésem másolatai.

- Állj! Ne mozduljon!

De Finge rá se hederített. Mintha gonosz lélek szállta volna meg, olyan gyorsasággal ugrott az aktáihoz. Fél kézzel kivette a jelentés kódját, másik kezével pedig belökte a lyukkártyakeresõbe. A szalag ezüstös csíkja elõkanyargott az íróasztalból, és szabad szemmel is látni lehetett a jeleket.

- Akarja hallani? - kérdezte Finge, és meg sem várva a választ, befûzte a szalagot a lehallgatóba.

Harlan dermedten hallgatta. Ez elég világos volt. Finge mindent jelentett az Idõtanácsnak. Részletesen elemezte Harlan minden utazását. A jelentés idõpontjáig egyet sem hagyott ki, ahogy Harlan észrevette.

Amikor a jelentést végighallgatták. Finge felkiáltott:

- Most aztán menjen a Tanácshoz! Nem én szereltem fel a gátat az Idõaknában. Nem is tudnám, hogyan fogjak hozzá. És nehogy azt higgye, hogy a Tanácsot nem érdekli az ügy. Azt mondja, Twissell-lel beszéltem tegnap. Igaza van. De nem én hívtam, hanem õ hívott engem. Menjen, kérdezze meg tõle. Mondja el nekik, milyen fontos személyiség maga. És ha le akar lõni, tessék, és menjen az Idõbe!

Harlannak fel kellett figyelnie a Kalkulátor diadalmas hangjára. Nyilván gyõztesnek érezte magát, és még az idegkorbács sem idegesítette.

Miért? Harlan bukása olyan fontos volt neki? Ennyire gyötörte a féltékenység?

Amint Harlan megfogalmazta magában ezeket a kérdéseket, egyszerre minden, maga Finge is, érdektelenné vált számára.

Zsebre vágta a fegyverét, kiviharzott az ajtón, a legközelebbi kabinaknához sietett.

Most már a Tanáccsal vagy legalábbis Twissell-lel állt szemben. Egyiküktõl sem félt, sem külön-külön, sem együtt.

Az utóbbi, szinte hihetetlen hónap minden eltelt napjával együtt nõtt benne a hit, hogy pótolhatatlan személy. A Tanács, még maga az Idõtanács is kénytelen lesz meghátrálni, ha a mérleg egyik serpenyõjébe egy lány, a másikba pedig a Halhatatlanság létezése kerül.

11. A kör bezárul

Andrew Harlan Technikus egy pillanatra ostobán meglepõdött, amikor a kabinból kilépve az 575. Században éjszakai mûszakot talált. A kabinaknában való vad rohangálása során észre sem vette, hogy már jó néhány bioóra eltelt. Értetlenül bámulta az üres folyosókat, melyek arról tanúskodtak, hogy csak néhány éjszakai ügyeletes dolgozik.

Ám dühe nem csillapodott, és nem sokáig bámészkodott haszontalanul. A magánlakosztályok felé indult. A Kalkulátorok szintjén megtalálhatja Twissell szobáját, mint ahogy Finge-ét is megtalálta, s egy cseppet sem félt, hogy észreveszik vagy feltartóztatják.

Az idegkorbácsot még egyre magához szorította, akkor is, amikor megállt Twissell ajtaja elõtt (a névtábla jól olvasható intarziás betûkkel hirdette a nevet).

Szemtelenül nekidõlt az ajtónak, nyirkos tenyerével lenyomta a gombot, és hagyta, hadd szóljon. Még õ is hallhatta.

Lépés hangzott mögötte halkan, de ügyet sem vetett rá, abban a hitben, hogy bárki lesz, nem figyel fel rá. (Ó, a Technikus rózsaszínû jelzése!)

De a léptek zaja elhalt, és egy hang halkan megszólította:

- Harlan Technikus?

Harlan sarkon fordult. Az egyik Segédkalkulátor volt, aránylag fiatal még a Szektorban. Harlan forrt a dühtõl. Ez mégsem a 482. Század! Itt nem egyszerû Technikus, hanem Twissell személyes Technikusa, és a fiatal Kalkulátorok abbeli igyekezetükben, hogy beférkõzzenek Twissell bizalmába, legalábbis udvariasak voltak személyes Technikusával.

- Twissell Fõkalkulátort óhajtja látni? – kérdezte a Kalkulátor.

Harlan habozva válaszolt:

- Igen, õt. (Micsoda sült bolond! Mit gondol, miért állok az ajtó elõtt, és miért csengetek? Kabint hívok?)

- Attól tartok, hiába keresi - felelte a Kalkulátor.

- Ez elég fontos ügy ahhoz, hogy felébresszem - mondta Harlan.

- Elhiszem - volt a válasz -, de nincs itt. Nincs az 575. Században.

- Pontosan melyik Idõben tartózkodik? - tudakolta Harlan türelmetlenül.

A Kalkulátor pillantása dölyfössé vált.

- Nem tudhatom.

- Reggel igen fontos találkozásom van vele.

- így van - mondta a Kalkulátor, és Harlan zavartan nézte, min mulat a Kalkulátor.

A Kalkulátor mosolyogva folytatta:

- Egy kicsit korán jött, nem gondolja?

- Látnom kell.

- Nyilván itt lesz reggelre. - A mosoly szélesre húzódott.

- De...

A Kalkulátor otthagyta Harlant, s ügyelt, nehogy hozzáérjen, még a ruhájához se.

Harlan ökle összeszorult, majd elernyedt. Gyámoltalanul bámult a Kalkulátor után, és aztán, mert mi mást tehetett volna, lassan visszasétált a szobájába. Nem is látta, merre megy.

Nyugtalanul hánykolódott. Azt hajtogatta magában, hogy szüksége van az alvásra. Erõnek erejével megpróbált elaludni, persze hiába. Meddõ töprengéssel telt el az éjszaka.

Elõször is Noŷs járt az eszében.

Nyilván nem merészelik bántani, gondolta lázasan. Nem küldhetik vissza az Idõbe, elõbb ki kell kalkulálniuk, milyen hatással lesz a Valóságra, s ez napokba, esetleg hetekbe telik. Igaz, megtehetik, amivel Finge õt is fenyegette, hogy egy felderíthetetlen katasztrófa útjába állítják.

Ezt a változatot azonban mégsem fontolgatta komolyan. Ilyen drasztikus rendszabályokra nincs szükség. Nem kockáztathatják meg Harlan neheztelését. (Az elsötétített hálószoba csendjében, félálomban, amikor a dolgok gyakran furcsamód aránytalanná válnak gondolatban, Harlan egyáltalán nem tartotta hihetetlennek a véleményét, hogy az Idõtanács nem merészel vele ujjat húzni.)

Persze sok mindent tehetnek egy fogoly nõvel. Egy hedonista Század Gyönyörû asszonyával...

Valahányszor visszatért ez a gondolata, Harlan határozottan elhessegette. Ez egyszerre volt valószínûbb és elképzelhetetlenebb, mint a halál, és ezért irtózott tõle.

Twissellre gondolt.

Az öreg nincs az 575. Században. Hol lehet, amikor aludnia kell? Öreg embernek szüksége Van az alvásra. Harlan biztosra vette a választ. Az Idõtanács ülésezik Harlanról. Noŷsról. Arról tárgyalnak, hogy mit kezdjenek a pótolhatatlan Technikussal, akihez nem nyúlhatnak.

Elhúzta a száját. Finge hiába jelentette a ma esti támadást, ez nem befolyásolja a Tanács döntését. Bûnét aligha súlyosbíthatja, és ettõl nem tudják pótolni se könnyebben.

De Harlan nem volt benne biztos, Finge valóban jelentette-e az esetet. Az a körülmény, hogy egy Fõkalkulátor meghátrált egy Technikus elõtt, nevetséges színben tüntetheti fel Finge-et, és ezt nem engedheti meg magának.

Harlan a Technikusokra mint csoportra gondolt, amit az utóbbi idõben nemigen tett. Mivel Twissell személyes Technikusa volt, és ráadásul Oktató, kivételes helyzete távol tartotta a Technikusoktól. Ám a Technikusok általában nem törõdtek egymással. Vajon miért?

Miért találkozott és miért beszélgetett Technikusokkal olyan ritkán az 575. és 482. Században? Kerülniük kellett-e a találkozást? Vajon valóban úgy kellett-e viselkedniük, mintha elfogadnák azt a helyzetet, amelybe mások balítélete juttatta õket?

Gondolatban már régen térdre kényszerítette az Idõtanácsot Noŷs ügyében, s most újabb követeléseket fogalmazott meg. A Technikusoknak meg kell engedni, hogy szervezetbe tömörüljenek, rendszeres gyûléseket tartsanak, jobban barátkozhassanak, tisztességes elbánásban részesüljenek.

Mielõtt véglegesen belezuhant az álomtalan alvásba, már látta magát, a társadalmi forradalom hõsét, kéz a kézben Noŷsszal...

Az ajtócsengõ ébresztette fel. Rekedt türelmetlenséggel berregett. Harlan nagy nehezen összeszedte gondolatait, míg végre rápillantott az ágya mellett levõ kis órára, és szinte felnyögött.

Az Idõbe is! Elaludt.

Az ágyából sikerült megnyomnia a megfelelõ gombot, és az ajtó fölött kivilágosodott a képernyõ. Nem ismerte a megjelenõ arcot, de bárki volt is, tekintély sugárzott róla.

Kinyitotta az ajtót, s az Adminisztrátorok sárga jelzését viselõ ember belépett.

- Andrew Harlan Technikus?

- Igen, Adminisztrátor. Óhajt valamit?

Úgy látszik, az Adminisztrátor nem figyelt fel a kérdés sértõ harciasságára, így felelt:

- Találkozója van Twissell Fõkalkulátorral?

- És aztán?

- Azért jöttem, hogy figyelmeztessem, elkésett.

Harlan rábámult a férfira.

- Mit jelent ez? Maga nem az 575. Századból való.

- Állomáshelyem a 222. Század - válaszolta hûvösen az Adminisztrátor. - Arbut Lemm Segédadminisztrátor. Én vagyok a felelõs a szervezésért, és személyes látogatásommal próbáltam elhárítani a felesleges izgalmakat, amit a hivatalos értesítés okozott volna.

- Miféle szervezésrõl beszél? Miféle izgalmakról? Mit jelent ez? Figyeljen ide, már ezelõtt is voltak tanácskozásaim Twissell-lel. Õ a fõnököm. Szó sincs semmiféle izgalomról.

Az Adminisztrátor fegyelmezetten szenvtelen arcán pillanatnyi csodálkozás suhant át.

- Nem értesítették?

- Mirõl?

- Az Idõtanács egyik albizottsága itt ülésezik az 575. Században. Órák óta izgalomban tart mindenkit ez a hír.

- És õk engem kéretnek? - Alighogy feltette a kérdést, magában már meg is felelt rá: természetesen.

Ugyan mirõl tanácskozhatnak, ha nem az én ügyemrõl?

Most értette csak meg a Segédkalkulátor csodálkozását elõzõ este Twissell szobája elõtt. A Kalkulátor tudott a készülõ bizottsági ülésrõl, és már a gondolatát is mulatságosnak tartotta annak, hogy egy Technikus éppen ilyenkor keresi Twissellt. Igen mulatságos, gondolta keserûen Harlan. Az Adminisztrátor így szólt:

- Csak a parancsot hajtottam végre. Semmi többet nem tudok. - De még mindig meglepetten hozzátette: - Nem hallott a dologról?

- A Technikusok - felelt epésen Harlan - zárkózottan élnek.

Twissell és még öten! Fõkalkulátorok mindnyájan, legalább harmincöt éve Halhatatlanok.

Hat héttel ezelõtt Harlan odalett volna a nagy megtiszteltetéstõl, hogy együtt ebédelhet egy ilyen társasággal, és megbénította volna nyelvét a felelõsségnek és hatalomnak ez az összessége. Emberfeletti óriásnak látta volna õket.

Most azonban az ellenfelei voltak, sõt bírái. Nem volt ideje elérzékenyülni. Haditervet kellett kieszelnie.

A Tanács tagjai nem tudhatták: Harlan értesült arról, hogy Noŷs a kezükben van. Nem tudhatták, hacsak Finge nem számolt be a legutóbbi találkozásukról is. A nappal éles fényében még jobban megerõsödött a véleménye: Finge nem teszi közhírré, hogy egy Technikus megfélemlítette és sértegette.

Tanácsosnak látszott, hogy egyelõre ne játssza el ezt a lehetséges elõnyt, hagyja a Tanácsot: lépjenek õk elõször, mondják õk az elsõ mondatot, amellyel aztán kezdetét veszi a háborúskodás.

Szemlátomást nem siettek. Higgadtan tekingettek rá a szerény ebéd fölött, mintha csak érdekes kísérleti alany volna, amely tárt karokkal és gyenge hajtóerõvel igyekszik egy hatalmas energiamezõt legyûrni. Harlan elkeseredetten bámult vissza rájuk.

Ismerte õket hírbõl és a biohónaponként bemutatott háromdimenziós tájékoztató filmekbõl. A filmek egybehangolták a Halhatatlanság különféle Szektoraiban a fejlõdést, és a Megfigyelõktõl felfelé minden Halhatatlan köteles volt megtekinteni.

Harlan érdeklõdését természetesen a kopasz August Sennor keltette fel elõször. Teljesen kopasz volt, még szemöldöke és szempillája se nõtt. Sötét, szûrõs tekintete a csupasz szemhéj alatt, homlokának furcsa látványa sokkal lenyûgözõbb volt így szemtõl szemben, mint akármilyen háromdimenziós filmen. Másodszor azért, mert tudott Sennor és Twissell régebbi súlyos csatáiról. Végül azért, mert Sennor nem elégedett meg Harlan néma méregetésével. Éles hangon elárasztotta kérdésekkel.

A kérdések zöme megválaszolhatatlan volt, mint például ez:

- Mi keltette fel érdeklõdését a Primitív Történelem iránt, fiatalember?

- Kielégítette a munkája, fiatalember?

Végül úgy látszott, kényelmesen elhelyezkedett a fotelben. Tányérját az edénycsúszdára tolta, és vaskos ujjait lazán összekulcsolta maga elõtt. (Harlan megfigyelte, hogy a keze fején sem voltak szõrszálak.)

Sennor megszólalt:

- Már régen szeretnék tudni valamit. Talán segíthetne.

Aha, most kirukkol vele - gondolta Harlan. Hangosan csak ennyit felelt:

- Ha módomban áll, kérem.

- Néhányunkat itt a Halhatatlanságban, nem akarom azt mondani, hogy mindnyájunkat vagy a többségünket - kurta pillantást vetett Twissell fáradt arcára, a többiek pedig közelebb húzódtak -, de mindenesetre néhányunkat érdekel az Idõ filozófiája. Talán tudja, mire gondolok.

- Az Idõutazás paradoxonjaira?

- Igen, ha melodramatikusan fogalmazunk, igen. Persze, ez nem minden. Itt van még az a kérdés is, mi az igazi jellege a Valóságnak, miért marad meg a tömegenergia a Valóságváltoztatás során és így tovább. Minket, Halhatatlanokat elmélkedéseinkben befolyásol az a tény, hogy ismerjük az Idõutazást. Az ön teremtményeinek a Primitív Korszakban azonban fogalmuk se volt az Idõutazásról. Mégis, hogy gondolkoztak errõl?

Az asztal túlsó végérõl odahallatszott Twissell suttogása:

- Pókhálók!

Ám Sennor ügyet sem vetett rá:

- Szíveskedjen felelni erre a kérdésre, Technikus.

- A Primitív Korszak emberei - válaszolta Harlan - gyakorlatilag nem gondolkoztak az Idõutazásról, Kalkulátor.

- Nem tartották lehetségesnek, mi?

- Úgy hiszem, ez a helyzet.

- Nem is fantáziáltak róla?

- Ami ezt illeti - felelte bizonytalanul Harlan -, úgy hiszem, hogy voltak efféle fantáziálások az úgynevezett fantasztikus irodalomban. Nem nagyon ismerem ezeket, de úgy hiszem, kedvenc témájuk volt annak az embernek a története, aki visszatér az Idõben, hogy megölje saját nagyapját, amikor az még gyerek volt.

Sennor elégedettnek látszott.

- Pompás! Pompás! Mindenesetre ez az Idõutazás alapvetõ paradoxonának a megfogalmazása, ha a Valóságot szilárdnak feltételezzük, ugye? És bátorkodom azt állítani, hogy az ön Primitívjei csak szilárd Valóságot feltételeztek. Igazam van?

Harlan késlekedett a válasszal. Nem tudta, Sennor hova akar kilyukadni, és mi a rejtett szándéka, és ez idegesítette, így felelt:

- Nem ismerem a témát eléggé, uram. Úgy hiszem, fel kellett tételezniük az Idõvágányok felcserélhetõségét vagy a létezés többféle síkjának a lehetõségét. Nem tudom.

Sennor alsó ajka elõrebiggyedt.

- Biztos vagyok benne, hogy téved. Nyilván saját gondolatait magyarázta bele azokba a bizonytalan értelmû fejtegetésekbe, amelyeket tanulmányai során olvasott. Nem, az Idõutazás valóságos tapasztalata nélkül az emberi agy képtelen felfogni a Valóság filozófiai bonyolultságát. Például miért van a Valóságnak inerciája? Pedig mindnyájan tudjuk, hogy van. Minden változásnak a maga folyamatában el kell érnie egy kritikus nagyságot, mielõtt a Változtatás, az igazi Változtatás megtörténhet. A Valóságnak még ezután is megvan az a tendenciája, hogy visszafelé törekszik eredeti helyzetébe.

Például tegyük fel, végbement egy Változtatás itt, az 575. Században. A Valóság növekvõ hatásfokkal talán egészen a 600. Századig változik. A változás tovább is terjed, talán egészen a 650. Századig, de egyre csökkenõ hatásfokkal. Azután azonban a Valóság változatlan marad. Mindnyájan ismerjük ezt a tényt, de tudja-e közülünk valaki, miért van így? Merõ okoskodással arra a következtetésre juthatnánk, hogy a Századok múlásával a Valóságváltoztatás egyre nagyobb hullámokat vet, de mégsem így van.

Nézzünk egy másik példát, Harlan Technikus, azt hallom, minden helyzetben ragyogóan ki tudja választani a Minimálisan Szükséges Változtatást. De lefogadom, nem tudja megmagyarázni, miért dönt egyik vagy másik változat mellett.

Képzelje el, milyen gyámoltalanok a Primitívek. Mivel nem, értik meg a Valóság lényegét, azon aggodalmaskodnak, hogy egy ember megöli tulajdon nagyapját. Vegyünk egy sokkal valószínûbb és könnyebben elemezhetõ példát, és gondoljuk meg annak az embernek az esetét, aki Idõutazása közben önmagával találkozik...

Harlan élesen közbeszólt:

- Mi van azzal, aki önmagával találkozik?

Már az is súlyos udvariatlanság volt, hogy Harlan félbeszakított egy Kalkulátort, hangja azonban még csak fokozta a botrányt, és minden tekintet szemrehányóan szegezõdött a Technikusra.

Sennor krákogott egyet, de fegyelmezetten folytatta, mint aki elhatározta, hogy udvarias lesz a szinte elviselhetetlen nehézségek ellenére is. Befejezte a félbeszakított mondatot, és ezzel kikerülte a közvetlen választ a tiszteletlenül nekiszegezett kérdésre:

- ...És nézzük meg a négy lehetõségét ennek a helyzetnek. Nevezzük a bioidõben fiatalabb embert A-nak, a késõbbit B-nek. Az elsõ változat szerint nem találkozhatnak egymással, s nem tehetnek semmit, ami jelentõsen hatna a másikra. Ebben az esetben gyakorlatilag nem találkoztak, s ezt a változatot figyelmen kívül hagyhatjuk, mint hétköznapi esetet.

Második változat: B, a késõbbi egyed látja A-t, de A nem látja B-t. Itt sem várható komoly következmény. B olyan szituációban és tevékenységben látja A-t, amelyrõl már elõzõleg is tudott. Ebben sincs semmi újdonság.

A harmadik és negyedik változat szerint A látja B-t, de B nem látja A-t, és az, amikor A és B látják egymást. Mindkét lehetõségben a veszélyes pont az, hogy A látja B-t, egy ember biológiai létezésének korábbi fázisából látja önmagát egy késõbbi fázisban. Megjegyzendõ: ezáltal megtudja, hogy életben lesz B életkorában. Tudja, hogy elég ideig fog élni ahhoz, hogy végrehajtsa azt a cselekedetet, amit most lát B-tõl. Mármost, ha valaki csak a legcsekélyebb mértékben is ismeri a jövõjét, felhasználhatja ezt a tudást, és éppen ezért a jövõ megváltozik. Ebbõl az következik: a Valóságnak olyannyira meg kell változnia, hogy ne következzék be A és B találkozása, vagy legalábbis elkerüljék azt, hogy A meglássa B-t. De minthogy a Valóságban nem lehet megvizsgálni olyasmit, amit a Valóságváltoztatás megsemmisített, A sohasem találkozott B-vel. Hasonlóképpen az Idõutazás minden látszólagos paradoxonában a Valóság mindig megváltozik, hogy elkerülje a paradoxont, s így jutunk arra a következtetésre, miszerint az Idõutazásban nincsenek paradoxonok, és nem is lehetnek.

Sennor elégedettnek látszott önmagával és okfejtésével, de most Twissell emelkedett szólásra.

- Uraim, úgy hiszem, az idõ sürget - mondta.

És az ebéd egészen váratlanul véget ért. Az albizottság öt tagja Harlan felé bólintva kisétált a szobából, mint akiknek kíváncsiságát kielégítették. Csupán Sennor nyújtott kezet, és toldotta meg a fejbiccentést egy mogorva „jó napot, fiatalember"-rel.

Harlan vegyes érzelmekkel figyelte távozásukat. Mi volt a célja ennek az ebédnek? Vajon miért hozták szóba az embert, aki találkozik önmagával? Noŷsról nem beszéltek. Csak azért gyûltek egybe, hogy õt szemügyre vegyék? Tetõtõl talpig megvizsgálták, és most Twissellre bízzák a döntést?

Twissell visszatért az asztalhoz, amelyrõl már eltûnt az étel és az evõeszköz. Négyszemközt voltak, s mintegy ezt jelképezve új cigarettát forgatott az ujjai között.

- És most munkára fel, Harlan! - szólalt meg. - Nagy munka vár ránk.

De Harlan nem tudott, nem akart tovább várni.

- Mielõtt bármit is tennénk, mondanom kell valamit - jelentette ki.

Twissell meglepetten bámult rá. Fakó szemei körül szarkalábak húzódtak. Gondosan leveregette a cigaretta hamuját, és így szólt:

- Persze, beszélj csak, ha akarsz, de elõször ülj le, fiú, ülj le.

Andrew Harlan Technikus nem ült le, az asztal mellett sétált fel s alá, s gondolatait igyekezett értelmes és érthetõ mondatokba foglalni. Laban Twissell Fõkalkulátor, akinek feje olyan volt, mint egy összeaszalódott ranettalma, ide-oda forgolódott, hogy szemmel tarthassa Harlan ideges száguldását.

- Hetek óta tanulmányozom a matematika történetének filmjeit. Az 575. Század különféle Valóságainak a könyveit - kezdte Harlan. - A Valóságok nem érdekesek. A matematika nem változik. Fejlõdésének rendje sem változik. Nem érdekes, hogyan változott a Valóság, a matematika története ugyanaz marad.

A matematikusok változnak, mások teszik a felfedezéseket, de a végeredmények... Mindenesetre megtömtem a fejemet a matematika történetével. Mit szól hozzá?

Twissell elkomorodva mondta:

- Furcsa idõtöltés egy Technikustól.

- De én nemcsak egyszerû Technikus vagyok - jelentette ki Harlan. - Nagyon jól tudja.

- Folytassa - mondta Twissell, és órájára pillantott. Ujjai szokatlanul idegesen játszottak a cigarettával.

- A 24. Században élt egy Vikkor Mallansohn nevû ember - folytatta Harlan. - Ez a Század, mint tudja, még a Primitív Korhoz tartozik. Ez a Mallansohn leginkább arról ismert, hogy elõször épített Idõmezõt. Azaz õ találta fel a Halhatatlanságot, minthogy a Halhatatlanság nem egyéb egy roppant Idõmezõnél, amely a közönséges Idõt rövidre zárja, és mentes a közönséges Idõ korlátaitól.

- Ezt még Növendék korodban tanultad, fiú.

- De azt nem tanultam, hogy Vikkor Mallansohn nem találhatta fel az Idõmezõt a 24. Században. Sem senki más. Ennek a felfedezésnek akkor még nem volt meg a matematikai alapja. Lefébvre alapvetõ egyenletei még nem léteztek: nem is létezhettek egészen Jan Verdeer kutatásáig a 27. Században.

Twissell Fõkalkulátor meglepetését csak egy dolog fejezhette ki: ha eldobta cigarettáját. Most is ezt tette. Még a mosolya is eltûnt.

Megkérdezte:

- Tanultad a Lefébvre-egyenleteket, fiú?

- Nem. És nem is mondom, hogy értem. De ezek szükségesek az Idõmezõhöz. Ennyit megtanultam. És ezeket az egyenleteket nem fedezték fel a 27. Század elõtt. Ezt is tudom.

Twissell lehajolt a cigarettájáért, és elgondolkozva vizsgálgatta.

- És ha Mallansohn matematikai igazolás nélkül bukkant rá az Idõmezõre? Ha tisztán tapasztalati felfedezés volt? Már sok ilyen elõfordult.

- Én is gondoltam erre. De a mezõ felfedezése után három évszázadba telt, amíg kidolgozták elméleti alapjait, és közben Mallansohn Mezõjén nem találtak semmi tökéletesítenivalót. Ez nem lehet véletlen. Mallansohn tervrajza sokszorosan bizonyítja, hogy a Lefébvre-egyenleteket használta fel. Ha pedig ismerte vagy Verdeer munkája nélkül alkotta meg az egyenleteket, ami lehetetlen, akkor miért nem említi sehol sem?

- Úgy beszélsz - mondta Twissell -, mint valami matematikus. Kitõl hallottad mindezt?

- Végignéztem a filmeket.

- Semmi egyéb?

- És gondolkodtam.

- Felsõbb matematikai képzettség nélkül? Tudod, fiú, évek óta figyellek, de nem sejtettem, hogy ilyen képességek szunnyadnak benned. Folytasd.

- A Halhatatlanságot nem lehetett létrehozni Mallansohn felfedezése, az Idõmezõ nélkül. Mallansohn pedig nem tehette meg ezt a felfedezését olyan matematikai tudás nélkül, ami viszont csak a jövõben született meg. Ez egy. Közben pedig itt a Halhatatlanságban van egy Növendék, akit Halhatatlannak jelöltek ki a szabályzat ellenére, hiszen már túlkoros, és ráadásul nõs. Ön matematikára oktatja, én pedig Primitív Szociológiára. Ez kettõ.

- És aztán?

- Szerintem ön valamiképpen vissza akarja Coopert küldeni az Idõbe, messze az alsó idõbe, a Halhatatlanság alsó végállomásán is túl, vissza a 24. Századba. Ön azt akarja, hogy Cooper, a Növendék megtanítsa Mallansohnt a Lefébvre-egyenletekre. Tehát: az én helyzetem - tette hozzá fojtott szenvedéllyel Harlan -, mint a Primitív korszak szakértõjének és a helyzet ismerõjének, különleges elbánást követel. Egészen különleges elbánást.

- Az Idõbe is! - mormolta Twissell.

- Ugye, igazam van? Csak az én segítségemmel zárul be a kör. Nélkülem... - Szándékosan nem fejezte be a mondatot.

- Nagyon közel jársz az igazsághoz – mondta Twissell. - De esküszöm, hogy semmi sem mutatott arra, hogy... - S mély töprengésbe merült, amelyben sem Harlan, sem a külvilág nem játszott szerepet.

Harlan gyorsan közbeszólt:

- Csak közel járok az igazsághoz? Ez az igazság. - Nem tudta, miért volt olyan biztos mondanivalójának a lényegében, teljesen függetlenül attól, milyen kétségbeesetten akarta, hogy így is legyen.

- Nem, nem ez a teljes igazság - mondotta Twissell -, Cooper, a Növendék nem azért megy vissza a 24. Századba, hogy megtanítson valamit Mallansohnnak.

- Ezt nem hiszem.

- El kell hinned. Látnod kell az ügy fontosságát. A terv hátralevõ részét a te segítségeddel szeretném megvalósítani. Tudod, Harlan, a kör teljesebb bezárásáról van szó, mint képzelnéd. Sokkal teljesebb bezárásáról, fiú. Brinsley Sheridan Cooper, a Növendék, maga Vikkor Mallansohn!

12. A Halhatatlanság kezdete

Harlan azt hitte, hogy Twissell nem mondhat neki olyat, amivel meglepheti. Tévedett-. Csak annyit tudott kinyögni:

- Mallansohn. Õ?...

Twissell már végigszívta a cigarettáját, másikat vett elõ, és így szólt:

- Igen, Cooper azonos lesz Mallansohnnal. Kíváncsi vagy Mallansohn életpályájára? Tessék. A 78. Században született, kis idõt töltött a Halhatatlanságban, és meghalt a 24. Században.

Apró kezével könnyedén megérintette Harlan könyökét, és ráncos törpearcán ismét elömlött szokott mosolya.

- De gyere, fiú, a bioidõ repül még a mi számunkra is, és ma még más dolgunk is van. Nem akarsz bejönni a szobámba?

Mutatta az utat. És Harlan követte, szinte észre sem véve, milyen ajtókon és mozgólépcsõkön mennek át.

Megpróbálta az új helyzethez igazítani saját problémáit és saját tervét. A tanácstalanság elsõ pillanatai után visszanyerte cselekvõkészségét. Végül is mi változott? Csupán az õ fontossága és értéke nõtt meg a Halhatatlanság számára, ezért követeléseit biztosabban teljesítik, és egyre biztosabb, hogy Noŷst sikerül visszaszereznie.

Noŷs!

Az Idõbe is, nem nyúlhatnak hozzá egy ujjal sem! Úgy tetszett, a lány az egyetlen valóságos része életének. Hozzá képest az egész Halhatatlanság csupán filmfantázia volt, ráadásul nem is olyan értékes.

Egyszer csak ott állt Twissell Kalkulátor irodájában, és nem emlékezett, hogy jutott ide az ebédlõbõl. Bár körülnézett, és próbálta az irodát valahogyan legalább a berendezés tömegénél fogva beilleszteni a Valóságba, de ez is a haszontalan álom egy másik részletének rémlett.

Twissell irodája tiszta és hosszú szoba volt. Az egyik falat teljesen beborították a kalkulációs mikro-gépegységek, amelyek így együtt a legnagyobb magánhasználatú Kibernetikus Agyként mûködtek a Halhatatlanságban. A szemközti falon a tájékoztató filmek zsúfolódtak össze. A két fal között szinte csak egy folyosó maradt, ahol íróasztal, két szék helyezkedett el, no meg a kódfejtõ és vetítõkészülék meg egy ismeretlen rendeltetésû tárgy, amelynek Harlan csak akkor fejtette meg a titkát, amikor Twissell belenyomta a cigarettavéget.

A csikk nesztelenül lobbant egyet, és Twissell a tõle megszokott bûvészmozdulattal máris újabb cigarettát tartott a kezében.

- Térjünk a tárgyra - vélte Harlan, és kissé túl hangosan, túl erõszakosan kezdte: - A 482. Században van egy lány...

Twissell elkomorodott, fél kézzel legyintett egyet, mint aki valami kellemetlen dolgot akar elhessegetni.

- Tudom, tudom. Nem zavarjuk, és téged sem zavarunk. Minden jóra fordul. Majd én vigyázok rá.

- Úgy érti...

- Mondom, hogy ismerem a történetet. Ha ez zavart, akkor ne aggódj.

Harlan ostobán meredt az öregemberre. Mit jelent ez? Már annyiszor elgondolta, milyen nagy a hatalma, mégsem várta ennek ilyen nyilvánvaló bizonyítékát.De Twissell folytatta:

- Hadd mondjak el neked egy történetet – kezdte olyan hangon, mintha egy újonc Növendékkel beszélgetne. - Nem gondoltam, hogy szükség lesz rá, s talán nem is szükséges, de a kutatásaidért és éleslátásodért megérdemled, hogy elmondjam. - Incselkedve tekintett Harlanra. - Tudod, szinte még most se hiszem el, hogy magad erejébõl dolgoztad ki. – Aztán így folytatta: - Akit a Halhatatlanságban általában Vikkor Mallansohn néven ismernek, hátrahagyta életének a leírását. Nem éppen napló ez, nem is önéletrajz. Inkább a Halhatatlanokra hagyott útmutató, akiknek az eljövendõ létezésérõl meg volt gyõzõdve.

Egy Idõálló széfben helyezte el, amelyet csak a Halhatatlanság Kalkulátorai nyithatnak ki, úgyhogy az írás Mallansohn halála után három évszázadig érintetlen maradt, amíg létre nem jött a Halhatatlanság, és Henry Wadsman Fõkalkulátor, az egyik elsõ nagy Halhatatlan ki nem nyitotta. Azóta a legszigorúbb biztonsági rendszabályokkal õrzik a Fõkalkulátorok, így jutott el hozzám. Mallansohn-memoárként emlegetik. A memoár egy Brinsley Sheridan Cooper nevû férfi történetét örökíti meg, aki a 78. Században született, és huszonhárom éves korában került be Növendéknek a Halhatatlanságba. Alig egy évvel elõtte megházasodott, de gyereke még nem született.

A Halhatatlanságban Coopert egy Kalkulátor tanította matematikára, név szerint Laban Twissell, Primitív Szociológiára pedig egy Technikus, név szerint Andrew Harlan. Amikor mindkét tudományágban elsajátította az alapokat és az idõgépészetet, visszaküldték a 24. Századba, hogy átadjon bizonyos szükséges módszereket egy Primitív Korbeli tudósnak, akinek a neve Vikkor Mallansohn. Amikor Cooper visszaérkezett a 24. Századba, lassan próbált alkalmazkodni a társadalomhoz. Nagyon sokat köszönhetett Harlan Technikus ismereteinek és Twissell Kalkulátor részletes tanácsainak, aki meghökkentõ éleslátással elõre megjósolt bizonyos problémákat. Kétévi kutatás után Cooper megtalálta Vikkor Mallansohnt, aki különc magányban élt Kalifornia erdeiben. Emberkerülõ volt, de nem mindennapi, merész koponyának számított. Cooper lassan megbarátkozott vele, hozzászoktatta ahhoz a gondolathoz, hogy a jövõbõl jött emberrel van dolga, aztán nekiültek, és tanítani kezdte a szükséges matematikai ismeretekre. Az idõ múlásával Cooper is elsajátította Mallansohn szokásait, megtanulta az esetlen dízelmotoros generátor kezelését és más elektromos mûszerekkel való bánást, s így függetlenítette mindkettõjüket az energiairányítástól. De lassan haladtak, és Cooper nem bizonyult jó tanárnak. Mallansohn egyre mogorvább, egyre csökönyösebb lett, s egy nap egészen váratlanul meghalt, belezuhant a vad hegyvidék egyik kanyonjába. Cooper hetekig búskomor volt, életmûve összeomlott, s talán maga a Halhatatlanság is, s ekkor kétségbeesett lépésre szánta el magát. Nem jelentette Mallansohn halálát. Ehelyett a rendelkezésére álló anyagból hozzáfogott az Idõmezõ megépítéséhez. A részletek nem érdekesek. Tengernyi lélekölõ munka és próbálkozás után bemutatta generátorát a Kaliforniai Mûszaki Egyetemnek, mint ahogy évekkel ezelõtt várta Mallansohntól. A történet végét ismered a tanulmányaidból. Tudod, milyen kétkedés meg visszautasítás várta, megfigyelés alatt tartották, megszökött, a generátor majdnem elpusztult, aztán egy büfében egy ismeretlen férfi segített rajta, akinek soha nem tudta meg a nevét, de aki most a Halhatatlanság egyik hõse, aztán Zimbalist professzor végül egy kísérlet során egy fehér egeret elõre és hátra mozgatott az Idõben. Nem akarlak ezzel untatni. Cooper a Vikkor Mallansohn nevet használta, mert ez kellõen igazolta és hitelessé tette munkáját. A valódi Mallansohn holttestét soha nem találták meg. Élete hátralevõ részében tovább tökéletesítette a generátort, és az Egyetem tudósaival együtt elkészítette a másodpéldányt is. Többet nem mert tenni. Nem taníthatta meg nekik a Lefébvre-egyenletet az elkövetkezõ három évszázad matematikatörténetének felvázolása nélkül. Nem fedhette fel, nem merte felfedni valódi származását. Nem mert többet tenni, mint amennyit tudomása szerint az igazi Mallansohn tett. A munkatársait elkeserítette, hogy ilyen remek eredményeket ér el, de képtelen az eredményeit megmagyarázni. Cooper maga is elkeseredett, mert elõre látta és nem gyorsíthatta meg a folyamatot, látta, hogyan vezet a munkája lépésrõl lépésre Jan Verdeer klasszikus kísérleteihez, amibõl aztán a nagy Antoine Lefébvre megalkotja a Valóság alapvetõ egyenleteit. És elõre látta, hogyan jön majd létre a Halhatatlanság. Csak hosszú élete vége felé, amikor egyszer a Csendes-óceán partján figyelte a naplementét (részletesen leírja ezt az élményét a memoárjában), döbbent rá, hogy õ maga Vikkor Mallansohn, s nem a helyettese. Talán a név nem az övé, de az az ember, akit a történelem Mallansohn néven ismert, valójában Brinsley Sheridan Cooper. A gondolat s mindaz, ami belõle, következett, felvillanyozta, s abbeli igyekezetében, hogy minél jobban gyorsítsa a Halhatatlanság létrejöttét, s még tökéletesebbé tegye, megírta memoárját, és egy Idõálló széfbe rejtette, háza egyik szobájában, így a kör bezárult. Cooper-Mallansohn elképzeléseit, amelyek a memoárírás közben vezették, természetesen nem vették figyelembe. Coopernek pontosan úgy kellett leélnie az életét, ahogyan leélte. A Primitív Valóság nem tûr semmiféle változtatást. Jelenleg a bioidõben Cooper, ezt te is jól tudod, nem tudja, mi vár rá. Azt hiszi, hogy csak tanítania kell Mallansohnt, és aztán majd visszatér. Még évekig ezt fogja hinni, amíg le nem ül és meg nem írja a memoárját. Azért akarta bezárni a kört az Idõben, hogy a Valóság igazi jellegét megismertesse, és hogy felépüljön a Halhatatlanság, jóval megelõzve a természetes Idõt. Az emberiség magától soha nem tudja meg az igazságot az Idõrõl, mert más irányú mûszaki fejlõdése elõbb-utóbb elkerülhetetlenné teszi az emberi nem öngyilkosságát.

Harlan csupa fül volt. Maga elé képzelte az Idõ hatalmas körét, amely önmagában záródik, és pályája egy részén átszeli a Halhatatlanságot. Még soha nem volt olyan közel ahhoz, hogy elfeledkezzék Noŷsról.

- Akkor ön elejétõl fogva mindent tudott - állapította meg -, mit kell tennie, nekem mit kell tennem, és mindent tudott, amit tettem.

Twissell mintha egészen belefeledkezett volna a mesélésbe, merengve bámulta a kékes dohányfüstöt. Lassan felocsúdott, öreg, bölcs szemét Harlanra emelte, és szemrehányóan mondta:

- Nem, természetesen nem. A bioidõ szerint is eltelt néhány évtized Coopernek a Halhatatlanságban való tartózkodása és a memoárírás között. Csak annyira és csak arra tudott visszaemlékezni, aminek a szemtanúja volt. Ezt nem szabad elfelejtened. - Twissell felsóhajtott, és a felfelé szálló füstöt bütykös ujjával apró örvényekké szabdalta szét. – Minden ment, mint a karikacsapás. Elõször engem találtak meg és hoztak a Halhatatlanságba. Sok-sok bioév múltával Fõkalkulátor lettem, akkor megkaptam a memoárt, és én lettem a terv vezetõje. Nekem kellett irányítanom a mûveleteket, mert a memoár szerint is én vezettem. Újabb hosszú bioévek után te is megjelentél egy Valóságváltoztatásnál (gondosan figyeltük elõzõ hasonmásaidat), azután pedig Cooper. Egyes részleteket a józanész szerint és a Kibernetikus Agy segítségével pótoltam. Például milyen óvatosan oktattuk ki Yarrow Oktatót, mert jelentõs titkot nem bízhattunk rá. Milyen óvatosan ösztönöztük érdeklõdésedet a Primitív Történelem iránt! Milyen óvatosan kellett visszatartanunk Coopert attól, hogy megtanulja azt, amit a memoár szerint nem tudott. - Twissell szomorúan mosolygott. - Sennor jól szórakozik ezeken. Az ok és következmény visszafordításának nevezi. Tudjuk az eredményt, és okot szerkesztünk hozzá. Szerencsére nem vagyok pókhálószövõ, mint Sennor. Nagyon örültem, fiú, hogy ilyen kiváló Megfigyelõ és Technikus voltál. A memoár ezt nem említi, hiszen Coopernek nem volt alkalma megfigyelni vagy értékelni a munkádat. Nekem ez nagyon kapóra jött. Közönséges feladat keretében sokkal lényegesebb dolgokra használhattak. Még Finge Kalkulátorral végzett legutóbbi munkád is kapóra jött. Cooper említ a memoárjában egy idõszakot, amikor te távol voltál, s azalatt olyan sokat haladt a matematikai tanulmányaiban, hogy már alig várta a visszaérkezésedet. Egyszer azonban megrémítettél. Harlan nyomban közbeszólt:

- Arra gondol, amikor Coopert magammal vittem a kabinban?

- Hogy találtad ki? - kérdezte Twissell.

- Az volt az egyetlen eset, amikor igazán dühös volt rám. Most már feltételezem, hogy valami nem egészen a Mallansohn-memoár szerint történt.

- Nem éppen. Csakhogy a memoárban egyetlen egyszer sem történt említés a kabinokról. Az volt a véleményem, hogy ha a Halhatatlanságnak ilyen fontos jelenségét nem említi, ez azt jelenti, hogy nemigen ismerte. Éppen ezért akartam Coopert minél távolabb tartani a kabinoktól. Nagyon felkavart, hogy magaddal vitted a felsõ idõbe, de azután nem történt semmi. Minden úgy folytatódott, ahogy kellett. - Az idõs Kalkulátor lassan megdörzsölte keze fejét a tenyerével, s a fiatal Technikusra bámult csodálkozó és kíváncsi tekintettel. - És te közben mindezt sejtetted. Ez egyszerûen lenyûgözõ. Meg mertem volna esküdni rá, hogy ezeknek az adatoknak a birtokában egy jól felkészült Kalkulátor sem jutott volna a helyes következtetésre. Szinte hihetetlen teljesítmény egy Technikustól. - Elõrehajolt, könnyedén megérintette Harlan térdét. - A Mallansohn-memoár természetesen semmit sem mond rólad Cooper távozása után.

- Értem - felelte Harlan.

- Hogy úgy mondjam, azt csinálhatunk veled, amit akarunk. Megkapó tehetségrõl tettél tanúságot, nem szabad elfecsérelnünk. Úgy vélem, többre vagy hivatott, mint a Technikusság. Most semmit sem ígérek, de úgy hiszem, azzal tisztában vagy, hogy a Kalkulátorság elõtted áll.

Harlannak könnyû volt megõriznie arca komor mozdulatlanságát. Évek óta gyakorolta.

Újabb megvesztegetés - gondolta.

De a találgatások ideje lejárt. Kezdetben vad és hiányos sejtései azon a szokatlan és izgalmas éjszakán valami belsõ megvilágosodásra jutottak, és a könyvtári kutatások után ésszerûvé váltak. Most pedig, hogy Twissell elmondta ezt a történetet, bizonyossággá lettek. Csupán egy eltérés volt: hogy Cooper maga Mallansohn.

Ez csak megerõsítette helyzetét, de ha tévedett egy tekintetben, tévedhetett másban is. Nem bízhat semmit a véletlenre. Ki kell küszöbölni a véletlent. Biztosra kell menni!

Higgadtan, szinte mellékesen mondta:

- Óriási a felelõsségem most, hogy tudom az igazságot.

- Valóban?

- Milyen labilis a helyzet! Tegyük fel, valami váratlan dolog történik, kénytelen vagyok távol lenni egy napig, amikor valami fontos dologra kellene megtanítanom Coopert.

- Nem értelek.

(Képzelõdött, vagy az öreg, fáradt szemekben valóban a rémület szikrái villantak fel?)

- Arra gondolok, hogy meg lehet-e szakítani a kört? Tisztázzuk ezt. Ha például egy, a fejemre mért váratlan ütés tétlenségre késztet egy ideig, amikor pedig a memoár szerint egészséges vagyok és tevékeny, akkor ez felborítja az egész tervet? Vagy tegyük fel, bizonyos okok miatt én önkényesen nem követem a memoárt. Akkor mi lesz?

- Mit forgatsz a fejedben?

- Nagyon logikus az egész. Egy gondatlan vagy rosszindulatú akcióval megszakíthatom a kört, és akkor mi történik? Szétesik a Halhatatlanság? Úgy látszik. De ha ez így van - tette hozzá Harlan higgadtan -, akkor ezt tudomásomra kell hozni, hogy óvatos legyek, és semmi olyasmit ne tegyek, ami bajt idézhet elõ. Bár úgy képzelem, hogy ilyesmibe csak rendkívüli körülmények hajszolhatnának bele.

Twissell nevetett, de a kacaj üresen és hamisan csengett Harlan fülében.

- Ez tisztára akadémikus vita, fiú. Semmi efféle nem következik be, hiszen nem következett be. A bezárult kör nem szakad meg.

- Elõfordulhat - kezdte Harlan. - A 482. Századból való lány...

- Biztonságban van - felelte Twissell. Türelmetlenül felpattant. - Vége-hossza nincs az efféle beszélgetéseknek, és elég sok logikai fejtegetést kell végighallgatnom a tervet végrehajtó albizottságban. De még nem mondtam el neked, eredetileg miért is hívattalak, s közben a bioidõ egyre telik. Velem jönnél?

Harlan elégedett volt. A helyzet világos, és hatalma kétségtelen. Twissell tudta, hogy Harlan, ha akarja, azt mondja: „Semmi közöm ezentúl Cooperhez." Twissell tudta, hogy Harlan bármely pillanatban szétzúzhatja a Halhatatlanságot, ha felvilágosítja Coopert a memoárral kapcsolatban.

S tudta, hogy Harlan ezt már tegnap is megtehette volna. Twissell úgy gondolta, hogy túltelíti feladatának a fontosságával, de ha a Kalkulátor ezzel akarja ráncba szedni, akkor téved.

Nyíltan megfenyegette Twissellt, arra az esetre, ha Noŷsnak valami baja esnék. És a Fõkalkulátor arckifejezése, amikor odavetette, hogy „Biztonságban van", mutatta, hogy tisztában van a veszély nagyságával.

Harlan felállt, és követte Twissellt.

Még sohasem járt abban a szobában, ahová most léptek. Tágas helyiség volt, és néhány közfalat is kiüthettek, hogy megnagyobbítsák. Szûk folyosó vezetett be, amelyet egy energiaernyõ zárt le, és nem engedte be õket, amíg egy automata szerkezet aprólékosan végig nem tanulmányozta Twissell arcát.

A szoba legnagyobb részét egy majdnem a mennyezetig érõ gömb töltötte meg. Nyitott ajtaján át látni lehetett négy alacsony lépcsõt, mely jól megvilágított emelvényre vezetett.

Hangok hallatszottak belülrõl, és ahogy Harlan megfigyelte, két láb is megjelent a nyílásban, és lefelé lépdelt. Egy férfi bukkant elõ, s mögötte egy másik pár láb tûnt fel. Sennor jött elöl, az Idõtanács tagja, mögötte pedig az ebéd egy másik résztvevõje.

Twissell szemlátomást nem örült a megjelenésüknek. Hangja azonban fegyelmezetten csengett:

- Az albizottság még most is itt van?

- Csak mi ketten - felelte kitérõén Sennor. – Rice és jómagam. Pompás készülék ez. Legalább olyan jól felszerelt, mint egy ûrhajó.

A pocakos Rice megrökönyödötten pillantott fel, mint aki hozzászokott, hogy mindig igaza van, s mégis váratlanul a vesztes fél oldalán találja magát. Megsimogatta krumpliorrát, és így szólt:

- Sennor az utóbbi idõben egyre csak az ûrutazáson töpreng.

Sennor tar feje csillogott a fényben.

- Sarkalatos kérdés, Twissell - mondta. - Magának is felteszem. Az ûrutazás pozitív vagy negatív tényezõ a Valóságszámításokban?

- Értelmetlen kérdés - válaszolta ingerülten Twissell. - Az a kérdés, milyen ûrutazásról van szó, milyen társadalomban és milyen körülmények között.

- Hogyan! Elvont síkon is lehet beszélni az ûrutazásról.

- Csak azt lehet mondani róla, hogy önmagát korlátozó jelenség, kimeríti önmagát, és végül mindig kihal.

- Tehát haszontalan dolog - állapította meg elégedetten Sennor -, és éppen ezért negatív jelenség. Szerintem is.

- Szeretném felhívni a figyelmét, hogy Cooper csakhamar itt lesz - mondta Twissell. – Szükségünk van a teremre.

- Semmi akadálya. - Sennor belekarolt Rice-be, és kifelé indultak. Távozás közben is tanárosan magyarázott: - Kedves Rice, az emberiség szellemi erõfeszítései periodikusan az ûrhajózásra összpontosulnak, amely pedig a dolog természetébõl adódóan kudarcra van ítélve. Fel is írhatnám magának a mátrixszámokat, de biztos vagyok benne, hogy ez maga elõtt is világos. Ha az emberi szellem az ûrhajózásra összpontosítja a figyelmét, elhanyagolja a földi dolgok fejlesztését. Most készítek egy beadványt a Tanácshoz, hogy a Valóságváltoztatások során az ûrutazási korokat egyszer s mindenkorra iktassák ki.

- Ezt nem lehet ilyen drasztikus módszerekkel elintézni - hallatszott Rice kappanhangja. - Az ûrutazás értékes biztonsági szelep egyes civilizációkban.

Vegyük például a 290. Század 54. Valóságát, hogy csak kapásból idézzek. Ott most...

A hangok elhaltak, és Twissell megszólalt:

- Furcsa ember ez a Sennor. Kétszer olyan okos, mint a Tanács bármelyik tagja, de minden értékét lerontják gyerekes lelkesedésrohamai.

- Úgy véli, hogy igaza van? - kérdezte Harlan. - Mármint az ûrutazással kapcsolatban?

- Kétlem. Egyébként jobban ítélkezhetünk a kérdésben, ha Sennor majd benyújtja említett bizonyítékait. De nem teszi meg. Mielõtt ezt befejezné, majd valami újért lelkesedik, s akkor felhagy a régivel. De nem számít... - Twissell tenyérrel rácsapott a gömbre, úgyhogy az zengve visszhangzóit, aztán kikapta szájából a cigarettát, így szólt: - No, Technikus, kitalálod, mi ez?

Harlan válaszolt:

- Túlméretezett kabinnak látszik. Teteje is van...

- Pontosan. Igazad van. Eltaláltad. Gyerünk be.

Harlan követte Twissellt a gömb belsejébe. Elég tágasnak látszott négy vagy öt ember részére, de a belseje teljesen sima volt... A padló sima, s a gömbölyû falat csak két ablak törte meg. Ez volt minden.

- És a mûszerek? - érdeklõdött Harlan.

- Távirányításúak - mondta Twissell. Megtapogatta a sima falat, és így folytatta: - Dupla falak.

A közötte levõ teret önálló Idõmezõ tölti ki. Ezt a szerkezetet nem kötik a kabinaknák, szabadon közlekedhet a Halhatatlanságba az alsó idõ végállomásán is túl. Mallansohn memoárjának néhány értékes utalása alapján lehetett megtervezni és megépíteni. Gyere velem.

A mûszerfülke a tágas helyiség egyik elkülönített sarkában volt. Harlan belépett, és komoran tekintett a hatalmas ablakrácsokra.

- Hallasz engem, fiú? - kérdezte Twissell.

Harlan megrezzent és körülnézett. Nem vette észre, hogy Twissell nem követi a fülkébe. Önkéntelenül az ablakhoz lépett, Twissell kívülrõl integetett neki.

- Tökéletesen hallom - mondta Harlan. - Kimenjek?

- Szó se lehet róla. Be vagy zárva.

Harlan az ajtóhoz ugrott, és gyomrát jeges görcs szorította össze. Twissell igazat mondott. Az Idõbe is, mi történik itt?!

Twissell megszólalt:

- Bizonyára megkönnyebbülsz, ha megtudod, hogy nem vagy többé felelõs semmiért, fiú. Aggódtál a felelõsséged miatt, különbözõ kérdéseket kutattál.

Úgy hiszem, tudom, mit akartál. Most már nem rajtad nyugszik a felelõsség. Csakis rajtam. Sajnos itt kell tartanunk a mûszerfülkében, minthogy Mallansohn memoárjában azt írja, hogy itt voltál, és te kezelted a mûszereket. Cooper az ablakon keresztül látni fog, s ez éppen elég. Egyébként megkérnélek, hogy a végsõ kapcsolást az utasításaim szerint végezd el. De ha úgy érzed, hogy ez is túl nagy felelõsség, nyugodj meg, és hagyd ránk. Ha valami oknál fogva képtelen lennél kezelni a kapcsolót, õ majd elvégzi helyetted. Egyébként a rádió-összeköttetést a mûszerfülkével megszakítom. Te majd hallasz minket, de nem szólhatsz hozzánk. Éppen ezért nem kell attól tartanod, hogy holmi önkéntelen felkiáltással megszakíthatod a kört.

Harlan tehetetlenül bámult ki az ablakon.

- Cooper pillanatokon belül itt lesz – folytatta Twissell -, és utazása a Primitív Korba két bioóra múlva kezdõdik. Utána pedig, fiú, a terv megvalósul, és mindketten szabadok leszünk.

Harlan a feltámadt lidérc uszályában vergõdött. Twissell kijátszotta? Mindent azért tett, hogy õt szép csendesen becsalogassa a lezárt mûszerfülkébe? Vagy pedig amikor megtudta, hogy Harlan tisztán látja tulajdon fontosságát, ördögi ravaszsággal rögtönözte a jelenetet, és a társalgással lefoglalta, dajkameséivel elaltatta érzelmeit, idevezette, odavezette, amíg az idõ meg nem érett arra, hogy bezárja?

És az a gyors és könnyû beleegyezés Noŷs ügyében! Nem esik bántódása, mondta Twissell. Minden jóra fordul.

Hogyan is hihetett ebben! Ha nem akarták bántani a lányt, vagy elfogni, akkor miért állították fel a gátat a kabinaknában a 100 000. Századnál? Már ez is tökéletesen elárulhatta volna Twissell szándékát.

De mivel õ (a bolond!) meg akart mindenrõl bizonyosodni, hagyta magát, hogy vakon vezessék ezekben az utolsó bioórákban, becsalják és bezárják egy szobába, ahol már nincs rá szükség, még a kapcsolókart sem kell lenyomnia.

Egyetlen ütéssel megfosztották minden ütõkártyájától. Elõnye szertefoszlott, Noŷst elvesztette, mindörökre. Nem aggódott amiatt, milyen büntetés vár rá. Noŷs mindörökre elveszett.

Arra nem gondolt, hogy a terv ilyen hamar befejezõdik. És valójában ez okozta vereségét.

Tompán hallotta Twissell hangját:

- Kikapcsolom a rádió-összeköttetést, fiú.

Harlan egyedül maradt, tehetetlenül, haszontalanul…

13. Az alsó idõ végállomásán

Brinsley Cooper belépett a terembe. Sovány arca kipirult a lelkesedéstõl, s szinte fiatalos lett a felsõ ajkán csüngõ tömött Mallansohn-bajusz ellenére.

(Harlan az ablakon át láthatta, és tisztán hallotta a hangját a rádión. „A Mallansohn-bajusz! - gondolta keserûen. - Hát persze!)

Cooper Twissell felé fordult.

- Kalkulátor, mostanáig nem engedtek be.

- Jól tették - mondta Twissell. - Ez volt az utasításunk.

- Itt az idõ? Útnak indulok?

- Nemsokára.

- És visszajövök? Látom még a Halhatatlanságot?

- Akármilyen peckesen jött be, hangjában csengett valami bizonytalanság.

(A mûszerfülkében Harlan elkeseredetten verte ökölbe szorított kezével az acélhálós üvegablakot. Megpróbálta áttörni, csak hogy kikiálthasson: „Állj! Egyezzetek bele a feltételeimbe, mert különben..." De mi haszna?)

Cooper körülnézett a teremben, s nem is vette észre, hogy Twissell nem felelt a kérdéseire. Pillantása Harlanra esett, aki a mûszerfülke ablakában állt.

Lelkesen odaintett neki.

- Harlan Technikus! Jöjjön ki. Meg akarom szorítani a kezét, mielõtt útnak indulok.

Twissell közbeszólt:

- De nem most, fiú, nem most. A mûszereket kezeli.

Cooper elcsodálkozott:

- Igazán? Tudja, nincs valami jó színben.

- Tájékoztattam a terv igazi lényegérõl – válaszolta Twissell. - Attól tartok, ez elég ahhoz, hogy bárki is ideges legyen.

Cooper így válaszolt:

- Az Idõbe is, igaza van! Én már hetek óta tudom, és még most sem szoktam meg. - Nevetése szinte hisztérikus volt. - Még most se fogta fel ez a kemény koponyám, hogy itt én vagyok a fõszereplõ. Én... én egy kicsit be is gyulladtam.

- Cseppet sem kárhoztatlak érte.

- Tudja, fõként a gyomrom. Ez testem legkevésbé boldog része.

- Igen, ez nagyon természetes dolog, és majd elmúlik - válaszolta Twissell. - Egyébként az indulási idõd az Egységes Idõk szerint már ki van tûzve, és még egy csomó tájékoztatást kell kapnod. Például még nem is láttad a kabint, amelyen útnak indulsz.

A következõ két órában Harlan minden szavukat hallotta, akár látta õket, akár nem. Twissell kissé furcsa, fellengzõs modorban oktatgatta Coopert, s Harlan azt is tudta, miért. Éppen azokról a dolgokról tájékoztatta Coopert, miket kell majd megemlítenie a Mallansohn-féle memoárban.

(A kör bezárul. A kör bezárul. És Harlan nem szakíthatja meg, egy végsõ, sámsoni erõfeszítéssel nem ronthatja szét ezt a templomot, a kör bezárul, a kör bezárul és bezárul.)

- A közönséges kabinokat - hallotta Twissell hangját - vagy húzó és toló energiával mûködtetik egyszerre, ha egyáltalán használhatunk ilyen kifejezést az Idõközi Energiával kapcsolatban. Ha X Századból Y Századba irányul az utazás a Halhatatlanságon belül, akkor az indulási és érkezési pont teljes energiát igényel. A mi esetünkben pedig a kabin indulási pontja fel van töltve energiával, de a célponton az energia nulla. Csakis tolni lehet a kabint, húzni nem. Éppen ezért sokkal több energiát használnál fel az indulásnál, mint a közönséges kabinok. Különleges erõátviteli egységeket kellett elhelyezni a kabinaknák mentén, hogy kellõ koncentrációban adagolhassuk be a szupernóvából nyert energiát. Ez a különleges kabin, a mûszerek, az energiatartalék, mind különleges szerkezetû. Több bioévtized alatt fésültük át az elmúlt Valóságokat a speciális ötvözetek és technológia összegyûjtése érdekében. A 222. Század 13. Valósága volt a kulcsfontosságú. Ott fejlesztették ki az Idõágyút, s e nélkül ezt a kabint sem tudtuk volna elkészíteni. A 222. Század 13. Valósága.

Twissell különleges gonddal ejtette ki ezeket a szavakat.

(„Jegyezd meg, Cooper! - gondolta Harlan. - Jegyezd meg, a 222. Század 13. Valósága, és írd bele a Mallansohn-memoárba, és akkor a Halhatatlanok tudni fogják, hol keressék, és tudni fogják, mit mondjanak neked, hogy feljegyezhesd a memoárban... A kör bezárul, bezárul....")

Twissell folytatta:

- A kabint természetesen nem próbáltuk ki az alsó idõ végállomásán túl, de a Halhatatlanságon belül már több utazást tettünk vele. Meg vagyunk gyõzõdve, hogy kitûnõen mûködik.

- Hát mûködhet másképp? - kérdezte Cooper. - Vagyis már odaérkeztem, különben Mallansohnnak nem sikerült volna felépítenie a Mezõt, de õ felépítette.

- Pontosan így van - helyeselt Twissell. - Egy jól védett és távoli helyre kerülsz, a ritkán lakott délnyugati részére az Észak-amellikai Egyesült Államoknak...

- Amerikai - javította ki Cooper.

- Akkor legyen amerikai. Ez a Század a 24. lesz, vagy legyünk századnyi pontosságúak, a 23,17. Század. Azt hiszem, nevezhetjük egyszerûen a 2317. évnek. A kabin, mint látod, elég nagy, nagyobb, mint amilyenre szükséged van. Most teleraktuk élelemmel, vízzel, védõ és biztonsági felszereléssel. Majd találsz benne utasításokat, ami más számára persze érthetetlen lesz. Jól jegyezd meg már most: elsõ feladatodként meg kell bizonyosodnod róla: az ottani lakosság nem fedez fel, mielõtt fel nem készülsz a fogadásukra. Lesz nálad energiafúró, amellyel könnyedén barlangot tudsz vájni a sziklákban. Gyorsan ki kell rakodnod a kabinból. Mindent úgy helyezünk el, hogy ez könnyen menjen.

(„Ismétlés! Ismétlés! - gondolta Harlan. - Bizonyára már sokszor elmondták ezt neki, de még egyszer el kell ismételni, hogy be is kerüljön a memoárba. A kör bezárul, bezárul...")

Twissell folytatta:

- Tizenöt perc alatt ki kell rakodnod. Utána a kabin automatikusan visszatér a kiindulópontra, s magával hoz minden olyan eszközt, amit abban a Században még nem ismerhetnek. Megkapod ezek listáját. A kabin visszatérése után a magad erejére leszel utalva.

Cooper megkérdezte:

- Ilyen gyorsan vissza kell térnie a kabinnak?

- A gyors visszatérés növeli a siker esélyeit - válaszolta Twissell.

(„A kabinnak vissza kell térnie tizenöt perc múlva - gondolta Harlan -, mert tizenöt perc múlva visszatért. A kör...")

Twissell sietve mondta:

- Nem kockáztathatjuk meg, hogy a náluk érvényes fizetési eszközt hamisítsuk. Lesz nálad néhány aranyrög. A részletes utasítás szerint kell megindokolnod eredetét. Az õslakosokhoz hasonló ruhát viselsz, valami olyat, hogy ne légy feltûnõ.

- Helyes - felelte Cooper.

- Most még a következõt jegyezd meg. Ne tégy egyetlen elsietett lépést sem. Ha szükséges, várj hetekig. Szellemileg is illeszkedj bele a korba. Harlan Technikus utasításai jó alapul szolgálnak, de nem elegendõek. A 24. Század elvei szerint készített rádióvevõd is lesz, ennek segítségével tájékozódhatsz az ott folyó eseményekrõl, és ami még fontosabb, tanulmányozhatod annak az idõnek a tökéletes kiejtését és hanglejtését. Vedd ezt komolyan. Biztos vagyok benne, hogy Harlan kitûnõen beszél angolul, de semmi sem helyettesíti a helyszíni tanulmányokat.

- És ha nem a kijelölt helyszínre érkezem? - kérdezte Cooper. - Például nem a 23,17.-be?

- Persze, ezt ellenõrizd, mégpedig nagyon gondosan. De sikerülni fog. Sikerülni fog.

(„Sikerülni fog - gondolta Harlan -, mivel sikerült. A kör...")

Cooper arcán nyilván kétkedés suhant át, mert Twissell így folytatta:

- A célbiztonságot gondosan kidolgoztuk. Éppen most akartam kifejteni a módszereinket, most rá is térhetünk. Ezáltal Harlan is jobban megérti a mûszerek mûködését.

(Harlan hirtelen elfordult az ablaktól, és a mûszerfalra bámult. Az elkeseredés függönyének egyik sarka félrebillent. Mi lenne, ha...)

Twissell tovább magyarázgatott Coopernek, mint valami okoskodó tanító, de Harlan csak fél füllel figyelt oda.

Twissell éppen ezt mondta:

- Nyilvánvalóan igen nehéz volt megállapítani, hogy milyen messzire küldhetünk vissza valamilyen tárgyat a Primitív Korba, meghatározott energialökéssel. A legegyszerûbb módszer az lett volna, ha ezzel a kabinnal visszaküldünk valakit az alsó idõbe, és közben gondosan ellenõrizzük az energiafogyasztást. Ebben az esetben azonban sok idõt fecséreltünk volna el, amíg az ember a csillagászati eszközökkel százados pontossággal megállapítja a pontos Századot, vagy megfelelõ információt szerez be a rádión keresztül. Ez lassú és veszélyes módszer lett volna, hiszen emberünket az õslakosok könnyen felfedezhették volna, s ez akkor katasztrofális lett volna a tervünk szempontjából. Ehelyett a következõket tettük: egy ismert tömegû radioaktív izotópot küldtünk vissza, a niobium 94-et, amely bétarészecskék kibocsátásával stabil izotóppá bomlik, a molibdeum 94-gyé. A felezési idõ majdnem ötszáz Század. A tömeg eredeti sugárintenzitását tudtuk. Ez az intenzitás idõvel csökken a jól ismert kinetikus törvény szerint, és ezt természetesen nagy pontossággal lemérhettük. Amikor a kabin eléri rendeltetési helyét a Primitív Korban, az izotópos ampulla kirepül a sziklák közé, és a kabin visszatér a Halhatatlanságba. Abban a biopillanatban, amikor ez a kilövés megtörténik, az ampulla párhuzamosan megjelenik minden eljövendõ Idõben, persze fokozatosan késõbbi állapotban. A kilövés helyén, az 575. Században (a folyamatos Idõben és nem a Halhatatlanságban) egy Technikus a kisugárzás alapján megkeresi az ampullát és kiveszi. A sugárzás intenzitását megmérjük. Tudjuk, mennyi ideje hever az ampulla a sziklák között, és kéttizedes pontosságig azt is tudjuk, milyen Századba érkezett a kabin. Több tucat ampullát küldtünk vissza különféle energia-összpontosítással, és így megkaptuk a kalibrációs görbét. Aztán a görbét is ellenõriztük, mégpedig olyan ampullákon, amelyeket nem a Primitív Korba küldtünk vissza, hanem a Halhatatlanság korai Századaiba, ahol lehetséges volt a közvetlen megfigyelés is. Természetesen voltak kudarcaink. Az elsõ ampullák eltûntek, de aztán késõbb beszámítottuk a késõi Primitív Kor és az 575. Század közt fennálló lényeges, de nem döntõ geológiai különbségeket. Aztán három ampulla soha nem került elõ az 575. Századból. Valószínûleg a kilövõ szerkezettel történhetett baj, és az ampullák túl mélyre fúródtak a kõzetbe. A kísérleteket akkor hagytuk abba, amikor a sugárzás mértéke olyannyira megnõtt, hogy az õslakosok felfedezhették volna, és kíváncsian kutatták volna, hogyan került annyi radioaktív hulladék abba a körzetbe. De elég kísérletet folytattunk ahhoz, hogy biztosak legyünk: küldhetünk vissza embert is a Primitív Század bármelyik századrészébe. Érti mindezt, Cooper?

- Tökéletesen, Twissell Kalkulátor – válaszolta Cooper. - Láttam a kalibrációs görbét, csak akkor még nem értettem, mi célból készült. Most már minden világos.

Harlan egyre növekvõ érdeklõdéssel hallgatta az elbeszélést. A századokat jelzõ skálát bámulta. A fényes skála fémbõl és porcelánból készült, és finom vonalak osztották századokra, tizedszázadokra és századszázadokra. Az ezüstös fém homályosan csillogott át a porcelán vonalakon, tökéletesen jelezve minden vonást. Közel hajolva Harlan leolvashatta az apró számokat, 17-tõl 27-ig. A skálamutatót a 23,17. jelzésen rögzítették.

Nem egy idõmérõt látott már, és szinte gépiesen lenyomta a vezérlõkart. De az meg sem mozdult. A skálamutató a helyén maradt.

Majdnem felugrott, amikor Twissell hangja hirtelen õt szólította meg:

- Harlan Technikus!

Elkiáltotta magát:

- Igen, Kalkulátor! - de aztán eszébe jutott, hogy úgysem hallják. Az ablakhoz lépett és bólintott.

Twissell mintha Harlan gondolataiban olvasott volna, így szólt:

- Az idõmérõt beállítottuk a 23,17-68 célpontra. Nem kell szabályozni. Egyetlen feladatod: a kellõ biopillanatban bekapcsolni az energiát. Az idõmérõ jobb oldalán van egy kronométer. Bólints, ha megtaláltad. Harlan bólintott.

- A kronométer a nullpontra fog visszaérkezni. Mínusz tizenöt másodperckor indítsd meg a sorkapcsolást. Ez nagyon egyszerû. Látod, hogyan gondolom?

Harlan ismét bólintott. Twissell folytatta:

- A szinkronitás nem olyan fontos. Bekapcsolhatod a mûszert mínusz tizennégy vagy mínusz tizenhárom másodperckor, vagy még mínusz öt másodpercnél is, de a biztonság kedvéért légy szíves, kezdd el mínusz tíz felett. Ha a sorkapcsolás megtörtént, egy szinkronautomata elvégzi a többit, és biztosítja, hogy a végsõ energialökés pontosan a zéró idõben jelentkezzen. Megértetted?

Harlan újra csak bólintott. Többet is megértett, mint amit Twissell mondott. Ha õ nem kapcsolja be a mûszereket mínusz tíz másodpercen belül, akkor megteszik nélküle.

Harlan szomorúan gondolta, hogy nincs szükség külsõ segítségre.

Twissell még hozzátette:

- Harminc bioperc van hátra. Cooperrel most elmegyünk, és ellenõrizzük a rakományt.

Elmentek. Az ajtó bezárult mögöttük, és Harlan egyedül maradt a mûszerekkel, az Idõvel (amely lassan haladt visszafelé, a zéró felé), és már tudta, mit kell tennie.

Hátat fordított az ablaknak. Belenyúlt a zsebébe, és félig elõhúzta az idegkorbácsot. Egész idõ alatt nála volt. Keze kissé remegett.

Egy korábbi gondolata tért vissza: sámsoni erõfeszítéssel magára rántja a templomot!

Agyán fájdalmasan villant át a gondolat: vajon hány Halhatatlan hallott már Sámsonról? Hányan tudják, hogyan halt meg?

Már csak huszonöt perc volt hátra. Nem tudta biztosan, mennyi idõt vesz igénybe a terve. Még abban sem volt bizonyos, hogy sikerülni fog.

De hát volt-e más választása? Nyirkos ujjai közül majdnem kicsúszott az idegkorbács, amikor kiakasztotta a fegyver agyát.

Lázasan és elmerülten tevékenykedett. Tervének az a következménye, hogy esetleg maga is áthalad a nemlétbe, eszébe se jutott, ezért nem is izgatta.

Mínusz egy perckor Harlan már ott állt a mûszerfalnál.

Életem utolsó perce? - gondolta szinte kívülrõl szemlélve önmagát.

A szobából csak a vörös hajszálmutató visszafelé tartó mozgását látta, amely a múló pillanatokat számlálta.

Mínusz harminc másodperc.

Arra gondolt: „Nem fog fájni. Hiszen ez nem halál."

Csak Noŷsra akart gondolni.

Mínusz tizenöt másodperc.

Noŷs!

Harlan bal keze maga felé húzott egy kapcsolókart. Csak semmi sietség.

Mínusz tizenkét másodperc.

Most!

Az automatának most kell bekapcsolnia. A start zérónál következik be. Harlannak egyetlen mozdulatra volt ideje. A sámsoni erõfeszítésre!

Jobb keze megmozdult. Nem nézett a kezére.

Mínusz öt másodperc.

Noŷs!

Jobb keze ismét megmozdult (zéró!) görcsösen. Nem pillantott rá. Ez a nemlét?

Még nem. Még nem a nemlét.

Kibámult az ablakon. Meg se moccant. Az Idõ telt, és õ nem érezte a múlását.

A terem üres volt. Az óriási, zárt kabin helyén nem volt semmi. A talapzatul szolgáló fémszerkezet üresen tátongott, erõs karjait a levegõbe tárta.

Twissell furcsán eltörpült az üres barlangszerû csarnokban, s mint egy idegesen mozgó tárgy ide-oda szaladgált. Harlan egy pillanatig nézte, majd másfelé tekintett.

Aztán a kabin teljesen nesztelenül visszaérkezett a helyére. A hajszálmutató áthaladása a múltból a jelenbe a levegõnek egyetlen molekuláját sem rezdítette meg.

Twissellt eltakarta a kabin tömege, majd amikor megkerülte, ismét láthatóvá lett. Futott.

Kezének egyetlen mozdulata elég volt ahhoz, hogy mûködésbe hozza a mûszerfülke ajtajának nyitószerkezetét. Berontott, és szinte lírai elragadtatással kiabálta:

- Megtörtént! Megtörtént! Bezártuk a kört! - Lélegzetébõl nem futotta többre. Harlan nem válaszolt.

Twissell kibámult az ablakon, és tenyerét rátapasztotta az üvegre. Harlan észrevette Twissell reszketõ kezén a korával járó májfoltokat, és úgy tetszett, elméje nem elég erõs, és nem képes többé különbséget tenni a jelentõs és jelentéktelen közt, s a megfigyelt anyagot teljesen véletlen módon szûri meg.

Fáradtan gondolta: „Mit számít ez? Egyáltalán mit számít?"

Twissell megszólalt (Harlan alig hallotta a hangját):

- Most már megmondhatom, hogy sokkal jobban aggódtam, mint amennyit bevallottam belõle. Sennor annak idején kijelentette, hogy ez az egész ügy lehetetlen. Azt állította, hogy valami majd közbejön, és nem sikerül... Mi történt?

Felfigyelt Harlan furcsa dünnyögésére.

Harlan a fejét rázta, és tompán odavetette:

- Semmi.

Twissell nem firtatta és elfordult. Nem lehetett tudni, Harlanhoz beszéle vagy csak bele a levegõbe. Mintha a sokéves feszültséget vezetné le a szavaival.

- Sennor volt a nagy kételkedõ - folytatta. - Vitatkoztunk vele, és próbáltuk meggyõzni. Felvonultattuk a matematikát, és bemutattuk a generációk kutatásának a gyümölcseit, a Halhatatlanságot megelõzõ bioidõk eredményeit. Õ mindezt semmibe vette, és csak az önmagával találkozó ember paradoxonját hajtogatta. Hallottad a fejtegetését múltkor. Ez a vesszõparipája. Tudjuk a jövõnket, mondta Sennor. Én, Twissell, például tudtam, hogy megérem azt az idõt, bár elég idõs leszek, amíg Cooper megteszi utazását túl az alsó Idõhatáron. Ismertem jövõmnek más részletét is, hogy miket kell tennem. Lehetetlen, mondogatta Sennor. A Valóságnak meg kell változnia, hogy korrigálja a tudásunkat, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a kör sohasem zárul be, és a Halhatatlanság soha nem jön létre. De hogy miért érvelt így, nem tudom. Talán õszintén hitte, talán csak holmi intellektuális játéknak tartotta, vagy talán csak el akart képeszteni bennünket népszerûtlen véleményével.

Ennek ellenére dolgoztunk a terven, és a memoár egyes részei kezdtek valóra válni. Például megtaláltuk Coopert, abban a Valóságban és abban a Században, ahogyan a memoár mondta. Már ez halomra döntötte Sennor érvelését, de õ nem zavartatta magát. Idõközben valami más kezdte érdekelni. És mégis, és mégis! - nevetett halkan Twissell, szemmel láthatóan zavartan, s nem vette észre, hogy cigarettája a körmére ég. - Tudod, soha nem voltam teljesen nyugodt. Valami csakugyan közbejöhet. A Valóság, amelyben a Halhatatlanság létrejött, megváltozhat, hogy elkerülje azt, amit Sennor paradoxonnak nevez. Ha úgy változott volna meg a Valóság, hogy az új Valóságban már nem lett volna Halhatatlanság. Néha éjjel, amikor nem tudtam elaludni, szinte bebeszéltem magamnak, hogy valóban így van, de most mindenen túljutottunk, és kinevetem magamat, micsoda szenilis bolond voltam. Harlan halkan megszólalt:

- Sennor Kalkulátornak igaza volt.

Twissell sarkon fordult.

- Micsoda?

- A terv kudarcot vallott. - Harlan agya lassan kitisztult (miért és hogyan, nem tudta). - A kör nem zárult be.

- Mit fecsegsz? - Twissell öreg keze meglepõ erõvel csattant Harlan vállán. - Beteg vagy, fiú! Az idegeid!

- Nem vagyok beteg. Csak mindent unok. Magát. Magamat. Nem vagyok beteg. Az idõmérõ. Nézze meg saját maga.

- Az idõmérõ? - Az idõmérõ hajszálmutatója a 27. Századon állt, pontosan a jobb oldali határán. – Mi történt? - Az öröm eltûnt az arcáról. Rettegés váltotta fel.

Harlan szakszerûen válaszolt:

- Kiolvasztottam a zárószerkezetet, és kiszabadítottam az idõkapcsoló kart.

- De hogyan?

- Volt nálam egy idegkorbács. Szétszereltem, s az energiáját, mint valami fáklyát, egyetlen fellobbanásra használtam. Ez maradt belõle. - Egy csomó fémhulladékot a sarokba rúgott.

Twissell még most sem fogta fel:

- A 27. Században? Azt mondod, hogy Cooper a 27. Században?...

- Nem tudom, hol van - mondta ernyedten Harlan. - Lenyomtam az idõkapcsolót, sokkal lejjebb, az alsó idõbe, mint a 24. Század. Nem tudom, meddig.

Nem néztem oda. Aztán visszahúztam. Meg se néztem.

Twissell rábámult, arca elsápadt, betegesen sárga lett, és alsó ajka remegni kezdett.

- Nem tudom, hol van - mondta Harlan. - Beleveszett a Primitív Korba. A kör megszakadt. Azt hittem, minden véget ér, amikor leolvasztottam a kapcsolót. Nullponton. Persze ez szamárság. Még van idõnk. A bioidõben elkövetkezik egy pillanat, amikor Cooper ráébred, hogy rossz Századba csöppent, amikor valamit nem úgy fog tenni, ahogyan a memoárban áll, amikor... - nem fejezte be a mondatot, és erõltetett, csikorgó nevetés szakadt fel belõle. - De mit számít ez? Csupán egy kis haladék, amíg Cooper végleg meg nem szakítja a kört. Õt úgysem lehet megállítani. Percek, órák, napok. Mit számít ez? Ha egyszer a haladék lejár, a Halhatatlanság megszûnik. Hallja? Ez lesz a Halhatatlanság halála.

14. A régi bûn

- Miért tetted? Miért?

Twissell segélykérõén pillantott hol az idõmérõre, hol a Technikusra, szeme tükrözte hangja kérdõ kétségbeesését.

Harlan felemelte a fejét. Egyetlen szó volt a mondanivalója:

- Noŷs!

Twissell megkérdezte:

- Az a nõ, akit a Halhatatlanságba vittél?

Harlan keserûen mosolygott, és nem válaszolt. .

Twissell így folytatta:

- Mi köze van neki ehhez? Az Idõbe is, fiú, nem értelek!

- Mit kell itt érteni? - tört ki Harlanból a szomorúság. - Miért tetteti a tudatlanságot? Volt egy asszonyom. Boldog voltam, és õ is boldog volt. Senkinek sem vétettünk. Noŷs nem létezett az új Valóságban. Mit számított volna ez bárkinek is?

Twissell hiába akart közbeszólni. Harlan már kiabált:

- De hát a Halhatatlanságnak megvannak a maga törvényei, ugye? Ismerem mindet. Az ilyen kapcsolatokat engedélyezni kell, az ilyen kapcsolatokat ki kell kalkulálni, az ilyen kapcsolatokhoz rang is kell, ezek a kapcsolatok veszélyes dolgok. Milyen jövõt tervezett Noŷsnak, ha ez az ügy lezárul? Jegyet vesz neki egy katasztrófa elõtt álló rakétára? Vagy egy kényelmes állást: a bölcs Kalkulátorok közös szeretõje lehet? De most már nem fog semmiféle terveket kovácsolni, tudom.

Elkeseredetten fejezte be beszédét, Twissell pedig a videofonhoz sietett. Úgy látszik, a készülék ismét mûködött.

A Kalkulátor addig kiabált bele, amíg választ nem kapott. Akkor így szólt:

- Itt Twissell beszél. A terembe senki nem léphet be. Senki. Senki. Érti?... Akkor ügyeljen erre. Az Idõtanács tagjaira is vonatkozik. Elsõsorban rájuk vonatkozik. - Visszafordult Harlan felé, és szórakozottan mondta: - Engedelmeskedni fognak, mert én vagyok a Tanács legidõsebb tagja, és mert azt hiszik, hogy különc vagyok és félbolond. Mindig engednek nekem, mert azt hiszik, különc vagyok és félbolond. - Egy percig elmélkedõ csendbe burkolózott. Aztán megkérdezte: - Te is azt gondolod, hogy bolond vagyok? - Arcát most Harlan egy ráncos majoméhoz tudta csak hasonlítani.

Harlan arra gondolt: „Az Idõbe is, ez az ember õrült! Agyára ment a megrázkódtatás."

Önkéntelenül hátralépett, mintha egyszerre azt vette volna észre, hogy valami õrülttel zárták össze. Aztán feleszmélt. Még ha bolond is ez az ember, gyenge és öreg, s a bolondsága is hamar véget ér.

Hamar? Miért nem azonnal? Mi késlelteti a Halhatatlanság végét?

Twissell megszólalt halk, hízelgõ hangon (most nem volt cigaretta az ujjai között, nem is nyúlt érte):

- Nem válaszoltál. Te is azt gondolod, hogy bolond vagyok? Feltételezem, hogy azt gondolod. Bolond, akivel nem érdemes szóba állni. Ha barátodnak tartottál volna, nem pedig bogaras, szeszélyes és beszámíthatatlan öregembernek, akkor nyíltan beszéltél volna a kétségeidrõl. És akkor nem tetted volna ezt.

Harlan elkomorodott. Ez az ember azt hiszi, hogy õ, Harlan a bolond. Igen, azt hiszi.

Bosszúsan mondta:

- Helyesen jártam el. Teljesen eszemen vagyok.

- Mondtam neked, hogy a lány biztonságban van, emlékszel?

- És én voltam olyan bolond, hogy el is hittem, de csak egy kis idõre. Bolond voltam, amikor azt hittem, hogy a Tanács igazságosan bánik egy Technikussal.

- Ki mondta, hogy a Tanács tudott errõl?

- Finge mindent tudott, és jelentést is tett róla a Tanácsnak.

- Ezt honnan veszed?

- Kiszedtem Finge-bõl az idegkorbács segítségével. A korbács eltüntette a rangkülönbségeket.

- Ugyanez a korbács, amelyikkel ezt csináltad? - Twissell az idõmérõre mutatott, amelynek a tárcsáján szinte fintorogtak a megolvadt fémcseppek.

- Igen.

- Ügyes kis korbács. - Aztán éles hangon hozzátette: - Tudod, miért vitte a Tanács elé, és miért nem intézte el saját maga?

- Mert gyûlölt engem, és biztosra akart menni, hogy elveszítsem a rangomat. Meg akarta kaparintani Noŷst.

Twissell felkiáltott:

- Milyen naiv vagy! Ha kellett volna neki a lány, könnyen megszerezhette volna az engedélyt. Egy Technikus nem jelentett volna számára akadályt. Az az ember engem gyûlölt, fiú. (Még most se gyújtott rá. Furcsán festett cigaretta nélkül, és amikor dohányfoltos ujjával a mellére bökött, az ujjait szemérmetlenül meztelennek látta.)

- Önt?

- Fiú, még nem ismered az Idõtanács körül folyó politikai harcokat. Nem minden Kalkulátort jelölnek a Tanács tagjai közé. Finge vágyott a kinevezésre.

Nagyon becsvágyó, és rettenetesen be akart kerülni. Én megakadályoztam, mert érzelmileg labilisnak tartom. Az Idõbe is, soha nem hittem volna, mennyire igazam van... Figyelj ide, fiú! Õ tudta, hogy te az én védencem vagy. Tanúja volt annak, hogy a megfigyelõi munkáról átvittelek a kiváltságos Technikusok közé. Látta, hogy állandóan velem dolgozol. Hogy üthetne ki a nyeregbõl, és ingathatná meg legjobban a befolyásomat? Ha kedves Technikusomra rábizonyítja, hogy olyan szörnyû bûnt követett el a Halhatatlanság ellen, ami rám is rossz fényt vet. Ha kikényszeríthette volna az Idõtanácstól a nyugalomba vonulásomat, mit gondolsz, ki lett volna az utódom?

Üres kezét az ajkához emelte, de amikor semmi sem történt, tanácstalanul nézett át az ujjai között.

„Nem olyan nyugodt, mint amilyennek tetteti magát - gondolta Harlan. - Nem is lehet nyugodt. De miért mondja el ezt a szamárságot, most, amikor a Halhatatlanság úgyis véget ér?

De miért nem ér véget már a Halhatatlanság? Most rögtön?" - sajdult bele a gondolat.

Twissell így szólt:

- Amikor a múltkor Finge-hez engedtelek, félig-meddig sejtettem a veszélyt. De Mallansohn azt írja a memoárban, hogy nem voltál jelen az utolsó hónapban, és nem találtam semmi más természetes okot a távollétedre. Szerencsénkre Finge nem volt formában.

- Hogyhogy? - kérdezte fáradtan Harlan. Valójában nem nagyon figyelt oda, de könnyebb volt részt vennie a társalgásban, mint nem meghallani Twissell szavait.

Twissell azt mondta:

- Finge azt a címet adta jelentésének: Andrew Harlan Technikus méltatlan viselkedése. Megjátszotta a hithû Halhatatlant, aki hûvös, részrehajlás nélküli és megingathatatlan. A Tanácsra bízta, hogy dühöngjön, és engem széttépjen. A szerencsétlen nem sejtette igazi jelentõségedet. Nem gondolt arra, hogy minden rád vonatkozó jelentést azonnal én kapok meg, ha az ügy különleges fontosságáról elõre nem értesül a Tanács.

- Ezt nekem soha nem mondta el.

- Hogy tehettem volna? Féltem bármit is tenni, ami megzavarhatott volna a terv végrehajtásában. Megadtam neked minden lehetõséget, hogy a problémáiddal hozzám fordulj.

Minden lehetõséget? Harlan hitetlenkedve fintorgott, de aztán eszébe jutott Twissell fáradt arca a videofonon, amikor azt kérdezte, nem akar-e mondani neki valamit. Ez tegnap történt. Csak tegnap.

Harlan megrázta a fejét, de nem mert ránézni Twissellre.

Twissell meggyõzõ hangon folytatta:

- Rögtön tudtam, hogy Finge szándékosan kerget bele abba a bizonyos... elhamarkodott lépésbe.

Harlan felkapta a fejét.

- Tudta?

- Meglepõdsz? Tudtam, hogy Finge ki akarja törni a nyakamat. Már régóta ismerem. Vénember vagyok én, fiú. Ismerem ezeket a dolgokat. De nem egy mód van rá, hogy a gyanús Kalkulátort ellenõrizzük.

Vannak olyan védõmûszerek, amelyeket kivontunk az Idõbõl, de azért még nem tettük múzeumba. Néhányat csak a Tanács tagjai ismernek.

Harlan keserûen gondolt a 100 000. Századnál tapasztalt idõgátra.

- A jelentésbõl, meg amit ettõl függetlenül megtudtam, nem volt nehéz következtetni, mi történhetett.

Harlan váratlanul megkérdezte:

- Finge gyanakodott, hogy ön kémkedik utána?

- Bizonyára. Nem lennék meglepve.

Harlan visszaemlékezett az elsõ napokra, amelyeket Finge-dzsel töltött, és amikor Twissell elõször mutatta ki rendkívüli érdeklõdését a fiatal Megfigyelõ iránt. Finge semmit sem tudott a Mallansohn-tervrõl, de Twissell érdeklõdése felkeltette a figyelmét. „Találkozott már valaha Twissell Fõkalkulátorral?" - kérdezte egyszer tõle, s visszagondolva szinte hallotta Finge éles, nyugtalan hangját. Finge már akkor élt a gyanúperrel, hogy õ Twissell embere. Ellenségeskedése és gyûlölete még abból az idõbõl származhat. Twissell tovább beszélt:

- Ha akkor hozzám fordulsz...

- Önhöz? - vágott közbe Harlan. - És az Idõtanács?

- Az egész Tanácsban csak én tudtam róla.

- Soha nem árulta el nekik? - próbált gúnyolódni Harlan.

- Soha.

Harlan úgy érezte, kiveri a hideg veríték. Szinte fulladozott. Hát már soha nem lesz vége ennek a lázálomnak? Ostoba, értelmetlen locsogás! De mi végett? Miért?

Miért nem ér már véget a Halhatatlanság? Miért nem keríti õket hatalmába a nemlét mocsoktalan békéje? Az Idõbe is, talán valahol hibát követett el?

Twissell megkérdezte:

- Nem hiszel nekem?

Harlan felcsattant:

- Miért kellene hinnem? Az egész Tanács megbámult ma délben, vagy nem? Az ebédnél. Miért tették volna, ha nem tudnak a jelentésrõl? Jöttek, és megbámulták azt a félnótás fickót, aki megszegte a Halhatatlanság törvényeit, de akit még egy napig nem szabad bántani. Még egy nap, és a terv megvalósul. Jöttek, és kárörvendõen várták a holnapot.

- Fiú, semmi ilyesmirõl nem volt szó. Csak azért akartak látni, mert õk is emberek. A Tanács tagjai is emberek. Nem lehettek jelen a kabin indulásánál, hiszen nem említi õket a Mallansohn-memoár. Nem beszélhettek Cooperrel, mert a memoár errõl sem beszél. Igen, csak kíváncsiak voltak, az Idõbe is, fiú, nem hiszed, hogy kíváncsiak lehettek? Olyan közel mehettek hozzád, amilyen közel csak akartak, így hát meg is tették és megbámultak.

- Nem hiszek önnek.

- Pedig ez az igazság.

- Ez? És ebéd közben Sennor arról az emberrõl beszélt, aki találkozik önmagával. Nyilvánvalóan tudott az illegális kirándulásaimról a 482. Századba, és hogy majdnem találkoztam önmagammal. Csak így ingerelt, és ilyen agyafúrtan szórakozott a káromra.

Twissell elcsodálkozott:

- Sennor? Sennor miatt aggódsz? Tudod, milyen szánalmas figura? A 803. Század az idõotthona, azon kevés századok egyike, amelyben az emberi testet szándékosan eltorzítják a Század szépségideáljának megfelelõen. Még kamaszkorában irtották ki a szõrzetét. Tudod, hogyan hat ez az emberre? Bizonyára tudod. A torzság elhatárolja elõdeitõl és utódaitól.

A 803. Századból csak keveseket választunk be magunk közé, éppen mert ennyire különböznek tõlünk, Halhatatlanoktól. Kockázatos közülük választani.

Sennor az egyetlen, aki valaha is bekerült a Tanácsba. Nem vetted észre, hogyan hat ez rá? Bizonyára tudod, mi a bizonytalanság. Gondoltál már arra valaha, hogy a Tanács egyik tagja nem érezheti magát biztonságban? Sennornak nemegyszer végig kellett hallgatnia a vitákat, hogy kiiktassuk-e a Valóságból azokat a tulajdonságokat, amelyek oly kirívóvá teszik õt is. És ha ezt végrehajtjuk, akkor az egész nemzedékében õ lesz talán az egyetlen, aki ilyen torz marad.

Egy napon ez is bekövetkezik. A filozófiába menekül, a beszélgetésekben erõszakos, és folytonosan népszerûtlen, el nem ismert nézeteket hangoztat. Jó példa erre kedvenc témája, az ember, aki találkozik önmagával. Már említettem, hogy nemegyszer a terv kudarcát is megjósolta, és minket, a Tanács tagjait akart bosszantani vele, nem téged. A témának nem volt semmi köze hozzád. Semmi!

Twissell belemelegedett a beszédbe. Indulatos szónoklatában úgy látszott, elfelejtkezett arról, hogy hol vannak, és a rájuk váró katasztrófáról, mert ismét visszaváltozott a Harlan számára oly ismerõs, szapora taglejtésû, nyugtalan kis gnómmá. Még egy cigarettát is elõhalászott a zsebébõl, de mégsem gyújtott rá, szétmorzsolta.

De hirtelen megállt, megfordult, és Harlanra meredt, mintha csak most értette volna meg Harlan elõbbi szavait.

- Hogyhogy majdnem találkoztál önmagaddal?

Harlan röviden elõadta a kalandját, aztán megkérdezte:

- Nem tudott errõl?

- Nem.

Néhány pillanatig hallgattak, és a csendet a lázas Harlan szinte enyhülésként fogadta.

- Hát csak errõl van szó? És ha találkoztál volna önmagáddal? - kérdezte Twissell.

- De nem találkoztam.

Twissell rá sem hederített:

- Véletlen változatok mindig elõfordulnak. Ha végtelen sok Valóság létezik, akkor nincs helye a determinizmusnak. Tegyük fel, hogy a Mallansohn-féle Valóságban, az elõzõ körben...

- A körök örökké ismétlõdnek? - kérdezte csodálkozva Harlan. Úgy látszik, még tudott csodálkozni.

- Azt gondoltad, hogy csak kétszer zárul be a kör? Azt hitted, a kettõ valami mágikus szám? A véges bioidõben végtelen sok kör elfér. Mint ahogy a ceruzával végtelen sokszor körülrajzolhatsz egy kört, de mégis véges területet kerítesz be. Az elõzõ körben nem találkoztál önmagaddal. A mostaniban a dolgok statisztikai bizonytalansága miatt lehetõvé vált, hogy találkozz önmagáddal. A Valóságot meg kell változtatni, hogy ilyen találkozások ne fordulhassanak elõ, és az új Valóságban Coopert nem a 24. Századba küldöd vissza, hanem...

Harlan felkiáltott:

- Mire jó ez a fecsegés? Mit akar tõlem? Most már mindennek vége. Mindennek. Hagyjon magamra. Hagyjon magamra!

- Azt akarom, hogy te is megértsd, hibáztál. Azt akarom, hogy ébredj rá, mennyire helytelenül cselekedtél.

- Igazam volt. És ha hibáztam is! Már mindennek vége.

- Nincs vége. Csak egy kicsit figyelj ide. – Twissell mézesmázosan, aggodalmas udvariassággal beszélt, szinte duruzsolt. - Megkapod a lányt. Ezt megígértem. Nem esik semmi bántódása. Neked sem. Ezt ígérem. Személyesen garantálom.

Harlan tágra nyitott szemmel bámult rá.

- De hát már elkéstünk. Mi haszna van ennek?

- Nem késtünk el. A dolgok nem kijavíthatatlanok. A segítségeddel sikerülhet. Segítened kell. Be kell látnod, hogy hibáztál. Éppen ezt magyarázom. Csak akarnod kell, hogy meg nem történtté tedd, amit tettél.

Harlan megnyalta kicserepesedett ajkát kiszáradt nyelvével, és arra gondolt: ez az ember csakugyan megõrült. Az agya képtelen felfogni az igazságot... vagy talán a Tanács még tud valami mást is?

Tudnak-e valamit? Tudnak-e valamit? Megmásíthatják a Változtatás ítéletét? Megállíthatják az Idõt, vagy visszafordíthatják?

- Bezárt a mûszerfülkébe - állapította meg. - Lefegyverzett, amíg a terv meg nem valósul.

- Attól féltél, hogy valamit elronthatsz, hogy képtelen leszel végigcsinálni.

- Fenyegetésnek szántam, amit mondtam.

- Szó szerint értettem. Bocsáss meg. Segítened kell.

„Helyben vagyunk - gondolta Harlan. - A segítségemre van szükség. Õrült ez az ember? Vagy talán én bolondultam meg? Vagy van valami logika az õrületben is? Egyáltalán van értelem valamiben is?"

A Tanácsnak szüksége van az õ segítségére. E segítség érdekében mindent megígérnek neki. Noŷst. A Kalkulátorságot. Mi mindent meg nem ígérnek! És amikor segített rajtuk, mit kapott? Másodszor nem teszik lóvá.

- Nem! - mondta.

- Megkapod Noŷst.

- Azt akarja mondani, hogy a Tanács megszegi a Halhatatlanság törvényeit, ha a veszély elmúlt? Nem hiszek ebben. - „Hogyan múlhat el a veszély - kérdezte elméjének egy része. - Mire jó mindez?"

- A Tanács soha nem tudja meg.

- Ön fogja megszegni a törvényeket? Ön, az eszményi Halhatatlan? Ha a veszély elmúlik, ön is engedelmeskedik a törvénynek. Nem is tehet másként.

Twissell arcán vörös foltok gyulladtak ki. Az öreg arcáról eltûnt minden bölcsesség és erõ. Csak valami furcsa bánat maradt.

- Én megtartom a szavamat, és megszegem a törvényt - mondta Twissell -, mégpedig olyan okból, amit nem is sejtesz. Nem tudom, mennyi idõ múlva szûnik meg a Halhatatlanság. Talán órák, talán hónapok kérdése. De olyan sokáig reménykedtem, hogy észre téríthetlek, hogy még egy kis idõt rászánok. Meghallgatsz? Kérlek.

Harlan habozott. Aztán, mint aki biztosan tudja, hogy úgyis minden mindegy, fáradtan mondta:

- Beszéljen.

- Én is hallottam - kezdte Twissell -, hogy öregen születtem, hogy a bölcsességem a Kibernetikus Agyé, és amikor alszom, a pizsamám titkos zsebében van a kézi analizátorom, hogy az agyam páros kapcsolású végtelen mikrorelésorozat, és a vérem minden sejtje kalkulációs olajban úszó mikroszkopikus tér-idõ lyukkártya.

Ezeket a históriákat mind hallottam, és úgy vélem, hogy kicsit büszke is lehetek rájuk. Talán én is hiszek bennük, Bolondos dolog egy öreg embertõl, de az életet elviselhetõbbé teszi.

Meglep? Hogy elviselhetõbbé szeretném tenni az életemet? Én, Twissell Fõkalkulátor, az Idõtanács elnökségének a tagja?

Talán ezért dohányzom. Gondoltál már erre? Ennek is megvan az oka, tudod. A Halhatatlanság általában nem dohányzó társadalom, akárcsak az Idõ társadalmainak a többsége. Jól meggondoltam, hidd el. Néha megfordul a fejemben, hogy ez lázadás a Halhatatlanság ellen. Valami kudarcot vallott nagyobb lázadás pótléka...

Nem, nem, nincs semmi bajom. Egy-két könnycsepp nem árt, és ez nem színlelés, hidd el. Csak hát már régen nem töprengtem ezen. Nem valami kellemes dolog ez.

Éppen úgy, mint nálad, természetesen nõ volt a dologban. Ez nem véletlen. Majdnem elkerülhetetlen, ha jól meggondolod. Egy Halhatatlan, akinek a normális családi élet természetes örömeirõl le kell mondania egy marék lyukkártyáért, hajlamos az efféle törvénysértésre. A Halhatatlanságnak ezért kell megtennie a szükséges elõvigyázatossági rendszabályokat. És nyilvánvaló, hogy a Halhatatlanok elõbb vagy utóbb éppen ezért hágják át egyszer-egyszer oly zseniális ügyességgel a rendszabályokat.

Emlékszem az asszonyra. Talán ostoba dolog ez részemrõl. Semmi másra nem emlékszem abból a bioidõbõl. Régi munkatársaim már csak nevek a jelentésekben: a Változtatások, amelyeket felülvizsgáltam - egy kivételével - már csak a Kibernetikus Agy memóriarekeszeiben nyugvó epizódok. De õrá emlékszem, méghozzá jól. Te talán megértesz engem.

A kapcsolatot évekig kérvényeztem, és amikor elnyertem a segédkalkulátori címet, õt osztották ki nekem. Ugyanennek az 575. Századnak a lánya volt. Az engedélyezés elõtt természetesen nem láttam. Mûvelt és bájos volt. Nem gyönyörû, nem is csinos, de amikor fiatal voltam (igen, voltam én is fiatal, ne higgy a legendáknak), engem se lehetett szépnek mondani. Jól illettünk egymáshoz, és ha Halandó vagyok, büszke lettem volna, ha õ lehet a feleségem.

Ezt meg is mondtam neki nemegyszer. Azt hiszem, hízelgett neki. De én tudom, hogy ez volt az igazság. Nem minden Halhatatlan ilyen szerencsés, akinek a Kalkuláció osztja ki az asszonyát.

Természetesen abban a Valóságban neki fiatalon meg kellett halnia, és egyik hasonmását se lehetett megszerezni. Elõször belenyugodtam a dologba. Voltaképpen rövid élete tette lehetõvé, hogy velem élhet, s ugyanakkor nem hat károsan a Valóságra.

Most már szégyellem, hogy akkor örültem is neki, amiért nem él sokáig. De ez csak kezdetben volt így. Csak kezdetben.

Olyan gyakran meglátogattam, ahogyan a tér-idõ engedély csak lehetõvé tette. Minden percet kihasználtam, nem ettem, nem aludtam, ha kellett, és a munkámat is szégyentelenül elhanyagoltam. Kedvessége túlszárnyalta minden várakozásomat: beleszerettem. Nagyon kevés tapasztalatom van e téren, és az ilyesmit igen bizonytalan dolog megérteni az Idõben végzett Megfigyelés alapján. Megítélésem szerint mindenesetre szerelmes voltam.

Az érzelmi és fizikai szükséglet kielégítésébõl valami egészen más lett. És elkerülhetetlen halálát akkor már nem kényelmes megoldásnak tekintettem, hanem ránk váró szerencsétlenségnek. Megcsináltam a lány Sorstervét. Nem mentem a Sorstervezõ részleghez. Én magam készítettem el. Ne is csodálkozz ezen. Szabálysértést követtem el, de ez még semmi ahhoz, amit késõbb tettem.

Igen, én Laban Twissell, Fõkalkulátor.

Háromszor jött és múlt el a bioideje, hogy csekély beavatkozással megváltoztathattam volna a lány személyes Valóságát. Természetesen tudtam, hogy a Tanács semmiféle magánjellegû Változtatást nem hagyott volna jóvá. És mégis úgy éreztem, hogy én magam személy szerint leszek felelõs a haláláért. Ez az érzés indokolta késõbbi tetteimet.

Teherbe esett. Semmit sem tettem, pedig tehettem volna. Én dolgoztam ki a Sorstervét, én módosítottam, hogy a velem való kapcsolata is benne legyen, s tudtam, hogy a terhességének nagy a valószínûsége. Tudod, vagy nem, a Halandó nõk minden elõvigyázatosság ellenére is teherbe eshetnek a Halhatatlanoktól. Elõfordulhat. Minthogy azonban a Halhatatlanoknak nem engedélyeznek gyereket, az ilyen terhességeket fájdalommentesen és biztonságosan megszakítják. Sokféle módszer van erre.

A Sorsterv jelezte, hogy még a szülés elõtt meghal, így hát semmiféle elõvigyázatossági rendszabályt nem alkalmaztam. A lány örült a terhességének, s azt akartam, hogy örüljön, így aztán csak tétlenül néztem, és próbáltam mosolyogni, amikor lelkendezve újságolta, már mozog a magzat.

És akkor valami történt. Koraszülés...

Nem csodálkozom, hogy így nézel rám. Gyerekem volt. Valóságos gyerek, az enyém. Nem találsz még egy Halhatatlant, aki elmondhatja ezt magáról. Ez már több mint szabálysértés. Fõbenjáró bûn... de ez még mind semmi.

Nem számítottam erre. A szülésben és a vele kapcsolatos problémákban igen járatlan voltam.

Rémülten néztem meg ismét a Sorstervet, és megtaláltam benne az élõ gyereket, egy kis valószínûségi alternatívában, ami elkerülte a figyelmemet. Gyakorlott Sorstervezõ nem siklott volna át rajta, s azzal okoztam a bajt, hogy túlbecsültem a képességeimet.

De mitévõ legyek most?

Nem ölhettem meg a gyereket. Az anyának még két hete volt hátra. Hadd maradjon vele a gyerek addig, döntöttem. Két hét boldogságot kérni, nem égbekiáltó bûn.

Az anya meghalt, mint ahogyan elõre tudtam, s úgy, ahogyan elõre tudtam. Ott ültem, amíg csak a tér-idõ engedély szerint tehettem, s azon bánkódtam, hogy már egy éve tétlenül vártam a halálát. S aztán a karomban tartottam a fiunkat... Igen, életben hagytam! Miért förmedsz rám? Te ítélsz el?

Nem tudhatod, milyen érzés a karodban tartani saját életednek egy parányi atomját. Lehet, hogy az agyam Kibernetikus Agy, és az ereimben tér-idõ engedélyek oldata kering, de ismerem ezt az érzést.

Életben hagytam. Elkövettem ezt a bûnt is. Elhelyeztem egy nevelõintézetben, és ha csak tehettem, meglátogattam (a bioidõvel egyeztetett idõközökben), hogy rendezzem fizetési kötelezettségeimet, és ellenõrizzem a fiú növekedését.

Két év telt el így. Rendszeresen ellenõriztem a fiú Sorstervét (most már hozzászoktam, hogy megszegem ezt a tilalmat), és nagyon örültem, hogy semmi nem mutatott káros hatást az akkori Valóságra 0,0001 valószínûségi határ felett. A gyerek megtanult járni, és gügyögött is már néhány szót. De senki sem tanította arra, hogy apának nevezzen engem. Nem tudom, mi volt a nevelõintézetek Halandóinak az elképzelése velem kapcsolatban. Elfogadták a pénzt, de nem szóltak egy szót sem.

Aztán két év múltán az Idõtanács elé került egy Változtatás terve, amely az 575. Század egy részét is érintette. Akkoriban léptettek elõ Segédkalkulátorrá, s rám bízták a Változtatást. Ez volt az elsõ önálló feladatom.

Büszke voltam persze, de aggódtam is. A fiam betolakodó volt ebben a Valóságban. Nem várhattam, hogy az új Valóságban hasonmásai lesznek. A nemlétbe való átmenetele elszomorított.

Kidolgoztam a Változtatást, és még büszke is voltam hibátlan munkámra. Ez volt az elsõ. De engedtem a kísértésnek. Mégpedig könnyen, mivel már nagyon kitanultam.

Tapasztalt bûnözõ lettem, megrögzött gonosztevõ. Új Sorstervet készítettem a fiamnak az új Valóságban, s elõre tudtam, mit találok.

Az evés, alvás nélkül huszonnégy órára bezárkóztam az irodámba, küszködtem a kész Sorstervvel, elkeseredett erõfeszítéssel próbáltam benne hibát találni. Hibátlan volt.

Másnap nem mutattam be a megoldást, s a megközelítés durva módszereivel kidolgoztam egy tér-idõ engedélyt (ennek a Valóságnak mégsem kellett túl sokáig tartania), és beléptem az Idõbe, jóval harminc évvel fiam születése után.

Harmincnégy éves volt, éppen olyan idõs, mint én. Mint távoli rokon mutatkoztam be neki, felhasználtam azt a körülményt, hogy jól ismertem anyja családját. Semmit sem tudott az apjáról, nem is emlékezett azokra az alkalmakra, amikor gyerekkorában meglátogattam.

Repülõgépmérnök volt. Az 575. Század a légi utazás egy féltucatnyi módját próbálta ki (mint a jelenlegi Valóság is), s a fiam boldog, sikeres tagja volt a társadalomnak. Szerelmi házasságot kötött, de nem akartak gyereket. A lány nem is ment volna férjhez abban a Valóságban, ahol a fiam nem létezett. Ezt kezdettõl fogva tudtam. Tudtam, hogy ennek nem lesz semmi káros hatása a Valóságra. Máskülönben nem vettem volna a szívemre, hogy életben hagyom a fiamat. Ennyire mégsem vagyok elvetemült.

Egy napot töltöttem vele. Tartózkodóan beszélgettem, udvariasan mosolyogtam, és hûvösen elbúcsúztam, amikor a tér-idõ engedélyem elõírta. De közben állandóan figyeltem, magamba szívtam minden mozdulatát, megteltem velük, s megpróbáltam legalább egy napig kívül élni a Valóságon, amely egy nap múlva (a bioidõ szerint) már nem létezett.

Hogy szerettem volna meglátogatni a feleségemet is az Idõnek abban a kis szakaszában, amikor még élt, de minden rendelkezésemre álló másodpercet elhasználtam. Még észrevétlenül sem merészeltem belépni az Idõbe, hogy egy pillantást vessek rá.

Visszatértem a Halhatatlanságba, s egy szörnyû éjszakán át viaskodtam hiába az ellen, aminek be kellett következnie. Másnap reggel benyújtottam a kalkulációmat a változtatási javaslatommal együtt.

Twissell suttogóra fogta a hangját, s most elhallgatott. Görnyedten ült, tekintetét a padlóra szegezte, s ujjai lassan egymásba fonódtak, majd szétnyíltak a görcsös szorításból.

Harlan hiába várta az öregember következõ mondatát. Megköszörülte a torkát. Azon kapta magát, hogy sajnálja ezt az embert, sajnálja a sok elkövetett bûne ellenére. Megszólalt:

- Ez minden?

Twissell suttogva felelte:

- Nem, a legrosszabb... a legrosszabb... a fiamnak volt hasonmása. Az új Valóságban létezett, négyéves kora óta béna az alsó teste. Negyvenkét éve ágyban fekvõ beteg, olyan körülmények között, amelyek nem tették lehetõvé, hogy a 900. Század idegregeneráló eljárását alkalmazzam, sõt még véget sem tudtam vetni az életének, hogy ne szenvedjen tovább. Ez az új Valóság még most is létezik. A fiam is ott él, a Század megfelelõ pontján. És ezt nekem köszönheti.

Én és a Kibernetikus Agy találtuk ki neki ezt az új életet, és az én parancsszavamra hajtották végre a Változtatást. Rengeteg bûnt követtem el az õ érdekében és az anyjáért, de úgy érzem, hogy ez az utolsó tettem, bár tökéletes összhangban volt a Halhatatlanságnak tett eskümmel, a legnagyobb bûnöm, ez maga a bûn.

Erre nem lehetett mit mondani, és Harlan hallgatott.

- Most már érted - folytatta Twissell -, miért vettem úgy a szívemre a történetedet, és miért nem bánom, ha megtartod a leányt. Nem sértené a Halhatatlanságot, s bizonyos értelemben vezeklés lesz a bûnömért.

Harlan most már hitt neki. Gondolt egy nagyot, és hitt Twissellnek.

Térdre borult, ökölbe szorított kezét a halántékához emelte. Elõrehajtotta fejét, s lassan ingatta, mintha vad elkeseredés járná át.

Elutasította a Halhatatlanságot, és elveszítette Noŷst, pedig sámsoni erõfeszítése nélkül is megmenthette volna az egyiket, és megtarthatta volna a másikat.

15. Kutatás a Primitív Korban

Twissell megrázta Harlan vállát. Az öregember sürgetõen szólongatta:

- Harlan! Harlan! Az Idõbe is, ember!

Harlan lassan emelkedett ki a kétségbeesésbõl.

- Most mit kell tennünk?

- Mindenesetre nem ezt. Nem kell kétségbeesni. Elõször is figyelj rám. Próbáld meg, és ne technikusi szemmel nézd a Halhatatlanságot, hanem mintha Kalkulátor volnál, így sokkal összetettebb a kép. Ha valamit megváltoztatsz az Idõben, és Valóságot változtatsz, a Változás nyomban bekövetkezhet. Miért?

Harlan bágyadtan válaszolt:

- Mert a módosítás elkerülhetetlenné tette a Változtatást?

- Vajon valóban így van? Visszamehetsz, és megsemmisítheted a módosítást, vagy nem?

- Lehet. Bár én sohasem tettem. Nem is hallottam, hogy valaki megtette volna.

- Igaz. Általában nincs is szándékunkban megsemmisíteni a módosítást, tehát minden lezajlik a terv szerint. De itt valami másról van szó. Egy akaratlan módosításról. Coopert rossz Századba küldted vissza, és én most nagyon szeretném megsemmisíteni ezt a módosítást, és visszahozni ide Coopert.

- Az Idõbe is, hogyan?

- Még nem tudom, de kell lennie valami lehetõségnek. Ha nem volna, akkor a módosítás visszafordíthatatlan lenne, s a Változtatás nyomban bekövetkezne. De a Változtatás még most se zajlott le. Még most is a Mallansohn-féle memoár Valóságában élünk. Ez azt jelenti, hogy a módosítást meg lehet és meg is fogjuk semmisíteni.

- Hogyan? - Harlan úgy érezte, hogy a lázálom ismét elkapja, és megpörgeti, még sötétebben, még fenyegetõbben.

- Lennie kell valami módszernek, hogy ismét bezárjuk a kört az Idõben, és képességeinket tekintve nagy a valószínûsége annak, hogy megtaláljuk. Bármely pillanatban, ha te vagy én hibásan döntünk, vagy a kör bezárásának a valószínûsége a kritikus tömeg alá esik, eltûnik a Halhatatlanság. Érted?

Harlan nem nagyon értette. De nem is nagyon igyekezett megérteni. Lassan feltápászkodott, és a székhez botorkált.

- Gondolja, hogy vissza tudjuk hozni Coopert?

- És aztán a helyes Századba küldjük, igen. Kapd el abban a pillanatban, amikor kilép a kabinból, és akkor még eljuthat a helyére, a 24. Századba, alig néhány bioóra, legfeljebb egy bionap alatt. Természetesen ez is módosítás lenne, de kétségtelenül nem olyan nagy. A Valóság meginog, fiú, de nem dõl össze.

- De hogyan találjuk meg Coopert?

- Tudjuk, hogy van rá mód, mert különben a Halhatatlanság már nem létezne. S hogy mi a módja... hát ezért van rád szükségem, ezért nyertelek meg. Szakértõje vagy a Primitív Kornak. Szerinted mit kell tenni?

- Nem tudom - nyögött fel Harlan.

- De tudod - állította Twissell.

Az öregember hangjából hirtelen eltûnt minden öregség és fáradtság. Szemében ott csillogott a csata tüze, és cigarettáját lándzsaként tartotta. Még Harlan eltompult érzékei is észlelték, hogy Twissell örül, mert sikerült csatába vinnie.

- Próbáljuk összeállítani az események menetét - mondta Twissell. - Itt az emelõkar. Ott állsz mellette, várod a jelzést. Megkapod. Elindítod a sorkapcsolást, és ugyanabban a pillanatban lenyomod az energiakart az alsó idõbe. Milyen mélyre?

- Nem tudom, mondtam már. Nem tudom.

- Te nem tudod, de az izmaid tudják. Állj ide, és fogd meg a kapcsolókart. Szedd össze magad. Gyere csak, fiú! Várod a jelzést. Gyûlölsz engem. Gyûlölöd a Tanácsot. Gyûlölöd a Halhatatlanságot. Vérzik a szíved Noŷsért. Gondolatban térj vissza ehhez a pillanathoz. Érezd azt, amit akkor éreztél. Most ismét elindítom az órát. Egy percet adok neked, fiú, idézd fel az érzéseidet, és kényszerítsd vissza õket a thalamusodba. Aztán a zéró közeledtekor jobb kezeddel nyomd le a kapcsolókart, mint az elõbb. Aztán vedd el onnan a kezed. Vissza ne rántsd a kart! Készen vagy?

- Nem hiszem, hogy meg tudom tenni.

- Nem hiszed... az Idõbe is, nincs más választásod! Van rá valami más mód, hogy visszaszerezd a lányt?

Nem volt más mód. Harlan visszakényszerítette magát a mûszerekhez, és akkor az érzések ismét megrohanták. Nem kellett felidéznie. A mozdulatok felidézték. A vörös hajszálmutató ismét nekiindult.

Közönyösen gondolta: „Életem utolsó perce?"

Mínusz harminc másodperc.

„Nem fog fájni - gondolta. - Ez nem a halál."

Megpróbált csak Noŷsra gondolni.

Mínusz tizenöt másodperc.

Noŷs!

Bal keze a kapcsoló felé nyúlt.

Mínusz tizenkét másodperc.

Most!

Jobb keze megmozdult.

Mínusz öt másodperc.

Noŷs!

Jobb keze megmozdult (zéró!) görcsösen.

Harlan zihálva visszaugrott.

Twissell elõrelépett, és a tárcsára bámult.

- Huszadik század - mondta. - Tizenkilenc harmincnyolc, hogy pontos legyek.

Harlan elfulladó hangon szólalt meg:

- Nem tudom. Megpróbáltam ugyanazt érezni, de ez mégis más volt. Tudtam, mit csinálok, és ez már megváltoztatta.

- Tudom, tudom - felelte Twissell. - Lehet, hogy teljesen hibás. Legyen ez az elsõ megközelítés. – Egy pillanatig hallgatott, valamit számolt, egy zsebanalizátort vett elõ félig a tokjából, de meg se nézte és visszadugta. - Az Idõbe ezekkel a tizedesekkel!

Mondjuk, 0,99 a valószínûsége, hogy a 20. Század második negyedébe küldted vissza Coopert. Valahová 19,25 és 19,50 közé. Így van?

- Nem tudom.

- Rendben van, akkor figyelj ide! Ha úgy döntök, hogy a Primitív Kornak csak erre a szakaszára koncentrálom a kutatásokat, és tévedtem, akkor elveszítem az eshetõségét annak, hogy az Idõben bezárom a kört, és a Halhatatlanság eltûnik. Maga a döntés lesz a döntõ fontosságú, a Minimálisan Szükséges Változtatás, az MSZV, hogy létrejöjjön a Változtatás.Most eldöntöm. Eldöntöm, határozottan...

Harlan aggódva nézett körül, mintha a Valóság egyszerre olyan törékennyé vált volna, hogy egy hirtelen fejrezzenésre is összeomolhatna.

- Én tökéletesen bízom a Halhatatlanságban.

(Twissell józan viselkedése annyira hatott rá, hogy a saját hangját is biztosnak hallotta.)

- Tehát a Halhatatlanság továbbra is létezik - mondta Twissell száraz, gyakorlatias hangon -, tehát helyesen döntöttünk. Most egyelõre nincs több tennivalónk. Menjünk vissza az irodámba, ide pedig beengedjük a Tanács albizottságát, ha ez örömöt szerez nekik. Nekik elég, ha annyit tudnak, hogy a terv sikeresen befejezõdött. És ha nem, akkor soha nem tudják meg. De mi sem.

Twissell a cigarettáját nézegette, majd így szólt:

- Most az a kérdés: Mit csinál majd Cooper, ha rossz Században találja magát?

- Nem tudom.

- Egy dolog nyilvánvaló. Világos fejû fickó, értelmes, van fantáziája, ugye?

- Ha egyszer õ Mallansohn.

- Pontosan így van. És már el is töprengett azon, mi lenne, ha nem sikerülne a dolog. Utoljára azt kérdezte: És mi lesz, ha nem jó helyre érkezem? Emlékszel?

- És aztán? - Harlan nem tudta, hová akar kilyukadni Twissell.

- Gondolatban már felkészült arra, hogy rossz helyre érkezik az Idõben. Valamit tenni fog. Megpróbál nyomokat hagyni hátra a számunkra. Ne felejtsd el, élete egy részét mint Halhatatlan töltötte. Ez nagyon fontos. - Twissell füstkarikákat fújt ki, egyik ujjával átszúrta, s aztán figyelte, hogyan kanyarog és kavarog. - Megszokta az Idõn át való hírközlést.

Nemigen fog beletörõdni abba, hogy hajótörést szenvedett az Idõben. Tudni fogja, hogy mi keressük.

Harlan így válaszolt:

- Nincsenek kabinjai, a 20. Században nincs Halhatatlanság, hogyan tud hát összeköttetést teremteni velünk?

- Veled, Technikus, veled. Használd csak az egyes számot. Te vagy a Primitív Kor szakértõje. Te tanítottad Coopernek a Primitív Kort. Egyedül te vagy képes megtalálni a nyomait.

- Milyen nyomokat, Kalkulátor?

Twissell csalafinta öreg arca rámeredt Harlanra, ráncai szinte világítottak.

- Coopert ott akartuk hagyni a Primitív Korszakban. Nincs felette a bioidõ védõpajzsa. Egész élete beleszövõdik a régi Idõbe, és ott is marad, amíg meg nem semmisítjük a módosítást. Éppen így beleszövõdik az Idõbe minden olyan tárgy, jel vagy üzenet, amelyet hátrahagyhat a számunkra. Bizonyára használtatok különleges forrásokat tanulás közben. Dokumentumokat, archív anyagot, filmeket, mûalkotásokat, katalógusokat. Úgy gondolom, abból az Idõbõl merített elsõdleges forrásokat.

- Értem.

- És együtt tanulmányoztátok õket.

- Igen.

- Volt valami kedvenc témád, amirõl Cooper tudja, hogy jobban ismered, úgyhogy rögtön felfedeznéd, ha benne önmagára hívná fel a figyelmet?

- Most már tudom, hová akar kilyukadni – mondta Harlan. Elgondolkozott.

- Nos? - kérdezte türelmetlenül Twissell.

- A képes újságjaim, minden bizonnyal. A képes újságok a korai 20. század jellemzõ jelenségei voltak.

Az egyiknek megvannak a majdnem teljes évfolyamai a 20. Század elejétõl egészen a 22. Századig.

- Pompás. No és szerinted Coopernek módjában áll felhasználni ezeket az újságokat az üzenetközvetítésre? Ne felejtsd el, Cooper tudja, hogy olvasgatod ezeket az újságokat, jól ismered, és eligazodsz köztük.

- Nem tudom. - Harlan a fejét rázta. - A képes újság mesterséges stílust teremtett. Inkább válogatott a hírek közül, s nem foglalta össze õket, teljesen kiszámíthatatlan volt. Nehéz, sõt lehetetlen volt arra számítani, hogy valami a kívánt formában jelenik meg. Cooper megjelenése nem lesz feltûnõ, és még így sem biztos, hogy megjelenik az újságokban. De tegyük fel, bejut a szerkesztõségi állományba, ami igen valószínûtlen, akkor sem számíthat rá, hogy a különbözõ szerkesztõkön átjut a szövegezése. Nem tudom, Kalkulátor.

- Az Idõbe is, gondolkodj! Koncentrálj a képes újságokra. A 20. Században vagy, te vagy Cooper, s mindazt tudod, amit õ. Te tanítottad a fiút, Harlan.

Te csiszoltad a gondolkodását. Most vajon mihez kezd? Hogyan érheti el, hogy kinyomtathassa, amit akar, mégpedig a pontos szövegezéssel?

Harlan szeme kerekre nyílt.

- Hirdetés!

- Micsoda?

- Hirdetés. Fizetett közlemény, amelyet kötelesek pontosan megjelentetni. Néhányszor megbeszéltük ezt Cooperrel.

- Ó, igen. A 186. Században is csinálnak ilyesmit - jegyezte meg Twissell.

- De nem úgy, mint a 20.-ban. A 20. Század ebben a tekintetben a virágkor. A kulturális környezet...

- Most nézzük a hirdetést - vetette közbe sietõsen Twissell. - Milyen lehet Cooper hirdetése?

- Azt én is szeretném tudni.

Twissell a cigaretta égõ hegyét bámulta, mintha onnan akarna ihletet meríteni.

- Nem beszélhet nyíltan. Nem hirdetheti: „Cooper a 78. Századból a 20. Századba került, és hívja a Halhatatlanságot..."

- Miért ne?

- Lehetetlen. A 20. Század tudtára adni ismereteinket még károsabb lenne a Mallansohn-körre nézve, mintha mi intézkedünk tévesen. Mi azonban még most is itt vagyunk, tehát Cooper a Primitív Kor jelenlegi Valóságában egyetlen hibás lépést sem tett.

- Azonfelül - mondta Harlan elterelve a beszélgetést a körbe topogástól, ami úgy látszik, egyáltalán nem zavarta Twissellt - a képes újságok nem is igen közölnek olyasmit, ami õrültségnek látszik, vagy amit nem értenek. Szélhámosságot gyanítanának, vagy valami más törvénytelenséget, és nem akarnának belekeveredni, így tehát Cooper az üzenetében nem használhatja az Idõk Egységes Nyelvét.

- Valami igen elmés ötletnek kell lennie – jegyezte meg Twissell. - Nyilván jelbeszédre volt szüksége. Olyan hirdetést kellett közöltetnie, amely a Primitív Kor embereinek látszólag teljesen normális. Teljesen normális! És ugyanakkor számunkra nyilvánvaló, mert tudjuk, hogy mit keresünk. Teljesen nyilvánvaló! Az elsõ pillantásra nyilvánvaló, minthogy számtaIan más cikk között kell felfigyelnünk rá. Milyen nagy lehet szerinted, Harlan? Költségesek a hirdetések?

- Úgy hiszem, elég költségesek.

- Cooper nem szórhatja a pénzt. Ráadásul nehogy gyanút keltsen, kisalakúnak is kell lennie. Gondolkozz, milyen nagy lehet a hirdetés?

Harlan a kezével mutatta.

- Egy fél hasáb?

- Hasáb?

- Ezek nyomtatott lapok. Papírra nyomják. A szöveg hasábokra oszlott.

- Ó, igen. Az irodalmat és a filmet már nem tudom szétválasztani... Igen. Pompás, megvan az elsõ megközelítõ adatunk. Egy félhasábos hirdetést kell keresnünk, amely gyakorlatilag az elsõ pillantásra értésünkre adja, hogy feladója egy másik Századból érkezett (természetesen a felsõ idõbõl), de mégis normális hirdetést, amelyet a Század egyetlen embere sem tarthat gyanúsnak.

- És ha nem találom meg?

- Megtalálod. A Halhatatlanság létezik, ugye? És amíg létezik, helyes nyomon járunk. Mondd csak, nem emlékszel egy ilyen hirdetésre, amit együtt néztetek? Valamire, ami ha csak egy pillanatra is, feltûnõ volt, szokatlan vagy hibás?

- Nem.

- Nem kívánom, hogy azonnal válaszolj. Gondolkozz vagy öt percig.

- Nincs értelme. Amikor a képes újságokat tanulmányoztam Cooperrel, õ még nem volt a 20. Században.

- Kérlek, fiú. Használd a fejedet. Amikor Coopert a 20. Századba küldted, módosítást hajtottál végre.

Ez még nem Változtatás, nem visszavonhatatlan módosítás. De végbement egy változás, kis „v" betûvel, vagy ahogy a Kalkulációban nevezik, mikrováltoztatás. Abban a pillanatban, amikor Coopert a 20. Századba irányítottad, a hirdetés megjelent a lap megfelelõ számában. A te Valóságod mikrováltoztatást szenvedett el, mivel most nagyobb a valószínûsége annak, hogy a hirdetés oldalát megnézed, mint az elõzõ Valóságban. Érted?

Harlant ismét megzavarta az a könnyedség, amellyel Twissell keresztülcsörtetett az idõlogika dzsungelén, az Idõ „paradoxonjain". A fejét rázta.

- Semmi ilyesmire nem emlékszem.

- Rendben van, milyen kartotékrendszeren tartod ezeket az évfolyamokat?

- Külön könyvtárt építettem a Kettes Szinten. Kihasználtam Cooper kiváltságos helyzetét.

- Pompás! - mondta Twissell. - Menjünk oda, most, azonnal!

Harlan csak figyelte Twissellt, amint kíváncsian nézegeti a könyvtár régi, bekötött könyveit, s végül egyet leemel. Olyan régiek voltak, hogy a törékeny papírt különleges eljárással kellett megóvni, s a lapok recsegtek Twissell nem eléggé finom ujjai között.

Harlan összerezzent. Máskor elparancsolta volna Twissellt a polcoktól, hiába Fõkalkulátor.

Az öregember pergette a zizegõ lapokat, és õsi szavakat próbálgatott.

- Ez az angol nyelv, amirõl a nyelvészek mindig fecsegnek, ugye? - kérdezte, és megkopogtatott egy oldalt.

- Igen, angol - mormolta Harlan.

Twissell visszarakta a kötetet, - Nehézkes és esetlen.

Harlan vállat vont. A Halhatatlanság legtöbb Századában már filmkönyvek voltak forgalomban. Sok helyütt azonban a molekuláris rögzítés is elterjedt. De a nyomtatásról és a papírról is hallottak.

- A könyvnyomtatás nem igényel olyan mûszaki befektetést, mint a filmek - állapította meg.

Twissell megvakarta az állat.

- Igaz. Nos, hozzálátunk?

Levett egy másik kötetet a polcról, találomra felütötte, és merõen bámulni kezdett egy lapot.

„Vajon valóban azt gondolja - tûnõdött Harlan -, hogy a véletlen rávezeti a megoldásra?"

A sejtése igaznak bizonyult: mert Twissell, amikor észrevette Harlan csodálkozó tekintetét, elvörösödött, és visszatette a könyvet.

Harlan leemelte a 19,25 Század elsõ kötetét, és módszeresen nekilátott átlapozni. Csak a jobb keze meg a szeme mozgott. Testének többi része feszült figyelembe merevedett.

Harlan úgy érezte, már egy aeon is eltelt, mire felkelt, és dörmögve újabb kötetet szedett elõ. Ilyenkor kávé, szendvics vagy valami más címen szakította meg a munkáját.

Súlyosan felsóhajtva megjegyezte:

- Felesleges itt maradnia.

- Zavarlak? - kérdezte Twissell.

- Nem.

- Akkor maradok - mormogta Twissell. S közben a polcokhoz sétált, gyámoltalanul bámulta a könyvek kötését. Cigarettái idõnként a körmére égtek, de õ ügyet sem vetett rá.

Véget ért az elsõ bionap.

Keveset és rosszul aludtak. Reggel, két kötet között Twissell az utolsó korty kávéján elmerengett:

- Néha csodálkozom, miért nem köszöntem le a kalkulátori tisztségbõl, azután, hogy... tudod...

Harlan bólintott.

- Szerettem volna megtenni - folytatta az öregember. - Szerettem volna megtenni. Biohónapokig kétségbeesetten reménykedtem, hogy semmiféle Változtatással nem lesz dolgom. Egészen belebetegedtem.

Kételkedem benne, hogy igazságosak-e a Változtatások. Furcsa, hogyan hatnak az érzelmek az emberre.

Te ismered a Primitív Kor történelmét, Harlan. Tudod, milyen volt a valóságban. A Valóság vakon sodródott a Maximális Valószínûség vonala mentén. És ha a Maximális Valószínûség járványt jelentett, vagy tízszázadnyi rabszolga-gazdálkodást, mûszaki csõdöt vagy esetleg egy... egy... mi is lenne igazán rossz... vagy egy atomháborút, ha ez egyszer lehetséges volt, akkor, az Idõbe is, megtörtént. Semmi sem tartóztathatta fel. Mióta a Halhatatlanság létezik, az ilyesmit meg lehet akadályozni. A 28. Századtól felfelé ilyesmi már nem fordulhat elõ. Az Idõbe is, a Valóságunkat olyan magas jóléti szintre emeltük, ami felülmúlja a Primitív Kor képzeletét, s ennek a színvonalnak a Halhatatlanság beavatkozása nélkül valóban igen kevés valószínûsége volna.

„Hová akar kilyukadni? Még gyorsabb munkára akar ösztönözni? - gondolta Harlan szégyenkezve. - Én megteszem, ami tõlem telik."

Twissell így folytatta:

- Ha most elszalasztjuk ezt a lehetõséget, a Halhatatlanság eltûnik, valószínûleg végig az egész bioidõben. És a Valóság egyetlen hatalmas Változással visszaugrik a Maximális Valószínûséghez, s abban biztos vagyok, hogy ez egyet jelent az atomháborúval, az emberiség kihalásával.

- Megnézném a következõ kötetet - mondta Harlan.

A következõ szünetnél Twissell gyámoltalanul megjegyezte:

- Még rengeteg van hátra. Nincs valami gyorsabb módszer?

- Mondjon egyet - válaszolta Harlan. - Én azt hiszem, hogy minden egyes oldalt meg kell néznem.

És az oldal minden részét. Hogyan haladhatnék gyorsabban?

És módszeresen tovább forgatta a lapokat.

- Egyébként - jegyezte meg - a betûk már ugrálnak a szemem elõtt, és ez annak a jele, hogy ideje aludnunk.

Véget ért a második bionap. A kutatás harmadik bionapján, délelõtt 10.22-kor Harlan csöndes ámulattal meredt az egyik oldalra, és így szólt:

- Megvan!

Twissell nem fogta fel a mondat értelmét.

- Micsoda? - kérdezte.

Harlan felpillantott, arcán meglepetés tükrözõdött.

- Tudja, nem hittem. Az Idõbe is, soha nem hittem benne igazán, még akkor sem, amikor összevissza fecsegett a képes újságokról meg hirdetésekrõl.

Twissell csak most kapcsolt:

- Megtaláltad!

Odaugrott Harlanhoz, és remegõ ujjakkal a kötet felé kapott. Harlan elrántotta elõle, és becsapta a kötetet.

- Egy pillanat. Maga nem találja meg, még akkor sem, ha megmutatom az oldalt.

- Mit csináltál? - kiáltott Twissell. - Nem találod meg ismét.

- De megtalálom. Tudom, hol van. De elõször...

- Mit elõször?

Harlan így folytatta:

- Van itt még valami, Twissell Kalkulátor. Azt mondta, hogy visszakapom Noŷst. Akkor hát hozza ide. Hadd lássam.

Twissell Harlanra meredt, ritkás õsz haja szétzilálódott.

- Tréfálsz?

- Nem - felelte élesen Harlan. - Nem tréfálok. Megígérte, hogy elintézi... Maga tréfál! Noŷsnak meg nekem találkoznunk kell. Megígérte.

- Igen, megígértem. Ebben megállapodtunk.

- Akkor kerítse elõ nekem, élve, egészségesen és sértetlenül.

- Nem értelek. Nem én rejtettem el. Senki sem rejtette el. Még most is ott van, ahol Finge jelentései szerint elõrement a felsõ idõbe. Senki sem bántotta. Az Idõbe is, mondtam, hogy biztonságban van!

Harlan az öregemberre meredt, és egyszeriben izgatott lett. Elfúlva mondta:

- Ne játsszon a szavakkal. Rendben van, Noŷs változatlanul ott van, de mi hasznom nekem ebbõl? Szüntesse meg az idõgátat a 100 000. Századnál...

- Micsodát?

- A gátat. A kabin nem tudja áttörni.

- Ezt sohasem említetted! - tört ki Twissell.

- Nem mondtam? - kérdezte éles meglepetéssel Harlan. Valóban nem említette volna? Pedig gyakran gondolt rá. Soha nem szólt róla egy szót sem?

Sehogyan sem tudott visszaemlékezni. Ismét elfogta a düh.

- Rendben van. De most mondom: szüntesse meg a gátat!

- Ez lehetetlen. Gát a kabin útjában? Idõgát?

- Csak nem azt akarja állítani, hogy nem maga emelte ott a gátat?

- Pedig nem én csináltam. Az Idõre esküszöm!

- Akkor, akkor... - Harlan elsápadt. - Akkor a Tanács mûve. Akkor mindenrõl tudnak, és magától függetlenül intézkedtek. De akkor esküszöm az Idõre és a Valóságra, nézhetnek a hirdetés meg Cooper után, meg Mallansohn és a Halhatatlanság után. Úgysem találják meg. Egyiket sem.

- Várj csak, várj! - Twissell elkeseredetten megragadta Harlan könyökét. - Szedd össze magadat! Gondolkozz, fiú, gondolkozz! A Tanács semmiféle gátat nem létesített.

- A gát létezik.

- De nem építhettek ilyen gátat. Senki sem. Elvi lehetetlenség.

- Akkor nem tud mindenrõl. A gát létezik.

- Többet tudok, mint a Tanács együttvéve, és állítom, hogy ez lehetetlen.

- A gát létezik.

- És ha...

Harlan kissé magához tért, és olyan rémületet vett észre Twissell szemében, amilyet még akkor sem tapasztalt, amikor arról értesült, hogy Cooper rossz Századba került, és a Halhatatlanságot a végpusztulás fenyegeti.

16. A Rejtett Századok

Andrew Harlan üres tekintettel figyelte a sürgõ-forgó embereket. Ügyet sem vetettek rá, hiszen Technikus volt. Máskor valamivel kevésbé udvariasan nézett volna el a fejük felett, mert a Karbantartáshoz tartoztak.

De most megfigyelte és nagy kínjában szinte irigyelte õket.

Az Intertemporális Szállítási Osztály személyzetéhez tartoztak: acélszürke egyenruhában, váll-lapjukon fekete alapon vörös, kétfejû nyíl. Bonyolult energiamezõ-berendezésekkel próbálták ki a kabinmotorokat és a kabinakna mentén fekvõ hiperszabadság-fokozatokat. Harlan úgy vélte, nem sokat konyíthattak a temporális gépészet elméletéhez, de nyilvánvalóan nagy volt a gyakorlati tudásuk.

Harlan nem sokat tanult a Karbantartásról Növendék korában. Vagy hogy pontosabbak legyünk, nem nagyon kívánt róla bármit is megtanulni. Azok a Növendékek, akik a vizsgákon nem feleltek meg, átkerültek a Karbantartókhoz. Az Általános Szakmába jutni, ahogyan szemérmesen nevezték, egyenértékû volt a kudarccal, és minden Növendék önkéntelenül kerülte még a gondolatát is.

De most, amint munka közben figyelte a Karbantartó embereit, úgy tetszett neki, hogy nyugodtan, szakértelemmel dolgoznak, és a lehetõségekhez mérten boldogok.

Miért ne volnának boldogok? Tízszer annyian vannak, mint a Specialisták, az „igazi Halhatatlanok". Megvan a maguk társasága, a lakószintjeik és a saját szórakozásuk. Munkájuk a bionapnak csak egy bizonyos hányadát foglalja le, és semmiféle társadalmi nyomás nem nehezedik rájuk, hogy szabad idejüket is a foglalkozásuknak szenteljék. Ráérnek olvasni, mint ahogy egyetlen Specialista sem, és a különbözõ Valóságokból kiszûrt filmdramatizálásokat is megnézhetik.

Végül is valószínûleg õk a teljesebb egyéniségek. A Specialisták élete hajszolt, megviselt és mesterkélt a Karbantartók édes és egyszerû életével szemben.

A Karbantartók alkotják a Halhatatlanság alapját. Furcsa, hogy ez a nyilvánvaló tény elõbb nem ötlött az eszébe. Ellenõrzik az Idõbõl történõ élelem-és vízszállításokat, megsemmisítik a hulladékot, és felügyelnek az energiaszolgáltatásra. A Halhatatlanság gépezete az õ munkájuk nyomán mûködik simán. Ha egy napon valamennyi Specialista elpatkol, a Karbantartás tovább üzemeltetheti az egész Halhatatlanságot. De ha a Karbantartók eltûnnek, a Specialistáknak el kell hagyniuk a Halhatatlanságot, vagy nyomorúságosán elpusztulnak.

Sajnálják-e a Karbantartók, hogy elveszítették idõotthonukat, a családot, a gyerekeiket? Elegendõ ellenérték volt-e, hogy nem kellett félniük a szegénységtõl, betegségtõl, és elég karpótlás volt-e a Valóságváltoztatás? Megkérdezték-e a véleményüket valaha is bármilyen kérdésben? Harlan most úgy érezte, társadalmi reformer tüze ég benne.

Twissell Fõkalkulátor törte meg Harlan gondolatainak a füzérét, majdnem futva rontott be, s még fáradtabbnak látszott, mint távozásakor, amikor a Karbantartók munkához láttak.

„Hogy bírja? - gondolta Harlan. - Mégiscsak öregember."

Twissell gyors madárpillantással körülnézett, és az emberek tisztelettudó vigyázzba merevedtek.

- Hogy állunk a kabinaknákkal? - kérdezte Twissell.

Az egyik férfi válaszolt:

- Semmi baj nincs, uram. A pályák szabadok, az energiamezõk üzemben vannak.

- Mindent ellenõrzött?

- Igen, uram. A Részleg felsõ idejének a végállomásáig.

Twissell elengedte a férfit:

- Akkor távozhat.

Nem lehetett félreérteni: ez parancs volt. Az emberek udvariasan meghajoltak, sarkon fordultak, és fürgén kisiettek.

Twissell és Harlan egyedül maradt a kabinaknában.

Twissell odafordult Harlanhoz.

- Maradj itt, kérlek.

Harlan a fejét rázta.

- Mennem kell.

- Hát nem érted? - kérlelte Twissell. - Ha valami történik velem, te tudni fogod, hogyan kell megtalálni Coopert. De ha veled történik valami baj, mit kezdhetek én vagy akármelyik más Halhatatlan, valamennyi Halhatatlan együttvéve?

Harlan csak a fejét rázta.

Twissell cigarettát tett a szájába, így szólt:

- Sennor gyanakszik. A legutóbbi két bionapon többször is felhívott. Tudni szeretné, miért vonulok félre. Ha felfedezi, hogy felülvizsgáltattam a kabinpályákat... Mennem kell, Harlan, nem késlekedhetem.

- Én sem akarok késlekedni. Készen vagyok.

- Ragaszkodsz az úthoz?

- Ha nincs meg az idõgát, akkor semmi veszély nem fenyeget. És még ha megvan is, én már ott voltam egyszer, és visszajöttem. Mitõl fél, Kalkulátor?

- Feleslegesen semmit sem akarok kockáztatni.

- Akkor használja híres logikáját, Kalkulátor. Határozza el, hogy magával tartok. Ha a Halhatatlanság a döntés után is létezni fog, akkor ez azt jelenti, hogy a kört még be lehet zárni. Tehát túléljük az utazást.

Ha azonban a döntés hibás, a Halhatatlanság átmegy a nemlétezésbe, de akkor is eltûnik, ha nem kísérem el ezen az úton, mert Noŷs nélkül nem keresem meg Coopert. Erre esküszöm.

- Magam hozom vissza neked - ígérte Twissell.

- Ha minden ilyen egyszerû és biztonságos, akkor én is nyugodtan nekivághatok.

Twissellt szemlátomást kínozta a bizonytalanság. Mogorván válaszolta:

- Rendben van, menjünk!

És a Halhatatlanság továbbra is létezett.

Twissell akkor is riadtan pillogott, mikor beléptek a kabinba. Az idõméter suhanó számaira meredt. Még a sokkal nagyobb egységeket mérõ skála is, amely a Kiloszázadokat mutatta, és amelyet a Karbantartók külön erre az útra építettek be, még az is percenként kattogott.

- Nem kellett volna eljönnöd - szólalt meg Twissell.

Harlan vállat vont.

- Miért nem?

- Zavar. Nincs semmi logikus magyarázata. Ócska babona a részemrõl. Mégis nyugtalan vagyok miatta.

- Kezét szorosan összekulcsolta.

- Nem értem - mondta Harlan.

Úgy látszott, Twissell szívesen fecseg, mintha az ördögöt akarná kiûzni magából.

- Talán a következõ dolgon lemérheted. A Primitív Kor szakértõje vagy. Mennyi ideig élt az emberiség a Primitív Korban?

- Tízezer Századig - válaszolta Harlan. – Esetleg tizenötezerig.

- Helyes. Kezdetben majomszerû teremtmény volt, a végén pedig Homo sapiens, így van?

- Ezt mindenki tudja, így volt.

- Akkor azt is tudnia kell mindenkinek, hogy ez a fejlõdés aránylag rövid idõ alatt zajlott le. Tizenötezer Század a majomtól a Homo sapiensig.

- És aztán?

- Én például a 30 000-es Századokból származom...

(Harlan akaratlanul is összerezzent. Nem tudta, hol volt Twissell idõotthona, sõt senkit sem ismert, aki tudta volna.)

- A 30 000-es Századokból származom – ismételte meg Twissell -, te pedig a 95.-bõl. Otthonunk között a távolság kétszer akkora, mint amennyi ideig az ember a Primitív Korban élt, és mégis mi a különbség közöttünk? Nekem négy foggal kevesebb nõtt ki, mint neked, és nincs vakbelem. És ezzel véget is érnek az anatómiai különbségek. Az anyagcserénk majdnem teljesen megegyezik. A legnagyobb különbség közöttünk az, hogy a te szervezeted képes szintetizálni a szteroid sejtmagvakat, az enyém pedig képtelen, és éppen ezért az étrendembe koleszterint kell beiktatni, neked ez felesleges. Gyerekem is született egy 575. századbeli asszonytól. Az emberi faj alig változott.

Harlant nem nagyon érdekelte a téma. Még soha nem vonta kétségbe, hogy az emberi faj minden Században változatlan. Ez is egyike volt azoknak a kérdéseknek, amelyeket mindenki töprengés nélkül érvényesnek fogadott el. Így szólt:

- Vannak olyan fajok, amelyek millió és millió Századig éltek változatlanul.

- Nem sok. De ez nem változtat azon, hogy az emberiség fejlõdése furcsa módon akkor szakadt meg, amikor létrejött a Halhatatlanság. Véletlen volna? Efféle kérdéseket nálunk kevesen feszegetnek, csak néhányan, mint például Sennor, de én soha nem voltam Sennor. Soha nem hittem, hogy a filozófiai spekuláció célravezetõ. Ha a kérdést a Kibernetikus Agy képtelen kiszámítani, a Kalkulátornak bûn erre fecsérelni az idejét. Fiatalkoromban ennek ellenére néha arra gondoltam...

- Mire? - Harlannak átvillant az agyán: „Úgy látszik, mégis érdemes odafigyelni."

- Néha arra gondoltam, milyen lehetett a Halhatatlanság, amikor létrejött. Csupán néhány Századra terjedt ki a 30. és 40. Század között, és szinte majdnem teljesen a kereskedelemre korlátozódott. A letarolt területek újraerdõsítése volt az érdeke, a termõtalaj, ivóvíz és finomvegyszerek ide-oda szállítása. Egyszerû idõk voltak azok. De aztán felfedeztük a Valóságváltoztatást. Henry Wadsman Fõkalkulátor a tõle megszokott hûhóval megelõzött egy háborút, mert elrontotta az egyik kongresszusi tag autójának a fékjét. Ettõl kezdve a súlypont egyre inkább a Valóságváltoztatásra helyezõdött át. Miért? Harlan így felelt:

- Az ok nyilvánvaló. Az emberiség jóléte.

- Igen, igen. Normális körülmények között én is így vélekedem. De a lázálmaimról beszélek. Hátha létezik egy másik ok is, egy ki nem mondott, tudatalatti ok is? Ha az ember képes a végtelen távolságú jövõbe utazni, akkor olyan emberekkel is találkozhat, akik annyira felülmúlják õt, mint õ a majmot. Miért ne?

- Talán. De az ember ember...

-...még a 70 000. Században is. Igen, ezt tudom.

De nincs ez összefüggésben a mi Valóságváltoztatásainkkal? Kiiktattuk a szokatlant. Még Sennor szõrtelen idõotthontársainak a létezése is állandóan kérdéses, pedig õk aztán igazán ártalmatlanok. És hátha minden becsületességük és minden tisztességük ellenére is azért állítottuk meg az emberiség fejlõdését, mert nem akarunk találkozni egy fejlettebb emberrel?

Ezek a szavak nem csiholtak ki Harlanból szikrákat.

- Ha megállítottuk, megállítottuk. Mit számít ez?

- De ha a felsõbbrendû emberek mégis léteznek, ám olyan Idõtávolságban, ahová nem tudunk eljutni?

Csupán a 70 000. Századig tartjuk ellenõrzésünk alatt az Idõt. Azon túl vannak a Rejtett Századok. Miért rejtettek? Azért, mert a fejlettebb ember nem akar velünk megismerkedni, és nem enged be a saját Idejébe? Miért nem derítjük fel a Rejtett Századokat?

Mert nem akarunk velük megismerkedni, és az elsõ kudarc után nem is tettünk újabb kísérletet. Nem azt mondom, hogy ez tudatos törekvés, de akár tudatos, akár tudatalatti, mégiscsak ez vezérel bennünket.

- Így vagy úgy - mondta kedvetlenül Harlan -, nem tudunk közel férkõzni hozzájuk, s õk sem hozzánk. Éljünk, és hagyjuk élni õket.

Twissellt meghökkentette ez a mondat.

- Éljünk, és hagyjuk élni õket. De mi nem ezt tesszük! Változtatásokat hajtunk végre. Az idõbeli enyhülés törvénye alapján a Változtatások néhány Század után elülnek. Emlékezhetsz rá, Sennor vetette fel ezt a problémát, mint az Idõ egyik megoldatlan kérdését annál a közös ebédnél. Inkább azt mondhatta volna, hogy mindez statisztikai kérdés. Egyik Változtatás több Századra hat, mint a másik. Elméletileg az igazi Változtatás végtelen sok Századra hathat: százra, ezerre, százezerre. A Rejtett Századok fejlett emberei nyilván tudják ezt. Tegyük fel: nyugtalanítja õket annak a lehetõsége, hogy egy napon a Változtatás elérkezhet egészen a 200 000. Századig.

- Kár ilyesmivel izgatnia magát - mondta Harlan, mint akit sokkal nagyobb gondok gyötörnek.

- Mégis, tegyük fel - folytatta suttogva Twissell -, hogy mindaddig nyugodtak voltak, amíg üresen hagytuk a Rejtett Századok Szektorait. Tehát nem voltunk agresszívak. Tegyük fel, hogy ezt a fegyverszünetet, vagy nevezzük bárminek, megtörtük, és valaki a 70000. Századon túl a felsõ idõben akart letelepedni. Tegyük fel, hogy õk ezt az elsõ komoly inváziónak vették. Õk távol tudnak tartani minket attól az Idõtõl, amelyben élnek, minthogy a tudományuk sokkal elõrehaladottabb a miénknél... Tegyük fel, hogy megtehetik, ami nekünk lehetetlennek rémlik, és gátat tudnak emelni a kabinaknákban, elzárva minket...

Most aztán Harlan rémülten ugrott talpra.

- Õk fogták el Noŷst?

- Nem tudom. Csak fennhangon töprengek. Lehet, hogy nincs is ott semmiféle gát. Lehet, hogy a kabinoddal volt valami baj...

- Ott volt a gát! - kiáltotta Harlan. - Mi más magyarázat lehet? Miért nem mondta el ezt elõbb?

- Még most sem hiszem - nyögte Twissell. – Még most sem. Egy szót sem kellett volna szólnom bolondos fantaziálgatásomról. Az aggodalmamról, Cooperrõl, semmirõl... De várj csak egypár percig.

A tempométerre mutatott. A skála szerint a 95 000. és a 96 000. Század közt jártak.

Twissell igazított a mûszereken, és a kabin lelassult. Túljutottak a 99 000. Századon. A nagy skálamutató megállt. Most már az egyes Századokat jelezte a mutató.

99726... 99 727... 99728...

- Mihez kezdjünk majd? - mormogta Harlan.

Twissell megrázta a fejét, és a mozdulatot egyaránt lehetett a türelem és a remény vagy tehetetlenség kifejezésének tartani.

99851... 99852... 99853…

Harlan felkészült a pillanatra, amikor nekicsapódnak a gátnak, s elkeseredetten gondolta: A Halhatatlanságot kell megmenteni ahhoz, hogy felkészüljenek a Rejtett Századok lakói elleni küzdelemre? De hogyan szerzi vissza Noŷst? Minél elõbb vissza kell mennie az 575. Századba, és ott mindent elkövetni...

99938... 99939… 99940...

Harlan visszafojtotta a lélegzetét. Twissell tovább fékezte a kabint. A kabin alig vánszorgott. Tökéletesen engedelmeskedett az irányításnak.

99984... 99985… 99986...

- Most, most, most - suttogta Harlan, s nem is volt tudatában annak, hogy mondott valamit.

99998... 99999... 100000... 100001... 100002...

A számok tovább növekedtek, és a két ember bénult csendben figyelte.

Twissell felkiáltott:

- Nincs idõgát!

- Pedig volt. Volt! - mondta Harlan, aztán kínlódva hozzátette: - Talán elvitték Noŷst, s most már nincs szükségük a gátra!

111 394. Század!

Harlan kiugrott a kabinból, és elkiáltotta magát:

- Noŷs! Noŷs!

Az üres Szektor falairól öblösen görögtek vissza a hangok.

Twissell sokkal megfontoltabban mászott ki a kabinból, és odaszólt a fiatalembernek:

- Várj csak, Harlan...

Hasztalanul. Harlan végigrohant a folyosón, a Szektornak abba a részébe, ahol kis otthonukat berendezték.

Átvillant agyán a lehetõség, hogy találkoznak a Twissell említette „fejlettebb emberekkel", s hátán végigfutott a hideg, de aztán ismét egyetlen gondja az volt, hogy megtalálja Noŷst.

- Noŷs!

És egyetlen pillanat alatt, olyan gyorsan, hogy Harlan még fel sem eszmélt, Noŷs már a karjában termett, átölelte, és arca a vállán volt, és fekete haja az állánál.

- Andrew - kérdezte a lány Harlan ölelésétõl elfúló hangon -, hol voltál? Napok óta nem láttalak, és már félni kezdtem.

Harlan kissé távolabb tartotta magától, és mohó lelkesedéssel szemlélte:

- Jól vagy?

- Én jól vagyok. Azt hittem, valami történt veled. Azt hittem... - Szava elakadt, szeme rémülettel telt meg, és azt suttogta: - Andrew!

Harlan sarkon fordult. Csak Twissell közeledett lihegve.

Noŷst kissé megnyugtatta Harlan arckifejezése. Sokkal csendesebben kérdezte:

- Ismered, Andrew? Nincs semmi baj?

- Semmi - válaszolta Harlan. - Õ a fõnököm, Laban Twissell Fõkalkulátor. Tud rólad.

Twissell lassan közeledett feléjük.

- Segítek rajtad, gyermekem. Mindkettõtöknek segítek. A Technikusnak megígértem, ha ugyan hisz nekem.

- Bocsásson meg, Kalkulátor - mondta hûvösen s egyáltalán nem bûnbánóan Harlan.

- Megbocsátok - felelte Twissell. Kinyújtotta a kezét, és megfogta a lány vonakodó kezét. - Mondd, lányom, jól érezted itt magadat?

- Aggódtam.

- Senki nem járt itt, mióta Harlan elment?

- Senki, uram.

- Egyáltalán senki? Semmi?

A lány a fejét rázta. Fekete szeme Harlan tekintetét kereste.

- Miért kérdezi?

- Semmi, lányom. Bolondos rémkép. Gyere, visszaviszünk az 575. Századba.

Visszafelé a kabinban Andrew Harlan fokról fokra gondterheltebb és hallgatagabb lett. Nem pillantott fel, amikor áthaladtak a 100 000. Századon, le az alsó idõbe, és Twissell nem titkolta megkönnyebbült sóhaját, mintha azt gyanította volna, hogy kelepcébe csalják õket a felsõ idõben.

Harlan akkor se moccant, amikor Noŷs keze belesimult a kezébe, és a viszonzó szorítás is szinte gépies volt.

Noŷs külön szobában aludt, és Twissell türelmetlensége a fehérizzás tetõfokára hágott.

- A hirdetés, fiú. A lány itt van. Én teljesítettem az ígéretemet.

Harlan továbbra is gondterhelten, hallgatagon forgatta az asztalon heverõ folyóiratkötet lapjait. Megtalálta a keresett oldalt.

- Elég egyszerû - mondta -, de angolul van. Felolvasom, aztán majd lefordítom.

Az aránylag kis hirdetés a harmincadik oldal felsõ sarkában volt. Egy szabálytalan vonalas rajz elõterében a következõ állt nyomtatott nagybetûkkel:

ALKUSZOK

TÕZSDEÜGYNÖKÖK

OLCSÓ

MEGBÍZÁSA

Alatta kisebb betûkkel: Beruházási hírek. Postafiók 14. Denver, Colorado.

Twissell feszülten figyelte Harlan fordítását, és szemlátomást csalódott. Megkérdezte:

- Mi az a tõzsde? Mit akar ezzel mondani?

- Az értéktõzsdén fektették be a magántõkét - felelte türelmetlenül Harlan. - De nem errõl van itt szó. Nem látja, milyen rajz van a hirdetés hátterében?

- Dehogynem! Egy atombomba-robbanás gombafelhõje. Ez kelti fel a figyelmet. És aztán?

Harlan rárivallt:

- Az Idõbe is, Kalkulátor, mi történt magával? Nézze csak a lap megjelenési idõpontját!

Rábökött az oldal tetejére, kissé balra az oldalszámtól. 1932. március 28. És így folytatta:

- Ezt aligha kell lefordítani. A számok angolul is olyanok, mint az Egységesen, és maga is el tudja olvasni a 19,32-t. Nem tudja, hogy akkor még egyetlen ember sem látott gombafelhõt? Senki sem tudta volna ilyen pontosan reprodukálni, kivéve, ha...

- Várj csak! Hiszen ez csak néhány vonás – mondta Twissell, igyekezve megõrizni lelki egyensúlyát. - Hátha csak véletlenül hasonlít a gombafelhõhöz?

- Úgy gondolja? Nézze csak még egyszer a szövegezést. - Harlan ujja szinte átbökte a papírt a kurta sorok kezdeténél: - Alkuszok... Tõzsdeügynökök... Olcsó... Megbízása. A kezdõbetûk összeolvasva kiadják az ATOM-ot. Ez is véletlen? Nem veszi észre, Kalkulátor, hogy ez a hirdetés megfelel minden követelményünknek? Rögtön szemet szúrt. Cooper tudta, hogy nem siklom keresztül efféle anakronizmuson. Közben pedig semmit sem jelent a 19,32 emberének. Akkor ez bizonyosan Cooper. Az õ üzenete. Megvan a századSzázad, sõt a pontos dátum is. Itt a postacíme. Csupán utána kell menni, és én vagyok az egyetlen, aki eleget tudok a Primitív Korról, hogy ezt megtehessem.

- És vissza is mégy? - Twissell arcán elömlött a megkönnyebbültség és a boldogság.

- Visszamegyek... egyetlen feltétellel.

Twissell érzelmei váratlanul visszacsaptak.

- Ismét feltételek?

- Ugyanaz a feltétel. Egyetlen új feltételt sem szabok. Noŷsnak biztonságban kell lennie. Velem kell jönnie. Nem hagyom itt egyedül.

- Még most sem bízol bennem? Mivel csaptalak be? Mi zavarhat még?

- Egyetlen dolog, Kalkulátor - mondta komolyan Harlan. - Még csak egy dolog! A 100 000. Századnál ott volt a gát. Miért? Csupán ez aggaszt még.

17. A kör bezárul?

A gondolat nem hagyta békén. Ahogyan teltek-múltak a felkészülés napjai, a gondolat egyre jobban befészkelte magát az agyába. Elõször Twisselltõl, majd Noŷstól választotta el. Amikor felvirradt az indulás napja, csak alig ébredt ennek tudatára.

Mindössze halványan érdeklõdött, amikor Twissell visszaérkezett a Tanács albizottságának ülésérõl:

- Nos, hogy zajlott le?

Twissell kimerülten felelte:

- Nem éppen ez volt életem legkellemesebb beszélgetése.

Elõször úgy látszott, Harlan megelégszik ezzel a felelettel, de mégis megtörte a pillanatnyi szünetet.

- Remélem, nem szólt a... - mormogta.

- Nem, nem - volt az ingerült válasz. - Nem szóltam egy szót sem a lányról meg arról, hogy neked köszönhetõ Cooper eltájolása. Szerencsétlen tévedés volt, mûszaki hiba. Minden felelõsséget magamra vettem.

Harlan amúgy is megterhelt lelkiismerete most mégis megszólalt:

- Nem fogják megdicsérni ezért.

- Mit tehetnek? Mielõtt nekem esnek, meg kell várniuk, hogy a hibát kijavítsuk. Ha kudarcot vallunk, egyikünkön sem lehet segíteni, de nem is árthatunk egymásnak. Ha a vállalkozás sikerül, talán maga a siker ténye megment. Ha meg nem... - Az öregember vállat vont. - Úgy tervezem, hogy ezek után visszavonulok a Halhatatlanság ügyeinek az intézésétõl. - Még félig sem szívta cigarettáját, eloltotta és elnyomta a hamutartóban. Felsóhajtott: - A legszívesebben nem avattam volna be õket a dologba, de nem volt más választásom, máskülönben nem használhattam volna a különleges kabint az alsó Idõhatáron túl.

Harlan elfordult. Agya szakadatlanul ugyanazt a gondolatot morzsolgatta. Hallotta, hogy Twissell mond még valamit, de a Fõkalkulátornak meg kellett ismételni kérdését, amíg Harlan kibökte:

- Bocsánat, nem értettem.

- Azt kérdezem, a lány készen van-e. Már tudja, mi vár rá?

- Igen. Mindent elmondtam neki.

- Hogyan fogadta?

- Mit?... Ó, igen, ahogy vártam. Nem fél.

- Már alig három bioóránk van hátra.

- Tudom.

Más közölnivalója nem volt. Harlan ismét egyedül maradt gondolataival, és sajgó élességgel döbbent rá, mit kell tennie.

Amikor végeztek a berakodással és a mûszerek ellenõrzésével, Noŷs és Harlan útiruhában jelent meg, amely megközelítõen úgy festett, mint a korai 20. Század vidéki ruházata.

Harlan javaslatát Noŷs kissé módosította, arra való hivatkozással, hogy a nõk jobban értenek az öltözködéshez, és több a szépérzékük. A képes újság hirdetéseibõl gondosan kiválasztott néhány ruhát, és aprólékosan végignézte a különbözõ Századokból importált holmikat.

Idõnként odafordult Harlanhoz:

- Mi a véleményed?

Harlan csak a vállát vonogatta.

- Ha ez ösztönös tudomány, akkor a te dolgod.

- Ez rossz jel, Andrew - jegyezte meg könnyedén Noŷs, de ebben volt valami mesterkéltség. - Túlságosan engedékeny vagy. Mi bajod van? Alig ismerni rád. Napok óta bánt valami.

- Jól vagyok - válaszolta egykedvûen Harlan.

Amikor Twissell megpillantotta õket a 20. Század õslakosainak az öltözékében, megpróbált kedélyeskedni.

- Az Idõbe is! - mondta. - Micsoda ronda ruhák voltak a Primitív Korban, és mégsem sikerült elrejteni a szépségedet... kedvesem.

Noŷs barátságosan rámosolygott, Harlan pedig, aki érzéketlenül állt ott mellette, kénytelen volt elismerni, hogy van valami igazság Twissell régimódi bókjában. A ruha úgy fedte be Noŷst, hogy nem emelte ki kellõképpen a szépségét. A kozmetikája csupán néhány kusza színfoltra szorítkozott a száján, az arcán és szemöldökének pocsék utánzására. Csodaszép haját (és ez volt a legborzalmasabb) könyörtelenül levágta. És mégis gyönyörû volt.

Harlan lassanként kezdte megszokni kényelmetlen övét, a szûk hónaljat, a bevágó nadrágszárat, a durva szövésû ruha egérszürke színtelenségét. Számára nem volt újdonság, hogy egy másik Század ruháiba kell bújnia.

- Voltaképpen szerettem volna a kabinba kézi irányítású mûszereket is beépíttetni, ahogyan megállapodtunk, de kiderült, hogy lehetetlen - közölte Twissell. - A mérnököknek elég nagy energiaforrás kell ahhoz, hogy irányítsák az Idõbe való kivetést, s ilyen energiaforrás nincs a Halhatatlanságon kívül. Csak annyit képesek megtenni, hogy fenntartják az idõbeli feszültséget, amíg a Primitív Korban vagytok. De azért felszereltünk egy visszatérõ kapcsolókart.

Bevezette õket a kabinba, és a felhalmozott készletek között botorkálva rámutatott a sima belsõ falból elõmeredõ fémkarra.

- Közönséges kapcsoló - mondta. - A kabin nem tér vissza automatikusan a Halhatatlanságba, hanem meghatározatlan ideig a Primitív Korban marad. De ha a kart a visszatérés állapotába helyezed, visszajöhettek. Aztán jön a második út, és remélem, az utolsó...

- Második út? - érdeklõdött rögtön Noŷs.

- Nem magyaráztam el neked mindent – mondta Harlan. - Figyelj csak rám. Az elsõ utazás alkalmával csupán Cooper megérkezésének pontos idejét kell megállapítanunk. Nem tudjuk, milyen idõeltérés van a megérkezése és a hirdetés feladása között. A postafiók útján megkeressük, és ha lehetséges, percnyi pontossággal megtudjuk megérkezésének idejét. Akkor aztán visszatérhetünk ahhoz az idõponthoz, illetve hozzáadva még tizenöt percet, amíg Cooper kabinja visszaérkezett...

Twissell közbeszólt:

- Hiszen tudja, a kabin nem tartózkodhat két különbözõ bioidõben ugyanazon a helyen, ugyanabban az idõben. - És megpróbált mosolyogni.

Noŷs elgondolkozott Twissell közbevetésén.

- Értem - felelte, de nem valami határozottan.

Twissell tovább magyarázott Noŷsnak:

- Ha Coopert a megérkezésének a pillanatában elcsípjük, megszüntetünk minden mikrováltoztatást. Az atombomba-hirdetés ismét eltûnik, és Cooper csupán annyit fog tudni, hogy a kabin eltûnt, ahogyan ezt elmagyarázták neki, és váratlanul ismét megjelent. Nem fogja megtudni, hogy rossz Századba került, és senki nem is fogja megmondani neki. Csupán annyit közlünk vele, hogy néhány fontos utasítást nem adtunk meg neki (majd ki kell találnunk, mit mondjunk), és csak abban reménykedhetünk, hogy annyira jelentéktelennek tekinti az ügyet, hogy a memoárjában nem említi meg: kétszer küldték vissza.

Noŷs felhúzta kiszedett szemöldökét.

- Ez nagyon komplikált.

- Igen. Sajnos.

Twissell a kezét dörgölte, és úgy nézett rájuk, mintha kétségek gyötörnék. Majd felegyenesedett, elõhalászott egy újabb cigarettát, és szinte hetykén mondta:

- És most, fiú, jó szerencsét! - Kurtán kezet szorított vele, bólintott Noŷsnak, és kilépett a kabinból.

- Már indulunk? - kérdezte Noŷs, amikor egyedül maradt Harlannal.

- Néhány perc múlva - felelte Harlan.

Noŷsra sandított. A lány a szemébe nézett, és bátran mosolygott. Egy pillanatra Harlannak visszatért a régi jókedve. „Érzelem ez, és nem értelem - hessegette el nyomban -, ösztön és nem gondolat." Elfordult.

Az utazást észre sem vették, vagy alig vették észre: olyan volt, mint egy közönséges kabinút. Félúton valami belsõ rándulást éreztek: nyilván akkor haladtak át az alsó Idõhatáron, de az is lehet, hogy csak képzeletük játszott velük. Alig lehetett érezni.

Aztán már a Primitív Korban jártak, s kiléptek a lemenõ nap sugaraiban fürdõ sziklás, néptelen világba. Kissé hûvösödõ enyhe szél fújt, és csend volt.

Az egymásra dõlt csupasz és hatalmas sziklákat tompa szivárványszínûre festette a vas-, réz-és krómszennyezõdés. A kietlen táj, az élettelen környék nyomasztotta, szinte összezsugorította Harlant. A Halhatatlanság nem anyagi természetû világ lévén, nem volt napja, és a levegõt is importálta. Saját idõotthonáról már csak homályos emlékei maradtak. Megfigyelése a különbözõ Századokban csupán az emberekre és a városaikra szorítkozott. Ilyen élménye soha nem volt.

Noŷs megérintette a karját.

- Andrew, fázom.

Harlan megrezzent, és a lány felé fordult.

- Nem kellene felállítanunk a Radiátort? - kérdezte Noŷs.

- De igen - válaszolta Harlan -, Cooper barlangjában.

- Tudod, merre van?

- Itt, a szomszédban - felelte kurtán.

Biztos volt benne. A memoár pontosan közölte a barlang helyét, és Coopert is pontosan idetájolták.

Növendék kora óta nem kételkedett abban, hogy az Idõutazások tájolása pontos. Visszaemlékezett, milyen komolyan faggatta Yarrow Oktatót:

- De a Föld a Nap körül kering, a Nap pedig a Galaxis középpontja körül, és a Galaxis is kering. Ha a Föld egy bizonyos pontjáról elindulok, és száz évet visszafelé haladok, az alsó idõbe, akkor üres térbe kerülök, mert a Föld csak száz év múlva került arra a helyre. (Akkortájt még „száz évet" mondott a Század helyett.)

Yarrow Oktató így vágott vissza:

- Nem szabad elkülöníteni a Teret és Idõt. Az Idõben haladva a Föld mozgásához alkalmazkodsz. Vagy azt hiszed, hogy a madár kirepül az ûrbe, mert a Föld a Nap körül kering másodpercenként tizennyolc mérföldes sebességgel, és kiszalad a madár alól?

Kockázatos dolog a párhuzam, de Harlan nyomósabb érveket is talált, és most, szinte példa nélkül álló utazása után magabiztosan indult el, és egyáltalán nem csodálkozott, hogy a barlang bejáratát pontosan ott találta, ahová irányították.

Félrekaparta az álcázásul szolgáló szemetet, köveket, és belépett.

Sebészkésként használva lámpája éles sugarát, kitapogatta odabent a sötétséget. Végigfuttatta a fényt centiméterrõl centiméterre a falakon, mennyezeten, földön.

Noŷs szorosan a nyomában haladt, és suttogva kérdezte:

- Mit keresel?

- Valamit. Bármit - válaszolta Harlan.

Ezt a valamit, ezt a bármit a barlang végében meg is találta. Egy lapos kõ, mint valami levélnehezék, zöldes papírokat takart.

Harlan félrelökte a követ, és végigpergette ujja közt a papírokat.

- Mi ez? - kérdezte Noŷs.

- Bankjegyek. Fizetési eszköz. Pénz.

- Tudtad, hogy itt vannak?

- Semmit sem tudtam. Csak reméltem.

Csupán Twissell fordított logikáját alkalmazta, az eredménybõl számította ki az okot. A Halhatatlanság továbbra is létezett, tehát Coopernek helyesen kellett döntenie. Ha kiszámította, hogy a hirdetés elvezeti Harlant a helyes Idõbe, akkor a barlangot is felhasználhatta újabb kapcsolatként.

És ez több volt, mint amennyit remélt. Az utazási elõkészületek alatt Harlan nemegyszer gondolt arra, hogy ha aranyrudakkal beállít bármely városba, csak gyanú és késlekedés forrása lesz.

Cooper nyilván túljutott ezeken az akadályokon, de Coopernek volt ideje bõven. Harlan átszámolta a pénzcsomót. Nem olyan egyszerû dolog ennyi pénzt összegyûjteni. Ez a fickó jól csinálta a dolgát, bámulatosan jól. És a kör nemsokára bezárul!

A lenyugvó nap vörösödõ fényében a készleteket áthordták a barlangba. Magát a kabint diffúzfénytörésû hártyával vonták be, amely eltakarta még a legkíváncsibb tekintetek elõl is, s ezek ellen Harlannak szükség esetén ott volt a sugárpisztolya. A Radiátort beállították a barlangba, a lámpát egy hasadékba erõsítették, így aztán meleg lett és világos.

Odakint hûvös márciusi éjszaka volt.

Noŷs gondterhelten bámult a Radiátor lassan forgó parabolatükrébe.

- Andrew, mi a terved? - szólalt meg.

- Holnap reggel - felelte Harlan - felkeresem a legközelebbi várost. Tudom, hol van, legalábbis, hogy hol kell lennie. (Majd gondolatban visszaállította a „van"-t. Nem lesz itt semmi baj. Twissell logikája ismét bevált.)

- Veled mehetek, ugye?

Harlan a fejét rázta.

- Elõször is nem ismered a nyelvet, és az út a nélkül is elég nehéz lesz.

Noŷs kissé furcsán festett archaikus rövid hajával, és a szemében felvillanó hirtelen harag láttán Harlan zavartan elfordult.

- Nem vagyok bolond, Andrew - mondta Noŷs. - Alig szólsz hozzám. Nem nézel rám. Mi történt veled? Idõotthonod erkölcse kerített hatalmába? Vagy úgy érzed; hogy elárultad a Halhatatlanságot, és ezért engem kárhoztatsz? Úgy érzed, megrontottalak? Mi történt veled?

- Nem tudod, mit érzek - válaszolta Harlan.

A lány így kérlelte:

- Akkor próbáld körülírni. Megteheted. Soha nem lesz erre ilyen jó alkalom. Szerelmes vagy? Belém?

Nem teheted, nem akarhatod, hogy engem állíts oda mindenért bûnbakul. Miért hoztál magaddal? Áruld el. Miért nem hagytál a Halhatatlanságban, ha már itt nincs szükséged rám, és már látni is alig bírsz.

- Veszély fenyeget - mormogta Harlan.

- Ugyan kérlek!

- Több mint veszély. Lázálom. Twissell Kalkulátor lázálma - mondta Harlan. - Amikor a múltkor oly rémülten igyekeztünk hozzád a Rejtett Századokba, elárulta, mit gondol azokról a Századokról. Azt találta ki, hogy a messze jövõben az ember különlegesen fejlett változata, új faj él, esetleg magasabb rendû emberek, akik a felsõ idõben, a Rejtett Századokban zárkóztak el tõlünk, s elhatározták, hogy véget vetnek a mi Valóságváltoztatásainknak. Szerinte õk emelték a gátat a 100 000. Századnál. Amikor aztán rád találtunk, Twissell felhagyott a képzelõdéssel. Úgy vélte, soha nem is volt ott gát. Ismét a fontosabb kérdéssel kezdett foglalkozni: hogyan lehet megmenteni a Halhatatlanságot. De látod, engem megfertõzött ez a lázálom. Én tapasztaltam az idõgátat, tehát tudom, hogy valóban létezett. Twissell szerint nem a Halhatatlanok építették, mert elméletileg lehetetlen. Talán a Halhatatlanok elméleti tudása nem terjed odáig. Az idõgát megvolt. Valaki felépítette. Vagy valami. Természetesen - folytatta elgondolkozva – Twissellnek nem mindenben volt igaza. Úgy vélte, hogy az embernek fejlõdnie kell, de ez nem így van. A Paleontológia nem érdekli a Halhatatlanokat, de a késõ Primitív Korszakot nagyon érdekelte, úgyhogy valamit én is értek hozzá. A következõket tudom: a faj csak az új környezet kényszerítõ hatására fejlõdik. Állandó környezetben a faj sok millió Századig változatlan maradhat. A Primitív Ember gyorsan fejlõdött, mert a környezete zord és változó volt. Ám amikor az emberiség megtanulta, hogyan változtassa meg a környezetét, kellemes és állandó környezetet teremtett, úgyhogy természetesen megállt a fejlõdésében.

- Nem tudom, mirõl beszélsz - mondta továbbra is szigorúan Noŷs -, de nem rólunk, én magunkról szeretnék hallani valamit.

Harlan megpróbált nyugalmat erõltetni az arcára.

- Miért volt idõgát a 100 000. Századnál? - folytatta. - Milyen célt szolgált? Nem esett bántódásod. Akkor hát miért létesült? Azt kérdeztem magamtól: mit okozott a jelenléte, ami nem történt volna meg, ha nincs ott a gát?

Egy kis szünetet tartott, esetlen és súlyos bõrcipõire meredt. Arra gondolt, hogy milyen kényelmes lenne, ha éjszakára levethetné, de nem most, nem most...

Így szólt:

- Csupán egy válasz volt erre a kérdésre. Az idõgát miatt rohantam vissza az idegkorbácsért, és a dühtõl félõrülten nekitámadtam Fingenek. Az idõgát tüzelt fel, hogy a Halhatatlanság kockáztatása árán is visszaszerezzelek, és kudarc esetén megsemmisítsem a Halhatatlanságot. Érted már?

Noŷs rémülten és hitetlenkedve nézett rá.

- Úgy gondolod, a távoli jövõ emberei akarták, hogy így cselekedj? Õk tervezték ki az egészet?

- Igen. Ne nézz rám így. Igen! Hát nem érted, hogy ez egészen megváltoztatja a dolgokat? Amíg a magam akaratából csinálok valamit, én vállalom az anyagi és erkölcsi következményeket. De hogy bolonddá tettek, becsaptak, felhasználták az érzelmeimet, mintha egyszerûen számítógép volnék, amelybe elég befûzni a kódszalagot...

Harlan hirtelen ráébredt, hogy kiabál, és elhallgatott. Néhány pillanat múlva megszólalt:

- Ezt nem bírom elviselni. Mindazt meg kell semmisítenem, amit mint bábfigura tettem. Csak akkor nyugszom meg ismét.

Talán akkor megnyugodhat. Valami személytelen diadal közeledtét érezhette, amely a mögötte és elõtte álló egyéni tragédiától teljesen független. A kör nemsokára bezárul!

Noŷs tétován kinyújtotta a kezét, de Harlan hidegen elutasította. Nem volt szüksége a lány rokonszenvére.

- Mindent megszerveztek - folytatta. – Találkozásunkat. Mindent. Kianalizálták érzelmi állapotomat. Nyilvánvaló. Akció és reakció. Nyomd meg ezt a gombot, s az ember ezt teszi. Nyomd meg a másik gombot, és az ember azt teszi.

Harlan akadozva beszélt, mélységesen szégyellte magát. Meg-megrázta a fejét, mintha a múltak rémét rázná le, akár a kutya a vizet, ha kijön a folyóból.

- Kezdetben csak egyet nem értettem. Hogyan találtam ki, hogy Coopert visszaküldték a Primitív Korba? Ez olyan képtelenség volt. Nem volt semmi támpontom. Twissell sem értette, hogyan találtam ki. Nemegyszer álmélkodott azon, miképpen fedeztem fel, hiszen nem sokat konyítok a matematikához.

És mégis rájöttem. Mégpedig elõször azon a bizonyos éjszakán. Te aludtál, de én ébren voltam. Az volt az érzésem, hogy valamire vissza kell emlékeznem: valami jelre, valami gondolatra, valamire, amire az este izgalmában és felindulásában felfigyeltem.

Sokáig gondolkodtam, s az agyam egyszerre megvilágosodott: Cooper jelentõsége és az, hogy helyzetemnél fogva megsemmisíthetem a matematika történetét, de az már valójában felesleges volt. Már mindent tudtam. Bizonyos voltam benne. Hogyan? Hogyan?

Noŷs feszülten figyelte Harlant. Most már nem is próbálta megsimogatni.

- Azt akarod mondani, hogy ez is a Rejtett Századok embereinek a mûve? Õk sugallták ezt neked, és õk irányították a tetteidet?

- Igen, igen. És még nem végeztek. Még van tennivalójuk. A kört be lehet zárni, de még nem zárult be.

- Hogyan csinálhatnak bármit is? Hiszen nincsenek itt.

- Nincsenek? - Harlan tompa hangjára Noŷs elsápadt.

- Láthatatlan szuperlények? - suttogta a lány.

- Nem szuperlények. Nem láthatatlanok. Mondtam már, hogy az ember azóta nem fejlõdött, mióta formálja a környezetét. A Rejtett Századok embere Homo sapiens. Közönséges emberek.

- Vagyis nincsenek itt.

Harlan szomorúan felelte:

- De te itt vagy, Noŷs.

- Igen. És te is itt vagy. Csak mi ketten vagyunk itt.

- Te meg én - hagyta rá Harlan. - Csak mi ketten.

A Rejtett Századok asszonya és én... Ne színészkedj tovább, Noŷs, nagyon kérlek.

Noŷs rémülten meredt Harlanra.

- Mit mondasz, Andrew?

- Amit mondanom kell. De te mit mondtál azon az estén, amikor a mentás italt adtad? Egyre csak beszéltél hozzám. Lágy, behízelgõ szavak... Semmit sem hallottam, a tudatom nem emlékszik rá, de emlékszem lágyan suttogó hangodra. Mirõl beszéltél? Cooper utazásáról az alsó idõbe. A Halhatatlanság összezúzásáról egyetlen sámsoni erõfeszítéssel. Igaz?

- Azt sem tudom, mi a sámsoni erõfeszítés - válaszolta Noŷs.

- Könnyen kitalálhatod, Noŷs. Mondd csak, mikor léptél be a 482. Századba? Kinek a helyét foglaltad el? Vagy csak úgy behatoltál? A 2456. Század egyik szakértõjével kiszámíttattam a Sorstervedet.

Az új Valóságban egyáltalán nem szerepeltél. Még hasonmásod sem. Furcsának látszott egy ilyen kis Változtatásnál, de nem lehetetlen. És a Sorstervezõ mondott nekem akkor valamit, amit csak a fülemmel hallottam, de az értelmemmel nem fogtam fel. Furcsa, hogy egyáltalán megjegyeztem a szavait. Talán már akkor is furcsán hangzottak, de túlságosan tele voltam... veled, nem figyeltem fel rá. Azt mondta a Sorstervezõ: „A megadott vektorok kombinációja alapján nem is nagyon értem, hogyan létezhetett a régi Valóságban." Igaza volt. Nem illettél bele a régi Valóságba. Betolakodó voltál, a távoli jövõbõl jöttél, s csak játszottál velem és Finge-dzsel, hogy az ujjad köré csavarhass minket.

- Andrew... - mondta Noŷs követelõzõen.

- Minden egybevág, ha nem vagyok vak. Az a társadalomtörténeti könyv a lakásodon. Elõször meglepõdtem. De neked szükséged volt rá, hogy a Század asszonya szerepét megtanulhasd. És még valami.

Emlékszel elsõ kirándulásunkra a Rejtett Századokba? Te állítottad meg a kabint a 111 394. Században.

Pontosan és szakértelemmel. Mikor tanultad meg a kabin irányítását? Ha az volnál, akinek látszol, akkor az lett volna az elsõ kabinutazásod. És miért éppen a 111 394. Században állítottad meg? Az az idõotthonod?

Noŷs szelíden megkérdezte:

- Miért hoztál engem a Primitív Korba, Andrew?

Harlan váratlanul kiabálni kezdett:

- Hogy megmentsem a Halhatatlanságot! Nem is tudom, milyen károkat okozhattál volna. De itt tehetetlen vagy, mert én ismerlek. Valld be, hogy igazat mondtam. Valld be!

Õrjöngve felugrott, és felemelte a kezét. Noŷs meg se rebbent. Végtelenül nyugodt volt. Mintha meleg, gyönyörû viaszból mintázták volna. Harlan karja lehanyatlott.

- Valld be!

- Még okfejtésed után is ilyen bizonytalan vagy? - nézett rá Noŷs. - Mit számít az, hogy bevallom-e vagy sem?

Harlan úgy érezte, haragja ismét felkorbácsolódik.

- Valld be, hogy legalább ne érezzék aztán semmi lelkiismeret-furdalást! Egyáltalán ne érezzék!

- Lelkiismeret-furdalást?

- Igen, Noŷs, mert itt van nálam a sugárpisztoly, és meg akarlak ölni.

18. A Végtelenség kezdete

Zsibbadt bizonytalanság töltötte el Harlant. Tétovaság fogta el. A sugárpisztolyt a kezében szorongatta. Noŷsra irányította.

De miért nem szól semmit a lány? Miért ilyen közönyös?

Hogyan ölhetné meg?

Hogyan hagyhatná életben?

Rekedten megszólalt:

- Miért hallgatsz?

Noŷs megmozdult, de csupán a kezét helyezte el az ölében, hogy kényelmesebben, elengedettebben, hanyagabbul üljön. Hangja alig volt emberi hanghoz hasonlítható. Farkasszemet nézett a sugárpisztollyal, s magabiztosság, szinte misztikus erõ sugárzott belõle.

- Nem ölhetsz meg a Halhatatlanság védelmében - szólalt meg. - Ha ez volna a kívánságod, akkor leüthetnél, összekötözhetnél erõsen, itt hagyhatnál a barlangban, és nekivághatnál a hajnalnak. Vagy megkérhetted volna Twissell Kalkulátort, hogy tartson magánzárkában, amíg te a Primitív Korban jársz.

Vagy pedig pirkadatkor magaddal vihetnél, és otthagyhatnál a sivatagban. Ha csak a gyilkosság elégít ki, ez azért van, mert azt hiszed, elárultalak, parancsra szédítettelek bele a szerelembe elõször, hogy aztán késõbb belecsaljalak az árulásba. Sértett hiúságod követeli az ölést, és nem az igazságos bosszú, ahogyan állítod.

Harlanon látszott, hogy gyötrõdik.

- A Rejtett Századokból jöttél? Mondd meg.

Noŷs így válaszolt:

- Igen. Most aztán lelõsz?

Harlan ujja megremegett a sugárpisztoly ravaszán. Még habozott. Valami belsõ érzés még fellebbezett Noŷsért, és felvonultatta meddõ szerelmének és vágyakozásának a maradékait. Elkeseredette Noŷs, mert õ eldobta magától? Hazudott-e, kacérkodik-e a halállal? Kétségbeesésében tetszeleg-e a bolondos hõsnõ szerepében, mert Harlan nem hisz neki?

- Nem!

A 289. Század édeskés irodalmi hagyományai szerint alkotott könyvfilmben így lehetett volna, de nem Noŷs esetében. Nem olyan fából faragták, hogy a hûtlen szeretõ kezébõl fogadja el a halált, egy letört, hervadozó liliom boldog mazochizmusával.

Akkor talán nem hiszi el, hogy Harlan meg tudná ölni? Még most is csábos erejében bízik, s bizonyos abban, hogy ez az érzelem megbénítja Harlant, lefegyverzi és megszégyeníti?

Ez érzékenyen érintette. Ujja szorosabban fonódott a fegyver ravaszára.

Ismét Noŷs beszélt:

- Habozol? Talán a védekezésemet várod?

- Miféle védekezést? - próbált gúnyos lenni Harlan, de valójában örült a haladéknak. Ismét kitolódott a pillanat, amikor meg kell pillantania a lány véres holttestét, vagy azt, ami testébõl megmarad, és tudnia kell, hogy õ, saját kezûleg tette ezt a gyönyörû Noŷsszal.

Mentséget keresett a késlekedésre. Lázasan gondolta: „Hadd beszéljen! Hadd mondja el, mit tud a Rejtett Századokról! Annál biztosabb lesz a Halhatatlanság védelme!"

A szilárd politika látszatát kölcsönözte várakozásának ez a gondolat, s egy pillanatra olyan nyugodtan tudott szembenézni a lánnyal, ahogy a lány õvele.

Noŷs nyilván olvasott a férfi gondolataiban.

- Tudni akarsz valamit a Rejtett Századokról? - szólalt meg. - Könnyû lesz felhasználni a védekezéshez. Szeretnéd tudni például, miért néptelenedett el a Föld a 150 000. Század után? Érdekel?

Harlan nem akart sem könyörögni, sem alkudozni. Nála volt a sugárpisztoly. Eltökélte, hogy erõs lesz. Rárivallt:

- Beszélj! - És belepirult abba, hogy a lány könnyedén elmosolyodott.

- Századom, és ebben igazad van, a 111 394. Század már akkor tudott a Halhatatlanság létezésérõl, mielõtt az a bioidõben elérte a távoli felsõ idõt, még a 10 000. Század elõtt - magyarázta Noŷs. - Mi is végeztünk Idõutazásokat, de egészen más elgondolások alapján, és inkább szemléltük az Idõt, mintsem anyagot szállítottunk ide-oda. Egyébként csak a múltunkkal foglalkoztunk, az alsó idõnkkel. Közvetett úton szereztünk tudomást a Halhatatlanságról. Elõször is kiszámítottuk a Valóságok Integráljait, és elõször a saját Valóságunkat próbáltuk ki. Ámultán tapasztaltuk, hogy Valóságunknak igen alacsony a valószínûségi foka. Ez aggasztott bennünket. Miért ilyen valószínûtlen a Valóság?... Nem figyelsz ide, Andrew! Érdekel ez téged egyáltalán?

Noŷs változatlan nyájassággal ejtette ki Harlan nevét, mint az elmúlt hetekben. Ennek most sértenie kellett volna a férfi fülét, és cinikus hitetlenségével feldühítenie. De nem így történt.

Harlan elkeseredetten szólt rá:

- Folytasd, és fejezd be gyorsan, te némber!

A lány nyájas Andrew-ját próbálta így egyensúlyozni a „némber" fojtott dühével, de Noŷs sápadtan ismét csak mosolygott, így szólt:

- Végigkutattuk visszafelé az Idõt, és rábukkantunk a növekvõ Halhatatlanságra. Azonnal nyilvánvaló lett számunkra, hogy a bioidõ egy másik pontján kell lennie (nekünk is megvan erre a kifejezésünk) egy másik Valóságnak. A maximális valószínûségû másik Valóságot elneveztük Alapállapotnak. Valamikor az Alapállapot vett körül bennünket vagy legalábbis hasonmásainkat. Akkoriban nem ismertük az Alapállapot igazi jellegét. Nem ismerhettük. Azt viszont tudtuk, hogy a Halhatatlanság Változtatásai következtében, a statisztikai valószínûségek alapján az Alapállapot meg fog változni egészen a mi Századunkig és azon túl is. Hozzáláttunk az Alapállapot jellegének a felderítéséhez, semlegesíteni akartuk a lehetséges rossz hatásokat. Elõször felállítottunk egy izolált zónát, amit te Rejtett Századoknak nevezel, amely a Halhatatlanokat a 70 000. Század alsó idõhatárán tartotta. Ez a zárópajzs csupán a végrehajtott Változtatásoktól óv meg bennünket, leszámítva bizonyos kis százalékot. A rendszer nem volt tökéletesen biztonságos, de idõt nyertünk vele. A következõ lépésünk már nem állt összhangban kultúránkkal és erkölcseinkkel. Megvizsgáltuk a jövõnket, a felsõ idõnket. Tanulmányoztuk az akkor létezõ Valóságban élõ ember sorsát, hogy összevethessük az Alapállapottal. Valahol a 125 000. Század táján az emberiség megoldotta a csillagközi utazás problémáját. Megtanulták, hogy lehet áthidalni a hipervilágtért. Az emberiség végre eljutott a csillagokig.

Harlan növekvõ figyelemmel hallgatta a lány jól átgondolt szavait. Mi ebben az igazság? Mennyi benne a jól kiszámított félrevezetési szándék? Igyekezett a bûvöletet megtörni, megakasztani a lány mondatainak sima áramlását. Megszólalt:

- És amikor elérhették a csillagokat, a Földrõl a csillagokra költöztek. Tudósaink már régen sejtették ezt.

- Akkor tudósaitok rosszul sejtették. Az ember csakugyan megpróbált elköltözni a Földrõl. Sajnos nem vagyunk egyedül a Galaxisban. Vannak csillagok, vannak bolygók, tudod. Sõt más értelmes lények is. Olyan õsi fajta nincs egy sem, legalábbis ebben a Galaxisban, mint az emberiség, de a 125 000. Századig az ember a Földön maradt, s a fiatalabb elmék közben utolérték, túlhaladták, kifejlesztették a csillagközi hajózást, és gyarmatosították a Galaxist.

Amikor kijutottunk a világtérbe, a jelek már mutatták: Foglalt! Tilos az átjárás! Takarodjatok! Az emberiség visszavonta felderítõ csápjait, és otthon maradt. Most már tudta, mi a Föld: börtön, amelyet a végtelen szabadság vesz körül... És az emberiség kihalt.

Harlan így szólt:

- Egy csapásra kihalt? Badarság.

- Nem azonnal. Ezer meg ezer Század telt bele. Voltak hullámhegyek, hullámvölgyek, de kiveszett a szándék, a termékenység, és a reménytelenséget nem tudták legyûrni. Lassan csökkent a szaporodás, és végül bekövetkezett a kihalás. A te Halhatatlanságod tette ezt.

Harlan most már merészen védelmezhette a Halhatatlanságot, még hevesebben, mert az elõbb oly élesen támadta, így szólt:

- Engedjetek be a Rejtett Századokba, és helyrehozzuk ezt is. Ahova eljutottunk, ott eddig mindig sikerült megteremtenünk a legfõbb jót.

- A legfõbb jót? - kérdezte Noŷs gúnyosan. – Mi az a legfõbb jó? A gépeitek mondják meg. A Kibernetikus Agy. De ki programozza be a gépeket, és ki mondja meg, hogy mit mérlegeljenek? A gépek nem oldják meg okosabban a feladatokat, csak gyorsabban. Csak gyorsabban! Akkor mit tartanak hát a Halhatatlanok jónak? Majd én megmondom. A biztonságot és óvatosságot. Mindent, ami mérsékelt. Csak semmi túlzást! Semmiféle kockázatot a siker százszázalékos valószínûsége nélkül.

Harlan hallgatott. Váratlan erõvel eszébe ötlöttek Twissell szavai a kabinban, amikor a Rejtett Századok fejlettebb emberérõl volt szó. Azt mondta: „Kiiktattuk a szokatlant."

Hát nem ez történt?

- Igen - mondta Noŷs -, látom, hogy elgondolkoztál. Gondolkozz csak ezen: mért kísérli meg az ember a most létezõ Valóságban újra meg újra az ûrutazást, és miért vall mindig kudarcot? Nyilván minden ûrutazásakor tud a megelõzõ kudarcokról. És miért próbálja meg újra meg újra?

- Ezt nem tanulmányoztam eléggé – válaszolta Harlan. Mégis kínos volt arra gondolni, hogy hiába építették fel a Mars-gyarmatokat újra meg újra, mindig elpusztultak. Eszébe jutott, milyen különös vonzalommal viseltettek még a Halhatatlanok is az ûrutazás iránt. Hallotta, amint a 2456. Századból származó Kantor Voy Szociológus felsóhajtott, amikor kiiktattak egy-egy elektrogravitációs ûrutazást valamelyik Századból: „Milyen gyönyörû volt!" És Nérón Feruque, a Sorstervezõ, aki keserûen szitkozódott, és hogy könnyítsen magán, a rákellenes szérum elosztásáért kezdte gúnyolni a Halhatatlanságot.

Valóban van-e olyan ösztönös vágyakozás az értelmes lényekben, hogy elérjék a csillagokat, s kiszabaduljanak a gravitáció börtönébõl? Valóban belsõ kényszer-e, hogy az ember újra meg újra kifejlessze a csillagközi hajózást, s újra meg újra nekivágjon a csillagrendszerek halott világainak, amelyekben csupán a Föld a lakható? Vajon a kudarc s az emberek kényszerû visszatérése börtönotthonukba okozta azokat a társadalmi bajokat, amelyekkel a Halhatatlanságnak újra meg újra harcba kellett szállnia? Harlan a kábítószerekre gondolt, amelyeket az emberek mindig a sikertelen elektrogravitációs ûrutazások korában használnak.

- A Valóság sikertelenségeinek az elsimításával a Halhatatlanság kiirtja a gyõzelmeket is – folytatta Noŷs. - Pedig az emberiség csupán a nagy próbatételek leküzdésével emelkedhet a csúcsok felé. Csak a veszély és nyugtalan bizonytalanság készteti újabb és dicsõségesebb hódításokra. Meg tudod ezt érteni?

Meg tudod érteni azt, hogy ha elhárítjátok az ember útjában álló akadályokat, nyomorúságot, a biztosabb és a jobb megoldást veszitek el tõle, amit csak a nehézségek legyõzése árán és nem a megkerülésével talál meg.

- A többség java a legfõbb jó... - kezdte ügyetlenül Harlan.

Noŷs közbeszólt:

- És ha Halhatatlanság soha nem jött volna létre?

- Mi lett volna?

- Én majd megmondom neked. A temporális géptervezésbe ölt energiát nukleáris kutatásra fordították volna. A Halhatatlanságot nem fedezték volna fel, csak a csillagközi hajózást. Az ember több mint százezer Századdal elõbb érte volna el a csillagokat, mint a jelenlegi Valóságban. A csillagok még lakatlanok lettek volna, és az emberiség megvethette volna a lábát a Galaxisban. Mi lettünk volna az elsõk.

- És mi lett volna ennek a haszna? - kérdezte makacsul Harlan. - Boldogabbak lettünk volna?

- Kit értesz azon, hogy „mi"? Az ember nemcsak egyetlen világ lett volna, hanem millió és billió világ.

Birtokunkba vettük volna a végtelent. Mindegyik világnak meglett volna a története, az értékrendje, lehetõsége, hogy a maga módján a maga környezetében keresse a boldogságot. Sokféle boldogság van, sokféle jó, a változatosság végtelen... Ez az emberiség Alapállapota.

- Ez csak feltételezés - felelte Harlan, és már haragudott önmagára, amiért õt is elragadta a Noŷs festette jövõ képe. - Honnan tudod, mindez hogy alakult volna?

Noŷs így válaszolt:

- Te megmosolygod a Halandókat, akik csupán egyetlen Valóságot ismernek. Mi megmosolyogjuk a Halhatatlanokat, akik azt hiszik, hogy több Valóság létezik, de egy idõben csupán egy.

- Mit fecsegsz itt összevissza?

- Mi nem szándékszunk megváltoztatni a Valóságokat. Csak szemléljük õket. Nem Valóságos állapotukban is látjuk õket.

- Egy soha-soha nem létezõ szellemországot, ahol a „lett volna" bújócskázik a „talánnal"?

- Ha gúnyolódsz, akkor is így van.

- És mindezt hogy éritek el?

Kis szünet után felelt Noŷs:

- Hogy tudnám én ezt kifejteni, Andrew? Engem úgy neveltek, hogy bizonyos dolgokat megtudjak, de valójában nem értem az egészet, éppen úgy nem, mint te. Meg tudod magyarázni a Kibernetikus Agy mûködését? Pedig tudod, hogy létezik és mûködik.

Harlan elpirult.

- No és aztán?

- Megtanultuk - folytatta Noŷs -, hogyan lehet szemlélni a Valóságokat, és úgy találtuk, hogy az Alapállapotot olyannak ismertük meg, amilyennek leírtam. Megtaláltuk azt a Változtatást is, amely szétrombolta az Alapállapotot. És ez nem a Halhatatlanság Változtatása volt, hanem maga a Halhatatlanság létrehozása - létezésének ténye. Minden olyan rendszer, mint a Halhatatlanság, amely megengedi az embernek, hogy saját maga válassza meg a jövõjét, azzal fog végzõdni, hogy a biztonságot és a középszert választja, és az ilyen Valóságban a csillagokat nem lehet elérni. A Halhatatlanság puszta léte kizárja a Galaktikus Birodalom létrehozását. Elõször a Halhatatlanságot kell megszüntetni.

Végtelen számú Valóság létezik. És minden Valóságnak végtelen nagyszámú variációja is van. Például a Halhatatlanságot tartalmazó Valóságok száma is végtelen: az olyan Valóságoké is végtelen, amelyekben a Halhatatlanság nem létezik, az olyanoké is végtelen, ahol a Halhatatlanság létezik, de megszüntették. Az én népem azonban azt választotta ki a végtelen sok csoport közül, amely engem is magában foglalt.

Nekem ebbe nem volt beleszólásom. Éppúgy oktattak a szakmámra, mint ahogy Twissell és te felkészítetted Coopert. Ám azoknak a Valóságoknak a száma, amelyekben közremûködtem a Halhatatlanság szétrombolásában, szinte végtelen sok volt. Öt Valóság közül választhattam, amelyek a legkevésbé látszottak bonyolultnak. Én ezt választottam, amely téged is tartalmazott, az egyetlen Valóságot, amely téged is magában foglalt.

- Miért választottad ezt? - kérdezte Harlan.

Noŷs elfordult.

- Mert szerettelek. Jóval azelõtt szerettelek, hogy találkoztunk volna.

Harlan megrendült. A lány olyan õszintén mondta mindezt, önmarcangoló gondolat volt csak, hogy: „Színészkedik..."

- Ez nevetséges - állapította meg.

- Valóban? Végig tanulmányoztam a rendelkezésemre álló Valóságokat. Megvizsgáltam azt is, amelyben visszamentem a 482. Századba, találkoztam Finge-dzsel, aztán veled. Ez volt az egyetlen olyan Valóság, amelyben rám találtál és szerettél, amelyben elvittél a Halhatatlanságba és messze a felsõ idõbe, az én Századomba, ez volt az egyetlen olyan Valóság, amelyben rossz helyre irányítottad Coopert, és amelyben mi ketten visszatértünk a Primitív Korba.

És ott éltük le hátralevõ napjainkat. Láttam, milyen boldogan éltünk együtt, és mennyire szerettük egymást. Ez egyáltalán nem nevetséges. Ezt a változatot választottam, úgy hogy szerelmünk igaz lehessen.

Harlan csak ezt hajtogatta:

- Mindez hazugság. Hazugság. Hogyan is várhatod, hogy higgyek neked? - Elhallgatott, majd hirtelen hozzátette: - Várj csak! Azt mondod, hogy mindezt tudtad jó elõre? Mindazt, ami történni fog?

- Igen.

- Akkor nyilvánvaló a hazugságod. Azt is tudnod kellett, hogy most sugárpisztoly lesz a kezemben. Azt is tudnod kellett, hogy minden kiderül rólad. És ehhez mit szólsz?

Noŷs csendesen felsóhajtott:

- Már mondtam neked, hogy minden Valóságnak rengeteg variációja lehetséges. Bármilyen pontosan tájoljuk be magunkat az adott Valóságra, mindig számolnunk kell a végtelen sok hasonló Valósággal is.

Vannak homályos pontok. Minél élesebb a tájolás, annál kevesebb a homály, de tökéletes élességet lehetetlen elérni. A kevesebb hibát, a véletlen lehetõségek alacsonyabb valószínûségét el lehet érni, de ez soha nem egyenlõ a nullával. Egyetlen homályos pont rontotta el a dolgot.

- Mégpedig?

- Vissza kellett jönnöd a jövõbe, miután leszerelték az idõgátat a 100 000. Századnál, és te vissza is jöttél. De egyedül kellett volna érkezned. Ezért ijedtem meg annyira, amikor Twissell Kalkulátort megláttam.

Harlan kétségbeesett. „Milyen ügyesen csûri-csavarja!"

- Még jobban megijedtem volna - folytatta Noŷs -, ha azonnal megértem ennek a variációnak minden veszélyét. Ha egyedül érkezel, visszahoztál volna a Primitív Korba, mint ahogy meg is tetted. És akkor az emberiség iránti szeretetbõl, az irántam érzett szerelembõl nem bolygattad volna Coopert. A kör megszakad, a Halhatatlanságnak vége szakad, és mi boldogan élünk. De te Twissell-lel együtt jelentél meg, és ez véletlen variáció volt. Útközben Twissell elmondta neked, miért fél a Rejtett Századoktól, és ezzel olyan vágányra irányított téged, amely azzal végzõdött, hogy végül már az én jó szándékomban is kételkedtél. Ezzel a sugárpisztollyal végzõdött...

Andrew, ez az igazság. Lelõhetsz. Most már semmi sem tarthat vissza.

Harlannak fájt a keze, olyan görcsösen szorította a sugárpisztolyt. Zavartan a másik kezébe vette. Noŷs meséjében nincs egyetlen hibás pont sem? Hol volt már a szilárd elhatározás, amit attól remélt, ha megtudja Noŷs igazi származását? Jobban gyötörték a kétségek, mint valaha, és a hajnal egyre közeledett.

Így szólt:

- Miért kellett kétszer is megkísérelni, hogy véget vessetek a Halhatatlanságnak? Miért nem lehetett egyszerre elpusztítani úgy, hogy Coopert a 20. Századba küldtem vissza? Akkor minden egyszerre véget ért volna, s nem volna a bizonytalanságnak ez az agóniája.

- Azért - felelte Noŷs -, mert nem elég végezni ezzel a Halhatatlansággal. Csökkentenünk kell a Halhatatlanság megvalósításának mindenféle valószínûségét, mégpedig olyan közel a nullához, amilyen közel csak lehet. Van itt valami, amit el kell intéznünk a Primitív Korban. Egy kis Változtatás, egy apróság. Tudod, mi az a Minimálisan Szükséges Változtatás. Csupán egy levél, amelyet az Itáliának nevezett félszigetre kell küldeni, itt a 20. Században. Most 19,32 van. Ha elküldöm a levelet néhány század-Századon belül, egy férfi új kísérletekbe fog, neutronokkal fogja bombázni az urániumot. Harlan elborzadt:

- Meg akarod változtatni a Primitív Történelmet?

- Igen. Ez a szándékunk. Az új Valóságban, a végleges Valóságban az elsõ nukleáris robbantás nem a 30. Században következik be, hanem már 1945-ben.

- Tudod, milyen veszélyekkel jár ez? Fel tudod mérni, mit jelent ez?

- Tisztában vagyunk a veszéllyel. Megtekintettük a Valóságok változatait. Nagy a valószínûsége, de ez természetesen nem bizonyosság, hogy a Föld radioaktív romhalmazzá válik, de elõbb még...

- És azt hiszed, hogy ez felhatalmaz benneteket erre?

- A Galaxis Birodalom igen. Az Alapállapot valószínûségének a megnövelése.

- És még te vádolod a Halhatatlanokat azzal, hogy beavatkoznak...

- Vádoljuk õket, mert állandóan beavatkoznak az emberiség életébe, hogy a biztonságos otthonban és börtönben tartsák. Mi is beavatkozunk, de egyszer, egyetlenegyszer, hogy idõ elõtt felfedezzék a nukleáris erõket, és így soha, soha ne hozhassák létre a Halhatatlanságot!

- Nem! - válaszolta elkeseredetten Harlan. – Létre fog jönni a Halhatatlanság.

- Ha így döntesz. Tõled függ. Ha azt akarod, hogy elmebetegek diktálják az emberiség jövõjét...

- Elmebetegek! - tört ki Harlan.

- Nem azok? Te ismered õket. Gondolkozz!

Harlan elszörnyedve meredt Noŷsra, de elgondolkozott. Visszaemlékezett a Növendékekre, akik megtudták, mi is a Valóság, és Latourette Növendékre, aki öngyilkosságot kísérelt meg. Latourette életben maradt, hogy Halhatatlan legyen, és senki sem tudta, milyen sérüléseket hordoz a lelkében, de azért végezte a Valóságváltoztatásokat.

Visszaemlékezett a Halhatatlanság kasztrendszerére, az abnormis életre, amely a bûntudatot a Technikusok elleni haraggá és gyûlöletté növelte. Visszaemlékezett a Kalkulátorokra, akik egymás ellen fenekedtek, Finge intrikáira Twissell ellen, és Twissell kémkedésére Finge ellen. Visszaemlékezett Sennorra, aki tar fejét azzal feledtette, hogy harcolt minden Halhatatlan ellen.

Önmagára gondolt.

Aztán Twissellre, a nagy Twissellre, aki szintén megszegte a Halhatatlanság törvényét.

Most úgy érezte, mindig is ilyennek ismerte a Halhatatlanságot. Máskülönben miért is akarta volna szétrombolni? De teljesen soha nem merte bevallani még önmagának sem, soha nem állt vele ennyire szemtõl szemben, mint most.

Most tisztán látta a Halhatatlanságot, az egyre mélyülõ õrületet, a gyötrõdõ poklot, az abnormális indítékokat, az elkeseredett életeket, amelyeket erõszakosan kiszakítottak környezetükbõl.

Tétován pillantott Noŷsra. A lány szelíden folytatta:

- Érted most már? Gyere ki a barlangból.

És Harlan megbûvölten követte, lenyûgözte az új nézõpont teljessége. És a sugárpisztoly most elõször tért el a Noŷs szívéhez vezetõ vonalról.

A hajnal már szürke csíkokat rajzolt az égre, és a hatalmas kabin fenyegetõ árnyékként magasodott a barlang szájánál. Az Idõmezõ hártyája elmosta és bizonytalanná tette a körvonalait. Noŷs megszólalt:

- Ez itt a Föld. Nem halhatatlan és egyedüli otthona az emberiségnek, hanem egy végtelen kaland kiindulópontja. Csupán el kell határoznod magadat.

Minden tõled függ. Téged, engem és a barlang tartalmát bioidõ-mezõ védi a Változtatástól, Cooper eltûnik a hirdetésével együtt, a Halhatatlanságnak is vége lesz, az én Századomnak is, de mi életben maradunk, gyerekeink lesznek, unokáink, és az emberiség fennmarad, hogy elérje a csillagokat.

Harlan a lány felé fordult, és Noŷs rámosolygott. Ismét a régi Noŷs állt elõtte, és az õ szíve is úgy dobogott érte, mint azelõtt.

Még nem ébredt rá arra, hogy már döntött, de aztán váratlanul a derengés szétterült az egész égen, s a kabin eltûnt elõlük.

Noŷs lassan Harlanhoz simult, és a férfi tudta, hogy a kabin eltûnésével véget ért, véglegesen meghalt a Halhatatlanság.

...És megkezdõdött a Végtelenség.